Pekelná síra

Douglas Preston Lincoln Child

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Paznecht vypálený do zdi… Zápach síry ve vzduchu… Přišel si ďábel pro to, co mu náleží? Za dveřmi skvostného sídla v Hamptonu objeví zvláštní agent FBI Pendergast příšerný zločin, hrůzná jatka zdánlivě nadpřirozeného původu. Doutnající ostatky nechvalně proslulého uměleckého kritika Jeremyho Grovea a roztavený kříž, který mu vypálil znamení na hrudi, se našly v zamčené a zabarikádované podkrovní místnosti. Otisk kopyta na prknech podlahy a zápach pekelné síry připomínají legendární hrůzostrašné příběhy těch, kdo uzavřeli smlouvu s ďáblem.Pendergast ve spolupráci s policisty Vincentem D´Agostem a Laurou Haywardovou pročesává New York v naději, že najde jednoduché vysvětlení: zloduchem je jen člověk. Ale jejich hledání je vede přes exkluzivní kluby a luxusní ateliéry na Manhattanu až do rozpadajícího se, legendami opředeného hradu na italském venkově, kde před třiceti lety čtyři muži kouzlem přivolali něco… nepopsatelného.

DOUGLAS PRESTON

A

LINCOLN CHILD:

PEKELNÁ SÍRA

PŘIŠEL SI ĎÁBEL PRO TO, CO MU NÁLEŽÍ?

Za dveřmi skvostného sídla v Hamptonu objeví zvláštní agent FBI Pendergast příšerný zločin, hrůzná jatka zdánlivě nadpřirozeného původu. Doutnající ostatky nechvalně proslulého uměleckého kritika Jeremyho Grovea a roztavený kříž, kterým mu ocejchovali hruď, se našly v zamčené a zabarikádované podkrovní místnosti. Otisk kopyta na prknech podlahy a zápach pekelné síry připomínají hrůzostrašné legendy o těch, kdo uzavřeli smlouvu s ďáblem.

Pendergast ve spolupráci s policisty Vincentem D’Agostou a Laurou Haywardovou pročesává New York v naději, že najde jednoduché vysvětlení: zloduchem je jen člověk. Ale jejich hledání je vede přes exkluzivní kluby a luxusní ateliéry na Manhattanu až do rozpadajícího se, pověstmi opředeného hradu na italském venkově, kde před třiceti lety čtyři muži kouzlem přivolali něco… nepopsatelného.

Vydalo nakladatelství BBart s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BBart v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright (c) 2004 by Lincoln Child and Splendide Mendax, Inc.

Báseň ze str. 163: The Second Corning (c) 1921 W. B. Yeats.

Úryvek z písně Dennise Lindeho ze str. 117: BurningLove

(c) 1972 BMG Entertainment.

Báseň Williama Carlose Williamse ze str. 189: Paterson

(c) 1992 Christopher McGowan.

Hrabě Isidor Ottavio Baldassare Fosco je postavou z románu

The Woman in White (Žena v bílém) (první vydání 1860).

All rights reserved.

Z anglického originálu Brimstone

(First published in 2004 by Warner Books,

1271 Avenue of the Americas, New York)

přeložila (c) 2005 Věroslava Ončáková

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky (c) 2005 Jan Matoška

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-490-2

Douglas Preston

věnuje tuto knihu

Barrymu a Jody Turkusovým.

Lincoln Child

věnuje tuto knihu

své dceři Veronice.

Poděkování

Lincoln Child by rád vyjádřil své díky Brucei Swansonovi, Marku Mendelovi, Pat Alloccové, Chrisi a Susan Yangovým, Jerrymu a Terry Hylandovým, MUDr. Anthonymu Cifellimu, MUDr. Normanovi San Agustinovi a MUDr. Lee Sucknovi za jejich přátelství a pomoc. Nehynoucí díky patří zvláštnímu agentovi Douglasovi Marginimu za rady týkající se New Yorku, New Jersey a záležitostí spjatých s uplatňováním federálního práva. Díky Jill Nowakové za zasvěcené čtení textu. Bob Przybylski byl velmi nápomocen při přesné definici některých detailů střelných zbraní. Díky si zaslouží rovněž Monsignor Bob Diacheck za čtení a komentář rukopisu. Děkuji své rodině, blízké i vzdálenější, za to, že vydrží s excentrickým spisovatelem. Zvláštní poděkování patří mé ženě Luchii a mé dceři Veronice za jejich lásku a podporu.

Douglas Preston zůstává velmi zavázán Alessandrovi Lazzimu za laskavé pozvání na lov kance na jeho panství v toskánských Apeninách. Děkuji Mariovi Spezimu za poskytnutí velmi užitečných informací o práci italských karabiniérů a vyšetřování zločinů obecně. Rád bych vyjádřil své uznání Mariovi Alfierovi za pomoc s neapolským dialektem. Některé scény v románu by jen těžko vznikly bez laskavé pomoci mnoha lidí: jsou to zejména rodina Cappelliniových, která vlastní Castello di Verrazzano v Greve, rodina Mattaových, majitelů Castello Vicchiomaggio, mniši v La Věrna a Sacro Speco, Subiaco. Můj dík za pomoc si zaslouží rovněž Niccolo Capponi a náš překladatel z italštiny Andrea Carlo Cappi za rady a podporu. Děkuji Andreovi Pinkettsovi za to, že nám propůjčil své slavné jméno. V neposlední řadě chci znovu poděkovat své rodině, které nelze nikdy dostatečně poděkovat. Jejími členy jsou Isaac, Aletheia, Selené a Christine.

A jako vždycky chceme poděkovat zejména těm lidem, kteří se starají, aby romány „z dílny“ Preston-Child mohly vůbec spatřit světlo světa. Jsou to Jaime Levine, Jamie Raab, Eric Simonoff, Eadie Klemm a Matthew Snyder.

Na závěr bychom se chtěli distancovat od všech nesprávných interpretací Písma svatého, kterých se dopustil Wayne P. Buck, a veškerých nesprávných využití zlatého řezu profesorem Von Menckem. Všechny osoby, policejní oddělení, společnosti, instituce, vládní úřadovny a jejich umístění v Americe i v Itálii, o nichž je v tomto románu zmínka, jsou buď smyšlené, nebo byly použity fiktivně.

1

AGNES TORRESOVÁ ZASTAVILA SVŮJ BÍLÝ FORD ESCORT na malém parkovišti za živým plotem a vykročila do chladného úsvitu. Živý plot byl tři a půl metru vysoký a neproniknutelný jako cihlová zeď. Z ulice byla vidět jen špička šindelové střechy velkého domu. Agnes však slyšela burácení příboje a ve vzduchu cítila sůl z oceánu za ním.

Pečlivě zamkla vůz – opatrnost je vždy na místě, dokonce i v těchto končinách – a v objemném svazku klíčů hledala ten pravý, který potom vsunula do zámku. Těžká plechová vrata se otevřela dovnitř na rozlehlý zelený trávník, který se svažoval tři sta metrů k pláži lemované po stranách dvěma dunami. Rozblikalo se červené světlo na panelu s tlačítky vedle vrat z vnitřní strany. Rozechvělými prsty zadala kód. Měla třicet vteřin, než se rozeřvou sirény. Jednou upustila klíče na zem a nestačila navolit včas správnou kombinaci a ta věc vzbudila prakticky celé město. Dokonce tehdy přijely tři policejní vozy. Pan Jeremy se tak zlobil, až měla dojem, že bude dštít oheň – zkrátka něco strašného.

Agnes stiskla poslední tlačítko a světlo přeskočilo na zelenou. S úlevou vydechla, zamkla vrata a pokřižovala se. Potom vyndala růženec, uctivě podržela mezi prsty první korálek. Až teď byla úplně připravená, otočila se a odkolébala se na krátkých, silných nohách pomalu přes trávník, aby měla dost času na tiché přeříkání Otčenáše, Zdrávas Maria a Pochválen buď ve španělštině. Vždy, když vcházela do Grove Estate, přeříkala deset modliteb na růženci.

Vynořil se před ní obrovský dům, jediné okno ve špici střechy nevlídně shlíželo jako oko Kyklopa, žluté proti ocelové šedi domu a oblohy. Racci nad ním kroužili a neklidně křičeli.

Agnes to překvapilo. Nevzpomínala si, že by tam takové světlo někdy viděla. Co dělá pan Jeremy v mansardě v sedm hodin ráno? Obvykle nevstal z postele před polednem.

Odříkala modlitby do konce, schovala růženec a znovu se pokřižovala: rychlým, automatickým pohybem drsné ruky, na níž zanechala stopy celá desetiletí domácích prací. Doufala, že pan Jeremy ještě není vzhůru. Ráda pracovala v prázdném domě, když vstal, bývalo to pokaždé velmi nepříjemné: popel z cigaret odklepával na podlahu hned po tahu mopem, nádobí navršil do dřezu, sotva domyla, donekonečna si jen pro sebe něco brebtal a klel, do telefonu nebo nad novinami, potom se pokaždé drsně zasmál. Hlas měl jako rezavý nůž – protínal a prořezával vzduch. Byl hubený a lakomý a páchl cigaretami. Při obědě pil brandy a celé dny a noci hostil homosexuály. Jednou se s ní pokoušel mluvit španělsky, ale tomu udělala rychlý konec. Španělsky s ní mluvili jen lidé z rodiny a přátelé. A Agnes Torresová navíc mluvila perfektně anglicky.

Na druhou stranu za svůj život pracovala u mnoha lidí a pan Jeremy se k ní choval velmi korektně. Platil jí dobře, vždycky včas, nikdy ji nežádal, aby se zdržela, nikdy jí neměnil pracovní dobu a nikdy ji neobvinil z krádeže. Jednou, někdy na začátku, se v její přítomnosti rouhal Bohu, upozornila ho na to, on se docela zdvořile omluvil a už to nikdy neudělal.

Šla po klikaté cestičce z dlažebních kamenů k zadním dveřím, zasunula druhý klíč a znovu si nervózně pohrávala s tlačítky na panelu, aby vypnula vnitřní alarm.

Dům byl ponurý a šedivý s okny se svislými příčlemi vepředu, odkud byl výhled na dlouhou, chaluhami pokrytou pláž ubíhající ke hrozivému oceánu. Burácení příboje tady slyšela tlumeně. Z domu sálalo horko. To bylo nanejvýš nezvyklé.

Dýchala nosem. Ve vzduchu se vznášel podivný zápach, jako když někdo nechá tučnou pečeni příliš dlouho v troubě. Dokolébala se do kuchyně, ale byla prázdná. Hromada nádobí a nepořádek jako vždycky, všude okoralé zbytky jídel, a přece ten zápach nevycházel odtud. Vypadalo to, že pan Jeremy předchozího večera vařil rybu. V úterý k němu obvykle nechodila uklízet, ale v pondělí pořádal další ze svých „slavnostních večeří“. Od Svátku práce, tedy prvního pondělí v září, už uplynul celý měsíc, ale víkendové večírky v domě pana Jeremyho potrvají až do listopadu.

Šla do obývacího pokoje a znovu začichala. Něco se někde docela určitě vařilo. A v tom zápachu bylo ještě něco navíc, jako by si někdo hrál se zápalkami.

Agnes Torresová pocítila nejasné znepokojení. Všechno jí připadalo více méně stejné, jako když předchozího odpoledne ve dvě hodiny odešla. Snad jen popelníky teď přetékaly nedopalky cigaret a prázdné lahve od vína jako vždy někdo narovnal na kredenc, špinavé nádobí se vršilo v dřezu a kdosi pohodil kus měkkého sýra na běhoun a rozšlápl ho.

Zdvihla kulatý obličej a znovu zavětřila. Zápach vycházel shora.

Vyšla po schodech, našlapovala měkce, na podestě se zastavila a začichala. Po špičkách prošla kolem Groveovy pracovny a ložnice, pokračovala dál halou, po dalších schodech až ke dveřím ve druhém poschodí. V tom místě byl zápach silnější a vzduch těžší, teplejší. Vzala za kliku, ale bylo zamčeno.

Vyndala svazek klíčů, probrala je a dveře jedním z nich odemkla. Madre de Dios – zápach byl mnohem horší. Vyšla po zbývajících strmých schodech – jeden, druhý, třetí, na každém stupni nechala své artrotické nohy na okamžik odpočinout. Znovu se zastavila nahoře, ztěžka dýchala.

Podkroví bylo veliké, jedna dlouhá hala, z níž se vcházelo do šesti nepoužívaných dětských ložnic, herny, několika koupelen a nezařízeného podkrovního prostoru nacpaného nábytkem, bednami a příšernými moderními malbami.

Na protějším konci haly, pode dveřmi poslední ložnice, uviděla pruh žlutého světla.

Popošla o několik váhavých kroků, zastavila se, znovu se pokřižovala. Srdce jí bušilo, ale když v ruce svírala růženec, věděla, že je v bezpečí. U dveří byl zápach ještě horší.

Zlehka zaklepala, jen pro případ, že by tam spal některý z hostů, který má kocovinu nebo je mu zle. Ale odpovědi se nedočkala. Vzala za knoflík u dveří, k jejímu překvapení byl teplý na dotek. Tady snad hořelo. Usnul někdo s cigaretou v ruce? Stoprocentně cítila slabý zápach kouře, ale jako by to nebyl jenom kouř, ale něco silnějšího. Něco odporného.

Zkusila otočit knoflíkem, bylo zamčeno. Připomnělo jí to dobu, když jako malá holka chodila do klášterní školy. Bláznivá stará sestra Anna zemřela a dveře museli otevřít násilím.

Někdo na druhé straně potřebuje možná pomoc, třeba je někomu hodně zle. Znovu zašátrala mezi klíči. Nevěděla, který tam patří, a ten správný našla až na desátý pokus. Zatajila dech, odemkla dveře, ale pootevřely se jen o kousek a na něco narazily. Zatlačila ještě víc a z druhé strany zaslechla rachot.

Santa Maria, vždyť to vzbudí pana Jeremyho. Počkala, ale neslyšela žádné kroky, žádné bouchnutí dveří od koupelny ani spláchnutí toalety – žádný ze zvuků, jimiž by jí dal jasně na vědomí, že se začíná zlobit.

Zatlačila na dveře, aby do nich mohla strčit hlavu, zadržovala dech před strašlivým zápachem. V místnosti se vznášela lehká kouřová clona, bylo tam vedro jako v peci. Místnost zůstávala celé roky zavřená – pan Jeremy se štítil dětí – a zaprášené pavučiny visely z oprýskaných ozdobných lišt. Ten rámus způsobil pojízdný zdobený kabinet, který ležel převržený u dveří.

Vlastně všechen nábytek někdo přisunul ke dveřím. Postel jako jediná zůstala na vzdálené straně pokoje. Na ní ležel pan Jeremy. Oblečený. „Pane Jeremy?“

Ale Agnes Torresová věděla, že se odpovědi nedočká. Pan Jeremy nespal. Oči sežehnuté na uhel měl navždy otevřené, kužel popela, v nějž se proměnila jeho ústa, ztuhl ve výkřiku a zčernalý jazyk, zduřelý na velikost odulé klobásy, z nich vyčníval vzhůru jako žerď. Spící muž by neležel s lokty zdviženými nad postelí, pěstmi zaťatými s takovou silou, že mezi prsty prosakovala krev. Spící muž by neměl ohořelý a propadlý trup, jako když se spálí kláda. V dětství v Kolumbii viděla spoustu mrtvých lidí. Pan Jeremy vypadal hůř než kdokoli z nich.

Slyšela čísi hlas a uvědomila si, že patří jí samé, mumlá si En el nombre del Padre, y del Hijo, y del Espíritu Santo… Znovu se pokřižovala, vylovila růženec, nemohla se ani pohnout, nedokázala odtrhnout oči od té spouště. Na podlaze, přímo v nohách postele, uviděla sežehnutý otisk: Agnes to znamení poznala. V ten okamžik přesně pochopila, co se panu Jeremymu Groveovi stalo. Z hrdla se jí vydral přidušený výkřik a náhle v sobě našla dost sil, aby vycouvala z místnosti a zavřela za sebou. Našla ten správný klíč a zamkla. Při tom všem mumlala Creo en Dios, Padre todopoderoso, creador del cielo y de la tierra. Několikrát se znovu pokřižovala, pevně svírala růženec a přitiskla ho k hrudi, když krok za krokem couvala přes halu. Vzlyky se mísily s odříkávanými modlitbami.

Rozeklaný otisk kopyta vypálený do podlahy vyjadřoval všechno, co potřebovala vědět. Ďábel si pro Jeremyho Grovea nakonec přišel.

2

SERŽANT NA OKAMŽIK PŘESTAL NATAHOVAT ŽLUTOU policejní pásku a záštiplně se zahleděl na místo činu. Tahle nepříjemná záležitost zanedlouho přeroste v hodně velikou polízanici. Zábrany postavili příliš pozdě a čumilové zaplavili pláž a duny, takže zničili veškeré stopy, které by mohli najít v písku. Taky je postavili na špatných místech a bylo zapotřebí je přesunout, protože za nimi zůstaly dva range rovery a jejich majitelé, on a ona, teď pobíhali kolem svých aut a vykřikovali cosi o velmi důležitých schůzkách (kadeřník, tenis), oháněli se mobilními telefony a vyhrožovali, že si zavolají právníky.

Vlhké plesknutí, které ucítil na rameni, bylo poslední kapkou. V Southamptonu na Long Islandu se psal šestnáctý říjen a člověka s nejhorší pověstí široko daleko právě našli zavražděného v posteli.

Slyšel hlas poručíka Braskieho: „Seržante, vynechal jste živé ploty! Neřekl jsem vám snad, že máte páskou označit celé místo činu?“

Seržant se neobtěžoval s odpovědí a začal žlutou páskou ovíjet plot kolem Grove Estate. Jako by třiapůlmetrové keře s ukrytými skládacími drátěnými zátarasy nebyly dostatečnou překážkou pro reportéry, ale plastová páska ano. Viděl, jak se sjíždějí nákladní vozy s logy televizních společností, dodávky se satelitním vybavením, a slyšel vzdálené hučení helikoptéry. Místní novináři se nahrnuli k zábraně v Dune Road, dohadovali se s policisty. Mezitím přijely policejní posily ze Sag Harboru a East Hamptonu společně se skupinou policistů z oddělení vražd ze South Forku. Poručík rozestavěl nově příchozí na pláže a duny a marně se pokoušel udržet veřejnost v patřičné vzdálenosti. Přijeli také technici z jednotky pro ohledání místa činu a seržant se díval, jak vstupují do domu, v rukou kovové kufříky s kriminalistickým laboratorním vybavením. Bývaly časy, kdy s nimi chodil i on sám, dokonce řídil jejich práci – ale to už bylo hodně dávno a na jiném místě.

Dál věšel pásku na živý plot, až se dostal k dunám u pláže. Pár policistů už tam hlídalo vyznačený prostor. Dav lidí zachovával poslušnost, všichni jako ta boží hovádka upírali pohledy na panství se šindelovou střechou se špičkami a věžičkami a podivně vyhlížejícími okny. Všechno se postupně proměňovalo ve společenský dýchánek. Kdosi pustil kazetový magnetofon a pár polonahých chlápků si otevřelo plechovky piva. Byl nezvykle horký den babího léta a všichni na sobě měli šortky nebo plavky, jako by odmítali přiznat, že léto končí. Seržant se ušklíbl při představě, jak budou tahle pěkně tvarovaná těla vypadat po dvaceti letech popíjení piva a pojídání chipsů. Nejspíš hodně podobně jako to jeho.

Ohlédl se k domu a uviděl techniky, jak lezou po čtyřech po trávníku a kolem nich si vykračuje poručík. Ten chlap prostě ničemu nerozumí. Znovu ho bodlo u srdce. Takže tady hlídá čumily, jeho talent a veškerý výcvik jsou k ničemu. Opravdová policejní práce probíhá jinde.

Teď nemá smysl o tom uvažovat.

Z nákladních vozů televizních stanic vyndali všechno potřebné, kamery připravené v jednom shluku na místě s výhodným úhlem pohledu na usedlost, reportéři se vzhledem reklamních krasavců neustále hovořili do mikrofonů. Pak se stalo něco neuvěřitelného: poručík Braskie odešel od jednotky techniků a mířil ke kamerám. Přitahovaly ho jako čerstvá hromada trusu mouchu.

Seržant zavrtěl hlavou. Neuvěřitelné.

Uviděl nějakého člověka, jak předkloněný kličkuje mezi dunami. Vydal se za ním, aby mu znemožnil vstup na kraj trávníku. Byl to fotograf. Než k němu seržant došel, už klečel na kolenou a namířil objektiv velikosti sloního chobotu na jednoho z vyšetřovatelů z oddělení vražd z East Hamptonu, který na verandě zpovídal služebnou.

Seržant položil ruku na objektiv a jemně ho odsunul stranou.

„Nechte toho.“

„Ale no tak, prosím vás –“

„Nechcete, abych vám zabavil film, že ne?“ Mluvil laskavým tónem. Vždycky měl slabost pro lidi, kteří se jen snaží dělat svoji práci, i když jsou od tisku.

Muž vstal, poodešel, otočil se, aby udělal poslední záběr, a potom odcupital. Seržant se vracel k domu. Šel s větrem v zádech k nesourodému sídlu, ve vzduchu se vznášel podivný zápach, připomínal ohňostroj nebo něco podobného. Všiml si, že poručík v tu chvíli stojí uprostřed půlkruhu televizních kamer a užívá si toho plnými doušky. Braskie měl v úmyslu ucházet se v příštích volbách o místo náčelníka, a protože současný velitel byl zrovna na dovolené, nemohla se mu naskytnout lepší příležitost, jedině že by vraždil sám velitel.

Seržant to vzal oklikou kolem trávníku a potom zkratkou za kachním rybníčkem a fontánou, držel se z cesty policistům, kteří ohledávali místo činu.

Když obcházel živé ploty, v dálce u rybníčka uviděl nějakého muže, jak drobí kachnám chleba. Byl oblečený jako turista, v tom nejkřiklavějším oblečení – havajské košili v zářivých barvách a obrovských šortkách se spoustou kapes. I když léto skončilo před více než měsícem, zdálo se, že ten člověk je po dlouhé a studené zimě na sluníčku poprvé. Možná i po tuctu zim. Měl-li seržant sympatie k fotografovi nebo reportérovi, který se snaží dělat svoji práci, naprosto vůbec netoleroval turisty. V jeho očích představovali spodinu společnosti.

„Haló, vy tam!“

Muž vzhlédl.

„Co tady děláte? Jak si to představujete? Nevíte snad, že tohle je místo činu?“

„Vím, policisto, a omlouvám se –“

„Tak odtud koukejte zmizet.“

„Ale seržante, kachny přece musí dostat nažrat. Je mi jasné, že je každé ráno někdo krmí, ale dneska, jak víte –“ Usmál se a pokrčil rameny.

Seržant tomu nemohl uvěřit. Někoho tady zabili a tenhle cvok se stará o kachny?

„Ukažte mi průkaz totožnosti.“

„Samozřejmě, samozřejmě.“ Muž sáhl do jedné kapsy, potom do druhé a nakonec se na strážníka rozpačitě zadíval. „Omlouvám se. Natáhl jsem na sebe tyhle šortky, hned jak se ke mně ta strašná zpráva donesla, ale doklady nejspíš zůstaly v kapse saka, co jsem měl na sobě večer.“ Newyorský přízvuk seržanta rozčiloval.

Podíval se na toho muže. Za normálních okolností by ho jednoduše vykázal za vymezený prostor. Ale připadal mu zvláštní. Především to oblečení – všechno úplně nové, ještě z něj byl cítit obchod s pánskou konfekcí. Navíc kombinace barev a vzorů byla tak ohavná, až měl dojem, že ten člověk prostě nazdařbůh sundal z ramínek venkovského butiku, co mu první přišlo pod ruku. Bylo to něco víc než nevkus – byla to maska.

„Dojdu –“

„Ne, nedojdete.“ Seržant vyndal zápisník, otočil několik listů a naslinil tužku. „Bydlíte tady v místě?“

„Na týden jsem si pronajal dům v Amagansettu.“

„Adresa?“

„Brickman House, Windmill Lane.“

Další zbohatlický blbeček. „A vaše trvalá adresa?“

„Tak to je Dakota, Central Park West.“

Seržant se zarazil. Ale, tomu se říká náhoda. Nahlas se zeptal: „Jméno?“

„Podívejte, seržante, vážně, jestli je to problém, tak jenom dojdu –“

„Vaše křestní jméno, pane?“ zeptal se přísnějším hlasem.

„Je to skutečně nutné? Dost komplikovaně se píše i vyslovuje. Často si říkám, co tím moje matka myslela –“

Seržant si ho prohlédl od hlavy k patě. Ještě jednu legrácku tenhle pacholek utrousí a má pouta na rukou.

„Tak znovu. Křestní jméno?“

„Aloysius.“

„Jak se to píše?“

Muž mu to řekl.

„Příjmení?“

„Pendergast.“

Seržant začal psát, potom se zarazil. Pomalu vzhlédl. Najednou nevnímal to děsivé oblečení, jen zíral do obličeje, který tak dobře znal. Blonďaté, skoro bílé vlasy, šedé oči, jemně modelované rysy, pleť bledá a průsvitná jako mramor.

„Pendergaste?“

„Ano, já osobně, můj milý Vincente.“ Newyorský přízvuk vzal za své a místo něj slyšel živou, velmi kulturní jižanskou výslovnost s protahovanými samohláskami.

„Co tady děláte?“

„Totéž bych se mohl zeptat já vás.“

Vincent D’Agosta cítil, jak rudne. Když naposledy viděl Pendergasta, byl ještě hrdý poručík newyorské policie. A teď tady, v tomhle Prdelákově, jako obyčejný seržant omotává živé ploty policejní páskou.

„Byl jsem v Amagansettu, když mě zastihla zpráva o předčasném odchodu Jeremyho Grovea. Jak bych mohl odolat? Omlouvám se za to oblečení, ale potřeboval jsem se dostat na místo co nejrychleji.“

„Vy ten případ vyšetřujete?“

„Dokud nejsem oficiálně jmenován, nemohu dělat nic než krmit kachny. Na svém posledním případu jsem pracoval bez zplnomocnění, a to vysoce postaveným lidem, řekněme, poněkud pocuchalo nervy. Musím říct, Vincente, že naše náhodné setkání je pro mě nanejvýš vítané překvapení.“

„Pro mě taky,“ přitakal D’Agosta a znovu zčervenal. „Omlouvám se, ale nejsem tady zrovna v nejlepším postavení –“

Pendergast ho chytil za paži. „Později budeme mít spoustu času si pohovořit. Teď k nám podle všeho kráčí někdo hodně důležitý a nezdá se mi dobře naladěný.“

Zezadu se ozval hluboký, výhružný hlas: „Velmi nerad vyrušuji.“ D’Agosta se otočil, před ním stál poručík Braskie. Zarazil se s pohledem upřeným na Pendergasta, pak se znovu obrátil k D’Agostovi: „Možná se mýlím, seržante, ale není tohle náhodou nedovolený vstup jednotlivce na místo činu?“

„Tedy, ehm, poručíku, my jsme –“ D’Agosta hleděl na Pendergasta.

„Tohle není váš kamarád, že ne?“

„Popravdě řečeno –“

„Seržant mi právě dával pokyn k odchodu,“ vložil se do toho zdvořile Pendergast.

„Vážně? A mohu být natolik smělý, abych se vás zeptal, co tady, pane, vlastně děláte?“

„Krmím kachny.“

„Krmíte kachny.“ D’Agosta viděl, jak Braskie rudne v obličeji. Ze všeho nejvíc si přál, aby Pendergast co nejrychleji vyndal svůj policejní odznak.

„Takže, pane,“ pokračoval Braskie, „to je skutečně záslužná věc. Ukažte mi průkaz totožnosti.“

D’Agosta samolibě čekal. Tak to bude dobré.

„Právě jsem to vysvětloval tady policistovi. Nechal jsem doma všechny doklady –“

Braskie se otočil na D’Agostu, všiml si bločku v jeho rukou. „Máte o tomhle muži nějaké informace?“

„Ano.“ D’Agosta se podíval na Pendergasta téměř prosebně, ale obličej agenta FBI nevyjadřoval zhola nic.

„Zeptal jste se ho, jak prošel přes policejní kordon?“

„Ne –“

„Nemáte pocit, že byste to třeba měl udělat?“

„Přišel jsem boční branou z Little Dune Road,“ vložil se do toho Pendergast.

„To není možné. Je zamčená. Sám jsem to kontroloval.“

„Třeba je vadný zámek. Alespoň mně připadalo, že se mi v ruce sám od sebe odemkl.“

Braskie se otočil na D’Agostu: „Tak konečně můžete udělat něco užitečného. Jděte ucpat tu díru, seržante. A hlaste se u mě v jedenáct hodin. Přesně. Musíme si promluvit. A vás, pane, odvedu z tohoto pozemku.“

„Děkuji vám, poručíku.“

D’Agosta ohromeně zíral na vzdalující se postavu poručíka Braskieho, za nímž kráčel Pendergast s rukama v kapsách boulovitých šortek, s hlavou zakloněnou, jako by lapal po vzduchu.

3

PORUČÍK L. P. BRASKIE JR. Z POLICEJNÍHO ODDĚLENÍ V Southamptonu stál pod drátěným mřížovím vinice a sledoval, jak tým policistů pročesává rozlehlou travnatou plochu ve snaze najít nějaké stopy. V obličeji měl flegmatickou masku profesionála, když pomyslel na to, jak náčelník MacCready hraje golf na Vysočině ve Skotsku. V duchu si představoval podzimní golfové hřiště v St. Andrews: úzké klikaté travnaté cestičky, pochmurný hrad, za ním pusté vřesoviště. Počká ještě do zítřka, zavolá šéfovi a podá mu informace o tom, co se děje. MacCready byl náčelníkem u policie dvacet let a jeho výlet za golfem byl jen dalším důvodem, proč Southampton potřebuje změnu. Braskie je místní, vyrostl tady, má ve městě své kořeny a také přátele na radnici. Podařilo se mu navázat velmi silné vztahy i s lidmi, kteří přijíždějí na léto. Službička tady a službička jinde dokážou divy. Rozjel to na obě strany. Dobře rozehrál karty.

A teď tohle. Za týden dva tohle vyřeší, a až přijdou v listopadu volby, bude jistým vítězem. Možná by měl MacCreadymu zavolat pozítří: Šéfe, vážně jsem se hodně dlouho rozmýšlel, jestli vás mám vyrušovat na vaší zasloužené dovolené…

Braskie z dlouhé zkušenosti na oddělení vražd v South Forku věděl, že při vyšetřování takového případu bývá velmi často nejdůležitějších prvních dvacet čtyři hodin. Faktem zůstává, že pokud nenarazíte na stopu a okamžitě se po ní nevydáte, můžete to klidně zabalit. Stačí najít začátek a konec a všechno kolem – výmluvné důkazy, vražedná zbraň, svědci, motiv – vytvoří určitý řetěz, který povede ke zdárnému řešení. Braskie neměl za úkol všechno odřít sám, ale musel zajistit, aby všichni ostatní dělali svou práci. A v duchu ho napadlo, že slabým článkem řetězu je seržant Vincent D’Agosta. Neudělal, co mu řekl, Sám to věděl lépe. Věc se měla tak, že D’Agosta byl sám kdysi poručíkem na oddělení vražd Newyorského policejního sboru. A byl dobrý. Od policie odešel, aby psal detektivky, odstěhoval se do Kanady, zůstal bez peněz a musel se pěkně schlíple vrátit. V New Yorku přes veškerou snahu nenašel žádnou práci, a tak skončil tady. Kdyby byl Braskie šéfem, nikdy by nikoho takového nepřijal – chlapa, který možná svojí práci rozumí, ale je jedna velká potíž. Není týmový hráč. Hned se naježí.

Braskie se podíval na hodinky. Jedenáct. My o vlku a vlk za humny. Sledoval D’Agostu, jak se blíží k vinici – to je tedy típek, černé vlasy mu padají přes límec, roste mu břicho, k ničemu nemá ten správný přístup. Sem do Southamptonu se vůbec nehodí. Není divu, že manželka tohohle chlápka zůstala s jejich jediným dítětem v Kanadě.

„Pane,“ i tohle jediné slovo D’Agosta dokázal říci s lehkou povýšeností.

Braskie se znovu zadíval na skupinu policistů, kteří pročesávali trávník. „Tohle je hodně důležitý případ, seržante.“

Muž přikývl.

Braskie přimhouřil oči, zadíval se směrem k domu a k moři. „Nemůžeme si dovolit to zmršit.“

„Ne, pane.“

„To od vás moc rád slyším. Musím vám říct, D’Agosto, že od tý doby, co jste k nám nastoupil, dáváte jasně najevo, že Southampton je přesně to místo, kde nechcete být.“

D’Agosta neříkal nic.

Braskie se na něj s povzdechem zpříma podíval, ale v jeho tváři uviděl jen výbojný výraz. „Seržante D’Agosto, vážně vám to musím vysvětlovat? Jste tady. Jste seržantem policejního oddělení v Southamptonu. Akceptujte to laskavě.“

„Nerozumím vám, pane.“

Už mu to začalo lézt na nervy. „D’Agosto, čtu ve vás jako v knize. Je mi úplně jedno, co vás v životě potkalo. Potřebuju jen, abyste se držel stanoveného postupu.“

D’Agosta neodpověděl.

„Tak třeba dneska ráno. Viděl jsem, jak si povídáte s tím narušitelem dobrejch pět minut. Proto jsem zasáhl. Nechci vám stát za zadkem, ale nemůžu dopustit, aby můj seržant ubíjel čas tím, že nějakýmu blbounovi vysvětluje, proč musí odejít. Toho chlapa jste měl vyhodit rovnou, naprosto bez diskusí. Nemůžete věci dělat po svém. To prostě nejde.“

Odmlčel se, upřeně si seržanta měřil, připadalo mu, že se uculuje. Tenhle chlápek má opravdu problém.

Poručík zahlédl vpravo postavu v křiklavém oblečení. Byl to ten kašpar v havajské košili a pytlovitých šortkách s drahými slunečními brýlemi. K vinohradu přicházel s klidem člověka, který se znovu dostal přes policejní kordon.

„Seržante, zatkněte toho muže a přečtěte mu jeho práva,“ nařídil Braskie tiše D’Agostovi.

„Počkejte, poručíku –“

Nemohl tomu uvěřit: D’Agosta se s ním hodlal dohadovat. Po tom všem, co mu právě řekl. „Seržante, mám dojem, že jsem vám právě dal rozkaz,“ připomněl ještě tišším hlasem a otočil se k příchozímu. „Doufám, že tentokrát máte doklady u sebe.“

„Tentokrát ano.“ Muž sáhl do kapsy.

„Ne, já je nechci vidět, prokristapána. To si schovejte pro seržanta, co má službu na stanici.“

Ale to už ten chlap plynulým pohybem vytáhl náprsní tašku, a když ji otevřel, Braskie zahlédl záblesk zlata.

„Co to –?“ Poručík zůstal strnule hledět.

„Zvláštní agent Pendergast, Federální vyšetřovací úřad.“

Poručík cítil, jak se mu krev valí do tváří. Ten člověk ho shodil. A neexistoval jediný důvod, aby FBI měla oprávnění jakkoli zasahovat. Nebo že by ano? Polkl. S tímhle bylo třeba jednat s velkou opatrností. „Aha.“

Náprsní taška se s klapnutím zavřela a zmizela.

„Nějaký zvláštní důvod, proč o to mají federálové zájem?“ zeptal se Braskie a snažil se ovládat svůj hlas. „Postupujeme jako při normální vraždě.“

„Je možné, že zabiják nebo zabijáci přijeli a zase odjeli na lodi přes úžinu. Třeba do Connecticutu.“

„A?“

„Mezistátní let.“

„To je ale dost daleko, ne?“

„Právě proto.“

„Jo, jistě.“ Grove určitě pral peníze nebo obchodoval s drogami. Nebo možná byl zapletený do terorismu. Dneska, se vším bordelem všude na světě, si člověk nemůže ani ulevit bez toho, že by se na něj sesypala horda federálů jako tuna hnoje. Ať je ten případ jakýkoli, tohle dává všemu úplně jiný rozměr a on z toho musí vytěžit maximum.

Poručík polkl, napřáhl ruku. „Vítám vás v Southamptonu, agente Pendergaste. Pokud bychom pro vás já nebo naše policejní oddělení mohli něco udělat, dejte mi vědět. Náš velitel má dovolenou a já ho zastupuju, takže v případě potřeby za mnou jednoduše zajděte. Jsme vám k službám.“

Mužův stisk byl chladný a strohý. Jako ostatně i on sám. Braskie takového federála ještě nikdy neviděl. Byl dokonce ještě bledší než ten umělec, co sem kdysi jezdíval – jak se jmenoval? – takový podivný blonďák, který předváděl Marilyn Monroe. Podzim nepodzim, tenhle chlápek vždycky, když se chýlil den, potřeboval vypít džbánek martini, než se vůbec mohl posadit.

„Tak a teď, když jsme si to všechno pěkně vysvětlili,“ pronesl Pendergast mile, „bych vás poprosil o laskavost. Rád bych si to tu s vámi prohlédl. Bezprostřední úkony jsou již dozajista provedeny, takže máme volnou cestu.“ Podíval se na D’Agostu. „Doprovodíte nás, seržante?“

„Ano, pane.“

Braskie si povzdechl. Příjezd FBI se podobal tomu, když člověk chytne chřipku: nemůže s tím nic udělat – jen čekat, až bolesti hlavy, horečka a průjem pominou.

4

VINCENT D’AGOSTA ŠEL ZA PENDERGASTEM A BRASKIEM přes trávník. O kousek dál, ve stínu rozlehlého patia, si tým vyšetřovatelů z oddělení vražd ze South Forku postavil provizorní vyšetřovací středisko s videokamerou. Kromě služebné, která našla tělo, nebylo koho vyslýchat, ale Pendergast zamířil právě do tohoto stinného místa, tak rychle, že D’Agosta a Braskie museli skoro běžet, aby mu stačili.

Vrchní detektiv z East Hamptonu vstal. D’Agosta toho muže ještě nikdy neviděl, byl malý a tmavý, měl velké černé oči a dlouhé řasy.

„Detektiv Tony Innocente,“ představil ho Braskie. „Zvláštní agent Pendergast, FBI.“

Innocente vstal a podal mu ruku.

Služebná, malá žena s apatickým výrazem, seděla za stolem. Na to, že před chvílí našla mrtvolu, vypadala velmi vyrovnaně, jen v očích byl patrný znepokojený lesk.

Pendergast jí s mírnou poklonou podal ruku. „Agent Pendergast.“

„Agnes Torresová.“

„Mohu?“ Pendergast se tázavě podíval na Innocentea.

„Samozřejmě. Video nahrává, k vašim službám.“

„Paní Torresová –“

„Slečna.“

„Děkuji. Slečno Torresová, věříte v Boha?“

Innocente si vyměnil pohled s ostatními detektivy. Rozhostilo se rozpačité ticho.

„Ano,“ přitakala.

„Jste oddaná katolička?“

„Ano, jsem.“

„Věříte v ďábla?“

Další dlouhá pauza.

„Ano, věřím.“

„A vy sama jste si udělala závěr z toho, co jste viděla nahoře v domě, viďte?“

„Ano,“ odpověděla tak stroze, až se D’Agosta podivně zachvěl.

„Skutečně máte za to, že víra téhle ženy je relevantní?“ vstoupil jim do hovoru Braskie.

Pendergast se na něj podíval bledýma očima. „To, čemu věříme, poručíku, ovlivňuje to, co vidíme.“ Znovu se otočil k ženě. „Děkuji vám, slečno Torresová.“

Šli dál k bočním dveřím do domu. Policista jim je otevřel a kývl na poručíka. Vešli do foyeru, kde se Braskie zastavil.

„Pořád se tomu snažíme přijít na kloub,“ řekl. „Brána zamčená, v domě zapnutý alarm, senzory pohybu aktivované tlačítky na panelu. Zjišťujeme, kdo znal kódy. Dveře a okna v domě byly taky zamčené a jištěné alarmem. Po celém domě jsou rozmístěny detektory pohybu a infračervené senzory a lasery. Prozkoušeli jsme poplašný systém. Funguje dokonale. Jak sami vidíte, pan Grove měl hodnotnou sbírku uměleckých děl, ale zdá se, že nic nechybí.“

Pendergast se obdivně zahleděl na jeden obraz. D’Agostovi to připadalo jako něco mezi prasetem, párem kostek a nahou ženou.

„Pan Grove včera pořádal večírek. Jen malý, celkem pro pět lidí.“

„Máte seznam hostů?“

Braskie se otočil na D’Agostu. „Doneste ten seznam od Innocentea.“

Pendergast D’Agostu pohybem ruky zastavil. „Byl bych raději, kdyby tu seržant zůstal a poslouchal, poručíku, pokud můžete postrádat jiného muže.“

Braskie se dlouze a podezíravě zadíval na D’Agostu, potom pokynul jinému policistovi v místnosti.

„Prosím, pokračujte.“

„Podle dosavadních zpráv poslední host odešel před půl jednou. S velkou pravděpodobností odešli všichni najednou. Od té chvíle do půl osmé ráno byl Grove sám.“

„Víte, kdy nastala smrt?“

„Ještě ne. Soudní lékař je nahoře. Víme, že ve tři hodiny deset ráno byl ještě živý, protože telefonoval otci Cappimu.“

„Grove volal knězi?“ Zdálo se, že Pendergasta taková zpráva překvapila.

„Podle všeho byl Cappi jeho starý přítel, ale neviděli se třicet čtyřicet let. Nějak se spolu nepohodli. Ale stejně to bylo jedno, Grove se dovolal na záznamník.“

„Budu potřebovat kopii toho vzkazu.“

„Jistě. Grove byl hysterický. Chtěl, aby otec Cappi okamžitě přišel.“

„Nepřál si náhodou, aby přišel s biblí, křížem a svěcenou vodou?“ zeptal se Pendergast.

„Jak vidět, už jste o tom telefonátu něco slyšel.“

„Ne, jen jsem hádal.“

„Otec Cappi přijel v osm hodin ráno, hned jak si poslechl vzkaz. Ale tou dobou už samozřejmě bylo pozdě. Udělal jediné, co mohl – poskytl mrtvému poslední pomazání.“

„Hosty už někdo vyslýchal?“

„Máme předběžné výpovědi. Proto víme, kdy večírek skončil. Grove nejspíš včera neměl nejlepší formu. Byl rozrušený, upovídaný a prý i vyděšený.“

„Mohl se někdo z hostů zdržet nebo třeba proklouznout zpátky poté, co ostatní odešli?“

„Na téhle teorii pracujeme. Pan Grove měl, ehm, poněkud perverzní sexuální choutky.“

Pendergast zvedl obočí. „V jakém smyslu?“

„Měl rád muže i ženy.“

„A ty perverzní sexuální choutky?“

„No, jak jsem říkal. Muže i ženy.“

„Takže podle vás byl bisexuál? Pokud vím, má takové sklony třicet procent všech mužů.“

„Ale ne v Southamptonu.“

D’Agosta zamaskoval smích záchvatem kašle.

„Zatím jste odvedl skvělou práci, poručíku. Půjdeme se podívat na místo činu?“

Braskie se otočil a oni šli za ním do domu. Podivný zápach, který D’Agostu zarazil už venku na trávníku, byl uvnitř mnohem pronikavější. Zápalky, ohňostroj, střelný prach – co to přesně bylo? K tomu všemu ještě spálené dřevo a snad pečená zvěřina. To D’Agostovi připomnělo, jak jednou ve svém domě za Invermere v Britské Kolumbii zkoušel upéct medvědí maso, které mu přinesl kamarád. Manželka tehdy znechuceně odešla. Nakonec si nechali dovézt pizzu.

Vyšli po schodech jedno patro, proklouzli stáčející se chodbou a pokračovali po dalších schodech.

„Tyhle dveře byly zamčené,“ řekl Braskie. „Hospodyně je otevřela.“

Vystoupali po úzkém, rozvrzaném schodišti do podkroví. Nahoře byla dlouhá hala s dveřmi po obou stranách. Na druhém konci z jedněch otevřených dveří vycházelo jasné světlo. D’Agosta dýchal ústy.

„Dveře tamhle do toho pokoje byly taky zamčené. I okno,“ pokračoval Braskie. „Zemřelý k nim nejspíš zevnitř přisunul nábytek.“ Překročil práh, Pendergast a D’Agosta za ním. Zápach tady už byl hodně silný.

Byla to malá ložnice zastrčená pod okapem domu s jediným vikýřovým oknem směrem na Dune Road. Jeremy Grove ležel na posteli na vzdálené straně pokoje. Byl oblečený, šaty však měl na několika místech rozstřihané, aby soudní lékař mohl provést ohledání. Doktor stál vedle postele zády ke dveřím a psal něco na desku s klipsem.

D’Agosta si rukou přejel čelo. Bylo tam dusno – možná proto, že se slunce opíralo do střechy, možná kvůli těm jasným světlům v pokoji. Zápach pečeného masa na něm ulpíval jako mastný pot. Čekal u dveří, když Pendergast v kruhu obcházel mrtvolu, tělo měl napjaté jako orel, obhlížel zesnulého ze všech úhlů s tak dychtivým výrazem v obličeji, až to vzbuzovalo rozpaky.

Mrtvý muž ležel na posteli, oči podlité krví mu vylézaly z důlků, ruce měl sevřené. Maso mělo podivně lojovitou barvu, jako by bylo žluklé. D’Agosta se musel odvrátit, až když uviděl výraz ve tváři zesnulého. Ústa dokořán hrůzou a bolestí. Za dlouhá léta, kdy pracoval jako policista v New Yorku, nashromáždil v mysli malou sbírku obrazů, na které nikdy nedokáže zapomenout. Teď mu k nim přibyl další.

Soudní lékař odkládal nástroje a dva nově příchozí asistenti se chystali uložit tělo do pytle a na nosítka. Další policista klečel na podlaze a vyřezával kus prkna s vypáleným otiskem.

„Doktore?“ ozval se Pendergast. Soudní lékař se otočil a D’Agostu překvapilo, že je to žena, vlasy měla schované pod čapkou. Mladá, velmi atraktivní blondýnka. „Ano?“

Pendergast jí ukázal služební odznak. „FBI. Mohu vám položit několik otázek?“

Žena přikývla.

„Určila jste dobu smrti?“

„Ne, a podle mě to bude problém.“

Pendergast zvedl obočí. „Proč?“

„Věděli jsme, že nastanou potíže, hned jak anální sonda ukázala čtyřicet dva stupňů.“

„To jsem vám právě chtěl říct,“ vložil se do toho Braskie. „Tělo bylo zahřáté.“

„Přesně tak,“ souhlasila lékařka. „A nejvíc uvnitř.“

„Uvnitř?“ zeptal se Pendergast.

D’Agosta by mohl přísahat, že v jeho hlase zaslechl nádech nedůvěřivosti.

„Ano. Jako kdyby – jako by se tělo uvařilo naruby.“

Pendergast se na lékařku pozorně zadíval. „Našla jste na kůži popáleniny, povrchová poranění?“

5

CHAUNTICLEER BYLA MALIČKÁ RESTAURACE SE ŠESTI stoly zastrčená ve vedlejší ulici v Amagansettu mezi Bluff Road a Main. D’Agosta seděl na úzké dřevěné židli a rozhlížel se kolem, mrkal. Všechno tu bylo žluté: žluté narcisy v truhlících na oknech, žluté taftové záclony na oknech se žlutými rámy, žluté látkové ubrusy. A co nebylo žluté, mělo odstín zelené nebo červené. Celé to místo připomínalo jeden z těch osmibokých francouzských talířů, které stály spoustu peněz. D’Agosta na chvilku zavřel oči. Po zatuchlém podkroví Jeremyho Grovea mu tohle místo připadalo až nesnesitelně veselé.

Přispěchala k nim majitelka, malá žena středního věku s červeným obličejem. „Ach, monsieur Pendergast,“ řekla. „Comment ça va?“

„Bien, madame.“

„Jako obvykle, monsieur?“

„Oui, merci.“

Žena se podívala na D’Agostu. „A vy, policisto?“

Podíval se na menu naškrábané bílou křídou na tabuli u dveří – ale polovinu jídel neznal a druhá polovina se mu nezamlouvala. Stále ještě v nozdrách cítil zápach spáleného masa Jeremyho Grovea. „Nic si nedám, děkuji.“

„Něco k pití?“

„Budweiser. Ledový.“

„Je mi líto, monsieur, ale nemáme licenci na prodej alkoholu.“

D’Agosta si olízl rty. „Tak mi přineste ledový čaj, prosím.“

Sledoval, jak žena odchází, potom se přes stůl podíval na Pendergasta, teď už v obvyklém černém obleku. Ještě se nevzpamatoval ze šoku, že se s ním takhle setkal. Vypadal úplně stejně, jako když ho viděl naposledy, a od té doby už uplynulo pár let. D’Agostovi vadilo, že o něm se to bohužel říci nedá. Je o pět let starší, o deset let těžší a o dva prýmky lehčí. Život k ničemu.

„Jak jste tohle místo našel?“ zeptal se.

„Docela náhodou. Je to jen pár bloků od domu, kde bydlím. Možná je to jediná slušná restaurace v Hamptonu. Nechcete si to s tím obědem rozmyslet? Rozhodně bych vám doporučil vejce Benedikt. Madame Merle dělá nejlepší holandskou majonézu, jakou jsem ochutnal mimo Paříž: lehkou a přece hedvábnou, s jemňounkou příchutí estragonu.“

D’Agosta rychle zavrtěl hlavou. „Ještě jste mi neřekl, proč tady jste.“

„Jak už jsem se zmínil, mám tady na týden pronajatý dům. Dělám – jak se to říká? – průzkum terénu.“

„A co prozkoumáváte?“

„No, dejme tomu, místo pro rekonvalescenci jedné mé známé. Časem vás seznámím. A teď bych rád slyšel váš příběh. Poslední zprávy o vás se ke mně dostaly, když jste byl v Britské Kolumbii a psal romány. Musím říci, že Andělé z očistce byli čtiví.“

„Čtiví?“

Pendergast mávl rukou. „Nejsem nijak zvláštní odborník v oblasti policejních postupů. Napínavá beletrie podle mého gusta končí u M. R. Jamesové.“

D’Agostu napadlo, že má nejspíš na mysli P. D. Jamesovou, ale nechal to tak. Poslední, co chtěl, byl „hovor na téma literatura“. Toho měl za posledních pár let plné zuby.

Přinesli jim pití. D’Agosta se zhluboka napil ledového čaje, zjistil, že je neslazený, a tak roztrhl sáček s cukrem. „Svůj příběh mohu popsat velmi stručně, Pendergaste. Psaním jsem nevydělával dost na živobytí, a tak jsem se vrátil domů. Do Newyorského policejního sboru mě zpátky nevzali. Nový starosta snižoval stavy policistů a kromě toho jsem si při práci nadělal dost nepřátel. Byl jsem zoufalý. Doslechl jsem se o nové možnosti v Southamptonu a vzal jsem to.“

„Dokáži si představit horší pracovní místa.“

„Jo, to si myslíte. Ale strávit léto pronásledováním lidí, po jejichž psech na pláži zbyly kouřící hromádky, taky byste to viděl jinak. A lidi tady – někomu dáte pokutu za překročení rychlosti a hned se dozvíte, že na stanici dřepí nějakej veleváženej právník s úředním výnosem a soudní obsílkou a dělá kravál. Měl byste vidět naše účty za právníky.“

Pendergast se napil tekutiny, která připomínala čaj. „A jak se pracuje s poručíkem Braskiem?“

„Je to blboun. Normální státní úředník. Uchází se tu o místo šéfa.“

„Mně připadal docela kompetentní.“

„No tak teda kompetentní blboun.“

Zjistil, že ho Pendergast chladně pozoruje, a znervózněl. Úplně zapomněl na ty oči. Člověk měl pocit, jako by právě odhalily všechna jeho tajemství.

„Část svého příběhu jste vynechal. Když jsme pracovali společně, měl jste manželku a syna. Vincenta juniora, pokud si dobře pamatuji.“

D’Agosta přikývl. „Syna mám pořád. Je v Kanadě, žije tam s mojí manželkou. Na papíře je ještě pořád moje manželka.“

Pendergast neřekl nic. Po chvíli si D’Agosta povzdechl.

„S Lydií už jsme si nebyli tak blízcí. Však víte, jak to chodí: být policistou znamená věnovat tomu spoustu času. Zpočátku se do Kanady stěhovat nechtěla, zvlášť ne do tak odlehlého místa jako Invermere. Když jsme se tam nastěhovali, byl jsem pořád doma, pokoušel jsem se psát… no, začali jsme si lézt na nervy. A to tedy popisuji velmi decentně.“ Pokrčil rameny, zavrtěl hlavou. „Paradoxní je, že se jí tam nakonec zalíbilo. Můj návrat sem byl podle všeho poslední kapka.“

Madame Merle se vrátila s Pendergastovou objednávkou a D’Agosta si řekl, že je na čase změnit téma hovoru. „A co vy?“ Položil tu otázku téměř útočně. „Co jste dělal? Pořád máte spoustu práce v New Yorku?“

„No, vlastně nedávno jsem se vrátil ze Středozápadu. Přesně řečeno z Kansasu, kde jsem se věnoval případu – taková drobnost, ale ne bez, hmm, zajímavých detailů.“

„A Grove?“

„Jak víte, Vincente, mám zájem – někdo tomu říká nezdravý zájem – o neobvyklá zabití. Kvůli nim jsem dojížděl na místa mnohem vzdálenější než Long Island. Je to zlozvyk, člověk se ho těžko zbavuje.“ Pendergast propíchl nožem vajíčko a žloutek se vylil do talíře. Zase žlutá.

„Takže vy tu jste oficiálně?“

„Dny, kdy jsem byl na volné noze, jsou minulostí. U FBI se to změnilo. Ano, jsem úřední osoba.“ A poplácal svůj mobilní telefon v kapse.

„V čem je ten háček? Jaký zájem na tomhle mají federálové? Drogy? Terorismus?“

„Jak jsem právě říkal poručíkovi Braskiemu – možnost mezistátního letu. Je to málo, ale bude to muset stačit.“ Pendergast se naklonil, trochu ztišil hlas. „Potřebuji vaši pomoc, Vincente.“

D’Agosta vzhlédl. Dělá si ze mě legraci?

„Kdysi jsme byli dobrý tým.“

„Ale já…“ Zaváhal. „Vy moji pomoc nepotřebujete.“ Řekl to zlobněji, než chtěl. Už se na něj zase upíraly ty děsné oči.

„Ne tolik, jako vy možná potřebujete moji pomoc.“

„Jak to myslíte? Nepotřebuju ničí pomoc. Zvládám to v pohodě.“

„Promiňte moji opovážlivost, ale v pohodě to nezvládáte.“

„O čem to k čertu mluvíte?“

„Pracujete hluboko pod své schopnosti. Nejenže je to mrhání vaším talentem, ale ve vašem přistupuje to až příliš patrné. Poručík Braskie se zdá v podstatě docela sympatický, možná je do jisté míry i inteligentní, ale vy pod jeho vedení prostě nepatříte. Až bude šéfem, vaše vztahy se ještě zhorší.“

„Vy si myslíte, že tenhle blboun je inteligentní a sympatický? Kristapána, kdybyste pod ním pracoval jen jeden den, hned byste přeladil.“

„To vy potřebujete přeladit, Vincente. Jsou mnohem horší policisté než poručík Braskie a my jsme s nimi pracovali.“

„Takže vy mě jako zachráníte?“

„Ne, Vincente. Zachrání vás tenhle případ. Před sebou samotným.“

D’Agosta vstal. „Ani za nic od vás ani od nikoho jiného tenhle blábol neberu.“ Vytáhl peněženku, pohodil na stůl zmuchlanou pětidolarovku a odkráčel.

Po deseti minutách našel D’Agosta Pendergasta na stejném místě, zmuchlaná bankovka tam pořád ležela. Odsunul židli, posadil se a objednal si další ledový čaj, v obličeji hořel. Pendergast jen přikývl, když polkl poslední sousto svého oběda. Potom z kapsy saka vyndal kus papíru a jemně ho položil na stůl.

„Tohle je seznam čtyř lidí, kteří byli na posledním večírku u Jeremyho Grovea, a jméno a číslo kněze, který převzal jeho poslední telefonát. Docela dobrý začátek. Když vezmete v úvahu, jak je ten seznam krátký, objevují se v něm docela zajímavá jména.“ Posunul papír přes stůl.

D’Agosta přikývl. Palčivý pocit začal pomalu ustupovat při pohledu na jména a adresy. Něco se v něm pohnulo: staré známé rozrušení z práce na případu. Dobrém případu.

„Jak to všechno bude fungovat, když jsem zaměstnancem policejního oddělení v Southamptonu?“

„Zařídím u poručíka Braskieho, abyste mohl být jmenován styčným důstojníkem FBI.“

„Na to nikdy nepřistoupí.“

„Naopak, bude moc rád, že se vás zbaví. V každém případě to nebude prezentováno jako žádost. Jak jste sám poznamenal, Braskie je státní úředník a bude jednat podle daných pokynů.“

D’Agosta přikývl.

Pendergast se podíval na hodinky. „Skoro dvě. No, Vincente, půjdeme, čeká nás hodně dlouhá jízda. Kněží večeří záhy, ale pokud si pospíšíme, možná otce Cappiho zastihneme.“

6

D’AGOSTA SI PŘIPADAL, JAKO BY HO SPOLKLA ACHABOVA bíla velryba, když seděl obložený polštáři v interiéru z bílé kůže ve voze 59 Rolls-Royce Silver Wraith. Samozřejmě se šoférem. Pendergast si určitě hodně polepšil od těch starých zlých časů vražd v muzeu, kdy jezdil posledním modelem buicku z vozového parku Úřadu. Možná mu zemřel nějaký příbuzný a zanechal mu pár miliard. Rozhlédl se kolem. Anebo jednoduše pominuly časy přetvářky.

Vůz jel po Route 9 krásnou střední částí Hudson Valley na sever od Poughkeepsie. Po měsících strávených mezi písečnými dunami a křovinami na plážích byla pro D’Agostu svěží zeleň a do dálky ubíhající kopce úlevou pro oči. Tu a tam se objevilo staré panské sídlo, hodně daleko od silnice nad řekou, nebo ukryté za nízkými stromy. Na některých uviděli nápisy, které hlásaly, že jsou to kláštery nebo útulky, jiné zase vypadaly jako soukromá sídla. I když bylo teplo, zbarvené listy stromů na mírných svazích napovídaly, že se blíží podzim.

Auto zpomalilo, sjelo na příjezdovou cestu dlážděnou kočičími hlavami, nakonec nehlučně zastavilo pod průjezdem z červených cihel. Když D’Agosta vystoupil, uviděl před sebou rozpadající se usedlost ve vlámském stylu. Štíhlá zvonice na jedné straně budovy jako by byla přistavěna později. Vzadu směrem k Hudsonu ubíhal dobře udržovaný trávník. Deska zasazená do fasády dávala na vědomí, že dům byl postaven v roce 1874 a je zanesen v Národním registru historických památek.

Když zaklepali, přišel jim otevřít mnich v hnědém hábitu s hedvábným provazem kolem pasu. Bez jediného slova je uvedl do elegantního interiéru, který byl cítit časem a voskem na podlahu. Pendergast se zlehka uklonil a předal mnichovi kartičku, na to mnich přikývl a pokynul jim. Šli za ním spletitými chodbami do spartánské místnosti, vybílené a prázdné, vybavené jen krucifixem a dvěma řadami tvrdých dřevěných židlí podél protilehlých stěn. Jediným oknem poblíž odkrytých krokví dovnitř pronikal pruh světla.

Mnich se uklonil a odešel. Po chvíli ve dveřích spatřili další postavu. I tenhle muž byl oblečen do mnišského hábitu, ale když si stáhl límec, D’Agostu překvapilo, že měří přes sto osmdesát centimetrů, má široká ramena, hranatou čelist a černé oči jiskřící vitalitou. Z dálky slyšel slabou melodii, jak spustila zvonkohra na věži. Měl z toho husí kůži.

„Jsem otec Bernard Cappi,“ představil se ten muž. „Vítám vás v Hyde Parku kartaginského kláštera. Jsme pod řádovým slibem ticha, ale jedenkrát týdně se setkáváme v této místnosti. Říkáme jí disputační komnata, protože se tady vždycky vypovídáme. Za týden mlčení se v člověku nakupí spousta rozmrzelosti.“ Odhrnul hábit a posadil se.

„Toto je můj spolupracovník seržant D’Agosta,“ řekl Pendergast a také si sedl. „Možná se bude chtít na něco zeptat.“

„Rád vás poznávám.“ Kněz mu pevně stiskl ruku. Tohle není žádný něžný beránek boží, pomyslel si D’Agosta. Sedl si na židli, v marné snaze najít pohodlnou polohu poposedl. Přestože venku byl slunečný den, z komnaty čišel chlad a vlhkost. Nikdy by nemohl být dobrým mnichem.

„Velmi se omlouvám, že vás takhle obtěžujeme,“ řekl Pendergast.

„To je v pořádku. Jen doufám, že vám dokážu pomoci. Je to velmi tragická záležitost.“

„Nebudeme vás příliš dlouho zdržovat. Možná bychom mohli začít tím telefonátem.“

„Jak jsem řekl policii, telefon u mě zazvonil ve 3.10 ráno – na záznamníku byl čas –, ale každý rok na čtrnáct dní právě tady vyhledávám útočiště, proto jsem nebyl doma. Každé ráno si kontroluji vzkazy – je to proti pravidlům, ale mám starou matku. Hned jsem se vydal na Long Island, ale to už samozřejmě bylo pozdě.“

„Proč vám volal?“

„To je velmi složitá otázka a vyžaduje dlouhou odpověď.“

Pendergast mu gestem naznačil, aby pokračoval.

„S Jeremy Grovem jsme se znali dlouho, ze studií na Columbijské univerzitě. Je to už hodně let. Já jsem se dal na kněžskou dráhu a on odjel do Florencie studovat umění. Nedá se říci, že bychom tehdy byli zbožní v tom obvyklém smyslu slova. Oba nás fascinovalo duchovno. Často jsme dlouho do noci debatovali o otázkách víry, teorie poznání, o povaze dobra a zla a tak dále. Odešel jsem studovat teologii na Mount St. Marys. Dál jsme se přátelili a po několika letech jsem byl oddávajícím na Groveově svatbě.“

„Aha,“ mumlal Pendergast.

„Grove byl ve Florencii a několikrát jsem ho navštívil. Žil v krásné vile v kopcích na jih od města.“

D’Agosta si odkašlal. „Odkud měl peníze?“

„To je zajímavá historie, seržante. Na aukci v Sothebys koupil obraz připisovaný jednomu Raphaelovu následovníkovi. Grove ovšem dokázal, že autorem byl sám mistr, a prodal ho za třicet milionů dolarů.“

„To je pěkné.“

„To ano. V každém případě v době, kdy žil ve Florencii, stal se z něho docela zbožný člověk. V intelektuálním slova smyslu, jak to někteří lidé dělají. Moc rád se mnou diskutoval. Pane Pendergaste, existuje pojem katolický intelektuál – a tím Grove byl.“

Pendergast pokýval hlavou.

„Byl velmi šťastně ženatý. Svoji manželku zbožňoval. Potom ho ale náhle opustila, utekla s jiným mužem. Když vám řeknu, že to Grovea zdrtilo, nic to nevystihuje. Byl úplně zničený. A svoji zlobu namířil k Bohu.“

„Chápu,“ odpověděl Pendergast.

„Grove se cítil Bohem podvedený. Stal se… no, určitě se nedá říci, že ateistou nebo agnostikem. Spíš si zvolil boj s Bohem. Záměrně začal žít ve hříchu a dopouštěl se násilí vůči Bohu, což ve skutečnosti bylo násilí proti jeho lepšímu já. Stal se uměleckým kritikem. Kritika je profese, která jednotlivci do určité míry dovoluje neřesti nad rámec normálního civilizovaného chování. Nikdo by nikomu v soukromí neřekl, že jeho obraz je nechutný kýč, ale kritik si z takového veřejného prohlášení nic nedělá, jako by tak jen plnil vysokou morální povinnost. Není nečestnější profese než profese kritika – horší je snad jen lékař, který vede popravu.“

„V tom máte pravdu,“ souhlasil D’Agosta procítěně. „Ti, co nic neumějí, učí a ti, co neumějí učit, kritizují.“

Otec Cappi se zasmál. „To je pravda, seržante D’Agosto.“

„Seržant D’Agosta píše detektivky,“ vysvětlil Pendergast.

„Vážně? Mám detektivky moc rád. Připomeňte mi titul.“

„Andělé z očistce je jeho nejnovější.“

„Hned si ji koupím.“

D’Agosta zamumlal slova díků. Podruhé v tomtéž dni mu bylo trapně. Měl by promluvit s Pendergastem, aby se o jeho nepovedené spisovatelské kariéře nezmiňoval.

„Stačí pouze říci,“ pokračoval kněz, „že jako kritik byl Grove skvostný. Obklopil se nejzkaženějšími, nejsobečtějšími a nejkrutějšími lidmi, jaké mohl najít. Všechno, co dělal, bylo nepřiměřené – pití, jídlo, sex, peníze, pomluvy. Pořádal slavnostní večeře jako římský císař, často býval v televizi a neurvale se vyjadřoval o tom či onom člověku – samozřejmě tím nejroztomilejším způsobem. Jeho články v New York Review of Books všichni dychtivě pročítali. Přirozeně se stal obrovským hitem společnosti v New Yorku.“

„A váš vztah k němu?“

„Nemohl mi zapomenout, co představuji. Náš vztah jednoduše nemohl pokračovat.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se D’Agosta.

„Groveova manželka utekla v roce 1974 a nedlouho poté jsme se rozešli i my dva. Od té doby jsem o něm neslyšel. Tedy až do dnešního rána.“

„A ten vzkaz?“

Kněz vyndal z kapsy přehrávač minikazet. „Než jsem nahrávku odevzdal policii, udělal jsem si kopii.“

Stiskl tlačítko. Ozvalo se pípnutí. A potom:

Bernarde? Bernarde! Tady Jeremy Grove. Jsi tam? Zvedni telefon, prokristapána!

Hlas byl vysoký, napjatý, plechový.

Poslouchej, Bernarde, potřebuju tě tady, hned teď. Musíš přijít. Southampton, Dune Road 3001. Přijď hned. Je to… je to příšerné. Přines kříž, bibli, svěcenou vodu. Proboha, Bernarde, on si pro mě jde. Slyšíš? Jde si pro mě! Potřebuju se vyzpovídat, potřebuju odpuštění, rozhřešení… Prokristapána, Bernarde, zvedni ten telefon –

Slova utichla, protože záznamník nahrával jen omezenou dobu. Ozvěna pronikavého hlasu se nesla pustou vybílenou místností. D’Agosta se zachvěl hrůzou.

„No,“ řekl Pendergast po chvíli. „Chtěl bych slyšet, co si o tom myslíte vy, otče.“

Otec Cappi se tvářil zasmušile. „Věřím, že cítil, že se blíží věčné zatracení.“

„Zatracení? Nebo ďábel?“

Cappi se zjevně cítil velmi nepříjemně. „Z nějakého důvodu Jeremy Grove věděl, že smrt je velmi blízko. Před koncem chtěl dojít odpuštění. To pro něj bylo dokonce důležitější než zavolat policii. Víte, Grove nikdy nepřestal věřit.“

„Jste obeznámen s hmatatelnými důkazy na místě činu: vypálené kopyto, zbytky síry, podivné zahřátí těla?“

„Slyšel jsem o tom, ano.“

„Jak byste to vysvětlil?“

„Práce smrtelníka. Vrah chtěl vyjádřit, jaký člověk Grove byl. Proto ten otisk kopyta, síra a všechno ostatní.“ Otec Cappi zasunul přehrávač zpátky do sutany. „Na ďáblovi není nic záhadného, pane Pendergaste. Je všude kolem nás, vídám ho denně. A já mám pochybnosti, že skutečný ďábel, ať na sebe vezme jakoukoli podobu, by chtěl k sobě a svému dílu přitahovat nevítanou pozornost.“

7

V PRVNÍCH NÁZNACÍCH TEMNOTY PO ZÁPADU SLUNCE kráčel muž známý pouze jako Wren širokým průchodem na Riverside Drive poházeným odpadky. Po jeho levé ruce mu zůstaly černé kontury Riverside Parku a za ním řeka Hudson, napravo zbořeniště kdysi krásných sídel, dnes již opuštěných rozvalin. Wrenův stín poletoval od jedné pouliční lampy ke druhé, když se poslední zbytky krvavě červené barvy vytrácely z nebe. I když na jižním Manhattanu, nedaleko odtud, probíhala obnova zdevastovaných bytů, stále to bylo nebezpečné území, kde by si jen málokdo přál zůstat po setmění. Ale na Wrenovi něco bylo – snad mrtvolná bledost jeho rysů nebo rychlá, kradmá, cupitavá chůze či divoká kštice bílých vlasů nepřirozeně hustá pro muže v jeho věku –, co drželo dravce v patřičných mezích.

Wren se teď zastavil před velkým sídlem krásných umění, které stálo průčelím na Riverside Drive Street mezi 137. a 138. ulicí. Tříposchoďová vznosná budova byla obehnána plotem ze železných tyčí pokrytých rzí. Trávník za ním byl prorostlý plevelem a letitým křovím. Samotný dům jako by chátral: okna zabedněná plechem, břidlicové tašky popraskané, na střešním zábradlí chyběla polovina kovových sloupků.

Železná brána, která chránila vstup, byla pootevřená. Wren se jí bez váhání protáhl a šel dál po příjezdové cestě z kočičích hlav k průjezdu. Tam se v rozích na hromadách válely odpadky, které vítr navál do fantastických tvarů. Ve tmě pod vjezdem pro kočár byly jediné dubové dveře vyzdobené kolem dokola graffiti, ale i tak vypadaly bytelně. Wren zvedl kostnatou ruku, zaklepal jednou, potom znovu.

Ozvěna jeho klepání se ztratila v rozlehlých prostorách uvnitř. Minutu, možná dvě zůstalo všechno v tichosti. Potom se ozvalo skřípání těžkého zámku, jak jej někdo odemykal, a dveře se s hlasitým vrzáním pomalu otevřely. Žluté světlo proniklo ven. Ve dveřích stál Pendergast, jednu ruku na klice. Bledost jeho rysů zvýraznilo světlo z haly. Beze slova uvedl Wrena dovnitř, potom dveře zavřel a zamkl.

Wren šel za agentem FBI mramorovou vstupní halou do dlouhé galerie se stěnami obloženými dřevem. Náhle se zastavil. Naposledy tenhle dům viděl v létě, kdy strávil několik týdnů sestavováním katalogu rozsáhlých kolekcí v usedlosti, když Pendergast odjel na dovolenou do Kansasu. V tu dobu byl dům uvnitř stejně zruinovaný jako zvenčí: obložení stěn odchlíplé, podlahová prkna vytrhaná, omítka opadaná, laťkovina obnažená – následky intenzivního hledání. S Pendergastem byl Wren jedním ze čtyřech – ne, pěti – lidí, kteří znali výsledky tohoto hledání i toho, co znamenají.

Ale teď se kaštanové deštění lesklo, nově omítnuté stěny pokryly viktoriánské tapety tlumených barev a kalným světlem probleskovalo mosazné a měděné kování. V tuctech vykládaných koutků a na mramorových podstavcích stály vzorky z velkolepé sbírky: meteority, drahokamy, vzácní motýli, zkameněliny dávno vyhynulých druhů. V tomto domě byl znovu vzkříšen kabinet kuriozit, jemuž se žádný nevyrovná co do velkoleposti, v níž se za posledních sto let neskvěl. A přece to byl kabinet odsouzený k tomu, aby zůstal ukrytý před světem.

„Moc se mi líbí, co jste udělal s tímhle místem,“ řekl Wren a mávl rukou do prostoru.

Pendergast sklonil hlavu.

„Ohromilo mě, že se vám to podařilo dokončit tak rychle. Před pouhými dvěma měsíci byl tenhle dům rumištěm.“

Pendergast ho vedl galerií. „Kdysi pro naši rodinu pracovali cajunští řemeslníci a tesaři z jihu Bayou Teche. A dobře. Znovu se ukázalo, že jsou nedocenitelní. I když nesouhlasili s – řekněme – prostředím?“

Wren se tiše uchechtl. „Musím s nimi souhlasit. Připadá mi zvláštní, že si tady zařizujete rezidenci, když máte tak rozkošné místečko v Dakotě, tak –“ Uprostřed věty zmlkl, oči se mu rozšířily, když pochopil. „Ledaže…?“

Pendergast přikývl. „Ano, Wrene. To je ten důvod. Rozhodně jeden z důvodů.“

Právě vešli do velké přijímací síně. Klenutý strop byl čerstvě vymalován Wedgwoodovou modří. Prosklené kabinety kolem stěn byly plné dalších krásně vystavených artefaktů. Malé sestavené kostry dinosaurů a vycpaná zvířata byly rozmístěny na parketové podlaze. Wren zatahal Pendergasta za rukáv. „Jak se jí daří?“

Pendergast se zastavil. „Dobře. Fyzicky. Lze předpokládat, že i emocionálně. Postupujeme pomalu. Trvalo to moc dlouho, víte?“

Wren přikývl na znamení, že pochopil. Potom z kapsy vytáhl DVD.

„Tady to je,“ řekl a podal ho Pendergastovi. „Kompletní inventář sbírek v tomto domě, zkatalogizovaný a opatřený rejstříkem, jak nejlépe jsem to dokázal.“

Pendergast přikývl.

„Stejně mě ohromuje, že tak prvotřídní kabinet kuriozit na světové úrovni je pod touto střechou.“

„No ovšem. A jsem přesvědčen, že to, co jsem vám dal, považujete za dostatečný honorář za vaše služby.“

„Ano,“ zašeptal Wren. „Ano, ano, bylo to skutečně dobře zaplacené.“

„Jak si vzpomínám, hodně dlouho jste restauroval jistou indiánskou knihu života a já měl obavy, aby právoplatný vlastník nebyl netrpělivý.“

„Na umění se nedá pospíchat,“ odfrkl Wren. „A tohle byla tak krásná kniha života. Je to jenom… je to jenom čas, víte. Čas odnáší všechno, jak řekl Vergilius. Odnáší s sebou mé knihy právě teď, mé milované knihy, rychleji, než je mohu restaurovat.“ Wrenův domov byl v sedmém a nejhlubším podlaží suterénu Newyorské veřejné knihovny, kde se plně věnoval nezkatalogizovaným zástupům rozkládajících se knih. V nekonečných stozích se vyznal jen on sám.

„To ano. Tak pro vás musí být úleva, že jste práci tady dokončil.“

„Budu muset provést také inventarizaci knihovny, ale ona si to všechno nejspíš uchovala v paměti.“ Wren se hořce zasmál.

„Její znalosti o tomto domě jsou obdivuhodné a já už jsem pro ně našel uplatnění.“

Wren se na něj tázavě podíval.

„Mám v úmyslu ji požádat, aby zjistila, co je v knihovně o satanovi.“

„O satanovi? To je příliš široké téma, hypocrite lecteur.“

„Čirou náhodou se zajímám jen o jeden aspekt. Smrt lidských bytostí z rukou ďábla.“

„Myslíte prodej vlastní duše? Platba za poskytnuté služby a tyhle věci?“

Pendergast přikývl.

„I tohle je hodně široké téma.“

„Nezajímám se o literaturu, Wrene, zajímají mě výlučně nebeletristické zdroje. Primární zdroje. Nejlépe od těch, koho se to dotýká, a očitých svědků.“

„Jste v tomhle domě už moc dlouho.“

„Myslím, že je dobré, aby měla co dělat. A jak jste sám říkal, ona velmi dobře ví, co v knihovně je.“

„Aha.“ Wren se zadíval na dveře ve vzdálené stěně.

Pendergast se tam také podíval. „Chcete ji vidět?“

„Vás to překvapuje? Jsem prakticky její kmotr po tom všem, co se přihodilo letos v létě. Zapomněl jste, jaká role připadla mně.“

„Nezapomněl jsem na nic a navždycky budu vaším dlužníkem, když nic jiného.“ A Pendergast bez dalšího slova vykročil a nehlučně otevřel dveře.

Wren se jimi podíval. Jeho žluté oči se rozjasnily. U protější stěny stála veliká, přepychově vybavená knihovna. Police plné nádherně svázaných knih sahaly až do stropu, světlo z krbu jako by proteplilo jejich kožené hřbety. Tucet malých pohovek a ušáků byl rozestavěn na vysokém perském koberci. V jednom křesle před ohněm seděla mladá žena a listovala ve velké knize litografií. Přes bílé šaty a černé punčochy měla oblečený plášť, a když otočila další stránku, oheň osvítil její štíhlé paže, tmavé vlasy a oči. Na nízkém stolku hned vedle byl připravený čajový servis a prostřeno pro dva.

Pendergast si jemně odkašlal a dívka vzhlédla. Očima přejela z agenta FBI na Wrena a na okamžik v nich byl vidět strach. Ale jakmile ho poznala, usmála se. Odložila knihu, vstala, uhladila si plášť a čekala, až k ní muži přijdou.

„Jak se vám daří, Constance?“ zaskřehotal Wren co nejkonejšivějším tónem a usmál se.

„Výborně, pane Wrene, děkuji vám.“ Constance udělala malé pukrle. „A vám?“

„Mám spoustu práce. Mé knihy mi zabírají veškerý čas.“

„Nenapadlo mě, že by někdo mohl mluvit s nechutí o tak ušlechtilém zaměstnání.“ Constance mluvila vážně, ale na rtech si všiml lehounkého náznaku úsměvu – pobaveného? blahosklonného? Zmizel dřív, než si jím byl Wren jistý.

„Ne, ne, to jistě ne.“ Wren se snažil příliš na ni neupírat zrak. Jak mohl za tak krátkou dobu zapomenout na ten kultivovaný hlas? Jak mohl zapomenout na tyhle oči, tolik moudré, a přece v tak mladém a krásném obličeji? Odkašlal si. „Tak mi povězte, Constance, jak trávíte dny?“

„Docela v poklidu. Dopoledne se pod vedením Aloysia věnuji latině a řečtině. Odpoledne mám pro sebe. Obvykle si prohlížím sbírky a sem tam opravuji nedokonale přilepený štítek, na který náhodou narazím.“

Wren se rychle podíval na Pendergasta.

„V pozdním odpoledni zpravidla pijeme čaj a Aloysius mi čte z novin. Po večeři cvičím na housle. Prachmizerně. Aloysius se mi snaží namluvit, že moje hraní považuje za snesitelné.“

„Doktor Pendergast je velmi upřímný člověk.“

„Řekněme, že doktor Pendergast je velmi taktní člověk.“

„Ať je to, jak chce, moc rád bych si vás někdy poslechl.“

„Bude mi potěšením.“ A Constance znovu udělala pukrle.

Wren přikývl a otočil se k odchodu.

„Pane Wrene?“ zavolala za ním.

Otočil se, tázavě zvedl převislá obočí.

Podívala se na něj. „Ještě jednou vám děkuji. Za všechno.“

Pendergast tiše zavřel dveře knihovny a doprovodil Wrena galeriemi, jimiž se ozvěnou rozléhaly jejich kroky.

„Vy jí čtete noviny?“ zeptal se Wren.

„Samozřejmě jen vybrané články. Připadalo mi to jako nejjednodušší způsob – jak to nejlépe říci? – společenské dekomprese. Dostáváme se do šedesátých let.“

„A její noční, ehm, toulky?“

„Teď, když ji mám v péči, nemusí si shánět jídlo. A rozhodl jsem se, kam ji vezmu na zotavenou: na sídlo mé pratety na Hudsonu. Dnes je prázdné. Byl by to dobrý návrat na slunce, pokud se bude postupovat opatrně.“

„Na slunce.“ Wren ta slova opakoval pomalu, jako by si je vychutnával. „Pořád mi připadá nemožné, že byla celou dobu v těch tunelech u řeky, potom, co se stalo. A stále mě udivuje, proč se mi sama ukázala.“

„Možná jste v ní vzbudil důvěru, naučila se vám věřit. Přes léto vás pozorovala při práci dost dlouho. Bylo jasné, že máte velmi rád sbírky, které jsou i jí drahé. Nebo jednoduše došla k bodu, kdy byl pro ni kontakt s člověkem nezbytný bez ohledu na riziko.“

Wren zavrtěl hlavou. „Jste si jistý, skutečně jistý, že je jí jen devatenáct let?“

„Ta otázka je těžší, než se zdá. Fyzicky je jejímu tělu devatenáct let.“

Došli ke hlavnímu vchodu a Wren čekal, až Pendergast odemkne. „Děkuji vám, Wrene,“ řekl agent FBI a otevřel. Do domu vnikla noc a spolu s ní slabá ozvěna dopravního ruchu.

Wren vyšel ze dveří, náhle se zastavil a položil otázku: „Už jste se rozhodl, co s ní budete dělat?“

Chvíli Pendergast neodpovídal. Potom beze slova přikývl.

8

RENESANČNÍ SALON METROPOLITNÍHO MUZEA výtvarného umění byl jedním z nejpozoruhodnějších prostorů této instituce. Kámen po kameni ho ve starém Palazzo Dati ve Florencii rozebrali a znovu sestavili na Manhattanu, a tak je tu k vidění dokonalá pozdně renesanční výstavní síň. Jako nejimpozantnější a nejasketičtější ze všech velkých galerií v muzeu byl zvolen jako místo setkání k uctění památky Jeremyho Grovea.

D’Agosta si v policejní uniformě připadal jako idiot. Měl na ní našitou domovenku southamptonského policejního oddělení v kombinaci zlaté a modré barvy a seržantské prýmky. Lidé se po něm otáčeli, upřeně na něj hleděli, jako by byl nějaký podivín, a potom to pustili z hlavy a odvrátili se.

Když kráčel do haly za Pendergastem, překvapil ho dlouhý stůl přeplněný jídlem a další, na němž bylo na odiv vystaveno tolik lahví vína a likérů, že by skolily i stádo nosorožců. Tomu se tedy říká uctění památky! Připomínalo spíše irskou pohřební hostinu – D’Agosta se za dobu svého působení v Newyorském policejním sboru několika zúčastnil a byl moc rád, že je přežil. Všechno to zařídili skutečně v rekordním čase – Grove byl mrtvý teprve dva dny.

Místnost zaplnila spousta lidí. K dispozici nebyly žádné židle, všichni měli korzovat, ne uctivě posedávat. Několik televizních štábů si připravilo své nádobíčko u pódia potaženého kobercem, na němž nebylo nic než malý stupínek. Ve vzdáleném rohu salonu stálo cembalo, ale přes hlučný dav ho bylo sotva slyšet. Pokud někdo za Grovea ronil slzy, tak to velmi dobře skrýval.

Pendergast se naklonil. „Vincente, máte-li zájem o lehké občerstvení, tak se do toho pusťte hned. Při takovém množství lidí moc dlouho nevydrží.“

„Myslíte tamhleto jídlo na stole? Ne, děkuju.“ Jeho koketování s literárním světem ho naučilo, že při podobných událostech se podávají jikry a sýr, které zapáchají tak, že to člověka přiměje podívat se pozorně na vlastní podrážky.

„Tak budeme korzovat?“ Pendergast se téměř vznášel davem. Teď na pódium vystoupil muž: dokonale oblečený, vysoký, s vlasy pečlivě sčesanými dozadu, na tváři perfektní make-up. Dav se ztišil, ještě než došel k mikrofonu.

Pendergast vzal D’Agostu za loket. „Sir Gervase de Vache, ředitel muzea.“ Muž si vzal mikrofon z pódia, stál zpříma a důstojně. „Vítám vás všechny,“ řekl. Zjevně měl pocit, že je zbytečné se představovat. „Jsme tu všichni, abychom uctili památku našeho přítele a kolegy Jeremyho Grovea – ale tak, jak by si to přál on sám: jídlem, pitím, hudbou a dobrou náladou, nikoli protáhlými obličeji a truchlivými proslovy.“ Hovořil s lehounkým francouzským přízvukem.

I když se Pendergast zastavil ve chvíli, kdy ředitel vstoupil na pódium, D’Agosta si všiml, že neustále přejíždí neklidnýma očima po celé místnosti. „Poprvé jsem se s Jeremym Grovem setkal před nějakými dvaceti lety, když psal recenzi na naši výstavu Moneta pro Downtown. Byla to – jak bych to řekl – klasická Groveova recenze.“ Ozval se šum chápavého smíchu.

„Jeremy Grove byl především člověk, který říkal pravdu, když ji viděl, neochvějně a ve vysokém stylu. Jeho ostrovtip a výbuchy neuctivosti bývaly osvěžením mnohých večírků a posezení…“

D’Agosta se otočil. Pendergast ještě stále přehlížel místnost a náhle se znovu dal do pohybu, pomalu, jako žralok, který ve vodě právě ucítil krev. D’Agosta šel za ním. Rád sledoval Pendergasta v akci. U stolu s alkoholem si nápadně krásný mladý muž oblečený celý v černém naléval sklenici něčeho ostrého. Měl úhledně zastřiženou kozí bradku, výrazně velké, hluboké oči plné slz a prsty ještě pavoukovitější než Pendergast.

„Maurice Vilnius, malíř, abstraktní expresionismus,“ zamumlal Pendergast. „Jedna z mnoha obětí Groveovy něžné péče.“

„Co to znamená?“

„Vzpomínám si na recenzi, kterou Grove napsal na Vilniovy kresby před několika lety. Věta, která mi nejvíc utkvěla v mysli, je: Tyto malby jsou tak špatné, že vzbuzuji respekt, dokonce posvátnou bázeň. Vytvořit prostřednost takovéhle úrovně vyžaduje skutečně zvláštní talent. Takového talentu má Vilnius hojně.“

D’Agosta potlačil smích. „To stojí za zabití.“ Rychle se ovládl, Vilnius je viděl přicházet.

„Ach, Maurici! Jak se vám daří?“ zeptal se Pendergast. Malíř zvedl dvě velmi černá obočí. Protože D’Agosta sám věděl, co je to být terčem ošklivých recenzí, očekával, že uvidí zlobu nebo alespoň zášť v brunátném obličeji. Místo toho spatřil široký úsměv. „My se známe?“

„Jmenuji se Pendergast. Setkali jsme se jen krátce loni na vaší vernisáži v Galerii Delikte. Pěkná práce. Uvažuji o koupi jednoho díla do svého bytu v Dakotě.“

Vilniův úsměv se rozšířil ještě víc. „To mě těší.“ Mluvil s ruským přízvukem. „Zastavte se kdykoli. Zastavte se dnes. To už by byl tento týden pátý obraz.“

„Skutečně?“ D’Agosta si všiml, jak moc se Pendergast snaží zastřít v hlase překvapení. V pozadí ředitel jednotvárným hlasem drmolil: „… muž plný odvahy a odhodlání, který si nebral servítky…“

„Maurici,“ pokračoval Pendergast, „chtěl bych s vámi mluvit o Groveově poslední –“

Najednou k Vilniovi přistoupila žena středního věku, její vyzáblou postavu halily šaty pošité flitry. V závěsu za ní šel vysoký muž v černém smokingu, plešatá hlava se mu leskla jako drahokam.

Žena zatahala Vilnia za rukáv. „Maurici, miláčku, já ti prostě musím osobně poblahopřát. Ta nová recenze je jednoduše úžasná. Ta už měla přijít dávno.“

„Vy už jste ji viděli?“ Vilnius se otočil k nově příchozím.

„Zrovna dneska odpoledne,“ odpověděl ten muž. „Do galerie mi odfaxovali kopii před korekturou.“

„… a nyní jedna z Jeremyho milovaných Haydnových sonát…“

Lidé si dál povídali, muže na pódiu si vůbec nevšímali. Vilnius na okamžik znovu pohlédl na Pendergasta. „Jsem rád, že jsme se zase viděli, pane Pendergaste,“ řekl, vytáhl z kapsy kartičku a podal ji agentovi FBI. „Zastavte se v mém ateliéru kdykoli.“ Potom se otočil zpátky k ženě a jejímu doprovodu. Když odcházeli, D’Agosta slyšel, jak Vilnius říká: „Připadá mi úžasné, jak rychle se šíří novinky. Tahle recenze má podle plánu vyjít až pozítří.“

D’Agosta se díval na Pendergasta. I on sledoval odcházejícího Vilnia. „Zajímavé,“ mumlal si pro sebe.

Zamířili zpátky do davu. De Vache dohovořil a hladina hluku zase stoupla. Cembalo znovu začalo hrát, ale teď už ho nebylo vůbec slyšet, jak všichni v místnosti při jídle a pití klábosili.

Najednou se Pendergast rychle odpojil a prodíral se davem. D’Agosta poznal, že má namířeno k řediteli muzea, který scházel po schůdcích z pódia.

De Vache se zastavil. „Ale Pendergaste. Neříkejte mi, že ten případ děláte vy.“

Pendergast přikývl.

Francouz sešpulil rty. „Je to oficiální? Nebo jste snad byl jeho přítel?“

„Grove snad měl nějaké přátele?“

De Vache se usmál. „To je pravda. Pojem přátelství Jeremy neznal. Držel si ho od těla. Naposledy jsem ho viděl – počkejte – na jednom večírku. Vzpomínám si, jak požádal muže, který seděl proti němu – naprosto neškodného starého pána s umělým chrupem –, aby při jídle přestal klapat řezáky, že je člověk, ne krysa. Někdo u stolu si později potřísnil kravatu omáčkou a Jeremy to náležitě okomentoval.“ Sir Gervase se uchechtl. „A to byl jen jeden večírek. Může člověk, který se takhle vyjadřuje naprosto běžně, mít nějaké přátele?“

Sira Gervase si přivolala skupinka starších dam ověšených šperky. Omluvil se Pendergastovi, lehce se uklonil D’Agostovi a odešel. Pendergast bloudil očima po místnosti, nakonec se zadíval na hlouček lidí u cembala. „Voilá,“ vyhrkl. „Jako zdroj informací učiněný poklad.“

„Ti tři, co spolu mluví. Spolu s Vilniem, s ním jste se právě seznámil, byli hosty na posledním večírku, který Grove pořádal. A to je také důvod, proč jsme tady.“

D’Agosta se nejprve zahleděl na nepříliš výrazného muže v šedivém obleku. Vedle něj stála obstarožní dáma, vypadala jako strašidlo a na obličeji měla nánosy pudru a růže, vyfintěná, s dokonalou manikúrou, účesem od kadeřníka a nepochybně po chirurgickém zákroku v naprosto neúspěšné snaze vypadat méně než na šedesát. Měla náhrdelník se smaragdy tak velkými, až se D’Agosta bál, že vychrtlá ramena jejich tíhu nevydrží. Ale naprostým esem téhle skupinky byl člověk vedle ní z druhé strany: nesmírně tlustý muž v úžasném obleku v barvě holubí šedi, nacpaný do hedvábné vestičky, s bílými rukavicemi a zlatým řetězem.

„Ta žena,“ mumlal Pendergast, „je lady Milbankeová, vdova po sedmém baronovi Milbankeovi. Prý je děsivá klepna, pije absint a je neúnavnou organizátorkou seancí, při nichž se vyvolávají mrtví.“

„Ona sama se mrtvole hodně podobá.“

„Vincente, nevšiml jsem si, že máte takhle kousavý humor. Ten tlusťoch je nepochybně hrabě Fosco. Už jsem o něm hodně slyšel, ale vidím ho dnes poprvé.“

„Musí vážit tak sto padesát kilo.“

„A všimněte si, že i přesto chodí velmi zlehka. A ten vysoký pán v šedém obleku je Jonathan Frederick, umělecký kritik z Art & Antiques.“

D’Agosta přikývl.

„Odvážíme se do jámy lvové?“

„Vy jste tady šéf.“

Pendergast okamžitě vykročil k té skupince, úlisně a bezostyšně se vetřel, uchopil ruku lady Milbankeové a pozvedl ji ke rtům.

Stará žena pod make-upem zčervenala. „Měli jsme už to potěšení –?“

„Ne,“ odpověděl Pendergast. „O to větší škoda. Jmenuji se Pendergast.“

„Pendergast. A kdo je váš přítel? Bodyguard?“ Ve skupince to vyvolalo nervózní smích.

Pendergast se také zasmál. „V jistém slova smyslu.“

„Jestli to má jako melouch,“ zaznamenal vysoký muž jménem Frederick, „neměl si brát uniformu. Tohle je koneckonců setkání k uctění památky zesnulého.“

D’Agosta postřehl, že se Pendergast ani neobtěžoval jakkoli uvést na pravou míru poznámku toho člověka o melouchaření. Místo toho jen smutně zavrtěl hlavou. „To, co se stalo Groveovi, je moc smutné, nemyslíte?“

Všichni kolem souhlasně pokyvovali.

„Slyšel jsem, že ten večer, kdy zemřel, pořádal večírek.“

Najednou se rozhostilo ticho.

„Tedy, pane Pendergaste,“ ozvala se lady Milbankeová. „To je pozoruhodná poznámka. Víte, my všichni jsme na tom večírku byli.“

„Skutečně. Vrahem by prý mohl být některý z hostů večírku.“

„To je vzrušující!“ vykřikla lady Milbankeová. „Úplně jako z románu Agathy Christie. Mimochodem, my všichni jsme měli motiv zbavit se Grovea.“ Vyměnila si rychlý pohled s ostatními. „Jenomže my jsme nebyli jediní. Je to tak, Jasone?“ Zvýšila hlas a kývnutím přivolala mladého muže, který šel kolem se sklenkou šampaňského v ruce. V knoflíkové dírce žlutohnědého saka měl vetknutou orchidej, jeho vlasy barvou připomínaly pomerančový džem.

Mladík zůstal stát a mračil se. „O čem mluvíte?“

„Tohle je Jason Prince.“ Zlomyslně se zasmála. „Jen jsem říkala tady panu Pendergastovi, kolik lidí, co jsou tady, mělo důvod zavraždit Jeremyho Grovea. A o tobě je známo, že jsi hodně žárlivý hoch.“

„Jako vždycky hloupě žvaní,“ řekl Prince, rudý v obličeji. Otočil se na podpatku a odkráčel.

Lady Milbankeová se znovu zvonivě zasmála. „A tady Jonathana Grove nejednou pořádně vytočil. Že je to tak, Jonathane?“

Šedovlasý muž se ironicky usmál. „Vstoupil jsem do poněkud početného klubu.“

„Říkal o vás, že sloužíte jako nafukovací panna uměleckým kritikům, viďte?“

Ten muž nehnul ani brvou. „Grove skutečně dokázal používat šokující obraty. Ale já myslel, že jsme se dohodli a tohle všechno je už za námi, Evelyn. Už je to víc než pět let.“

„A potom je tu hrabě. Podezřelý číslo jedna. Podívejte se na něj! Zjevně je to muž s nejedním hodně temným tajemstvím. Je Ital a znáte Italy.“

Hrabě se usmál. „My Italové jsme šťastná stvoření.“

D’Agosta se na hraběte zvědavě podíval. Upoutaly ho jeho oči, měly temně šedou barvu, byly výjimečně průzračné jako hluboká voda. Měl dlouhé šedivé vlasy sčesané dozadu a i přes svůj věk pokožku růžovou jako nemluvně. Určitě mu táhlo na šedesát.

„A potom jsem tady já,“ pokračovala lady Milbankeová. „Může vás napadnout, že jsem k vraždě měla nejlepší motiv ze všech. Kdysi jsme byli milenci. Cherchez la femme!“

D’Agosta se otřásl a v duchu si kladl otázku, jestli je taková věc vůbec fyzicky možná.

Zdálo se, že kritika Fredericka taková představa vyvedla z míry úplně stejně, protože se honem začal vymlouvat: „Promiňte, musím si s někým pohovořit.“

Lady Milbankeová se usmála. „Předpokládám, že o novém místě.“

„Abych pravdu řekl, ano. Pane Pendergaste, těšilo mě.“

Hovor na chvíli utichl. D’Agosta si všiml, že hrabě upřel své šedé oči na Pendergasta a na rtech mu pohrával jemný úsměv. „Tak už to řekněte, pane Pendergaste,“ vyzval ho hrabě. „Jaký máte osobní zájem na tomhle případu?“

Místo odpovědi zalovil v saku a vyndal náprsní tašku, pomalu a uctivě ji rozevřel, jako by to byla schránka se šperky. Zlatý odznak se zaleskl.

„Ecce signum!“ vykřikl hrabě potěšeně.

Stará dáma o krok ustoupila. „Vy jste od policie?“

„Zvláštní agent Pendergast, Federální vyšetřovací úřad.“

Lady Milbankeová se otočila na hraběte. „Tys to věděl a neřekl jsi mi nic? A já jsem z nás všech udělala podezřelé!“ V jejím hlase už nebyl podtón pobavení.

Hrabě se usmál. „Hned jak přišel, bylo mi jasné, že musí patřit k policejnímu sboru.“

„Mně jako agent FBI nepřipadá.“

Hrabě se otočil na Pendergasta. „Doufám, že informace od Evelyn vám budou užitečné, pane.“

„Velmi. Už jsem toho o vás spoustu slyšel, hrabě Fosco.“

Hrabě se usmál.

„Mám dojem, že jste se s Grovem dlouho přátelili.“

„Sdíleli jsme lásku k hudbě a umění a nejvyššímu spojení obého: opeře. Nejste náhodou milovník opery?“

„Ne, to nejsem.“

„Ne?“ Hrabě zvedl obočí. „A proč ne?“

„Opera na mě vždycky působila vulgárně a infantilně. Mám raději symfonickou formu: ryzí hudbu bez rekvizit, jako je výprava, kostýmy, melodrama, sex a násilí.“

D’Agosta měl dojem, že hrabě ztuhl jako socha. Ale potom si uvědomil, že se Fosco tiše směje, což bylo poznat jen podle vnitřního škubání svalů. Ten smích trval docela dlouho. Potom si otřel koutky očí kapesníkem a lehce tleskl svýma boubelatýma rukama na výraz uznání. „Vidím, že jste gentleman pevných zásad.“ Naklonil se k Pendergastovi a tiše začal zpívat svým hlubokým basem, stěží přehlušil hlomoz v místnosti.

Braveggia, urla! Tajfretta

apalesarmi ilfondo deWalma nal

Dozpíval, narovnal se a celý zářil. „Tosca, jedna z mých oblíbených.“

D’Agosta viděl, jak Pendergast lehce semkl rty. „Jen hlásej,“ přeložil, „křič to, co halí tvé nitro dávno zrádné, ať rouška spadne!“

Skupina znehybněla při těch slovech, která jim připadala jako urážka namířená proti hraběti. Ale hrabě sám se usmál. „Bravo. Umíte italsky.“

„Ciprovo,“ řekl Pendergast.

„Můj milý příteli, Pucciniho překládáte velice dobře. Takže vy nemáte rád operu. Mohu jen doufat, že pokud jde o výtvarné umění, jste menší ignorant. Měl jste možnost obdivovat tamhletoho Ghirlandaioa? Velkolepý.“

„Abychom přešli k věci. Mohl byste mi odpovědět na několik otázek?“

Hrabě přikývl.

„Jakou náladu měl Grove tu noc, kdy zemřel? Byl rozčilený? Vyděšený?“

„Ano, byl. Ale pojďte, podíváme se na něj zblízka.“ Hrabě přešel k obrazu. Ostatní je následovali.

„Hrabě Fosco, byl jste jedním z posledních, kdo viděli Jeremyho Grovea živého. Za vaši pomoc bych vám byl velmi vděčný.“

Hrabě znovu tleskl rukama. „Omluvte mě, pokud jsem neuctivý. Chci být nápomocný. Čirou náhodou mě vaše práce vždycky fascinovala. Jsem vášnivý čtenář anglických detektivek. Patrně jediná věc, pro kterou se Angličani hodí. Ale musím se přiznat, že nejsem zvyklý být subjektem pátrání. To není ani v nejmenším příjemný pocit.“

„To není příjemné nikdy. Podle čeho jste usoudil, že Grove byl ten večer rozrušený?“

„Nedokázal sedět klidně déle než jen pár minut. Skoro vůbec nepil, což byla překvapivá odchylka od jeho běžného zvyku. Chvílemi mluvil nahlas, skoro překotně. Jindy zase plakal.“

„Víte, proč byl tak rozrušený?“

„Ano, bál se ďábla.“

Lady Milbankeová v přemíře rozrušení tleskla rukama.

Pendergast upřeně hleděl na Fosca.

„Když jsem odcházel, obrátil se na mě s velmi podivnou prosbou. Věděl, že jsem katolík, a velmi mě prosil, abych mu půjčil svůj kříž.“

„A?“

„Půjčil jsem mu ho. A musím přiznat, že po přečtení dnešních ranních novin mám trochu obavy, jestli je ten kříž v pořádku. Mohl bych ho dostat zpátky?“

„Nemohl.“

„A proč ne?“

„Je jedním z důkazů.“

„Aha!“ řekl hrabě s úlevou. „Ale časem ho dostanu zpátky, viďte?“

„Nechápu, proč byste ho chtěl, snad jen kvůli drahokamům, které v něm byly zasazeny.“

„A proč?“

„Kříž je spálený a roztavený zcela k nepoznání.“

„Ne!“ vykřikl hrabě. „Drahocenná rodinná památka předávaná po dvanáct generací! A já ho dostal darem k biřmování!“ Rychle se ovládl. „Osud je vrtkavý, pane Pendergaste. Nejenže Grove zemřel příliš brzy, aby pro mě mohl udělat jednu důležitou věc, ale vzal mi také cennost předávanou v rodině přes několik generací a měl ji u sebe, když umíral. Tak to v životě chodí. A co teď třeba výměna informací? Uspokojil jsem vaši zvědavost, vy teď uspokojte zase tu mou.“

„Lituji, ale nemohu o tom případu mluvit.“

„Můj milý pane, nemám na mysli tenhle případ. Mluvím o tomhle obraze! Ocenil bych váš názor.“

Pendergast se obrátil k obrazu a bez rozmýšlení řekl: „Ve tvářích venkovanů vidím vliv Portinariho Triptychu.“

Hrabě Fosco se usmál. „Takový génius! Taková prozíravost!“

Pendergast lehce naklonil hlavu na stranu.

„Nemluvím o vás, příteli, ale o malíři. Víte, tohle byl skutečně pozoruhodný výkon, protože Ghirlandaio namaloval tuhle drobnou desku tři roky před tím, než se Portinarův Triptych dostal z Flander do Florencie.“ Celý rozzářený se rozhlížel po svém obecenstvu.

Pendergast se na něj chladně podíval. „Ghirlandaio viděl studie k obrazu, které poslali rodině Portinariových pět let před tím, než se do Florencie dostal samotný oltářní obraz. Překvapuje mě, hrabě, že tohle nevíte.“

Hraběti zmizel úsměv z tváře jen na malý okamžik. Potom zatleskal, aby mu dal najevo čirý obdiv. „Velmi dobře, velmi dobře! Zdá se, že jste mě porazil na domácím hřišti. Opravdu vás budu muset poznat lépe, pane Pendergaste, na příslušníka policejního sboru jste mimořádně vzdělaný.“

9

D’AGOSTA POSLOUCHAL VZDÁLENÉ VYZVÁNĚNÍ V TELEFONU – tak slabé, že druhý přístroj by mohl být někde na měsíci. Kdyby to tak zvedl jeho syn Vincent! S manželkou se mu nechtělo mluvit.

Ozvalo se cvaknutí a potom uslyšel známý hlas. „Ano?“ Nikdy neřekla haló, vždycky jen ano, jako by už jen to, že jí volá, bylo pro ni nadmíru nepříjemné.

„To jsem já.“

„Ano?“ opakovala.

„Ježíšikriste. Já, Vinnie.“

„Já vím, kdo volá.“

„Chtěl bych mluvit se svým synem, prosím.“

Nastala pauza. „To nejde.“

D’Agosta cítil, že to nevydrží a vybuchne. „Proč ne?“

„Tady v Kanadě je něco, čemu se říká škola.“

To ho ohromilo. No jistě! Je přece pátek, blíží se poledne. „Zapomněl jsem.“

„Já vím, že jsi zapomněl. Stejně jako jsi zapomněl zavolat, když měl narozeniny.“

„Nechala jsi vyvěšený telefon.“

„To ho musel z vidlice odstrčit pes. Ale mohl jsi klidně poslat přání a dárek.“

„Poslal jsem přání i dárek.“

„Přišlo to den po narozeninách.“

„Posílal jsem to všechno deset dní předem, proboha. Nemůžeš mi přece dávat za vinu, že pošta je pomalá.“ Bylo to šílené. Zase se nechal vtáhnout do nesmyslné hádky. Proč oba pociťují tak zoufalou potřebu spolu bojovat? Nejlepší je prostě neodpovídat.

„Víš co, Lydie, zavolám dneska večer, ano?“

„Vincent jde někam s kamarády.“

„Zavolám ráno.“

„Nejspíš ho nezastihneš. Celý den trénuje baseball –“

„Tak ať mi zavolá on.“

„Myslíš, že za ty peníze, co nám platíš, si můžeme dovolit mezinárodní hovory?“

„Víš dobře, že dělám, co můžu. A taky víš, že ti nikdo nebrání přistěhovat se zpátky do Států.“

„Vinnie, odvlekl jsi nás sem proti naší vůli. My jsme sem nechtěli. Zpočátku to bylo hodně tvrdé. Ale potom se stalo něco úžasného. Zvykla jsem si tu. Líbí se, mi tady. A Vincentovi taky. Máme přátele, Vinnie. Žijeme. A když jsme se konečně postavili na nohy, tak bys chtěl, abychom se vrátili zpátky do Queensu. Tak já ti teda něco řeknu: nikdy se do Queensu nevrátím.“

D’Agosta mlčel. Takovéhle prohlášení přesně nechtěl vyprovokovat. Ježíši, tímhle telefonátem to tedy pořádně zpackal. A to chtěl jenom mluvit se svým synem.

„Lydie, nikdy neříkej nikdy. Můžeme to nějak vyřešit.“

„Vyřešit? Je čas vyrovnat se s –“

„Neříkej to, Lydie!“

„Já to řeknu. Je čas vyrovnat se s fakty. Je čas –“

„Neříkej to!“

„– abychom se rozvedli.“

D’Agosta pomalu zavěsil. Dvacet pět let, prostě jen tak. Cítil, jak se mu špatně dýchá, bylo mu skoro na zvracení. Na to nemůže myslet. Musí se pustit do práce.

Velitelství policie v Southamptonu bylo v okouzlující, i když zanedbané staré dřevěné budově, kde kdysi býval Slate Rock Country Club. Policejní složky se musely hodně snažit, napadlo D’Agostu chmurně, aby interiér změnily na typickou nevzhlednou policejní stanici s linoleem a škvárobetonovými tvárnicemi v barvě lidských zvratků. Dokonce i ve vzduchu se vznášel klasický univerzální zápach velitelství: směs potu, přehřátých kopírek, kovu a chlórových čisticích prostředků.

D’Agostovi se zvedl žaludek. Byl odtud pryč tři dny, pobíhal s Pendergastem, poručíkovi předával zprávy telefonicky. Teď se s ním musel setkat osobně. Po rozhovoru s manželkou byl úplně zničený. Skutečně měl počkat a zavolat jí později.

Prošel krajními kancelářemi, tu a tam pokynul na pozdrav. Zdálo se, že nikdo není nijak zvlášť nadšený, že ho vidí, mezi kolegy v aktivní službě nebyl příliš oblíbený. Nechodil s nimi do bowlingového klubu ani se s nimi nenakvartýroval do Tiny’s na šipky. Vždycky měl pocit, že tohle je pro něj jenom přestupní stanice na zpáteční cestě do Newyorského policejního sboru. Připadalo mu, že nemá smysl s někým tu navazovat přátelství. Možná to byla chyba.

Zaplašil takové myšlenky a zaklepal na dveře s výplní z mléčného skla, které vedly do poručíkovy malé kanceláře. Zašlá zlatá písmena s černým lemováním hlásala BRASKIE.

„Jo?“ ozvalo se zevnitř.

Braskie seděl za starým kovovým stolem. Po jedné ruce měl sloupec novin od Postu a Timesů až po East Hampton Record, všechny na první stránce přinášely zprávu o jejich případu. Poručík vypadal příšerně: tmavé kruhy pod očima, vrásčitý obličej. D’Agostovi ho bylo skoro líto.

Braskie mu pokynul na židli. „Co je novýho?“

D’Agosta ho informoval a Braskie mu naslouchal. Když skončil, s povzdechem si otřel předčasně řídnoucí čelo. „Šéf se vrací zítra a my máme jenom tu mrtvolu. Na nic jsme nepřišli, nemáme otisky prstů, vlas ani vlákno, očitýho svědka, prostě nic. Kdy přijede Pendergast?“

V jeho hlase zaslechl naději, tak moc byl zoufalý.

„Za půl hodiny. Chtěl, abych se ujistil, že je všechno připravené.“

„Ano, je.“ Poručík s dalším povzdechem vstal. „Pojďte za mnou.“

Místnost pro ukládání důkazních materiálů byla vybudovaná ze smontovaných přenosných buněk za policejní stanicí na kraji jednoho z posledních bramborových polí v Southamptonu. Poručík projel svojí kartou scannerem u dveří a vešel. Uvnitř D’Agosta uviděl Joe Lilliana, kolegu seržanta, který pokládal poslední důkaz na stůl uprostřed dlouhého, úzkého prostoru. Po obou stranách do šera ubíhaly police a zamykací skříňky plné důkazních předmětů starých bůhvíkolik let.

D’Agosta se díval na stůl. Seržant Lillian odvedl dobrou práci. Papíry, průsvitné obálky, zkumavky – všechno označeno štítky a úhledně srovnáno.

„Myslíte, že to váš zvláštní agent ocení?“ zeptal se Braskie.

D’Agosta si nebyl jistý, jestli v Braskieho hlase zaregistroval sarkasmus nebo zoufalství. Ale než si mohl rozmyslet odpověď, zaslechl za sebou známý medový hlas.

„Zajisté ano, poručíku Braskie, zajisté.“

Braskie vyskočil. Pendergast stál mezi dveřmi, ruce za zády, musel nějak proklouznout za nimi.

Pomalu přešel ke stolu, ruce stále za zády, rty sešpulené. Prohlížel si důkazy se zájmem znalce umění, který hledí na stůl se vzácnými exponáty.

„Jestli něco potřebujete, tak si to vemte,“ vybídl ho Braskie. „Nepochybuji o tom, že vaše soudní laboratoř je vybavena lépe než naše.“

„A já zase nepochybuji o tom, že vrah za sebou nezanechal jiný důkaz, než který zanechat chtěl. Děkuji, já se teď jenom letmo rozhlížím. Ale co je tohle? Roztavený kříž. Mohu?“

Seržant Lillian zvedl obálku, v níž byl uložený kříž, a podal ji Pendergastovi. Agent si ji opatrně vzal a pomalu jí otáčel. „Tohle bych rád poslal do naší laboratoře v New Yorku.“

„Samozřejmě.“ Lillian si vzal obálku zpátky a uložil ji do plastového obalu.

„A tenhle zuhelnatělý materiál.“ Pendergast zvedl zkumavku s několika ohořelými kousky síry. Odzátkoval ji, trochu s ní zakýval a přičichl. Potom ji zazátkoval.

„A je to.“

Pendergast se podíval na D’Agostu. „Zajímá vás něco, seržante?“

D’Agosta přistoupil ke stolu. „Možná.“ Pokynul směrem k balíčku dopisů.

„Všechno už prošlo rukama našich techniků i laboratoří,“ řekl Lillian. „Samozřejmě s tím můžete pracovat.“

D’Agosta vyndal jeden dopis. Groveovi ho napsal ten chlapec Jason Prince. Koutkem oka spatřil, že se Lillian uculuje. Co mu, sakra, připadá tak legrační? D’Agosta se začetl.

Ježíši. Panebože. Celý rudý dopisy odložil.

„Denně se člověk něco naučí, co, D’Agosto?“ poznamenal Lillian s úsměvem.

D’Agosta se obrátil zpátky ke stolu. Byl na něm sloupeček knížek: Dr. Faust od Christophera Marlowea, Nová kniha křesťanských modliteb, Malleus Maleficarum.

„Kladivo na čarodějnice,“ řekl Pendergast a kývl hlavou směrem k titulu. „Profesionální manuál honů na čarodějnice v době inkvizice. Zdroj informací černé magie.“

Vedle knih tam byl stoh výtisků z internetu. D’Agosta zvedl první list. Stránka se jmenovala Maledicat Dominus, právě na tomhle listu byla popsána kouzla a modlitby pro zažehnání ďábla.

„V posledních čtyřiadvaceti hodinách svého života navštívil několik takových stránek,“ vysvětloval Braskie. „Tyhle si vytiskl.“

Pendergast si teď prohlížel lupou korkovou zátku. „Co se podávalo k jídlu?“ zeptal se.

Braskie otevřel zápisník a podal ho Pendergastovi.

Pendergast četl nahlas. „Plotice, grilované hovězí medailonky na burgundském a žampionech, baby karotka, salát, citrónový šerbet. Podávalo se víno Petrus, ročník 90. Výborná volba vína.“

Vrátil zápisník a věnoval se znovu důkazním materiálům. Naklonil se a zvedl pomačkaný kousek papíru.

„To jsme našli zmačkané v koši na odpadky. Vypadá to jako nějaká korektura.“

„Tohle je signální výtisk článku pro příští číslo časopisu Art Review. Pokud se nemýlím, zítra bude v prodeji.“ Pendergast uhladil papír. „Dějiny výtvarného umění, jako každá jiná velká disciplína, mají své posvátné chrámy: místa a okamžiky, za které by každý kritik s trochou sebeúcty obětoval mnohé, jen aby u toho mohl být. První impresionistická výstava na Boulevard des Capucines v roce 1874 byla jednou z takových událostí, den, kdy Braque poprvé spatřil Picassovo dílo Slečny avignonské je další. Jsem tady, abych vám řekl, že série Maurice Vilnia s názvem Golgota – v současné době je vystavena v jeho ateliéru v East Village – bude dalším takovým předělem v dějinách výtvarného umění.“

„Já myslel, že jste včera na tom smutečním setkání říkal, že Grove Vilniovo dílo nesnášel,“ podotkl D’Agosta.

„A tak tomu také bylo – v minulých letech. Ale jak se zdá, došlo u něj ke změně postoje.“ Pendergast vrátil papír na stůl se zamyšleným výrazem. „To samozřejmě vysvětluje, proč měl Vilnius včera večer tak dobrou náladu.“

„Vedle jeho počítače jsme našli ještě jeden podobný článek,“ řekl Braskie a ukázal na další list papíru na stole. „Vytištěný, ale nepodepsaný. Podle všeho ho ale napsal Grove.“

Pendergast zvedl ten list. „Je to článek pro Burlington Magazine. Jmenuje se Přehodnocení Výchovy panny Georgese de la Tour.“ Rychle si ho pročetl. „Je to krátký článek od Grovea. Odvolává se v něm na svoji dřívější recenzi, ve které de la Tourův obraz označil za podvrh.“ Vrátil papír na místo. „Zdá se, že v posledních hodinách života změnil názor na spoustu věcí.“

Pendergast přešel ke stolu, potom se ještě jednou zastavil, tentokrát před svazkem telefonních záznamů. „No, tohle by nám mohlo pomoci, nemyslíte, Vincente?“ řekl a podal je D’Agostovi.

„Povolení k jejich zveřejnění jsem dostal dneska ráno,“ řekl Braskie. „Na zadní straně je sponkou připevněný papírek se jménem a adresou a stručnou identifikací všech osob, co mu volaly.“

„Poslední den svého života, jak se zdá, hodně telefonoval,“ řekl D’Agosta po zběžném prolistování.

„Ano, volal hodně,“ přitakal Braskie. „A spoustě zvláštních lidí.“

D’Agosta obrátil záznamy a podíval se na seznam. Byl podivný. Mezinárodní hovor s profesorem Iainem Montcalmem, New College, Oxford, katedra studií středověku. Další, místní hovory s Evelyn Milbankeovou a Jonathanem Frederickem. Různé telefonáty na informace. Po půlnoci Locke Bullard, průmyslník, nějaký Nigel Cutforth a potom – ještě později – otec Cappi.

„Máme v úmyslu je všechny vyslechnout. Montcalm mimochodem patří k předním světovým expertům na středověké satanistické obřady.“

Pendergast přikývl.

„Milbankeová a Frederick byli na posledním večírku a telefonáty se nejspíš týkaly jeho uspořádání. Vůbec nevíme, proč volal Bullardovi. Nemáme důkazy o tom, že se s ním někdy setkal. Pouhým číslem zůstává i Cutforth. Je snad nějaký hudební producent a ani tady nemáme sebemenší náznak, že by se ti dva někdy setkali. A přece měl Grove soukromá čísla obou.“

„A co všechny telefonáty na informace?“ zeptal se D’Agosta. „Musel volat minimálně do dvanácti různých měst.“

„Víme jen tolik, že zkoušel vyhledat nějakého Beckmanna. Raniera Beckmanna. Je to vidět i na internetu.“

Pendergast odložil špinavý ubrousek, který si prohlížel. „Výborná práce, poručíku. Nebude vám vadit, když s některými z těch lidí pohovoříme i my?“

„Jak si přejete.“

D’Agosta a Pendergast nastoupili do agentova rollsu, který měl ostentativně spuštěný motor na volnoběh přímo před policejní stanicí, za volantem seděl řidič v livreji. Když silný vůz odjížděl od stanice, Pendergast vytáhl z kapsy kožený zápisník, otevřel ho na čisté stránce a zlatým perem si začal psát poznámky. „Jak to tak vypadá, máme až zarážející počet podezřelých.“

„To ano. Snad úplně všechny, kdo Grovea kdy znali.“

„Jedinou výjimkou je Maurice Vilnius. Ale stejně mám dojem, že se ten seznam poměrně rychle zkrátí. Zatím si rozdělíme práci na zítra.“ Podal D’Agostovi seznam. „Vy promluvíte s Milbankeovou, Bullardem a Cutforthem. Já si vezmu na starost Vilnia, Fosca a Montcalma. A tady je několik identifikačních karet z FBI pro Jižní okrsek manhattanské policie. Pokud bude mít někdo námitky vůči dotazům, jednu z nich jim můžete předložit.“

„Něco speciálního, na co bych se měl soustředit?“

„Je to výlučně rutinní policejní práce. V našem případu jsme dospěli k bodu, kdy bohužel musíme pracovat jako v rukavičkách. Není tohle jako vystřižené z detektivek, které jste kdysi psal?“

D’Agosta se přinutil k zatrpklému úsměvu. „Ne tak docela.“

10

NIGEL CUTFORTH SEDĚL V KOUTKU ZAŘÍZENÉM VE STYLU bauhausu 315 metrů nad Pátou Avenue a snídal. Odložil poslední vydání Billboardu a zhluboka se nadechl. Co se děje s ventilací posledních pár dní? Už potřetí cítil silný sirný zápach. Dvakrát už u něj byli ti kašpaři z údržby budovy a dvakrát nenašli vůbec nic.

Cutforth praštil s časopisem. „Elizo!“

Eliza byla Cutforthova druhá manželka – nakonec se zbavil té staré škatule, která se opotřebovala, když mu porodila děti, a našel si něco svěžejšího. Právě ta mladší, svěžejší, stála mezi dveřmi v gymnastickém trikotu a kartáčovala si dlouhé blonďaté vlasy s hlavou skloněnou k jedné straně. Cutforth slyšel praskání statické elektřiny.

„Zase to tady smrdí,“ houkl.

„Já mám taky nos,“ řekla, jeden pramen vlasů přehodila dozadu a další dopředu.

Bývaly časy, už je to hodně dávno, kdy se Cutforth moc rád díval, co všechno s vlasy provádí. Teď už mu to začalo lézt na nervy. Denně takhle promarnila nejméně půl hodiny.

Když se dál kartáčovala, cítil Cutforth, jak v něm narůstá podrážděnost. „Zaplatil jsem pět a půl melounu za tenhle kvartýr a smrdí to tady jako v nějaký chemický laboratoři. Proč nezavoláš někoho z údržby?“

„Telefon máš přímo u lokte.“

Cutforthovi bylo jedno, jakým tónem s ním mluví.

Přehodila poslední pramen vlasů, protřepala ho a narovnala se. „Za čtvrt hodiny mám trénink spinu. Už mám zpoždění.“

S těmito slovy zmizela ze dveří. Cutforth slyšel, jak bouchla dveřmi od šatny v předsíni, když si brala boty na tenis. Po chvíli se z chodby vzadu ozvalo hučení výtahu. Eliza odjela.

Upřeně se díval na zavřené dveře a sám sobě v duchu připomínal, že chtěl něco svěžejšího, že dostal něco svěžejšího. V podstatě ale až setsakra moc svěžího.

Znovu začichal. Jestli se něco změnilo, tak jen to, že zápach zesílil. Bude hodně těžké dostat sem ty chlapy z údržby potřetí. Správa budovy byla k ničemu, rozhoupali se k pořádné akci, teprve když člověk ječel hodně nahlas. Ale na tom poschodí byly jen dva byty – ten druhý už prodali, ale ještě se nikdo nenastěhoval – a nikdo v ostatních patrech podle všeho nic necítil. Takže Cutforth ječel jako jediný.

Vstal, byl hodně znepokojený. Grove si v tom bizarním telefonátu stěžoval na hrozný smrad – a ještě na dalších asi sto podivností. Prudce zatřepal hlavou ve snaze rozehnat mraky pochopení, které se pomalu začaly stahovat. Ten starý podvodník a jeho přihlouplé obavy na něj zapůsobily.

Jde to snad z ventilace? Obešel byt, kontroloval vzduch. V obýváku to bylo silnější, ještě silnější v knihovně. Šel za tím zápachem ke dveřím svého studia, čichal jako pes. Silnější, stále silnější. Odemkl dveře, vešel do místnosti, rozsvítil a rozhlédl se kolem. Měl tam svůj krásný Studer se 64 kanály, nahrávací systém a stojany se zařízeními potřebnými pro zpracování audio-nahrávek. Na protější stěně bylo několik skleněných schránek s jeho milovanými sbírkami. Kytara, kterou Mick Jagger rozmlátil v Altamontu: milovaný Telecaster Keitha Richardse z roku 1950, kdy se začal hromadně vyrábět, s originálními elektronickými snímači. Naškrábané noty k písni „Imagine“ se skvrnami od kávy a obscénními malůvkami po okrajích. Jeho manželka prohlásila, že to studio vypadá jako Planet Hollywood. To ho ale vážně naštvalo. V tomhle prostoru se nachází jedna z největších sbírek memorabilií rocku vůbec. Místo, kde objevil demo Suburban Lawnmowers nahrané na čtyřstopém magnetofonu, které mu poslali ze Cincinnati. Tady poprvé slyšel Rappaha Jowlyho a cítil zvláštní mrazení na páteři. Cutforth měl výborný sluch. Dokázal rozpoznat zvuk velkých peněz. Nevěděl, kde k téhle schopnosti přišel, a ani ho to příliš nezajímalo.

Prostě to fungovalo, což bylo nejdůležitější.

Planet Hollywood, hergot. Odkud se kruci ten smrad táhne!?

Šel po tom zápachu až k oknu se zrcadlovým sklem, které vedlo do studia. Určitě to bylo právě tam. Možná se některý přístroj přehřál.

Otevřel těžké zvukotěsné dveře. Zápach se kolem něj rozlil jako mastná mlha. Přes sklo si toho nevšiml, ale ve vzduchu v té místnosti byl lehký opar. A nebyl to jenom ten zápach po síře, teď to bylo něco mnohem horšího. Připomnělo mu to prasečí bahniště v horkém letním dni.

Rozhlédl se po studiu, podíval se na piano Bosendorfer a své milované Neumannovy mikrofony, na odizolované komory, stěny obložené akustickými dlaždicemi.

Snad si s tím studiem nepohrával nějakej prevít!

Cutforth prohledával očima místnost, zloba v něm soupeřila se strachem. Do jeho bytu se nemohl nikdo dostat. Nechal si namontovat špičkové zabezpečení. Když má člověk co do činění s různými syčáky a lidmi, kteří řeší problémy podnikání olovem a ne s pomocí právníků, opatří si především dokonalé bezpečnostní systémy.

Rozhlédl se. Všechno se zdálo být na svém místě. Nahrávací zařízení bylo vypnuté. Položil dlaň na řadu mikrofonů: byly studené, všechny kontrolky zhasnuté. Ale co je tohle? Ve vzdáleném rohu leželo něco na podlaze.

Přešel tam, sehnul se ke světlému dřevu, sebral to. Byl to zub. Nebo spíš kel. Kel divočáka. Zkrvavený, ještě vlhký. Na jednom konci byla krvavá chrupavka.

Odhodil ho s obrovským odporem.

Byl tady nějakej hajzl.

Cutforth polkl a couvl. To není možné. Sem se nemohl nikdo dostat. Copak ty dveře sám nezamykal? Možná se to stalo včera, když to tady všechno ukazoval jednomu kšeftmanovi, chlápkovi, kterého ani pořádně neznal. V téhle branži člověk jedná se spoustou hodně podivných týpků. Rychle vzal kus hadru, zvedl jím ten zub, rozběhl se do kuchyně a odhodil do ho drtičky odpadků. Spustil ji a poslouchal, jak se tam rozemílá. Z té věci stoupal ukrutný zápach, až musel odvrátit obličej.

Ozval se pronikavý zvonek. Skoro proskočil zdí. Zhluboka se nadechl, přešel k domácímu telefonu a stiskl tlačítko.

„Pan Cutforth? Je tu nějaký policista a chtěl by s vámi mluvit.“

Cutforth se podíval na malou obrazovku vedle telefonu a uviděl policistu, něco přes čtyřicet, jak stojí na chodbě a přešlapuje z nohy na nohu.

„V sobotu? Co chce?“

„To mi odmítá říci, pane.“

Cutforth nakonec dostal dýchání pod kontrolu. Představa, že právě v tuhle chvíli bude v jeho vlastním bytě policista, mu připadala docela vítaná. „Pošlete ho nahoru.“

Z větší blízkosti vypadal ten chlápek jako každý jiný policajt, napůl Ital a napůl Američan, navíc mluvil s přízvukem příslušníka pracující třídy z Queensu. Cutforth ho usadil na divan v obývacím pokoji a sám si sedl do křesla proti němu. Ten chlápek měl na uniformě domovenku Southamptonu, což jen potvrdilo jeho podezření. Jednalo se o Grovea. Neměl ten telefon vůbec brát. Policista vyndal zápisník a pero, připravil diktafon.

„Žádné nahrávky,“ řekl Cutforth.

Policista pokrčil rameny, vrátil přístroj do kapsy. „Tady to nějak divně zapáchá.“

„Problémy s ventilací.“

Policista obrátil několik stránek v zápisníku, pohodlně se usadil a byl připravený pustit se do práce. Cutforth seděl v křesle, překřížil paže. „Tak jo, policisto Dee-Agusto, co pro vás mohu udělat?“

„Znal jste Jeremyho Grovea?“

„Ne.“

„Volal vám v časném ránu 16. října.“

„Vážně?“

„Na to se vás právě ptám.“

Cutforth uvolnil paže a překřížil nohy jednou, dvakrát. Už litoval, že toho policajta pustil dál. Jediným světlým rysem bylo, že policista nepůsobil zrovna bystrým dojmem.

„Odpověď zní ano, volal mi.“

„O čem jste mluvili?“

„Musím odpovídat na tyhle otázky?“

„Ne – alespoň v tuto chvíli. Pokud si přejete, můžeme si domluvit něco formálnějšího.“

Cutforthovi se vůbec nezamlouvalo, co slyší. Po chvilce přemýšlení řekl: „Není co skrývat. Mám sbírku hudebních nástrojů, rockové memorabilie a takové věci. Chtěl něco koupit.“

„Co?“

„Jenom jeden dopis.“

„Ukažte mi ho.“

Cutforthovi se podařilo potlačit překvapení. Vstal. „Pojďte se mnou.“

Vešli do studia vzadu. Cutforth se rozhlédl. „Tamhle.“

Policista popošel a zamračeně se podíval.

„Ten dopis napsala Janis Joplinová Jimu Morrisonovi, ale nikdy ho neposlala. Jen dvě řádky. Napsala mu, že v posteli byl nejhorší ze všech chlapů, co v životě měla.“ Cutforth se dokonce uchechtl.

Policista vyndal zápisník a začal si dopis opisovat. Cutforth obrátil oči ostentativně v sloup.

„A cena?“

„Řekl jsem mu, že není na prodej.“

„Vysvětlil vám, proč má takový zájem?“

„Jen že sbírá osobní předměty členů skupiny Doors. To je všechno.“

„A vám nevadilo, že volal v tak nekřesťanskou hodinu?“

„V hudební branži býváme hodně dlouho vzhůru.“ Cutforth přešel ke dveřím studia, otevřel je a jasně policistovi naznačil, aby vyšel ven. Ale on se ani nehnul. Zdálo se, že znovu čichá ve vzduchu.

„Ten zápach je skutečně velmi nezvyklý.“

„Zavolám údržbáře.“

„Přesně takový zápach byl na místě vraždy Jeremyho Grovea.“

Cutforth polkl. Co to říkal Grove? Ten smrad je nejhorší. Skoro nedokážu ani normálně myslet. Při tom telefonátu Grove řekl, že něco našel – hrudku masa obaleného srstí o velikosti golfového míčku. Zdálo se, že je živá… alespoň dokud ji Grove nerozšlápl a nespláchl do záchodu. Cutforth cítil, jak mu srdce v hrudi tluče, několikrát se pořádně nadýchl a pomalu vydechoval, jak ho to učili při hodinách zvládání stresu. Tohle je absurdní. Podělaný jedenadvacátý století. Klid, Nigele.

„Znáte Lockea Bullarda, pane Cutforthe? Nebo nějakého Raniera Beckmanna?“

Otázky vychrlil tak rychle, až Cutforth skoro fyzicky zavrávoral. Zavrtěl hlavou, doufal, že ho výraz ve tváři neprozradil.

„Stýkáte se s Beckmannem?“ tlačil na něj.

„Ne.“ Sakra, neměl sem toho policistu vůbec pouštět.

„A co Bullard? S tím se stýkáte? Co třeba takové přátelské klábosení o starých časech?“

„Ne, toho člověka neznám. Neznám nikoho z těch, co jste jmenoval.“

Policista něco dlouho zapisoval. Cutfortha udivilo, co ho inspirovalo k tak dlouhému záznamu. Cítil, jak mu stéká pot po skráních. S velkými potížemi polkl, ústa měl vyprahlá.

„Určitě mi o tom telefonátu nechcete říct nic víc? Víte, všichni ostatní, kdo s Grovem tu noc mluvili, tvrdí, že byl rozrušený. Hodně rozrušený. Nebyl zrovna v náladě kupovat rockové memorabilie.“

„Už jsem vám řekl všechno.“

Konečně se vrátili do obývacího pokoje. Cutforth se neposadil a ani nenabídl místo policistovi. Chtěl, aby už odešel.

„To vždycky máte v bytě takovéhle vedro, pane Cutforthe?“

Bylo tam vedro, Cutforth si toho všiml, dokonce i jemu bylo horko. Neodpověděl.

„Na místě Groveovy vraždy bylo také veliké horko, i když topení v celém domě bylo vypnuté.“ Policista se na něj tázavě zahleděl, ale Cutforth stejně nic neřekl.

Policista zabručel, sklapl zápisník, vrátil pero do koženého očka. „Být vámi, pane Cutforthe, příště bych odmítl odpovídat na otázky policisty bez přítomnosti vašeho právníka.“

„Proč?“

„Protože právník by vám poradil, že držet jazyk za zuby je lepší než lhát.“

Cutforth zíral na policistu. „Jak jste došel k názoru, že lžu?“

„Grove nesnášel rockovou hudbu.“

Cutforth při jeho odpovědi ztuhl. Tenhle policajt nebyl tak hloupý, jak vypadal.

„Vrátím se, pane Cutforthe. A všechno nahraju na pásek a mluvit budete pod přísahou. Mějte na paměti, že vědomá lež je vážný trestný čin. Tak či onak zjistíme, o čem jste s Grovem mluvili. Děkuji za váš čas.“

Jakmile výtah hučel cestou dolů, zvedl Cutforth roztřesenou rukou telefon a navolil číslo. Jediné, co potřeboval, byla sexy dovolená na pláži. Někde na úplně druhé straně zeměkoule. Znal jednu dívku v Phuketu, která umí naprosto úžasné věci. Zítra odjet nemůže – jeho největší klient Jowly má přijít udělat novou nahrávku. Ale potom může klidně zmizet a na ostatní klienty se vykašlat. Potřeboval odjet z města někam hodně daleko. Pryč od manželky. Pryč od tohohle policajta a jeho otázek. A hlavně pryč z tohohle bytu a z toho smradu…

„Doris? Tady Nigel. Chci si rezervovat let do Bangkoku. Na zítra večer, pokud je to možné, jinak prvním letadlem v pondělí ráno. Ne, jenom já. S limuzínou a řidičem do Phuketu. A najděte mi nějaký pěkný velký dům na pláži, něco skutečně bezpečného s kuchařem, služebnou, osobním trenérem, bodyguardem a tak. Nikomu nepodávejte informace o tom, kam jsem odjel, ano, Doris, miláčku? Jo, Thajsko… Já vím, že teď je tam hodně teplo, starosti s vedrem nechte na mně.“

To vždycky máte v bytě takovéhle vedro, pane Cutforthe?

Praštil telefonem a odešel do ložnice, na postel hodil kufr a začal vyndávat věci ze skříně: plavky, sako a kalhoty z česané vlny, sluneční brýle, sandály, peníze, hodinky, cestovní pas, telefon.

Nemůžou ho načapat při vědomé lži, když ho jednoduše nenajdou.

11

KDYŽ SERŽANT VINCENT D’AGOSTA VEŠEL ZADNÍM vchodem do Newyorského atletického klubu, byl nanejvýš rozladěný. Vrátný u vchodu z Central Park South ho zastavil – i když měl dokonce kravatu jako součást slavnostní uniformy – a poslal ho kolem k zadnímu vchodu proto, že není členem. To znamenalo, že se musel vrátit na Šestou avenue, obejít jeden blok a vrátit se 58. ulicí, celkem skoro 400 metrů.

Cestou D’Agosta tiše klel. Cutforth lhal, tím si byl jistý. Hodně riskoval, když jen tak naslepo tvrdil, že Grove nesnáší rockovou hudbu, ale Cutfortha prozradily oči. Stejně i po tom nepříjemném rozhovoru si D’Agosta dobře uvědomoval, že mezi ním a tím bohatým bastardem Cutforthem stojí celý právní systém. Milbankeová pusu nezavřela: chtěla donekonečna žvanit o svém smaragdovém náhrdelníku. Ta bláznivá ženská mu neposkytla jediné slušné vodítko. A teď se tady nedobrovolně prochází kolem městských bloků na Manhattanu. Hergot.

Konečně došel k zadnímu vchodu do atletického klubu, stiskl přivolávač služebního výtahu – jediného, který tam byl –, a když se po tříminutovém čekání se skřípotem a sténáním konečně otevřel, navolil devítku. Výtah pomalu stoupal, vrzal a sténal, až se konečně sípavě otevřely dveře. D’Agosta vyšel do šeré chodby – na luxusní klub tam byla hodně velká tma – a nechal se vést malým dřevěným ukazatelem se zlatou rukou s nataženým prstem k nápisu Kulečník. Ve vzduchu se vznášela slabá vůně doutníků, až dostal chuť na dobré havano. Před odjezdem do Kanady ho jeho žena neustále otravovala, aby přestal kouřit. Ale teď možná zase začne. Sakra, vždyť už nemá důvod nekouřit.

Jak pokračoval chodbou dál, byla ta vůně stále silnější.

Prošel dveřmi do prostorné místnosti s velkými okny. Další strážce pořádku hned vyskočil od malého stolku: „Pane!“ D’Agosta si ho nevšímal a rozhlížel se po místnosti. Nakonec uviděl osamělou temnou postavu zahalenou v dýmu, sehnutou nad nejvzdálenějším biliárovým stolem.

„Mohl bych se vás zeptat, co si přejete, pane –?“

„Nemohl.“ D’Agosta se protáhl kolem hlídače a procházel kolem kulečníkových stolů, nad nimiž byly nízko zavěšené lampy, které vrhaly záplavu světla na smaragdové sukno. Bylo šest hodin večer a za okny se rýsoval temný obdélník Central Parku. New York prožíval ten magický okamžik pološera, kdy není ani světlo ani tma, kdy zář města splývá se září oblohy nad ním.

D’Agosta se zastavil asi tři metry od toho muže a vyndal zápisník. Otevřel ho a napsal Bullard, 20. října. Potom počkal.

Předpokládal, že Bullard vzhlédne a zaregistruje ho, ale nestalo se tak. Místo toho se muž sklonil ještě blíže k zelenému suknu, obličej skrytý ve stínu, a šťouchl do další koule. Rychlým pohybem zápěstí nakřídoval tágo, obešel stůl a znovu šťouchl. Takový stůl D’Agosta ještě nikdy neviděl. Byl mnohem větší, s menšími kapsami a menšími koulemi jen dvou barev: červené a bílé.

„Pan Bullard?“

Muž si ho nevšímal, přešel, aby udělal další šťouch. Měl mohutná záda a široká ramena, hedvábná látka obleku je těsně obepínala. Jasně rozeznal D’Agosta jen žhavý pahýl doutníku a dvě velké šlachovité ruce, které se ukázaly v kruhu světla, žíly na jejich hřbetech silné a zkroucené jako modré žížaly. Na jedné ruce měl dva okázalé zlaté prsteny. Muž šťouchl do koule, poodešel a znovu šťouchl.

Právě když D’Agosta chtěl znovu promluvit, muž se najednou narovnal, otočil, vyndal doutník z úst a řekl:

„Co chcete?“

D’Agosta neodpověděl hned. Minutu si prohlížel obličej toho muže. Dost možná po božím světě nechodí ošklivější člověk. Měl obrovskou, snědou hlavu, a i když tělo, na kterém byla posazena, se zdálo masivní a silné jako tělo grizzlyho, stejně hlava vypadala nadměrně veliká. Dlouhá úzká čelist s vystouplými svaly vybíhala ke dvěma zvlněným ušním boltcům. Uprostřed mezi nimi byly suché masité rty, proti tmavé pleti bílé: zvlášť nepěkná kombinace. Nad tím vyčníval silný jamkovitý nos. Masivní huňaté obočí přečnívalo přes pár vpadlých očí, dál ustupovalo trochu sražené čelo vzhůru k plešaté kupoli poseté pihami a jaterními skvrnami. Ten muž působil dojmem člověka s nesmírně hrubou sílou a sebejistotou v tělesném i duševním slova smyslu. Když se pohnul, modré hedvábí šustilo a jeho pohyby byly těžkopádné a obezřelé jako pohyby tažného koně s vypracovanými svaly.

D’Agosta si olízl rty. „Chtěl bych vám položit několik otázek.“

Bullard se na něj chvíli díval, potom znovu vložil doutník do úst, naklonil se nad stůl a lehce šťouchl do jedné koule.

„Jestli vás to tady příliš rozptyluje, můžeme se sejít ve městě.“

„Minutku.“

D’Agosta si zkontroloval hodinky. Ohlédl se a uviděl zřízence, který je sledoval z druhé strany místnosti. Ruce sepjal před tělem jako ceremoniář v kostele a nasadil spokojený škleb.

Bullard teď přešel tak, že stál k D’Agostovi zády, a jak se nahnul nad stůl, napjaté hedvábí se vyhrnulo, takže vykoukl kousek sněhobílé bavlněné košile a šle. Další jemný šťouch, znovu šustění hedvábí. „Bullarde, vaše minutka uplynula.“

Bullard zdvihl tágo, nakřídoval konec a sklonil se. Ten prevít se skutečně chystal k dalším několika šťouchům. „Hrozně mě štvete, víte to?“

Bullard šťouchl a obešel stůl, aby mohl pokračovat. „V tom případě byste nejspíš potřeboval absolvovat kurz sebeovládání.“ Pohnul tágem dozadu a dopředu a potom nejjemnějším možným šťouchem postrčil kouli asi o osm centimetrů, takže narazila do další.

To stačilo. „Bullarde, ještě jeden šťouch, nasadím vám želízka a vyvedu vás hlavním vchodem kolem vrátného a všech, kdo náhodou půjdou kolem. Povedu vás po Central Park South na Columbus Circle, kde jsem zaparkoval policejní vůz. A potom si rádiem zavolám posilu a nechám vás stát na obrubníku na Columbus Circle s rukama spoutanýma za zády, a to všechno v sobotu odpoledne, dokud nedorazí posila.“

Bullardova ruka se zastavila na tágu. Potom se narovnal, měl napjaté svaly na čelisti. Sáhl do saka a volil číslo na mobilu. „Myslím, že jednoduše řeknu starostovi, jak mi jeden z jeho podřízených právě vyhrožoval velmi jadrnými výrazy.“

„To udělejte. Jen pro případ, kdybyste si nevšiml, jsem z policejního oddělení v Southamptonu a na vašeho starostu se můžu vykašlat.“

Bullard zvedl telefon k uchu a do úst vložil doutník. „Potom jste ovšem mimo svoji jurisdikci a zatčením mi vyhrožuje člověk, který na to nemá právo.“

„Jsem přidělený styčný důstojník Federálního vyšetřovacího úřadu, Jižní okrsek manhattanské kanceláře.“ D’Agosta otevřel náprsní tašku, vyndal jednu z karet, které mu dal Pendergast, a hodil ji na biliárový stůl. „Pokud si chcete stěžovat u inspektora, je to zvláštní agent Carlton a tady je jeho číslo.“

To nakonec zabralo. Bullard pomalu a obezřele zavřel telefon. Potom odhodil ještě kouřící doutník do plivátka v rohu. „Tak dobře. Podařilo se vám upoutat moji pozornost.“

D’Agosta vyndal zápisník. Nehodlal už ztrácet víc času.

„Šestnáctého října ve dvě hodiny dvě minuty v noci volal na vaše soukromé číslo, které není uvedeno v seznamu, Jeremy Grove. Patrně na vaši jachtu. Hovor trval čtyřicet dva minut. Je to tak?“

„Na takový hovor si nevzpomínám.“

„Jo?“ D’Agosta vytáhl ze zápisníku fotokopii jeho telefonních spojení a ukázal mu ji. „Záznamy telefonní společnosti ukazují něco jiného.“

„Nemusím se na to dívat.“

„Kdo jiný v té době mohl vzít telefon? Rád bych slyšel jména těch, kdo tam byli. Přítelkyně, kuchařka, chůva, kdokoli.“ Přichystal si pero.

Dlouhé ticho. „Tou dobou jsem byl na jachtě sám.“

„Takže kdo zvedl telefon? Kočka?“

„Už vám neodpovím na žádnou otázku bez přítomnosti svého právníka.“

Hlas měl ten chlap stejný jako obličej, hluboký a zjizvený. Když mluvil, jako by mu škrtal sirkou po páteři. „Já vám něco řeknu, pane Bullarde: vy jste mi právě lhal. Lhal jste policistovi. To je maření výkonu spravedlnosti. Můžete zavolat svého právníka, jestli chcete, ale z vnitřního města, protože já vás teď odtud doprovodím. To chcete? Nebo že bychom to zkusili ještě jednou?“

„Tohle je klub gentlemanů a byl bych vám vděčný, kdybyste zbytečně nezvyšoval hlas.“

„Víte, já jsem maličko nedoslýchavý a navíc nejsem gentleman.“

Čekal.

Bullardovy bílé rty se zkřivily v cosi, co možná měl být úsměv. „Teď, když se o tom zmiňujete, si vzpomínám, že mi Grove telefonoval. Hodně dlouho jsme se neslyšeli.“

„O čem jste mluvili?“

„Tak různě.“

„Tak různě.“ D’Agosta si zapsal: Tak různě. „Dvaačtyřicet minut?“

„Říkali jsme si, co je nového a tak.“

„Jak dobře jste znal Grovea?“

„Párkrát jsme se potkali. Nebyli jsme přátelé.“

„Kdy jste ho viděl poprvé?“

„Před lety. Nevzpomínám si.“

„Ptám se znovu, o čem jste mluvili?“

„Říkal mi, co v poslední době dělá –“

„A co to bylo?“

„Nepamatuju si přesně. Psal články, pořádal večírky a tak.“

Úplně jako Cutforth: ten prevít lhal, lhal, lhal. „A vy? Co jste mu vyprávěl?“

„V podstatě totéž. Mluvil jsem o své práci, o společnosti.“

„Co bylo důvodem toho telefonátu?“

„To se budete muset zeptat jeho. Jen jsme poklábosili.“

„On vám volal po půlnoci, jen abyste poklábosili?“

„Přesně tak.“

„Jak to, že znal vaše číslo? Nejste v seznamu.“

„Nejspíš jsem mu ho někdy dal.“

„Já myslel, že nebyl váš přítel.“

Bullard pokrčil rameny. „Možná mu ho dal někdo jiný.“

D’Agosta se zadíval na Bullarda. Stál stranou, napůl ve stínu, napůl ve světle. Stále ještě neviděl tomu muži do očí.

„Připadalo vám, že má Grove strach nebo se něčeho obává?“

„To bych neřekl. Opravdu si nepamatuju.“

„Znáte Nigela Cutfortha?“

Okamžik trvalo, než Bullard odpověděl. „Ne.“

„A co Raniera Beckmanna?“

„Ne.“ Tentokrát bez pomlky.

„A hraběte Isidora Fosca?“

„To jméno je mi povědomé. Myslím, že jsem ho jednou nebo dvakrát viděl na společenských stránkách.“

„Lady Milbankeovou? Jonathana Fredericka?“

„Ne a ne.“

Bylo to beznadějné. D’Agosta věděl, kdy je poražen. Sklapl zápisník. „Ještě s vámi nejsme hotoví, pane Bullarde.“

Už byl znovu otočený k biliárovému stolu. „Ale já s vámi docela určitě ano, seržante.“

D’Agosta se otočil na patě a potom se zarazil. „Doufám, že nemáte v úmyslu vyjet si na výlet někam za hranice, pane Bullarde.“

Ticho. D’Agostu to povzbudilo, a tak pokračoval stejným směrem. „Mohl bych vás prohlásit za důležitého svědka a omezit váš pohyb.“ D’Agosta věděl, že nic takového zařídit nemůže, ale šestý smysl mu napovídal, že ťal do živého. „Jak by se vám to líbilo?“

Zdálo se, že Bullard neslyšel, ale D’Agosta věděl, že ano. Obrátil se a zamířil k východu, kolem velikých zelených stolů s maličkými kapsami. Ve dveřích se zastavil a upřeně se zadíval na zřízence. Úšklebek mu zmizel z tváře, najednou měl v obličeji zcela neutrální výraz.

„Co je tohle za hru? Biliár?“

„Kulečník, pane.“

„Kulečník?“ D’Agosta na něj upřeně zíral. Dělal si z něho legraci? Znělo to trochu, jako kdyby si prostitutka řekla o příplatek. Ale mužův obličej neprozrazoval vůbec nic.

D’Agosta odešel z místnosti, nastoupil do výtahu a sjel dolů. Ať se jde vrátný se svými pravidly vycpat.

Poslední večerní světlo ve velké biliárové místnosti v Newyorském atletickém klubu pomalu pohasínalo. Locke Bullard stál nad stolem, tágo v ruce, už neviděl na stůl ani na koule. Uplynulo šedesát sekund. A potom položil tágo na stůl, přešel k baru a zvedl telefon. Něco se musí udělat, hned teď. Má důležité obchodní jednání v Itálii a nikdo – a už vůbec ne tenhle arogantní seržant – mu v něm nezabrání.

12

D’AGOSTA SE ZASTAVIL NA SCHODECH NEWYORSKÉHO atletického klubu a podíval se na hodinky. Teprve půl sedmé. Pendergast ho požádal, aby v devět hodin přišel na místo, kterému říkal „rezidence na okraji města“. Chtěl si s ním porovnat poznámky o výsleších, které ten den udělali. Pro kontrolu si sáhl do kapsy, našel klíč, který dostal od Pendergasta. V devět. Měl ještě spoustu času. Pokud si dobře vzpomínal, na rohu Broadwaye a 61. byla šerá irská hospůdka Mullins, kde se dal koupit slušný hamburger. Mohl by povečeřet a dát si jedno chlazené.

Podíval se zpátky do vestibulu a všiml si arogantního vrátného, který ho předtím poslal k zadnímu vchodu, a záměrně se ještě chvilku zdržel na schodech. Muž byl ve své kukani, zrovna zavěsil sluchátko interního telefonu a díval se na D’Agostu se ztrápeným výrazem na scvrklém obličeji. Občas se zdá, že člověk může dělat vrátného na Manhattanu, jen pokud je už starý, zkostnatělý hovňous.

Když D’Agosta zvolna sešel ze schodů a zabočil na Central Park South, v myšlenkách se vrátil k Pendergastovi. K čemu hergot potřebuje dům na okraji města? Podle toho, co slyšel, je jeho byt v Dakotě stejně větší než většina domů. Vytáhl z kapsy kartičku: Riverside Drive 891. Která ulice ji křižuje? Nejspíš to bude jedna z těch elegantních budov na Riverside Park nahoře kolem 96. Už byl z New Yorku hodně dlouho pryč. Když mu kdysi zadali adresu kterékoli avenue, dokázal z hlavy vypočítat, která ulice ji kříží.

Hospoda Mullins byla přesně tam, kde si ji pamatoval, trochu víc než jen šeré průčelí s dlouhým barem a starými dřevěnými stoly u protější stěny. D’Agosta vešel, srdce mu pookřálo při myšlence na pravý newyorský cheeseburger, napůl propečený, ne ten přeplácaný s avokádem, camembertem a dalšími exotickými zbytečnostmi, jak ho prodávají v Southamptonu za patnáct dolarů.

Po hodině, dobře najedený, vyšel z hospůdky a vydal se severním směrem na stanici metra na Šedesáté šesté. I v půl osmé po ulicích uháněl milion aut, závodily a troubily. Kouřící změť oceli a chrómu. Dokonce jedna „šunka“ z éry osmdesátých let – impala s kouřovými okénky. Skoro mu přejela nohy. S přívalem šťavnatých nadávek na adresu řidiče D’Agosta sešel do metra. Vylovil magnetickou kartu, projel jí přístrojem a potom seběhl po schodech na nástupiště místní integrované dopravy. I když se mu podařilo zabít celou hodinu, stejně měl ještě spoustu času. Možná si měl v Mullins dát ještě jedno pivo.

Za necelou minutu ohlušující řev a vlna zatuchlého vzduchu, která si razila cestu ven z tmavého tunelu, signalizovaly příjezd vlaku. Nastoupil, našel volné místo, posadil se do tvrdého plastu a zavřel oči. Téměř instinktivně počítal stanice: Sedmdesátá druhá, Sedmdesátá devátá, Osmdesátá šestá. Když vlak přibrzdil před Devadesátou šestou, otevřel oči, vstal a vyšel na jižním konci stanice.

Přešel Broadway a pokračoval západním směrem po 94. ulici, kolem West Avenue na Riverside Drive. Na protější straně příjezdové cesty lemované stromy, za řídkou zelení Riverside Park uviděl West Side Highway a za ní řeku. Večer byl docela příjemný, ale obloha už potemněla a ve vzduchu bylo cítit vlhkost. Líná voda Hudsonu plynula jako černý inkoust a druhý břeh tečkovala světla New Jersey. Na nebi slabě zablikal blesk.

Otočil se a našel číslo nejbližšího domu. 214.

Dvě stě čtrnáct? D’Agosta zaklel. Za těch pár let v Kanadě už úplně vyšel ze cviku. Osm set devadesát jedna bylo mnohem dál směrem z města, než se domníval, možná až blízko Harlemu. Proč proboha Pendergast bydlí tam?

Mohl by se vrátit do metra, ale to by musel jít do kopce zpátky na Broadway a možná by i dlouho čekal na stanici na spojení od metra. Mohl by jet taxíkem, ale i tak by se musel vrátit na Broadway a takhle pozdě je skoro nemožné přimět řidiče, aby jel tak daleko od centra.

Nebo by mohl jít pěšky.

D’Agosta se otočil na sever a vydal se na cestu. Mohlo to být tak deset nebo patnáct krátkých bloků. Poplácal se po břiše. To mu jenom prospěje, alespoň zčásti rozchodí ten tučný karbanátek. Kromě toho měl ještě hodinu času.

Nasadil svěží tempo, jeho pouta a klíče cinkaly. Vítr se proháněl mezi stromy na Riverside Park a fasády elegantních obytných domů s výhledem na řeku byly jasně osvětlené, většina z nich měla vrátné či ostrahu. I když už bylo skoro osm hodin, spousta lidí se vracela domů z práce: muži v oblecích, ženy v kostýmcích, muzikant si nesl cello, několik zřejmě vysokoškolských profesorů v tvídových sakách se hlasitě dohadovalo o nějakém Hegelovi. Občas se na něj někdo podíval, s úsměvem mu pokynul, lidé byli rádi, že tam je. Datum 11. září změnilo v New York City spoustu věcí, mimo jiné i vztah k policistům. Další důvod, aby využil první příležitost a nechal se znovu najmout.

D’Agosta si při chůzi broukal, vdechoval opojně voňavý vzduch, vůně West Side – směsice slaného vzduchu, výfukových plynů, odpadků a asfaltu. Z nějaké noční prodejny lahůdek ucítil praženou kávu. New York. Jakmile se člověku jednou dostane pod kůži, už jeho kouzlu neodolá. Až se zase ekonomicky vzpamatuje a město bude najímat nové lidi, D’Agosta bude první v řadě. Panebože, začal by klidně jako pochůzkář, jen aby se znovu dostal do Newyorského policejního sboru.

Přešel 110. ulici. Čísla na domech ještě nepřesáhla 400, ale nestoupala dost rychle. Kruci, jak je to pravidlo příčné ulice pro Riverside? Něco děleno něčím minus 59… Už to ani nedokázal odhadnout – věděl jen, že to bude dál ke kraji města, než si původně myslel.

Ještě že měl spoustu času. Možná Pendergast žije v jednom z těch profesorských honosných domů u Columbijské univerzity. Určitě to tak je: Pendergast bydlí s akademiky. Přidal do kroku. Budovy kolem teď už byly méně elegantní, jednodušší, ale pořád čisté a udržované. Vcházel na území univerzity se studenty v pytlovitém oblečení, nějaké dítě křičelo z okna na další dítě na chodníku a házelo ven knížku. D’Agosta přemýšlel, jaký by asi byl jeho život, kdyby pocházel z rodiny, která by ho poslala na kolej. Možná by z něj teď byl špičkový spisovatel. Možná by se kritikům jeho knížky líbily víc. Na té správné koleji se dá navázat spousta užitečných kontaktů a strašně moc kritiků z New York Times jako by absolvovalo právě tuhle univerzitu. A navzájem si předávali svoje knihy. Zatracený Times Book Review byl jako soukromý klub. Zavrtěl hlavou. Jak říkával jeho italský dědeček, je to acquapassata. Zastavil se na 122. ulici, aby popadl dech. Došel na severní okraj. Před ním se tyčil International House, jako poslední předsunuté stanoviště na hranici. Za ním už byla země nikoho.

A čísla na domech postoupila teprve na 550.

Hergot. Podíval se na hodinky. Za pět minut čtvrt na devět. Ušel kilometr a půl. Splnil si svoji denní povinnost. Pořád měl ještě spoustu času, ale už si to tak neužíval. A takhle daleko od centra už neměl nejmenší šanci sehnat taxi. Viděl sice ještě jednoho dva studenty, ale na schodech domů také spousty lelkujících dětí, které ho sledovaly, když procházel kolem, občas zasyčely nebo něco zamumlaly. Teď si uvědomil, že Riverside 891 by mělo být někde kolem 135. ulice, možná i o kousek dál. Mohl by to projít za dalších deset minut – a pořád by to ještě stihl včas –, ale to znamenalo vejít do samého srdce Harlemu.

Znovu vyndal kartičku z kapsy. Pendergastovým elegantním rukopisem na ní byla napsaná adresa. Zdálo se to nemožné. Ale chyba nepřipadala v úvahu.

Jasnou oázu International House nechal za zády, nespěchal, ani se neloudal. Neměl důvod propadat nervozitě: ne v uniformě a s devítimilimetrovým glockem v kapse.

Prostředí kolem něj se najednou změnilo. Už žádní studenti, žádná chvatná aktivita. Rozbité pouliční lampy, temné fasády činžovních domů. Všechno kolem ztichlo a působilo opuštěně. Na 130. ulici D’Agosta prošel kolem prázdného velkého domu, skutečně hodně starého: plech se odchlípil od prázdných okenních rámů a z budovy se na ulici nesl zápach plísně a moči. Místo narkomanů. V dalším bloku byl „hotel“ s jednolůžkovými pokoji, jejich obyvatelé posedávali u vchodu a popíjeli pivo. Když kolem nich procházel, ztichli a sledovali ho kalnýma očima. Nějaký pes bez přestání štěkal.

I když u chodníku stála spousta starých aut – otlučených, bez oken, některá dokonce bez kol –, na silnicích byl teď menší provoz. Stará mikroskopická honda Accord CVCC projela kolem, byla tak prorezavělá, že nedokázal rozeznat ani její původní barvu. Přibližně po minutě po ní následovala zlatá impala s kouřovými okny. D’Agostovi připadalo, že když projížděla kolem něj, zpomalila. Sledoval, jak při první příležitosti odbočila vpravo.

Zlatá impala. Ve městě jich musí být milion. Proboha, už z toho měl paranoiu. To všechno kvůli tomu poklidnému životu v Southamptonu…

Pokračoval vytrvale dál, míjel řady opuštěných domů, starých usedlostí rozdělených na byty a objekty s jednolůžkovými pokoji. Chodník byl pokrytý psími výkaly, odpadky a rozbitými lahvemi. Většina pouličních lamp nesvítila – střílet do nich bylo oblíbenou hrou gangů pro ukrácení dlouhé chvíle –, a protože město celkově tuto část zanedbávalo, trvalo věčnost, než je opraví.

Teď se blížil k samému centru západního Harlemu. Zdálo se neuvěřitelné, že tady má Pendergast svůj dům: ten chlap je excentrik, ale ne takový. Následující blok byl úplně ponořený do tmy, žádná pouliční lampa nesvítila, dvě zbývající budovy z bloku byly opuštěné a okna zatlučená prkny. Dokonce i světla na straně parku zmizela. Byl to dokonalý blok pro zloděje a násilníky – jenomže nikoho, kdo má všech pět pohromadě, by ani nenapadlo chodit sem v noci.

D’Agosta si neustále připomínal, že má zbraň, na sobě kompletní uniformu, rádio k dispozici. Zavrtěl hlavou. To se z něj tedy stal ale zbabělec! Rezolutně vykračoval dál kolem tmavého bloku.

A právě v tu chvíli si všiml, že za ním pomalu jede auto. Příliš pomalu. Když projíždělo pod poslední pouliční lampou, uviděl D’Agosta lesk zlata – tatáž impala, která mu skoro přejela nohy na Západní 61. ulici.

D’Agosta možná zapomněl na vzorec pro vypočítávání ulic, ale jeho vnitřní radar příslušníka newyorské policie zůstal dokonale funkční a teď se ozval hodně hlasitě. Auto jelo přesně tak rychle, že by ho dohonilo rovnou uprostřed tmavého bloku.

Byla to léčka.

D’Agosta se okamžitě rozhodl. Znenadání se rozběhl, zabočil doleva a sprintem uháněl přes ulici před právě přijíždějícím autem. Slyšel řev pneumatik při prudkém zrychlení, ale pohyboval se příliš rychle a ve chvíli, kdy vůz zaskřípěl brzdami a zastavil u chodníku, už mířil do Riverside Park.

Když utíkal do temnoty stromů, uviděl, že se obojí dveře otvírají současně.

13

DVEŘE APARTMÁNU V DEVÁTÉM POSCHODÍ HOTELU Sherry Netherland otevřel anglický majodomus oblečený s takovou dokonalostí, že vypadal, jako by právě vystoupil z Wodehousova románu. Stál stranou a poklonil se Pendergastovi. Měl na sobě dokonale vykartáčovaný dlouhý redingot, a když se pohnul, naškrobená bílá náprsenka slabě zašustila. Jednou rukou v bílé rukavici uchopil Pendergastův plášť, ve druhé držel stříbrný tác. Pendergast bez váhání sáhl do kapsy, z tenkého zlatého pouzdra vyndal navštívenku a položil ji na tác.

„Kdyby pán laskavě počkal.“ Majordomus se znovu zlehka uklonil a zmizel do dlouhé chodby, tác nesl před sebou. Ozvalo se tlumené otvírání dveří, slabé cvakání a tlukot. Pak se otevřely další dveře. Po několika minutách se majordomus vrátil.

„Kdyby mě pán laskavě následoval,“ řekl.

Pendergast šel za ním do obývacího pokoje obloženého dřevem, kde ve velkém krbu vesele plápolalo březové dříví.

„Pán si může sednout na libovolné místo,“ pokynul mu majordomus.

Pendergasta vždy přitahovalo teplo, proto si zvolil červené kožené křeslo nejblíže krbu.

„Hrabě vám bude za okamžik k dispozici. Přál by si pán sklenku šery?“

„Děkuji vám.“

Majordomus se neslyšně vzdálil a po necelé půlminutě se objevil znovu s tácem, na němž spočívala jedna křišťálová sklenka do poloviny naplněná bledě jantarovou tekutinou. Položil ji na stůl a stejně neslyšně odešel.

Pendergast upil suchý lahodný nápoj a rozhlédl se po místnosti s rostoucím zájmem. Zařízení vybral někdo s vytříbeným, a přece zdrženlivým vkusem, podařilo se spojit pohodlí s krásou. Na podlaze ležel vzácný koberec s dekorativním vzorem šáha Abbassida. Starý krb vytesaný z šedé florentské pietra serena zdobil erb aristokratické rodiny. Na stole, kde stála sklenka, byla rovněž zajímavá směsice předmětů: několik kousků ze starého stříbra, starožitný přístroj na výrobu sodové vody, pár moc hezkých římských flakónků na parfémy a malá etruská bronzová plastika.

Pendergasta však překvapil obraz nad krbovou římsou. Vypadal jako Vermeer, byla na něm namalována dáma, která si u okna s tabulkami olovnatého skla prohlíží kousek krajky, chladné vlámské světlo prosvítalo krajkou a na ženiny šaty dopadal lehký stín. Pendergast viděl všech třicet pět Vermeerových známých obrazů. Tenhle ale ne. A přece to nemohl být falzifikát: nikdo nedosáhl Vermeerova mistrovství světla.

Zabloudil očima ještě dál. Na protější stěně byla nedokončená malba v caravaggiovském stylu, zobrazovala obrácení Pavla na cestě do Damašku. Byl menší, dokonce vášnivější verzí Caravaggiova známého obrazu Obrácení Šavla v Santa Maria del Popolo v Římě. Čím déle se na tu malbu díval, tím více pochyboval, že by to mohla být kopie nebo interpretace v duchu „škola toho a toho“. Popravdě to vypadalo jako skica provedená přímo mistrovou rukou.

Pendergast nyní obrátil pozornost na stěnu vpravo, kde visela třetí malba: děvčátko v temném pokoji při svitu svíčky čte knížku. Pendergast ji považoval za velmi podobnou – a přece nikoli kopii – řadě obrazů se stejnou tematikou, Výchova panny od mystického francouzského malíře Georgese de la Toura. Mohl by být pravý?

V místnosti byly jen tyhle tři obrazy: tři skvosty, nad kterými se tajil dech. Ale nebyly vystaveny s pompou a záměrem. Místo toho jako by dotvářely prostředí, umístěné pro soukromé potěšení spíše než pro závist veřejnosti. Žádný obraz dokonce ani nebyl označený tabulkou.

Jeho zájem o pana Fosca vzrostl.

Další slabé zvuky vycházely z komnat vzadu. Agent na ně okamžitě obrátil svoji pozornost, využil svého nadpřirozeného sluchu. Dveře na vzdálené straně se otevřely a Pendergast slyšel ptačí pískání, lehké cupitání a hluboký tichý hlas.

Napjatě poslouchal.

„No pojď, tak hop! Jeden, dva, tři a nahoru! Tři, dva, jedna – a dolů!“

Neustálé cvrlikání a čiřikání se mísilo s dalším zvukem – rachocením a ševelením – a do místnosti se neslo zezadu, doplňované veselým nabádáním. Potom se ozval tichý, krásný tenor, zpíval jakousi sólovou árii. Pták – pokud jím skutečně byl – zmlkl, jako by na něj zapůsobilo nějaké kouzlo. Hlas nabyl na výšce a hlasitosti, nato se pomaličku vytrácel. Potom se vrátil majordomus.

„Hrabě vás nyní přijme.“

Pendergast vstal a šel za ním dlouhou, širokou chodbou lemovanou knihami.

Hrabě stál v celém svém korpulentním majestátu v prostorném ateliéru s jednou stěnou prosklenou od stropu k podlaze. Byl otočený zády a díval se ven na malý balkónek rámovaný růžovými keři, který se nořil do soumraku. Měl na sobě kalhoty a sněhobílou košili s rozepnutým límcem. Stál vedle neposkvrněného pracovního stolu, na němž bylo s geometrickou přesností srovnáno nejméně sto nástrojů: maličké šroubováky, páječky, maličké šperkařské pilky, hodinářské svěráky a pilníky. Vedle nich byla rozložená sbírka dokonalého maličkatého nářadí, západek, pružin, vahadel a dalších, strojem jemně opracovaných součástek společně s chipy, deskami na malé obvody, svazky optického vlákna, diodami emitující světlo, kousky gumy a plastu a další elektronické předměty záhadných funkcí. Na dřevěném bidýlku uprostřed pracovního stolu sedělo cosi podivného. Na první pohled to připomínalo kakadu tritona s oslnivě bílým hrudníkem a hřebenem citrónové barvy, zblízka však bylo poznat, že je to mechanický vynález: robotický pták.

Majordomus zdvořile pokynul Pendergastovi, aby si sedl na vedlejší židli. Jako kouzlem se právě v tu chvíli objevila zpoloviny vypitá sklenka šery. Potom majordomus zmizel jako duch.

Pendergast se díval na hraběte. Volnou rukou vzal z tácku semínko přesličníku, vložil si ho mezi tlusté rty, potom je našpulil. Robotický kakadu s rozrušeným pískotem vylezl Foscovi na rameno, potom k uchu a – s vrčením se naklonil dopředu – vybral semínko ze sešpulených úst, mechanicky ho zobákem rozlouskl a předstíral, že ho jí.

„Ach, ty moje zlatíčko, čas na hry už uplynul!“ vrkal hrabě, „šup zpátky na bidýlko.“ Lehce mávl rukou v rukavici. Kakadu zavřískal nevolí a zvedl svůj mechanický chochol, ale žádný další pohyb už neudělal.

„Ale, ale, vidím, že jsi dnes hodně tvrdohlavý.“ Hrabě zvýšil hlas. „Honem zpátky na bidýlko, zlatíčko, nebo příště dostaneš jenom proso.“

S dalším zaskřehotáním kakadu seskočil z jeho ramene na stůl, odkolébal se k bidýlku, pomocí kovových pařátů vyšplhal nahoru a usadil se. Korálkovitým, světélkujícím okem spočinul na Pendergastovi.

Teprve teď se hrabě s úsměvem a úklonou otočil a podal Pendergastovi ruku. „Moc se omlouvám, že jsem vás nechal čekat. Můj přítel – jak vidíte – potřebuje výcvik.“

„Velmi zajímavé,“ odpověděl Pendergast suše.

„Jak by ne! Je pravda, že se svými mazlíčky působím trochu komicky.“

„Mazlíčky?“

„Ano. A vidíte, jak mě milují! Můj kakadu a –“ Lojovitou hlavou pokynul ke druhé straně místnosti, kde cosi jako myší rodina dovádělo v propracované drátěné pagodě. Při tom se ozývalo různé cvakání a vrčení a digitální skřeky. „A mé milé bílé myšky! Ale samozřejmě ze všech mých miláčků je mojí největší pýchou a radostí tady Bucefal.“ A Fosco se otočil k papouškovi. „Viď, ty moje zlatíčko?“

Pták místo odpovědi zasunul masivní černý zobák do falešného prachového peří, jako by byl z takového komplimentu v rozpacích.

„Musíte Bucefalovi odpustit!“ Fosco pomlaskával. „Nemá moc rád cizí lidi. Trvá mu dlouho, než se s někým spřátelí, a křičí, když se mu něco nelíbí, to byste nevěřil, jak řve! Nezbylo mi, než si najmout i dva sousední byty, aby zůstaly prázdné, a to mě stojí spoustu peněz. Víte, hlas tohoto úžasného stvoření snadno pronikne stěnami!“

Robotický kakadu na tuto chvalořeč nijak nereagoval, dál nehybně hleděl na Pendergasta.

„Ale všichni mají moc rádi operu. Jak říká Congreve, hudba má kouzlo a tak dále. Možná jste slyšel můj ubohý zpěv. Poznal jste, co to je?“

Pendergast přikývl. „Árie Polliona z Normy, Abbandonarmi cosi potresti.“

„Aha! Takže se vám to líbilo.“

„Řekl jsem jen, že jsem to poznal. Povězte mi, hrabě, ty roboty jste sestrojil vy sám?“

„Ano, jsem milovník zvířat a důmyslných mechanismů. Chtěl byste se podívat na moje kanáry? Myslím opravdové: jen zřídkakdy rozlišuji své vlastní děti a děti přírody.“

„Děkuji, nechci.“

„Měl jsem se narodit jako Američan, jako nový Thomas Edison, to by moji tvořivost podnítilo. Ale místo toho jsem se narodil do zkostnatělé a rozpadající se florentské aristokracie, kde jsou schopnosti, jako mám já, k ničemu. Pocházím z prostředí, kde se předpokládá, že hrabata budou stát oběma nohama pevně v osmnáctém století, ne-li ještě ve starší době.“

Pendergast se pohnul. „Mohu vás obtěžovat několika otázkami, hrabě Fosco?“

Mávl rukou. „Nechme toho hraběte. Jsme v Americe a tady jsem Isidor. Mohu vám říkat Aloysie?“

Než Pendergast znovu promluvil chladným hlasem, bylo chvilku ticho. „Pokud na tom nelpíte, hrabě, raději bych s vámi hovořil i nadále formálně.“

„Jak chcete. Vidím, že vám dobrý Pinketts podal občerstvení. Je to poklad, nemyslíte? Angličané tolik staletí poručníkovali Italům, že mi dělá dobře mít v područí alespoň jednoho Angličana. Vy nejste Angličan, že ne?“

„Ne.“

„Takže můžeme o Angličanech mluvit zcela otevřeně. Jen si představte, že jediný komponista, který z nich vzešel, byl jistý Byrd.“

Hrabě se usadil v ušáku naproti a Pendergast si všiml, s jakou lehkostí a uvolněností se ten obr pohybuje a jak vybraně si sedá.

„Moje první otázka, hrabě Fosco, se týká toho večírku. Kdy jste přijel?“

Hrabě uctivě sepjal bílé ruce, jako by se chtěl modlit, a povzdechl si. „Grove nás pozval na sedmou hodinu. A navíc v pondělí večer – to bylo velmi zvláštní. Trousili jsme se k němu podle pravidel lepší společnosti mezi půl osmou a osmou. Já dorazil první.“

„Jaký byl duševní stav pana Grovea?“

„Podle mého názoru hodně špatný. Jak jsem vám už říkal, zdál se nervózní, předrážděný. Ne natolik, aby se nedokázal bavit. Měl kuchařku, ale hlavní chody připravoval sám. Uměl vařit. Připravil vynikající plotici s citronem, grilovanou nad mírným ohněm. Nic víc, nic míň. Dokonalost. Potom se podával –“

„Menu už znám, děkuji vám. Naznačil vám nějak, proč je tak nervózní?“

„Ne. Zdálo se, že se ze všech sil snaží to zastřít. Těkal očima. Za každým hostem, kterého pustil do domu, zamykal dveře. Skoro nepil, což u něj bylo nadmíru neobvyklé. Za normálních okolností měl moc rád dobrý klaret a dokonce i při této příležitosti podával vynikající vína počínaje tokajským z Friuli a potom Petrus 90, skutečně vynikající.“

Cháteau Petrus 1990, považované za nejlepší ročník od proslulého ročníku 61, bylo víno, které Pendergast velmi cenil, ve svém sklepě v Dakotě měl tucet lahví Pomerol za 2000 dolarů. Rozhodl se o tomto faktu pomlčet.

Hrabě pokračoval v popisu s velikou výřečností a dobrou náladou. „Grove také zcela spontánně otevřel víno z Castello di Verrazzano, jejich takzvaná bottiglia particolare, to je s tou hedvábnou vinětou. Mimořádné.“

„Znal jste ostatní hosty?“

Hrabě se usmál. „Lady Milbankeovou znám dost dobře. S Vilniem jsem se párkrát potkal. Jonathana Fredericka jsem znal jen z jeho psaných projevů.“

„O čem jste při večeři mluvili?“

Úsměv na jeho tváři se rozšířil. „To bylo nanejvýš nezvyklé.“

„Ano?“

„Nejprve se hovořilo o obraze Georgese de la Toura, který jste viděl u mě v obýváku. Co si o něm myslíte, agente Pendergaste?“

„Zůstaneme u tématu, ano, hrabě Fosco?“

„To je k tématu. Mějte se mnou strpení. Myslíte si, že je to de la Tour?“

„Ano.“

„Proč?“

„Práce štětce na krajce je velmi charakteristická a záře svíčky mezi prsty je zpracována v čistém stylu de la Toura.“

Hrabě hleděl na Pendergasta zvědavě, se slabým zábleskem čehosi nepopsatelného v očích. Po dlouhé odmlce řekl velmi tiše a vážně: „Nesmírně mě překvapujete, Pendergaste. Skutečně jste na mě udělal dojem.“ Žertovný, důvěrný tón se z jeho hlasu vytratil. Odmlčel se a potom pokračoval. „Před dvaceti lety jsem se ocitl v drobných finančních nesnázích. Právě tenhle obraz jsem poskytl k dražbě v Sothebys. Den před aukcí Grove napsal do Timesů stručnou zprávu, ve které tenhle obraz označil zajeden z Delobreových podvrhů z přelomu století. Obraz byl stažen z aukce, a i když jsem měl v ruce ověření původu, přišel jsem o patnáct milionů dolarů.“

Pendergast se nad tím zamyslel. „A o tom jste mluvili? Že označil de la Toura za podvrh?“

„Ano, zpočátku. Potom se hovor stočil na Vilnia a jeho obrazy. Grove nám připomněl Vilniovu první velkou výstavu v SoHo na počátku osmdesátých let. V té době Grove napsal legendární zničující recenzi. Stačí říci, že Vilniovu kariéru navždy poznamenala.“

„Podivné téma hovoru.“

„To ano. A potom se Grove rozpovídal o lady Milbankeové a románku, který s ní měl před lety.“

„Dovedu si představit, že večírek byl docela rušný.“

„Málokdy se podaří takový, jako byl právě tenhle.“

„A jak reagovala lady Milbankeová?“

„Jak myslíte, že asi reaguje dáma? Ten románek jí rozbil manželství. A Grove se k ní potom choval ohavně, opustil ji kvůli klukovi.“

„Jak to vypadá, všichni jste měli důvod být zapřisáhlými nepřáteli pana Grovea.“

Frosco si povzdechl. „Ano. Všichni jsme ho nenáviděli, včetně Fredericka. Vůbec toho muže neznám, ale pochopil jsem, že před několika lety, když pracoval jako redaktor Art and Style, si dovolil napsat o Groveovi něco hodně ohavného. Grove měl kamarády na vysokých místech a Fredericka vyhodili z práce. Chudák, několik let potom o práci nezavadil.“

„Kdy ten večírek skončil?“

„Po půlnoci.“

„Kdo odešel první?“

„Já jsem jako první vstal a oznámil, že odcházím. Víte, musím se pořádně vyspat. Ostatní se zvedli také. Grove nás nechtěl pustit. Nutil nás po večeři pít, nabízel kávu. Hodně mu záleželo na tom, abychom zůstali.“

„Víte proč?“

„Vypadalo to, že se bojí být sám.“

„Vzpomínáte si přesně na jeho slova?“

„Částečně.“ Fosco začal hovořit vysokým hlasem a převaloval slova v ústech, bylo to velmi realistické. „Přátelé moji! Ještě neodcházíte, viďte? Vždyť je teprve půlnoc! Pojďte, napijeme se na usmíření a na to, že se zříkám svých let falešné pýchy. Mám vynikající portské, které musíš ochutnat, Fosco – a zatahal mě za rukáv –, Graham’s Tawny, ročník 1972.“ Fosco si odfrkl. „Po těchhle slovech jsem měl skoro chuť tam zůstat.“

„Odešli jste všichni najednou?“

„Více méně. Rozloučili jsme se a vyrazili jsme po trávníku.“

„A kdy to bylo? Jestli to jde, chtěl bych to vědět co možná nejpřesněji, prosím.“

„Dvanáct dvacet pět.“ Na okamžik se na Pendergasta zadíval a potom řekl: „Pane Pendergaste, promiňte, že se o tom zmiňuji, ale pořád jste ještě nepoložil tu nejdůležitější otázku.“

„A jaká by to měla být, hrabě Fosco?“

„Proč Jeremy Grove pozval nás, své čtyři úhlavní nepřátele, abychom s ním strávili poslední noc jeho života.“

Pendergast dlouho neodpovídal. Pečlivě uvažoval nad otázkou a nad člověkem, který ji právě vyslovil. Nakonec řekl prostě: „Dobrá otázka. Považujte ji za položenou.“

„Právě tuhle otázku položil sám Grove, když nás posadil za stůl na začátku večírku. Opakoval, co stálo na jeho pozvánce: že nás do svého domu ten večer pozval, protože my čtyři jsme ti, kterým nejvíc ublížil. Chtěl to napravit.“

„Máte tu pozvánku?“

Fosco ji s úsměvem vyndal z kapsičky u košile a podal mu ji – krátký, rukou psaný vzkaz.

„A už s nápravou začal. Jako, když přehodnotil Vilniovu práci.“

„Úžasná recenze, nemyslíte? Jak vím, Vilnius právě zakotvil v Gallery 10, kde vystavuje své práce, a jejich cena se zdvojnásobila.“

„A lady Milbankeová? Jonathan Frederick? Jak to napravil u nich?“

„Když Grove nedokázal dát zase dohromady manželství lady Milbankeové, kompenzoval jí to jinak. Podal jí přes stůl nádherný smaragdový náhrdelník, což jako náhrada za toho starého vyschlého barona bohatě stačilo. Čtyřicet karátů zcela dokonalých smaragdů ze Srí Lanky v hodnotě milionu dolarů. Byla z toho u vytržení. A Frederick? Dlouho usiloval o pozici prezidenta nadace Edsel a Grove mu to zařídil.“

„Pozoruhodné. A co udělal pro vás?“

„Odpověď už určitě znáte.“

Pendergast přikývl. „Článek, který napsal pro Burlington Magazine, přehodnocení Výchovy panny Georgese de la Toura.“

„Přesně tak. Uvedl, že se dopustil omylu, že se co nejupřímněji omlouvá, bije se v hruď a prohlašuje, že obraz je pravý. Četl nám ten článek nahlas u večeře.“

„Zůstal vedle jeho počítače. Nepodepsaný a neodeslaný elektronickou poštou.“

„Sám to vidíte, pane Pendergaste. Z nás čtyř jsem já jako jediný byl jeho smrtí podvedený.“ Rozhodil rukama. „Kdyby vrah počkal jeden den, byl bych o čtyřicet milionů bohatší.“

„Čtyřicet milionů? Já myslel, že byl na prodej za patnáct.“

„Takový byl odhad v Sothebys před dvaceti lety. Dnes by se cena toho obrazu vyšplhala na čtyřicet milionů. Ale když Grove zveřejnil článek o tom, že je to Delobreův podvrh…“ Fosco pokrčil rameny. „Nepodepsaný článek u počítače mrtvého muže neznamená nic. Dobré je jedno: po celý zbytek života se mohu dívat na hezké plátno. Já vím, že je pravý, a vy víte, že je pravý, ale kromě nás to neví nikdo.“

„Ano,“ přitakal Pendergast. „Nakonec na tomhle záleží nejvíc.“

„Dobře jste to řekl.“

„A ten Vermeer, co visí vedle něj?“

„Pravý.“

„Opravdu?“

„Byl zařazen do roku 1671, do období mezi Dámou píšící dopis se svou služkou a Alegorií křesťanské víry.“

„Odkud pochází?“

„V naší rodině je několik staletí. Hrabata rodu Fosců nikdy nemívala potřebu troubit do světa, co všechno mají.“

„Opravdu žasnu.“

Hrabě se usmál a lehce se uklonil. „Máte čas podívat se na zbytek mé sbírky?“

Pendergast zaváhal jen na okamžik. „Ano, mám.“

Hrabě vstal a šel ke dveřím. Těsně před odchodem se otočil k mechanickému kakadu, který stále seděl na bidýlku.

„Pěkně to tady hlídej, Bucefale, zlatíčko.“

Pták v odpověď vydal digitalizovaný skřek.

14

D’AGOSTA SE RYCHLE PROPLÉTAL MEZI STROMY, HLEDAL nejtemnější část parku – husté stromy a keře na nábřeží. Mířil na West Side Highway. Zastavil se, jen aby se stačil ohlédnout. Běžely za ním dvě postavy, v rukou se jim leskly střelné zbraně.

Zůstal přikrčený a kličkoval mezi stromy. Rozepnul pouzdro, vyndal glock a odjistil ho. Byla to zbraň určená pro nejmodernější policejní oddělení a D’Agosta neměl možnost volby, jestli ji bude nosit nebo ne, prostě ji mít musel – ve službě i mimo ni. Neměla šťávu jako jeho soukromá pětačtyřicítka, ale byla lehká a spolehlivá, a co bylo nejlepší, měla patnáct nábojů. Náhradní zásobník nechal dopoledne v zásuvce stolu – k čemu by mohl potřebovat rezervní zásobník, když měl celý den vyhrazený na výslechy?

Muži už doběhli do lesíku, pohybovali se velmi rychle. D’Agosta utíkal dál, nedbal na to, jaký dělá rámus – křoví nebylo dost husté, aby se v něm mohl ukrývat déle než minutu, v nejlepším případě dvě. Utíkal na jih, pod nohama mu praskaly větvičky. Kdyby se mu podařilo ztratit se jim z očí alespoň na nějakou dobu, mohl by se dostat zpátky na Riverside Drive a zamířit na Broadway. Na tak rušné ulici by se neodvážili ho pronásledovat. Rychle si v duchu probral, jaké má možnosti. Nejbližší policejní okrsek byl na 95. mezi Broadway a Amsterdam – tam si to namíří.

Slyšel, jak za ním ti muži běží. Jeden křičel na druhého a vracela se tišší odpověď. D’Agosta okamžitě pochopil, co se stalo: rozdělili se a pořád ho pronásledují, každý na jedné straně úzkého parku.

Sakra.

Stále byl skloněný a běžel lesíkem se zbraní v ruce. Neměl čas zastavit a taktizovat: neměl čas použít rádio, neměl čas na nic, jen co nejrychleji utíkat. Slabá světla Riverside Drive pronikala skrze listoví stromů po jeho levé nice, vpravo k West Side Highway prudce sbíhal sráz porostlý keři. Hluboko pod sebou slyšel hukot spěchajících aut. Chvilku uvažoval o tom, že poběží dolů k nábřeží a zkusí se dostat na silnici, ale mohlo by se snadno stát, že uvízne v odporném kapradí, jímž byl sráz porostlý.

Kdyby k tomu došlo, stal by se snadným terčem pro střelbu shora. Najednou les končil a on ve svitu měsíce utíkal po pěšinách nad řekou, mezi dětskými hřišti a stromy. Místo nebylo nijak kryté, ale jinou možnost neměl.

Kdo mě to hergot pronásleduje? Lupiči? Někdo, kdo nenávidí policisty? Nedávalo to smysl. Už nebyl jenom příležitostným terčem. Tihle zabijáci byli odhodlaní. Pronásledovali ho na okraj města. Měli k tomu nějaký důvod.

Proběhl kolem prvního dětského hřiště, za řadami železných laviček, stále přikrčený. Najednou uviděl cosi vlevo od sebe: sledoval ho červený světelný bod, tančil kolem jako nervózní světluška.

Laserový zaměřovač.

Když vyšel výstřel, skočil napravo. Střela zasáhla kovovou lavičku, odrazila se a zmizela ve tmě. Upadl do květinového záhonu, nemotorně se překulil a poklekl, zaujal střeleckou pozici. Proti tlumenému odstínu otevřeného trávníku uviděl běžící tmavou postavu a vystřelil – jednou, dvakrát –, odkulil se stranou, vstal a znovu se rozběhl, v duchu si nadával, že nechodil na střelnici, aby byl ve formě. Ale i střely, kterými se netrefil, zabraly – zpomalily je, museli být obezřelejší. Alespoň si to myslel. Prošel kolem vzdálené strany hřiště a přikrčený dorazil mezi stromy.

Další trhavě se pohybující červený bod. Když vyšla střela, vrhl se na asfalt, o chodník si rozedřel koleno. Vstal a běžel. Střelci používali zbraně velkého kalibru a věděli, co dělají. Jeho střely je nezpomalily ani v nejmenším.

Ti chlápkové byli profesionální zabijáci.

Proběhl přes hřiště, zoufale přeskočil první houpačku, potom pískoviště a utíkal kolem fontány, sotva popadal dech. Byl úplně z formy, polevoval. Dávno byly pryč dny strávené v policejní tělocvičně, kdy se udržoval ve skvělé fyzické kondici.

Přeběhl přes malé náměstíčko s fontánou, přeskočil kamennou zídku a byl zase zpátky na strmém břehu porostlém stromy, který sbíhal dolů k silnici. Přikrčil se za kamennou zídkou a čekal. Budou muset přejít přes nechráněnou cestu a v tu chvíli na ně vystřelí. Držel zbraň pevně oběma rukama, snažil se uklidnit a dostat pod kontrolu dýchání. Nestiskni kohoutek. Když, vyletí střela, mělo by to být překvapení. Přemýšlej nad každou kulkou.

Teď! Temné postavy se vynořily z úkrytu stromů, pohybovaly se velmi rychle. Vystřelil: jednou, dvakrát, třikrát.

Červená světla tančila ve větvoví nad jeho hlavou, vykřikoval oplzlosti, když zapomněl, jak sám sebe nabádal k opatrnosti, a opakovaně střílel na temné postavy. Přes štěkot své zbraně neslyšel nic, ale cítil, jak kulky zasáhly kámen těsně před jeho obličejem. Ti bastardi se trefili přesně, kam chtěli.

Zato on minul – a nebylo divu. Za tři roky ani jedinkrát nezašel na střelnici a jeho výkon vybledl jako všechna ocenění za střelbu, která si pověsil za zeď.

Ustoupil od kamenné zídky a přikrčený běžel podél ní. Modlil se, aby mu nebyla vidět záda. Za běhu vyndal zásobník, v matném světle se do něj podíval. Prázdný. V komoře mu zbývaly jen dvě střely… třináct jich promrhal.

Najednou se vepředu mezi stromy něco vynořilo: most přes nájezd na 110. ulici. Celý byl z řetězů a připomínal klec. Příslovečná podobnost.

Ale otočit se zpátky – přeskočit kamennou zídku a přejít přes nechráněnou cestu – znamenalo vběhnout pronásledovatelům přímo do náruče. A to by byla sebevražda.

Podíval se dolů doprava. Měl jen jedinou možnost – silnici. Vyjít na West Side Highway, zastavit dopravu, aby došlo k zácpě, a potom zavolat rádiem o pomoc. Tam ho nebudou pronásledovat a ani na něj střílet.

Bez rozmýšlení se vrhl dolů po příkrém svahu, porostlém všelijak polehlým a zkrouceným ostružiním a jedovatou škumpou. Větve mu trhaly uniformu a ostré kameny mu rozdíraly ramena a kolena.

Bang! ozvala se rána.

Násep před ním prudce klesal. Neváhal a odkutálel se co možná nejdál, vyskočil na nohy a klusal dál, jednou se krátce ohlédl. Slyšel je pár metrů nad sebou. V zoufalství vystřelil na bližší postavu. Ten člověk se přikrčil a pak běžel dál. D’Agosta klusal, jak dokázal nejrychleji. Srdce mu nebezpečně tlouklo. Hlomoz aut byl najednou hlasitější, světla problikávala skrze stromy, na okamžik ho ozářila.

Bang! Bang!

Přikrčil se a kličkoval. K silnici už mu zbývalo jen patnáct metrů. Světla reflektorů aut teď dopadala přímo na něj, takže byl snadným terčem.

Ještě devět metrů. Stromy řídly, kolem nich se válely odpadky a vyrůstal plevel.

Bang!

Ke kraji lesíka a k silnici zbývalo šest metrů.

Bum. Upadl.

D’Agosta chvíli ležel omráčený, myslel, že ho postřelili a že je po všem. Potom si uvědomil, že plnou rychlostí naletěl na pletivový plot těsně nad silnicí, celý děravý a zprohýbaný spoustou odpadků. Na protější straně pod krajnicí se povalovaly kostry aut. Jak jinak. Za starých časů po téhle silnici jel miliónkrát, viděl, jak se nad ním ten plot plný všelijakého harampádí a rozkládajícího se listí nebezpečně naklání. Další věc, na kterou za roky v Britské Kolumbii zapomněl. Byl v pasti.

Takže konec. Vysoukal se na kolena a pokusil se vstát. Jeden náboj, dva chlapi.

Moc dobře to nevycházelo.

15

V KRBU PLÁPOLAL SLABÝ OHEŇ, VRHAL NARUDLÉ SVĚTLO na stěny plné knih a zaháněl vlhký chlad. Z každé strany krbu stál jeden ušák. V jednom seděl zvláštní agent Pendergast a ve druhém Constance Greeneová, bledá a štíhlá, v dokonale vyžehlených plizovaných šatech. Na stolku zůstaly po večerním čaji šálky a podšálky, sítko, nádobka na smetanu a sušenky. Stojatý vzduch voněl leštěnkou na dřevo a knihovnickým plátnem, police na všech stranách v řadách nad sebou dosahovaly až ke stropu, na nich byly naskládané staré knihy vázané v kůži se zlatou ražbou na hřbetech, která ve světle ohně zářila.

Pendergast se svýma stříbřitýma očima podíval na hodiny nad krbovou římsou, potom pokračoval ve čtení starých novin. Tichým hlasem předčítal dál od místa, kde přestal.

„7. srpna, 1964. Washington – Poměrem hlasů 88:4 pověřil americký senát prezidenta Johnsona, aby podnikl „veškeré nezbytné kroky“ k potlačení ozbrojených útoků proti americkým armádním jednotkám ve Vietnamu. Hlasování bylo odpovědí na ostřelování dvou lodí amerických námořních sil v Severním Vietnamu v Tonkinském zálivu…“

Constance napjatě poslouchala. Když Pendergast jemně otočil křehkou zažloutlou stránku, noviny zašustily.

Dívka zvedla ruku a Pendergast zmlkl.

„Nevím, jestli unesu další válku. Bude hodně zlá?“

„Jedna z nejhorších. Roztrhne naši zemi.“

„Tak to tedy nechme na zítřek.“

Přikývl, pečlivě složil noviny a odsunul je stranou.

„Nemohu uvěřit krutosti minulého století. Zasahuje to duši.“

Pendergast přikývl na souhlas.

Pomalu zavrtěla hlavou a záře plamenů se jí odrazila v tmavých očích a na rovných černých vlasech. „Myslíte si, že tohle nové století bude stejně barbarské?“

„Dvacáté století nám ukázalo ďábelskou tvář fyziky. Toto století nám ukáže ďábelskou tvář biologie. Bude to poslední století lidstva, Constance.“

„Tak cynický?“

„Ať mi bůh dokáže, že se mýlím.“

Hromádka žhavých uhlíků se sesula a v ohni zela žhnoucí rána. Pendergast sebou trhl. „A co kdybychom teď přešli k výsledkům našeho výzkumu?“

„Samozřejmě.“ Constance vstala a přešla k jedné stěně s policemi, vrátila se s několika osmerkovými svazky. „Opat Trithemius, Liber de Angelis, text Malastera, Přísežná kniha Honoriova, Secretum Philosophorum a samozřejmě Ars Notorium. Pojednání o prodeji duše, zjevení ďábla a podobně.“ Položila knihy na servírovací stolek. „Všechny s uvedenými výpověďmi očitých svědků. Latina, starořečtina, aramejština, stará francouzština, stará norština, střední angličtina. Potom jsou tam ještě zaklínací knihy.“

„Učebnice magie,“ pokýval hlavou Pendergast.

„Nejznámější je Šalomounův klíč. Mnohé z těchto dokumentů byly v majetku tajných společností a řádů, ty ve středověku měly živnou půdu v řadách aristokracie. Tyto společnosti podle všeho často aktivně prováděly satanské praktiky.“

Pendergast znovu přikývl. „Zvlášť mě zajímají situace, kdy se ďábel domáhá zaplacení dluhu.“

„Je jich mnoho. Například,“ – ukázala na shnilou obálku knihy Ars Notorium s lehkým náznakem nechuti ve tváři – „Příběh Geoffreyho, scholastika z Kentu.“

„Pokračuj.“

„Příběhy se příliš neliší od faustovského tématu, jen v drobnostech. Vysoce učený muž, neklidný a nespokojený, úpis, zjevení ďábla, sliby, porušení slibů, konec v plamenech pekelných. V tomto případě byl magistr Geoffrey, chemik a matematik, na začátku 15. století doktorem filozofie na Oxfordu. Jeho velkou vášní bylo tajemství prvočísel. Celé roky trávil ve své pracovně, vypočítával prvočísla až do pětimístných cifer. Některé výpočty trvaly více než rok a pro jejich ukončení prý potřeboval trochu pomoci. Proto ta smlouva s Luciferem. Na Oriel College se mluvilo o monotónním prozpěvování, odporném zápachu, nevysvětlitelných zvucích a podivných světlech, která hořela ve scholastikových komnatách dlouho po půlnoci. Magistr dál vyučoval a prováděl alchymistické pokusy. Jeho věhlas dosahoval široko daleko. Říkalo se, že objevil arkánum pro přeměnu olova ve zlato a sám král Jindřich VI. ho přijal do Řádu zlatého kalicha. Vydal svoji rozsáhlou práci Devět božích čísel a pro svoji moudrost a vzdělanost byl známý po celé Evropě.

Ale potom se všechno začalo měnit. Když se ocitl na vrcholu slávy, začal být nervózní, podezřívavý, divný. Často mu nebylo dobře a zavíral se ve svých komnatách. Při sebemenším hluku sebou trhl. Zdálo se, že hubne, a jeho oči zíraly jako velké, vpadlé oči telete na jatkách. Objednal si mosazné zámky a nechal si oplátovat a železem pobít dveře.

A potom jednou nepřišel na snídani. Studenti se vydali do jeho komnat. Dveře byly zamčené, železo na dotek horké. Ve vzduchu se vznášel zápach fosforu a síry. Až po značném úsilí se jim podařilo dveře násilím otevřít.

Naskytl se jim příšerný pohled. Geoffrey, magistr z Kentu, ležel na dřevěné pryčně, oblečený, jako by byl připraven k pohřbu. Na kůži neměl žádné stopy po řezných ranách, neměl zlomeniny ani odřeniny. A přece vedle těla leželo jeho srdce, částečně spálené, ještě se z něj kouřilo. Údajně přestalo tlouci, až když je pokropili svěcenou vodou. Potom prasklo. Podrobnosti jsou poněkud… odporné.“

Pendergast se podíval na dívku. Naklonila se, upila čaj, šálek vrátila na původní místo a usmála se.

„A je v těch textech popis, jak Knížete temnot vyvolávali?“

„Kreslili kolem sebe kruhy. Zpravidla o průměru dva a půl metru. Obvykle je kreslili arthamem, obřadním nožem. Často se ve velkém kruhu objevovaly menší kruhy nebo pentagramy. Ze všeho nejdůležitější bylo, aby se velký kruh během obřadu nepřerušil – dokud zaklínač zůstal v kruhu, byl chráněn před démony, které přivolal.“

„A když démoni přišli?“

„Pak se podepsala smlouva. Zpravidla bohatství, moc, znalosti výměnou za nesmrtelnou duši. Faust je samozřejmě modelový příběh – zejména v tom, jak končí.“

Pendergast povzbudivě přikývl.

„Po uzavření obchodu s ďáblem měl Faust všechnu moc, pozemskou i nadpozemskou, po níž vždycky toužil. Ale měl i jiné věci. Stěžoval si, že nikdy není sám: že ho pozorují oči ve stěnách, stěžoval si na zvuky, podivné zvuky jako cvakání zubů. I když měl všechno, co si může smrtelník přát, byl stále neklidnější. Nakonec, když se smlouva blížila dnu své splatnosti, začal číst bibli a hlasitě se kál. Poslední večer strávil ve společnosti svých přátel, kteří hodně pili, měl záchvaty pláče, naříkal nad svými hříchy, úpěnlivě prosil nebesa, aby zpomalila běh času.“

„O lente, lente, currite noctis equi,“ zanotoval Pendergast tiše.

„Doktor Faust, akt 5, scéna 2,“ řekla okamžitě Constance.

„Hvězdy jdou dál, čas běží, orloj odbije, ďas přijde, Faust musí být zatracen.“

Pendergast se pousmál.

„Podle legendy byly z jeho pokojů po půlnoci slyšet příšerné výkřiky. Žádný host neměl odvahu jít se tam podívat. Ráno zjistili, že se jeho ložnice proměnila v jatka. Stěny byly potřísněné krví. Někdo v rohu místnosti našel jednu oční bulvu. Rozdrcené, zplihlé zbytky jeho lebky byly přilepené na stěně. Zbytek těla našli v aleji pohozený na hromadě koňského hnoje. Prý –“

Přerušilo je zaklepání.

Pomalu se otevřely dveře a do knihovny vstoupil seržant Vincent D’Agosta: špinavý, v potrhaných šatech, podrápaný, zkrvavený.

Pendergast okamžitě vyskočil z křesla. „Vincente!“

16

D’AGOSTA POKLESL NA ŽIDLI, BYL OMRÁČENÝ A V ŠOKU. Zdálo se, že jednu polovinu těla má znecitlivělou a druhá tepe bolestí. Ten starý dům mu naháněl husí kůži. Skutečně tady teď Pendergast bydlí? Má přece tak pěkné místečko na Central Park West, ale on žije v srdci Harlemu, ve strašidelném muzeu. Nic víc, nic méně ta budova nebyla – se všemi těmi vycpanými zvířaty a kostrami a policemi plnými podivných serepetiček. Alespoň ta knihovna působila jako oáza: měkká křesla, plápolající oheň. Pendergast měl podle všeho návštěvu, ale D’Agosta byl tak podrápaný, potlučený a zničený, že mu to bylo jedno.

„Vypadáte, jako byste právě utekl ďáblovi,“ řekl Pendergast.

„Taky že ano.“

„Šery?“

„Neměl byste náhodou vychlazený Budweisser?“

Pendergast se zatvářil ublíženě. „Stačil by vám Pilsner Urquell?“

„Jestli je to pivo, tak bude stačit.“

Mladá žena v šatech lososové barvy, která byla v knihovně s Pendergastem, se zvedla a odešla. Za pár minut byla zpátky se sklenicí piva na podnosu. D’Agosta se s velkým vděkem napil. „Díky, ehm…“

„Constance,“ představila se tiše.

„Constance Greeneová,“ doplnil Pendergast. „Moje schovanka. Toto je seržant Vincent D’Agosta, můj spolehlivý společník a asistent při vyšetřování tohoto případu.“

D’Agosta se podíval na Pendergasta. Jeho schovanka? Co to ksakru znamená? Znovu se s ještě větší zvědavostí podíval na dívku. Byla bledá a křehká, ale přitom krásná. Šaty měla hezké a střízlivé, ale ňadra, která napínala krajku na předním živůtku, vyvolala nepříliš střízlivou reakci v D’Agostových bedrech. Bez ohledu na staromódní šaty nevypadala na víc než dvacet let. Ale ty fialkové oči, tak bystré a inteligentní, jako by vůbec nebyly oči mladého děvčete. Ani náhodou.

„Těší mě,“ řekl D’Agosta, narovnal se v křesle a trhl sebou.

„Máte bolesti?“ zeptal se Pendergast.

„Snad v celém těle.“ Znovu se zhluboka napil.

„Řekněte nám, co se stalo.“

Položil sklenici. „Tak popořádku. Navštívil jsem nejprve lady Milbankeovou. Vůbec jsem ji nemohl zastavit. Chtěla mluvit jen o svém novém smaragdovém náhrdelníku. Cutforth nebyl o nic lepší: lhal, pokud šlo o důvod, proč mu Grove volal, a pokud vůbec odpovídal na otázky, tak vyhýbavě. Poslední byl Bullard, v Newyorském atletickém klubu. Tvrdí, že Grovea sotva znal, opravdu si nemůže vzpomenout, o čem mluvili, neví, odkud Grove získal jeho číslo. Prohnaný lhář. Dokonce se ani nesnažil to skrývat.“

„Zajímavé.“

„Jo, skutečný mizera. Velký, ošklivý, arogantní haj –“ D’Agosta se podíval na dívku. „Chlap. V podstatě mě vyhodil. Cestou od něj jsem se navečeřel v Mullins Pub na Broadwayi. Několikrát jsem zahlédl zlatou impalu. Metrem jsem jel na 96. ulici a pak jsem se vydal pěšky na Riverside. Impala se objevila znovu kolem 130. ulice.“

„Jela na sever, nebo na jih?“

D’Agostu zarazilo, proč je něco takového důležité. „Na sever.“

Pendergast přikývl.

„Bylo mi jasné, že se k něčemu schyluje, a tak jsem utíkal do Riverside Park. Dva chlápkové vyskočili a pronásledovali mě, stříleli po mně zbraněmi s laserovým zaměřovačem: přesnými a velkého kalibru. Pronásledovali mě přes park. Utíkal jsem k West Side Highway až k pletivovému plotu. Já myslel, že je to můj konec. Potom jsem si všiml, že kousek dál je vrak vozu. Nějaký blboun proletěl plotem a zbyla po něm díra. Prostě tam nechal auto shnít. Protáhl jsem se tou dírou a ty chlapy se mi podařilo na silnici setřást, jeden řidič mě svezl k nejbližšímu výjezdu, jenže se mi nepovedlo najít taxíka, takže mi nezbylo než šlapat třicet bloků zpátky. Plížil jsem se ve stínu, dával jsem pozor, jestli neuvidím zase tu impalu – trvalo mi to dost dlouho.“

Pendergast znovu přikývl. „Takže jeden z těch mužů vás pronásledoval v metru, další řídil vůz. Potom se spojili a snažili se vás odříznout.“

„To mě napadlo. Starý trik.“

„Opětoval jste palbu?“

„Taky mi to dalo zabrat!“

„Ale! A co vaše střelecké umění, kterým se tolik chvástáte?“

D’Agosta sklopil oči. „Poněkud zrezivělé.“

„Otázkou zůstává, kdo je poslal.“

„Všechno se událo setsakra rychle potom, co jsem nahnal strach Bullardovi.“

„Možná až příliš rychle.“

„Bullard na mě nepůsobil jako chlap, který by vydržel čekat. Je takový rozhodný typ.“

Pendergast přikývl.

Mladá žena celou dobu zdvořile poslouchala. Teď vstala z pohovky. „S vaším dovolením teď odejdu, abyste mohli celou záležitost prodiskutovat o samotě.“ Mluvila zřetelně a velmi způsobně se slabým přízvukem, který D’Agostovi z jakéhosi důvodu připomínal staré černobílé filmy. Přešla k Pendergastovi, lehce ho políbila na tvář. „Dobrou noc, Aloysie.“ Potom se otočila k D’Agostovi a pokývla hlavou. „Ráda jsem vás poznala, seržante.“

Za okamžik se dveře knihovny zavřely a rozhostilo se ticho.

„Tak schovanka?“ podotkl D’Agosta.

Pendergast přikývl.

„Odkud je?“

„Zdědil jsem ji s tímhle domem.“

„Jak hergot můžete někoho zdědit? Je to vaše příbuzná?“

„Není. Je to poněkud složité. Tento dům a jeho sbírky mi připadly po mém prastrýci Antoineovi. Jeden můj známý ji tady objevil v létě při katalogizaci sbírek. Schovávala se tu.“

„Jak dlouho?“

Po krátké odmlce odpověděl: „Dost dlouho.“

„Je to uprchlice? Nemá snad rodinu?“

„Je sirotek. Můj prastrýc si ji vzal k sobě, staral se o ni a vychovával ji.“

„Jo? Skoro jako by byl svatý.“

„To sotva. Constance byla jediný člověk, o kterého měl kdy zájem. Vlastně o ni pečoval dlouho poté, co se o sebe přestal úplně starat. Byl to misantrop, ale tahle výjimka potvrzovala pravidlo. V každém případě jsem teď podle všeho její jediná rodina já. Ale musím vás požádat, abyste před ní o ničem takovém nehovořil. Poslední půlrok byl pro ni velmi… náročný.“

„Jak to?“

„Raději bych to nechal spát. Stačí pouze říci, Vincente, že Constance je nevinná oběť řady ďábelských experimentů provedených před mnoha lety. Když vidím, kolik obětí její rodina přinesla těmto experimentům, cítím se zavázán, abych se staral o její blaho. Takovou komplikaci jsem skutečně nepředvídal. Avšak její znalosti domu a obsahu knihovny se ukázaly nedocenitelné. Bude výborná asistentka a kurátorka.“

„Přinejmenším je na ni pěkný pohled.“ Když se na něj Pendergast zadíval bez jakéhokoli náznaku pobavení, odkašlal si a spěšně dodal: „Jak jste uspěl vy?“

„Montcalm mohl k tomu, co už víme, doplnit jen málo. Do včerejška byl pryč, cestoval. Zdá se, že Grove zanechal u svého asistenta zoufalý vzkaz: Jak se ruší smlouva s ďáblem? Asistent ten vzkaz vyhodil – Montcalm podle všeho takové cvoky přitahuje a podobných vzkazů dostává spoustu. Neměl, co by dodal. Fosco se na druhou stranu ukázal jako nanejvýš zajímavý.“

„Doufám, že jste mu dal pořádně zabrat.“

„Nevím jistě, kdo komu dal zabrat.“

D’Agosta si nedokázal představit, jak někdo dává zabrat Pendergastovi. „On je do toho také zapletený?“

„To záleží na tom, co myslíte slovem zapletený. Je to pozoruhodný muž a jeho paměť je nedocenitelná.“

„Ale pořád ještě na Cutfortha a Bullarda nemáme nic.“

„Tvrdil jste, že Cutforth je lhář, stejně jako Bullard. Jak to víte?“

„Řekl mi, že Grove mu telefonoval uprostřed noci a chtěl si koupit nějakou rockovou memorabilii. Blufoval jsem, že Grove rockovou hudbu nesnášel. Jeho pohled ho okamžitě prozradil.“

„Sprostá lež.“

„Je to vulgární člověk a nadto hlupák. Předpokládám, že se umí moc dobře ohánět, když vezmu v úvahu, kolik má peněz.“

„Inteligence, kultivovanost a vzdělání nejsou typické vlastnosti obecně spojované s populární hudbou.“

„No, Bullard je něco jiného. Je také vulgární, ale velmi inteligentní. Nepodceňoval bych ho. Faktem je, že oba vědí o Groveově smrti víc, než nám řekli. Můžeme dostat Cutfortha, tím jsem si jistý – je to slaboch –, ale Bullard bude tvrdý oříšek.“

Pendergast přikývl. „Pitevní zpráva o Groveově těle by měla být hotová zítra. Možná nám poskytne tak potřebné informace. Teď je nejdůležitější najít spojení mezi Bullardem, Cutforthem a Grovem. Pokud je najdeme, Vincente, získáme klíč k celé záhadě.“

17

DOKTOR JACK DIENPHONG SE ROZHLÉDL PO SVÉ LABORATOŘI: zkontroloval kovové stoly, chemické digestoře a krabice s rukavicemi, mikroskopy, řádkovací elektronické mikroskopy, mikrotomy a titrační sady. Nevypadalo to hezky, ale všechno bylo srovnané a funkční. Dienphong byl šéf vědecké sekce soudního lékařství FBI na Congress Street a netrpělivě čekal, až se – konečně – seznámí s tím zvláštním agentem Pendergastem, o němž toho tolik slyšel.

Podíval se na počmáraný kartotéční lístek, který držel v ruce, a ještě jednou si pročítal své poznámky. Většinu si pamatoval, kartičku si nechal u sebe spíš pro uklidnění. Měl znepokojivou předtuchu. Nelíbilo se mu, o čem bude muset podat zprávu, a jenom doufal, že to ten proslulý – někdo říkal neblaze proslulý – agent pochopí. Podle Dienphongova přesvědčení je v oboru soudní chemie možné napáchat největší chyby nadsazením výsledků. Stačí to párkrát udělat a dostanete nevinného člověka do vězení. Toho se Dienphong bál nejvíc. Nebude nikomu výsledky interpretovat příliš volně, dokonce ani tak impozantnímu člověku, jako je Pendergast.

Zaregistroval nějaký pohyb u dveří a podíval se na hodinky. Téměř na vteřinu přesně. Potvrdilo se to, čím byl Pendergast pověstný – mimo jiné. Za okamžik vešel štíhlý muž v černém obleku, za ním zvláštní pověřený agent Carlton, šéf kanceláře Jižního okrsku, a skupina mladších agentů a asistentů. Ve vzduchu bylo téměř hmatatelné napětí, jaké vždy vyvolávaly významné případy. A jen významný případ jako tenhle mohl přimět člověka Carltonova kalibru, aby přijel v neděli. Vše, co se týkalo důkazů, doručila místní policie na FBI na velmi důkladnou analýzu. A nyní bylo na Dienphongovi, aby je všechny dal dohromady. Jeho předtucha nijak neustupovala.

Bedlivě si prohlížel neznámé lidi. Pendergast vypadal přesně, jak ho popisovali, pohyboval se velmi účinně a s ladností kočky. Vlasy měl blonďaté, až skoro bílé, obličej chladný a patricijský, bledýma očima neklidně pozoroval vše kolem. Dienphong se svého času setkával s mnoha agenty FBI, ale tenhle byl z úplně jiného těsta.

Agent na něj upřel ledově chladné oči a přešel k němu. „Doktore Dienphongu,“ řekl, jako když másla ukrajuje, s jižanským přízvukem.

„Rád vás poznávám.“ Dienphong uchopil suchou ruku.

„Váš článek v Journal of Forensics o rychlosti dozrávání larvy masařky v mrtvole člověka jsem pokládal za příjemné čtení.“

„Děkuji vám.“ On sám ten článek za „příjemné čtení“ nepokládal, ale každý má něco. Příjemně se mu četly Johnsonovy eseje v časopise Rambler.

„Prezentace je úplně připravená,“ řekl a pokynul ke dvěma řadám kovových židlí před projekčním plátnem. „Začneme stručnou vizuální prezentací.“

„Výborně.“

Agenti se s tichým mumláním, pokašláváním a posunováním židlí usadili. Zvláštní pověřený agent Carlton si našel místo uprostřed první řady, tlustá stehna mu přetékala přes okraje sedadla.

Dienphong pokynul svému asistentovi a světla se ztlumila. Zapnul počítačový projektor.

„Budete-li mít otázku, kdykoli mě přerušte a ptejte se.“ Objevil se první záběr. „Budeme postupovat od nejjednoduššího po nejsložitější. Toto je padesátkrát zvětšený vzorek síry nalezené na místě. Náš chemický rozbor ukázal, že je přírodní, se stopovými prvky, které naznačují vulkanický původ. Neznámými prostředky se velmi rychle zahřála a shořela. Když síra hoří, spojí se s kyslíkem a vzniká oxid siřičitý, SO2, který velmi silně zapáchá – je to zápach spálených zápalek. Po další oxidaci a kontaktu s vodou vzniká H2SO4 známá jako kyselina sírová.

Tato vlákna zde“ – objevil se další záběr – „jsou z oblečení oběti. Všimněte si děrované a pokroucené tkaniny, to jsou jasné účinky působení kyseliny sírové na šaty oběti.“

V rychlém sledu se vystřídaly další tři záběry. „Jak vidíte, mikroskopické prohlubně jsou patrné na plastových brýlích oběti a na lakovém nátěru stěn a podlahy. To způsobilo intenzivní uvolňování sirných sloučenin.“

„Máte představu specifického vulkanického zdroje?“ zeptal se Pendergast.

„Odpověď na vaši otázku je téměř nemožná. Museli bychom provést analýzu a porovnání s tisíci známými vulkanickými zdroji, což by byla obrovská práce, i kdyby se nám podařilo získat vzorky. Mohu vám říci, že vysoký podíl silikonu ukazuje na kontinentální zdroj, nikoli oceánský. Jinými slovy, tato síra nepochází z Havaje ani, řekněme, z mořského dna.“

Pendergast se opřel na židli, výraz jeho obličeje v temné místnosti zůstal nečitelný.

„Na tomto záběru vidíte mikročástečky spáleného dřeva na podlaze z takzvaného otisku kopyta.“ Na plátně se vystřídalo několik dalších snímků. Dienphong si odkašlal. Tady právě začínaly potíže.

„Všiměte si, že spálenina pronikla velmi hluboko do dřeva. Lépe to uvidíte na záběru dvěstěkrát zvětšeném.“

Další snímek. „Nebylo to způsobeno efektem vypalovacího želízka.“ Odmlčel se, polkl. „Řeknu to takhle, otisk nebyl vypálen do podlahy doruda rozehřátým předmětem přitisknutým ke dřevu. Byl způsoben prudkým spálením neionizující radiací, patrně infračerveným zářením velmi krátké vlnové délky, které proniklo hluboko do dřeva.“

Podle očekávání se ozval Carlton. „Chcete říct, že pachatel nic nezahřál a nepřitiskl na dřevo?“

„Přesně tak. Dřeva se vlastně nic nedotklo. Spáleninu způsobila krátká, intenzivní čistá radiace.“

Carlton poposedl, židle pod ním velmi nebezpečně zaúpěla. „Moment. Jak je to možné?“

„Mým úkolem je popsat stav, nikoli něco interpretovat,“ řekl Dienphong a cvakl přístrojem, takže na plátně se objevil další záběr.

Ale šéf ještě neskončil. „Říkáte, že tu značku udělal někdo pistolí střílející paprsky smrti? Jako ve filmu?“

„Zdroj radiace vám nedokážu popsat.“

Carlton se opřel na židli s pochybovačným mumláním.

„Dostáváme se ke kříži.“ Další snímek. „Náš specialista jej identifikoval jako vzácný exemplář toskánského kříže ze sedmnáctého století, který běžně nosili příslušníci šlechty. Je vyroben ze zlata a stříbra, vrstvený, spojovaný tavením a ručně tepaný, takže vzniká velmi zajímavý efekt známý jako lamelles fines. Kříž byl zasazen do dřeva, které z valné části shořelo.“

„Jakou má hodnotu?“ Carlton pro změnu položil inteligentní otázku.

„Vezmeme-li v úvahu drahé kameny, pak osmdesát, možná sto tisíc dolarů. Tedy nepoškozený.“

Carlton hvízdl.

„Kříž byl nalezen na krku oběti, dotýkal se kůže mrtvého. Zde máme jeho fotografii z místa činu, kříž je stále ještě na krku oběti.“

Objevil se další snímek, který vyvolal komentáře znechucení a skepse.

„Jak vidíte, kříž se zahřál na bod tání a hluboko propálil kůži v místě, kde se jí dotýkal. Ale všimněte si, že svalová tkáň kolem není sežehnutá, dokonce ani zarudlá. Něco – a já skutečně nemohu říci co – zahřálo jenom kříž bez toho, že by se zahřála kůže kolem něj. Kříž se potom částečně roztavil a propálil se na místě do masa oběti.

A tady“ – na plátno naskočil další záběr – „je elektronický mikrograf zvětšený 3000krát, který ukazuje výjimečné dolíčkování povrchu stříbra – ale ne zlata – na kříži. Ani tady nemohu nic stanovit. Mám dojem, že to mohla způsobit intenzivní a dlouhá dávka radiace, která nejspíš odstranila vrchní vrstvy elektronů a částečně odpařila kov. Na stříbro má mnohem silnější účinek než na zlato. A ani v tomto případě nemám tušení proč.“

Carlton byl na nohou. „Mohl byste nám to říct normální řečí?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Dienphong suše. „Něco zahřálo a roztavilo kříž, aniž by zahřálo cokoliv kolem. Podle mého názoru to musel být nějaký druh záření, který je účinnější na kov než na svalovinu.“

„Jako třeba to záření, které vypálilo otisk kopyta?“

Dienphong musel v duchu připustit, že Carlton není tak hloupý, jak dělá.

„Dobrá úvaha.“

Pendergast zvedl prst.

„Agente Pendergaste?“

„Byly někde jinde v místnosti stopy spáleniny nebo zahřátí zářením?“

„Dokonce ještě lepší otázka. Ano, vlastně ano. Sloupky postele z borovice napuštěné fermeží vykazovaly znaky tepelného namáhání, stejně jako stěna za postelí, což byla nabarvená borovice. Na některých místech barva změkla a vytvořily se puchýře.“

Pokradmu si prohlédl menu na promítání a navolil další záběr. „Tady je průřez stěnou, na němž jsou vidět vrstvy barvy. A tady máme další malou záhadu: pouze nejspodnější vrstva barvy se zdá být zahřátá a zpuchlá. Ostatní jsou netknuté a zůstaly chemicky nezměněné.“

„Provedli jste analýzu všech čtyř vrstev barvy?“ zeptal se Pendergast.

Dienphong přikývl.

„Byla spodní vrstva barvy na bázi olova?“

Dienphonga to překvapilo. Rychle pochopil, kam takové dotazování povede, a něco takového ho předtím ani nenapadlo. „Okamžik, podívám se do protokolu.“ Listoval laboratorními zprávami seřazenými podle kategorií do třech kroužkových pořadačů označených štítkem Pekelná síra. Všechna vyšetřování FBI měla krycí název a tohle byl název daného případu. Možná poněkud melodramatický, ale příhodný.

Vzhlédl od kroužkového pořadače. „Ano, byla to olovnatá barva.“

„A ty ostatní ne?“

„Přesně tak.“

„Další důkaz, že máme co do činění s nějakým typem radiace.“

„Velmi dobře, agente Pendergaste.“ Poprvé za celou jeho kariéru agent FBI nad ním svým závěrem zvítězil. Tenhle Pendergast se choval přesně tak, jak se o něm říkalo. Dienphong si odkašlal. „Nějaké další otázky nebo komentáře?“

Carlton už zase seděl a zvedl unaveně ruku.

„Ano?“

„Něco mi tu nehraje. Jak může něco působit jenom na spodní vrstvu barvy a ne na ty nad ní?“

Pendergast se otočil. „Právě olovo v té barvě reagovalo, stejně jako kov na kříži. Pohlcovalo radiaci silněji. Byla na místě během následného vyšetřování naměřena nějaká radioaktivita, doktore?“

„Ne, žádná.“

Carlton přikývl. „Podívej se na to, Same, ano?“

„Jistě, pane,“ odpověděl jeden z mladších agentů.

Dienphong přešel k dalšímu záběru. „Tady máme poslední snímek: detail části kříže. Všimněte si, že lokalizované roztavení je naprosto neslučitelné s konvenčním zdrojem tepla. A znovu zde svoji roli sehrála radiace.“

„Jaký typ radiace zahřeje spíše kov než dřevo?“ zeptal se Pendergast.

„Rentgenové paprsky, mikrovlnné záření, záření hluboko v infračerveném spektru, určité vlnové délky v rádiovém spektru, nemluvě o alfa záření a toku rychlých neutronů. Není to příliš neobvyklé. Neobvyklá je však jeho intenzita.“

Dienphong čekal nevyhnutelné protesty a výtky od Carltona, ale jmenovaný agent tentokrát mlčel.

„Dolíčkování na kříži,“ řekl Pendergast, „vám něco napovídá?“

„Zatím ne.“

„Spekulace?“

„Nikdy nespekuluji, pane Pendergaste.“

„Mohl by to způsobit silný elektronový svazek, nemyslíte?“

„Ano, ale elektronový svazek by se musel šířit vakuem. Ve vzduchu by se rozptýlil na šířku řekněme jednoho nebo dvou milimetrů. Jak už jsem řekl, mohlo by to být infračervené, mikrovlnné nebo rentgenové spektrum, jenomže aby vznikl paprsek takové intenzity, byl by zapotřebí převaděč o váze několika tun.“

„To ano. Co si myslíte, doktore, o teorii, se kterou přišel New York Post?“

Dienphong se na chvilku zarazil nad tou náhlou změnou tématu. „Nemívám ve zvyku přebírat teorie ze stránek Postu.“

„Opublikovali spekulaci o tom, že si jeho duši vzal ďábel.“

Po chvíli ticha se ozval trochu povrchní a zároveň nervózní smích. Pendergast si zjevně dělal legraci. Nebo snad ne? Nevypadal, že by se posmíval.

„Pane Pendergaste, to je teorie, pod kterou bych se nepodepsal.“

„Ne?“

Dienphong se usmál. „Jsem buddhista. Jediný ďábel, ve kterého věříme, je uvnitř lidského srdce.“

18

NAJÍT V DAVU PROUDÍCÍM DO METROPOLITNÍ OPERY hraběte Isidora Fosca nebylo těžké: jeho obrovské tělo v nápadném teatrálním postoji vedle fontány v Lincolnově centru se nedalo přehlédnout. Pendergast se k němu blížil s davem. Všude kolem muži ve smokinzích a ženy s perlovými náhrdelníky rozrušeně švitořili. V Metropolitní opeře byla premiéra, Donizettiho dílo Lucrezia Borgia. Hrabě měl na sobě bílého motýlka a frak ušitý na zakázku na jeho nadmíru otylou postavu. Střih byl staromódní a místo bílé vestičky vystavoval Fosco na odiv vestičku z hongkongského hedvábí zdobenou brokátovým vzorem v kombinaci barvy bílé a holubí šedi. Do knoflíkové dírky si vetkl gardénii a hezký obličej měl vyhlazený, oholený a napudrovaný do růžové dokonalosti, hustou hřívu šedých vlasů sčesanou dozadu do lvích vln. Na malé buclaté ruce si nasadil dokonale padnoucí šedé kozinkové rukavice.

„Můj milý Pendergaste, doufal jsem, že přijdete ve fraku!“ vyhrkl Fosco radostně. „Nechápu, proč se lidé oblečou jako barbaři na takový večer jako dnes.“ Odmítavě mávl rukou na návštěvníky ve smokinzích, kteří procházeli kolem nich. „Jsou jen tři příležitosti, kdy se má člověk skutečně slavnostně obléci: na vlastní svatbu, na vlastní pohřeb a na premiéru do opery. Zatím je nejšťastnější z nich ta třetí varianta.“

„To záleží na názoru,“ odpověděl Pendergast suše.

„Takže vy jste šťastně ženatý?“

„Měl jsem na mysli tu další příležitost.“

„Aha!“ Fosco se tiše zasmál. „Máte pravdu, Pendergaste. Na tvářích některých lidí jsem nikdy neviděl spokojenější úsměv než na jejich vlastní pohřební hostině.“

„Měl jsem na mysli spíš dědice.“

„Vy jste ale šibal. Půjdeme dovnitř? Snad vám nebude vadit, že máme vstupenky do parteru – vyhýbám se lóžím, protože akustika v nich je rozmazaná. Máme místa v řadě N uprostřed vpravo, mám vyzkoušené, že právě tam je nejlepší akustika, přesně čísla sedadel od dvaceti tří do třiceti jedné. Ale podívejte, už rozsvěcují v hledišti, raději bychom si měli jít sednout.“ A s obrovskou hlavou vztyčenou a zdviženou bradou se Fosco hbitě proplétal promenujícím davem, který se před ním instinktivně rozestupoval. Fosco se nedíval ani napravo ani nalevo, když procházeli prostředními dveřmi, míjeli uvaděčky, které nabízely program, a vydali se doprostřed řady N. Fosco počkal na konci řady, několika lidem pokynul, aby se zvedli ze sedadel a vyšli do uličky, protože procházet řadou mezi lidmi by pro něj bylo velmi nepříjemné. Hrabě si koupil tři sedadla pro sebe, posadil se na to prostřední a opřel si paže o opěradla dvou sousedních.

„Promiňte, můj milý Pendergaste, že nebudeme sedět těsně vedle sebe. Moje korpulence vyžaduje prostor, nedá se to jinak zařídit.“ Z vestičky vyndal vyšperkované, perletí vykládané divadelní kukátko a položil ho na prázdné sedadlo vedle sebe. Pak ještě následoval dokonalejší mosazný skládací dalekohled, a ten dal na druhou stranu.

Opera měla vyprodáno a ve vzduchu bylo cítit vzrušení. Z orchestřiště se ozývalo ladění nástrojů a tóny opery.

Fosco se naklonil k Pendergastovi, položil mu elegantní ruku v rukavici na paži. „Žádného milovníka hudby nemůže Lucrezia Borgia nechat chladného. Ale počkejte – co to je?“ Podíval se na Pendergasta blíž. „Nemáte ucpávky do uší, že ne?“

„Ne, ucpávky ne. Tohle jenom tlumí zvuk – mám výjimečně ostrý sluch a cokoli nad běžnou hlasitost mluvy je pro mě poměrně hodně bolestivé. Nebojte se, hudba tudy proniká bez problémů, o tom vás mohu ubezpečit.“

„Říkáte bez problémů!“

„Hrabě Fosco, děkuji vám za pozvání. Ale již jednou jsem vás upozorňoval, že teprve čekám na operu, která se mi bude líbit. Čistá hudba a vulgární efektní podívaná jsou elementárně neslučitelné. Beethovenovy smyčcové kvartety jsou mi mnohem příjemnější – a abych byl upřímný, mám je dokonce rád kvůli jejich intelektuálnímu obsahu spíše než kvůli hudbě.“

Fosco sebou trhl. „Mohu se vás zeptat, co je špatného na efektní podívané?“ Rozhodil rukama. „Není snad život sám jedna velká show?“

„Všechny ty barvy, hluk, světla, baculatá diva se potlouká po jevišti, vříská a vyje a vrhá se z hradeb nějakého hradu – to odvádí myšlenky od hudby.“

„Ale to přesně opera je! Pastva pro oči i uši. Je v ní humor! Je v ní tragédie! Je v ní vzlet vášně a hloubka krutosti! Je v ní láska a zrada!“

„Vyjmenováváte přesně to, co mi vadí, sám bych to takhle vyjádřit nedokázal, hrabě.“

„Vaší chybou, Pendergaste, je představa, že opera je jenom hudba. Je to víc než hudba. Je to život! Musíte jí podlehnout, vydat se jí na milost.“

Pendergast se usmál. „Obávám se, hrabě, že nikdy ničemu nepodléhám.“

Fosco ho poplácal po paži. „Možná máte francouzské jméno, ale srdce máte anglické. Angličané nikdy ze sebe sama nevystoupí, ať jdou kamkoli, uvědomují si svoje já. Proto mají vynikající antropology, ale příšerné skladatele.“ Fosco odfrkl. „Purcell. Britten.“

„Zapomínáte na Handela.“

„Přesazený Němec.“ Fosco se uchechtl. „Jsem moc rád, že vás tu mám, Pendergaste. A ukážu vám, že děláte chybu.“

„Když o tom mluvíte, jak jste se dověděl, kam mi máte poslat pozvánku?“

Hrabě se na něj otočil s triumfálním úsměvem. „Bylo to docela jednoduché. Zajel jsem se zeptat do Dakoty.“

„Mají přísný příkaz nikomu neprozrazovat moje další adresy.“

„Ale na Fosca jsou krátcí! Vždycky mě tahle vaše profese moc zajímala. V mládí jsem četl všechno od sira Arthura Conana Doylea. Dickense, Poea. A velkolepého Wilkieho Collinse! Četl jste Ženu v bílém?“

„Přirozeně.“

„Urážka vrcholného umění! V příštím životě se možná rozhodnu být detektivem. Být hrabětem ze staré rodiny je docela nudné.“

„To se vzájemně nevylučuje.“

„Moc hezky řečeno! Dnes existují všechny druhy detektivů, všechny od anglických lordů po policisty z indiánského kmene Navahů. Proč ne hrabě s rodokmenem sahajícím k Dantemu a Beatrici? Musím přiznat, že tenhle Groveův případ mě fascinuje, a nejen proto, že jsem byl hostem – mohu se odvážit to tak říct? – na poslední večeři. Dnes je to zrovna týden, panebože. Samozřejmě s tím chudákem soucítím, ale je to docela nádherná záhada. Nabízím vám v té záležitosti svoji pomoc.“

„Děkuji, ale musím se přiznat, že je velmi nepravděpodobné, že budu vaši pomoc potřebovat.“

„Dobře. Teď mluvím jako – pokud mohu – přítel. Přeji si jen nabídnout vám své služby jako člověk, který má znalosti v oblasti umění a hudby a možná i společnosti. Co se týče toho posledního, myslím, že jsem vám byl nápomocný informacemi o tom večírku.“

„To jste byl.“

„Děkuji vám.“ Hrabě sepjal ruce v bílých rukavičkách, rozrušený jako malý chlapec.

Světla potemněla. Celé divadlo ztichlo. Fosco obrátil svoji pozornost na jeviště, skoro se vrtěl rozrušením. Objevil se koncertní mistr a zahrál A, orchestr podle něj naladil, potom ztichl. Za burácejícího potlesku vyšel dirigent. Zaujal své místo na stupínku, zvedl taktovku, prudce jí mávl směrem dolů a předehra začala.

Fosco poslouchal jako u vytržení, usmíval se, občas pokýval hlavou, neušla mu jediná nota z Donizettiho hudby. Když se před prvním dějstvím zvedla opona, ozvalo se mumlání a rozptýlený potlesk, na Foscově potemnělém obličeji se zračila rozmrzelost a na své sousedy vrhal odsuzující pohledy.

Seděl tam jako obr v temné síni, čas od času zvedl kukátko nebo dalekohled a podíval se na scénu. Když lidé kolem něj tleskali na závěr árie bez ohledu na hudbu, která následovala, zpražil je káravým pohledem, ale pak shovívavě zvedl ruce a smutně, ale soucitně zavrtěl hlavou. Po složitějších a těžších hudebních pasážích, kterých si jeho sousedé ani nevšimli, zlehka radostně zatleskal, někdy zamumlal „Bravo!“. Po chvíli Foscova mohutná postava, obrovské nadšení a zjevné okouzlení začaly působit na lidi kolem. Nejeden výbuch aplausu jako výraz ocenění výkonu hudebníků začal právě v řadě N, přímo v jejím středu, lehkým poplácáním Foscových bílých rukavic.

První dějství vyústilo v obrovské hurá, bouřlivý potlesk a výkřiky „Bravo!“ pod Foscovým vedením. Vyprovokoval takový křik, že dokonce upoutal i dirigenta. Když vřava nakonec utichla, Fosco se otočil na Pendergasta a velkým kapesníkem si otřel pot z čela. Dýchal ztěžka, byl celý zpocený. „Vidíte, vidíte!“ volal a výkřikem dotvrdil, že měl pravdu. „Vy si to užíváte!“

„A co vás vede k takové dedukci?“

„Před Foscem nic neutajíte! Viděl jsem, jak pokyvujete hlavou do rytmu při melodii Vieni! La mia vendetta.“

Ale Pendergast neřekl nic, jen lehce naklonil hlavu, když se světla rozsvítila a začala přestávka.

19

NIGEL CUTFORTH ODHRNUL PŘIKRÝVKU A POSADIL SE V PRÁZDNÉ POSTELI. Eliza se urazila kvůli jeho výletu do Thajska a odjela ke kamarádce do Village. Udělala moc dobře, takhle je to mnohem lepší.

Rozhlédl se. Hodiny na nočním stolku ukazovaly čas červenými číslicemi: 22.34. Ježíši, teprve půl jedenácté? Letadlo letí v šest ráno. Kolem osmé si dal na dva prsty ginu a lehl si do postele, chtěl se aspoň trochu vyspat. Jenomže spánek nepřicházel. Tak teď tu seděl na posteli, úplně probuzený, a srdce mu divoce tlouklo. Kristapána, takové vedro. Protřepal přikrývku ve snaze rozvířit nevětraný vzduch, ale připadalo mu, že ho horko ještě víc obklopilo. S dalším zaklením rozsvítil a spustil nohy na podlahu. Když pojede tímhle spojem, bude v Bangkoku takový časový posun, že by si klidně mohl prodloužit dovolenou o další týden. Ale to by se mu nevyplatilo: podzim je výborné období v bezohledném hudebním byznysu a člověk musí zůstat ve střehu.

Vstal a šel zkontrolovat termostat. Byl vypnutý, což věděl předem, ale teploměr ukazoval dvacet devět stupňů. Přiložil ruku k mřížce ventilace. Na dotek byla chladná, odtud horko nevycházelo.

Horko. Přesně na to si stěžoval Grove.

Znovu si v duchu připomněl, že je jednadvacáté století a Grove byl v posledních dnech svého mizerného života šílený. Přešel k balkonu, roztáhl těžké závěsy a otevřel skleněné dveře. Ovanul ho příjemný chladný říjnový vzduch a zdola byl slyšet vzdálený dopravní hluk. Cutforth se zhluboka nadechl a vyšel na balkon, cítil, jak se mu vrací zdravý rozum. Před sebou viděl New York: solidní, moderní, racionální New York. Budovy jeho centra stály jako ochranný val proti noční obloze a Pátá avenue vypadala jako briliantový proužek pohyblivého světla, měnila se z bílé na červenou v místě, kde vedla pod jeho oknem. Znovu se nadechl, na kůži pocítil chladný pot, ustoupil dovnitř. Vedro se zdálo ještě horší a cítil mravenčení, postupovalo od hlavy a obličeje, dál přecházelo do rukou a nohou. Bylo to hodně divné, nic takového ještě nikdy nezažil – horko a zimu současně. Začalo se mu dělat zle. To je ono! První příznaky chřipky.

Obul si pantofle a vyšel z ložnice přes obývák k baru. S trhnutím otevřel padací dvířka, vyndal láhev Bombay Sapphire, vzal led a sklenici oliv a namíchal si další drink. Jeden xanax, tři kapsle tylenolu, pět tablet vitaminu C, dvě tobolky rybího tuku, jednu tabletu selenu a tři prášky vápníku z korálů, to všechno jedno po druhém zapíjel pořádnými doušky ginu. Když dopil, namíchal si další sklenici a přešel k oknu zabírajícímu prostor od stropu až k podlaze v obývacím pokoji. Odtud byl výhled na východ, přes Madison a Park k 59. Street Bridge a na Rooseveltův ostrov. Za tím vším se rozprostíral temný Queens.

Cutforth nedokázal myslet. Na pokožce měl velmi nepříjemný pocit, jako by mu po celém těle cupitali pavouci a pořád ho štípali. Nebo možná včely, jako by měl na sobě ohromný oblek a kolem něj poletovaly včely, které ho sice neštípaly, ale bodaly ho svými suchými chlupatými nožičkami.

Grove byl blázen, připomněl si. Grove to všechno úplně projel, podlehl svým vlastním divokým představám. Není divu, když si člověk uvědomí, jaký vedl život. A potom tu byla ještě jedna věc: ta, na kterou Cutforth už nikdy nechtěl ani pomyslet…

Rozezleně tuhle myšlenku zaplašil a dal si dalšího panáka ginu, cítil, jak alkohol a sedativa začínají působit. Za jakýchkoli jiných okolností by to bylo příjemné, uklidňující, prožíval by pocit, že ho něco pomalu unáší. Ale nepotlačilo to ten svědivý pocit horkosti, který se mu rozléval po kůži. Poškrábal se na ruce. Suchá a horká: jeho vlastní kůže mu připadala jako smirkový papír.

Grove si také stěžoval, že je mu vedro. To za prvé, a potom na zápach.

Roztřesenou rukou do sebe obrátil sklenku. Nebuď paranoidní, Nigele. Jen na tebe leze chřipka, nic víc. Nenechal se očkovat a letos ji jednoduše dostal dřív. Skvěle načasováno, těsně před odjezdem do Thajska.

„Hergot,“ řekl nahlas. Pití mu došlo. Že by si namíchal ještě jednu dávku? A proč ne? Natáhl se po lahvi a nalil sklenku, láhev vrátil do baru.

Přicházím.

Cutforth se obrátil. Byt byl prázdný.

Kdo to krucinál mluvil? Ten hlas byl tichý, slabší než šepot, jakoby jenom vibrace, kterou člověk spíš cítí než slyší.

Polkl, olízl si suché rty. „Kdo je to?“ Jazyk jako by měl nateklý, jako by mu ani nepatřil. Sotva dokázal ta slova ze sebe vypravit.

Žádná odpověď.

Otočil se, z plné sklenky mu vytékal alkohol po ruce. Zvedl ji k ústům a dychtivě upil. To není možné. Nikdy ničemu nevěřil a nehodlal začít ani teď – Bůh neexistuje, ďábel neexistuje, život je jenom podělaná souhra náhod, a když člověk umře, tak je prostě mrtvý.

Maledkat dominus.

Trhl prudce hlavou, pití mu vystříklo ze sklenice. Co to bylo? Latina? Byl to snad nějaký vtip? Odkud to vycházelo? Nějaký jeho klient, který dostal přes prsty a teď otravuje? Nebo spíš jeden z bývalých klientů? Vzpomněl si, že jedním jeho klientem byl rapper z Haity, a ten mu vyhrožoval pomstou. To byl nejspíš on nebo jeho hoši a snažili se mu přivodit infarkt s nějakým tím voodoo nesmyslem.

„Tak dobře!“ zvolal. „Dost už těch kravin.“

Ticho.

Kůže ho svědila, byla nepřirozeně horká a suchá. Najednou mu to nepřipadalo jako nesmysl. Cítil to úplně reálně.

Dělo se to právě jemu. Dělo se to přesně tak, jak popisoval Grove.

Zdvihl roztřesenou sklenku k ústům, polkl, necítil vůbec nic.

Ale to se přeci nemůže dít, nebo ano? Žijeme v jednadvacátém století. Grove určitě zešílel, určitě. Jenomže, pane bože, v novinách naznačovali… Policie vlastně neuvedla skoro nic o tom, jak Grove zemřel, ale bulvár podrobně informoval o těle shořelém zevnitř a o Luciferových otiscích na stěnách.

Mohlo by se to stát? Po takové době?

Nechal napůl vypitou sklenku spadnout na podlahu a zoufale začal rychle hledat. Jeho zesnulá matka mu dala krucifix. Nechal si ho spíš jako memento než cokoli jiného. Zrovna minulý měsíc ho viděl. Kde? Spěchal do ložnice, do šatny, se surovým trhnutím otevřel zásuvku. Manžetové knoflíčky, knoflíky, jehlice do kravaty a mince se vysypaly na zem.

Žádný krucifix. Kde je?

S trhnutím otevřel další zásuvku, potom další, přehraboval se v hodinkách, špercích, zlatě. Z hrdla se mu vydral vzlyk.

Tady je! Pevně uchopil krucifix, vzlykl úlevou, přitiskl ho ke hrudi, pokřižoval se.

Pocit, že po něm lezou včely, byl stále silnější. Teď už cítil, jako by ho včely bodaly: cítil miliardy bolestivých drobných píchnutí.

„Jdi pryč! Jdi pryč!“ Zavzlykal. „Otče náš, jenž jsi na nebesích –“ Ježíši, jak je to dál?

Krucifix v jeho rukou byl horký. V uších mu hučelo. Hrdlo jako by měl spečené popelem, jako by se dusil horkým vzduchem.

Teď přicházím.

Roztřesenýma rukama máchal krucifixem do různých směrů, jako by od sebe odrážel něco neviditelného. „Jdi ode mě, Satane!“ vykřikl.

Krucifix byl strašně horký. Pálil ho do prstů. Všechno bylo horké: pyžamo, které měl na sobě, dokonce cítil, jak mu obočí a chlupy na pažích praskají.

„Odejdi!“

S výkřikem odhodil krucifix. K jeho naprostému zděšení z něj začal stoupat dým, vypálil značku na koberci. Zalapal po dechu, rukama se škrábal na krku, zápach síry ve vzduchu ho nutil ke zvracení.

Potřeboval jít ven. Musí najít svatostánek. Kdyby se dostal do kaple, kostela, kamkoli jinam, možná by byl v bezpečí…

Spěchal ke dveřím, ale těsně před tím, než položil ruku na kliku, ozvalo se zaklepání.

Cutforth ztuhl, potácel se mezi úlevou a strachem. Kdo to je?

Možná někde hoří. Ano, samozřejmě, to bylo ono: v domě někde hoří a probíhá evakuace. Samočinné hasicí zařízení se muselo porouchat. „Tak jsem tady!“ Vzlykal, napůl bolestí a napůl úlevou. „Jsem tady!“

Popadl kliku, cítil bolest od doruda rozpáleného kovu, ucukl rukou. „Hergot!“

Nevěřil svým očím. Dlaň měl spálenou, kouřilo se z ní, a když otevřel pěst, praskla, z pukliny se vyřinula krev a míza a stékaly po zápěstí. Na klice zůstal velký kus jeho kůže, kroutil se a smažil na rozpáleném kovu jako vepřové škvarky.

Zaklepání se ozvalo znovu: pomalé, vytrvalé, jako vyzvánění zvonu.

„Pomozte mi!“ Cutforth křičel na dveře. „Hoří! Hoří?“

Najednou na kůži ucítil obrovskou bolest, jako by se mu odlupovala. A potom bizarní pocit hluboko v břiše, jako by mu někdo míchal vnitřnostmi. Trhl sebou. On byl ve dveřích. Ten pocit se dostavil znovu, podivný vnitřní tlak, příšerné kroucení střev. Křičel, držel se za břicho, předklonil se. Podařilo se mu dopotácet do ložnice. Při pohybu cítil na kůži bolest, jako by do něj bodaly drobné šipky, oči se mu zatáhly rudou mlhou. Cítil stoupající tlak zevnitř těla a potom všechno zčernalo. Tlak byl nesnesitelný. Slyšel zvuk, jako když se smaží vejce, najednou tlak povolil a po obličeji se mu rozlilo horké vlhko.

Ječel, svíjel se na podlaze, nohama bubnoval do koberce jako šílený, rukama trhal pyžamo, potom si rval vlasy a pokoušel se strhat si kůži z těla, protože ho nesnesitelně pálila, tak nesnesitelně…

Tady jsem tady jsem tady.

20

LETITIA DALLBRIDGEOVÁ BYLA VZHŮRU, LEŽELA V POSTELI STRNULÁ, bez hnutí. Konečně vstala celá rozčilená, oblékla si saténový župánek, rázně otevřela pouzdro, vyndala brýle a nasadila si je. Potom zkontrolovala čas: 23.15. Sevřela rty. Bylo to nesnesitelné. Nesnesitelné.

Zvedla interní telefon a stiskla tlačítko, okamžitě se ozval hlas.

„Přejete si něco, paní Dallbridgeová?“

„To víte, že si něco přeju, Jasone. Ten pán, co bydlí přímo nade mnou v čísle 17B, nepřetržitě bouchá do podlahy. A taky křičí. Nemá to konce a s klidným svědomím vám řeknu, že to je tento měsíc už podruhé, co si musím stěžovat. Jsem stará paní a jednoduše nemohu tolerovat takový hluk uprostřed noci.“

„Ano, paní Dallbridgeová, okamžitě se o to postaráme.“

„Na příští schůzi vlastníků bytů se o tom zmíním.“

„Samozřejmě, paní Dallbridgeová, to vám nemohu mít za zlé.“

„Děkuji, Jasone.“

Položila telefon a poslouchala. Skutečně, bouchání teď bylo tišší, nepravidelnější. Vlastně skoro jako by ustalo, i ten křik. Ale za chvíli to začne znovu – jako předtím. Ten sprosťák hudební producent už zase určitě pořádá další večírek. S pitím, tancem, drogami a vším tím humbukem. A to ke všemu ve všední den. Přitáhla si župánek k hubenému tělu. Nemělo smysl pokoušet se znovu usnout – v jejím věku by to bylo marné snažení.

Přešla přes obývák do kuchyně, postavila čajník s vodou na plotnu. Připravila si stříbrnou konvici, vložila do ní tři sáčky heřmánku a čekala, až konvice začne pískat. Když se ozvala, sundala čajník, nalila vodu do konvice a navlékla na ni čajovou panenku, aby jí heřmánek nevychladl. Stříbrná lžička a dva plátky toustu s máslem doplnily její petit déjeuner. Vzala tác a vrátila se do ložnice. Rozzlobeně pohlédla na strop. Potom si podepřela záda saténovým polštářem a nalila si čaj.

Vůně heřmánku a teplý nápoj ji za chvilku uklidnily. Život je příliš krátký, aby si mohla dovolit nechat se rozčilovat déle, než je nutné. V bytě nahoře teď bylo ticho jako v hrobě. To je jedno: i tak podnikne významné kroky k tomu, aby ji soused už takhle nebudil.

Zaregistrovala slabý hluk a poslouchala. Tlumené pleskání. Nejspíš se zase rozpršelo. Nesmí zapomenout deštník, až půjde ráno do…

Pleskání bylo hlasitější. A také bylo cítit něco jako smaženou slaninu, sice jen trochu, ale zřetelně. Bylo to jako déšť, stále hlasitější. Ten zápach už byl nepříjemný: zavánělo to odpudivě, jako když se pálí maso. Začichala, rozhlédla se. Nechala snad hořet plyn? To není možné, vždyť ani –

Plesk! Obrovská mastná kapka dopadla do šálku s čajem a potřísnila ji. Potom další veliká kapka a ještě jedna, čajem měla potřísněný celý obličej, župánek, krásnou saténovou labutěnku.

Podívala se vzhůru a ke své hrůze uviděla na stropě v ložnici skvrnu. Velmi rychle se zvětšovala. Leskla se a v matném světle stolní lampy vypadala jako olej.

Letitia Dallbridgeová popadla telefon z vidlice a znovu zavolala službu.

„Ano, paní Dallbridgeová?“

„Teď mi sem z hořejšího bytu zatéká! Přes strop v ložnici!“

„Hned tam někoho pošleme. Okamžitě v tom bytě vypneme vodu.“

„To je něco příšerného! Mám úplně zničenou krásnou anglickou labutěnku. Úplně zničenou!“

Teď už tekutina kapala ze stropu na několika místech, hromadila se v rozích ozdobné lišty, dokonce protékala lustrem z benátského skla uprostřed stropu. Tekla na křesla značky Louis Qyinze, na prádelník na vysokých nožkách Chippendale. Neodolala, předklonila se a prstem sáhla na jeden hnědý cákanec na porcelánovém šálku. Bylo to horké a mastné jako lůj nebo vosk svíčky. V hrůze se přikrčila.

„To není voda,“ křičela. „To je něco mastného!“

„Mastného?“

„Ano! Mastnota! Z bytu nahoře!“

V pozadí slyšela nějaký zmatený hovor, potom se znovu ozval hlas, trochu zadýchaný: „Dole nám tady zvoní alarmy. Zdá se, že v bytě nad vámi může hořet, paní Dallbridgeová. Poslouchejte pozorně. Neodcházejte ze svého bytu. Pokud začne vašimi vstupními dveřmi do bytu pronikat kouř, položte na to místo mokrý ručník. Čekejte na pokyny –“

Hlas přerušilo nesnesitelné ječeni požárního alarmu v hale, po něm se ozvalo dokonce ještě hlasitější houkání sirény v jejím bytě. Upustila telefon a zacpala si uši. Po chvíli zaslechla cvaknutí a spustily se skrápěče. Pokoj byl najednou plný vody, proudila odevšad.

Paní Dallbridgeová utrpěla takový šok, že zůstala nehybná jako socha, ničemu nerozuměla. Skrápěče dál vypouštěly vodu, župánek a její milované ložní povlečení pomalu tmavlo šedou, ledovou vodou, která už po okraj naplnila i šálek na tácu.

21

ZÁPACH U VCHODU DO BYTU BYL PRO D’AGOSTU VAROVÁNÍM, co ho asi může čekat uvnitř. Když šel bytem do majitelovy ložnice, bylo to stále horší. Při vstupu do chodby budovy ještě napůl spal – napsat zprávu o incidentu se střelbou na Riverside Park mu trvalo déle, než předpokládal –, teď už byl skutečně vzhůru. Bylo až zarážející, jak ten zápach prostoupil úplně všechno: zbavil ho naprosté vyčerpanosti druhé hodiny ranní, přestaly ho bolet klouby, odřená kolena, nesvědila ho ani kůže popálená jedovatou škumpou, kterou se prodíral, když prchal před gangstery.

V životě viděl řadu velmi nepěkných mrtvol, které někdo zavraždil, ale nic ho nemohlo připravit na to, co leželo na zemi vedle postele. Býval to člověk, alespoň to bylo poznat: rozpáraný tak, jak to ještě nikdy neviděl. Tělo mrtvého bylo rozevřené od stydké kosti po hrudní kost a trup vyvrhl scvrklou změť spálených a zčernalých vnitřních orgánů. Téměř neuvědomělým gestem zvedl ruku a uchopil křížek pod košilí, což ho trošku uklidnilo. Kdyby tam byl ďábel, udělal by to takhle. Určitě by to udělal právě tak.

Podíval se na Pendergasta a pocítil lehké zadostiučinění – i tak velký detektiv byl o něco bledší než obvykle. Pendergasta jako by opustila jeho obvyklá potřeba šťouchat, prohlížet si a očichávat. Stál tam v bílé kravatě a ve fraku, v obličeji měl výraz hodně blízký šoku.

Poslední z jednotky pro ohledání místa činu – ten, co měl za úkol sejmout otisky – po čtyřech obcházel mrtvolu se spoustou zkumavek, pinzet a tamponů. I on byl zelený v obličeji – a že tihle chlápkové jsou skutečně tvrdí hoši! Právě oni museli najít vlákna a vlasy, tampony vysušit skvrny, sebrat všechny drobnosti. Piplačka, nic než piplačka. Soudní lékař se sehnul. „Už jste hotov?“

„Doufám, že ano.“

Pendergast ukázal svůj služební odznak. „Mohl bych vám položit pár otázek, pane doktore?“

„Jen do toho.“

„Znáte příčinu smrti?“

„Ještě ne. To, že tělo bylo zahřáto, spáleno, je jasné. Ale co se týče příčiny… nemám zdání.“

„Urychlovače?“

„Negativní, alespoň po předběžném ohledání,“ odpověděl chlapík od jednotky. „Jsou tu další anomálie. Všimněte si, že úplně chybí kontrakce svalů paží, které jsou obvyklé v případech těžkého popálení. Všimněte si také, jak horko extrémně polámalo kosti. Blíže ke středu těla jsou kosti v podstatě kalcinované. Máte představu, jakou teplotu by musel mít oheň, aby dokázal takhle zničit tkáně? Vysoko nad prahem spalování. A přesto v místnosti není nic sežehnutého. Vlastně podle toho, jak to vypadá, oheň ani nevzplál. Horko se soustředilo do těla, jenom do těla.“

„Jaký typ zahřívání byl použit?“

Doktor zavrtěl hlavou. „Zatím vůbec nevím.“

„Samovznícení?“

Lékař prudce vzhlédl. „Myslíte jako Mary Reeserová?“

„Vy ten případ znáte, doktore?“

„Je to taková legenda na medicíně. Vlastně spíš žert. Mám dojem, pokud si dobře vzpomínám, že se tím zabývala FBI.“

„Ano. A pokud se dá věřit zápisům z toho případu, tak samovznícení člověka má k žertu hodně daleko.“

Doktor se potichu cynicky zasmál. „Vy chlápkové od FBI! Nevěřím, že v Merckově Manuálu najdete heslo samovznícení člověka, pane Pendergaste.“

„Na světě je víc, než praví vaše filozofie, doktore – nebo co uvádí Merck v Manuálu. Pošlu vám složku toho případu, abyste si početl.“

„Jak chcete.“ Lékař odešel s posledním mužem z jednotky pro ohledání místa činu a nechal je s tělem mrtvého o samotě.

D’Agosta vyndal zápisník a pero. Nic ho nenapadalo, ale potřeboval odpoutat pohled od celé té scény a tohle mu pomohlo. Přinutil se psát, 23. října, 2.20, Pátá avenue 842, byt 17B, Cutforth. Pero se zachvělo, když se pokusil nadechnout jen ústy. Rozhodl se, že vždycky a všude bude nosit lahvičku toaletní vody. Na schůzky s ženami. Na dovolenou. Na bowling. Vždycky.

Slyšel mumlání hlasů v obývacím pokoji: detektivové z oddělení vražd. Mluvili s údržbářem na chodbě – aspoň kousek dál od toho příšerného zápachu – a D’Agosta byl rád, že se kolem nich může protáhnout u vchodu do bytu. Nechtěl, aby ho někdo z jeho bývalých kolegů viděl s domovenkou policejního oddělení v Southamptonu a seržantskými prýmky na uniformě.

Upřeně hleděl na stránku v poznámkovém bloku. Mysl mu odmítala pracovat. Vzdal to a zvedl oči. Pendergast podle všeho překonal svůj odpor, klečel vedle mrtvoly a prohlížel si ji. Stejně jako ten chlápek z jednotky pro ohledání místa činu držel v ruce skleněnou zkumavku a pinzetu – kde měl tohle všechno ukryté v tom těsném obleku? – a něco do ní ukládal, postupoval velmi opatrně. Potom přešel ke stěně, tam se zastavil a prohlížel si sežehnutou plochu lupou. Tak dlouho upřeně hleděl na jedno místo, až se tam D’Agosta také zadíval. Barva na té spálenině byla zahnědlá a puchýřovitá. Neviděl žádný otisk kopyta, ale když se zadíval pozorněji, po páteři mu začal stoupat velmi nepříjemný pocit a dosáhl až na temeno hlavy. Bylo to rozmazané, nezřetelné, ale – zatraceně – nepřipomínalo to snad ty známé inkoustové skvrny? Alespoň v jeho představě?

Pendergast se najednou otočil a podíval se mu do očí. „Vidíte to také?“

„Asi ano.“

„Co přesně vidíte?“

„Tvář.“

„Jakou tvář?“

„Strašně ošklivou, silné rty, velké oči s ústy otevřenými, jakoby připravenými se zakousnout.“

„Nebo polknout?“

„Jo, spíš polknout.“

„Neskutečně to připomíná Vasariho fresku ďábla, který polyká hříšníky. Tu, která je uvnitř kupole Dómu ve Florencii.“

„Ano? Teda ano.“

Pendergast zamyšleně ustoupil. „Znáte příběh o doktoru Faustovi?“

„Vy myslíte toho chlápka, co prodal duši ďáblovi?“

Pendergast přikývl. „Existuje spousta podob tohoto příběhu. Většina z nich se k nám dostala ze středověkých rukopisných záznamů. Každý záznam má výlučné charakteristiky, ve všech je však popsána smrt podobná skonu té paní Mary Reeserové.“

„To je ten případ, o kterém jste se před chvílí zmiňoval soudnímu lékaři.“

„Přesně ten. Samovznícení člověka. Ve středověku tomu říkali oheň zevnitř.“

D’Agosta přikývl. Připadalo mu, že má mozek z olova.

„Nigel Cutforth je, jak se zdá, klasickým příkladem. Dokonce ještě klasičtějším než Grove.“

„Chcete říct, že podle vás si pro toho chlápka přišel ďábel?“

„Navrhuji bádat bez uplatňování jakékoli hypotézy.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. Celá ta věc mu naháněla hrůzu. Skutečně hrůzu. Cítil, jak se mu ruka přiblížila ke křížku. To přece nemůže být dílo ďáblovo… nebo ano?

„Dobrý večer, pánové.“ Hlas se nesl z místa za nimi: ženský, sytý kontraalt, klidný, účelný.

D’Agosta se otočil a uviděl mezi dveřmi ženu oblečenou do šedého kostýmku s úzkým proužkem, s kapitánskými prýmky na Hrnečku bílé halenky. Za ní bylo několik detektivů. Vnímal její rysy: drobná, štíhlá, s velkým poprsím, lesklé černé vlasy rámovaly bledý, téměř křehký obličej. Oči měla tmavě modré. Podle vzhledu jí nemohlo být více než třicet pět let: úžasně mladá na to, že získala hodnost kapitána oddělení vyšetřování vražd. Připadala mu povědomá. Znal ji. Znovu mu bylo nanic. Možná se příliš záhy radoval, že nenarazí na nikoho z bývalých kolegů.

„Jsem kapitán Haywardová,“ řekla rázně a dívala se na D’Agostu snad až příliš pátravě – zdálo se, že ho také poznala. „Vím, že jste pověřovací listiny předložili už u dveří, ale mohla bych je znovu vidět?“

„Samozřejmě, kapitáne.“ Pendergast jedním elegantním pohybem ukázal služební odznak.

Haywardová si jej prohlédla a vzhlédla. „Pan Pendergast.“

Pendergast přikývl. „Rád vás zase vidím, kapitáne Haywardová. Mohu vám gratulovat k návratu do služby v řadách policie a zejména k povýšení na kapitána?“

Haywardová jeho slova nijak nekomentovala a otočila se k D’Agostovi. Ukázal jí svůj odznak, ale ten ji nezaujal. Dívala se na D’Agostu.

To jméno mu všechno připomnělo: Laura Haywardová, která za jeho dřívějšího života pracovala jako dopravní policistka, současně chodila do školy a psala nějaké knížky o bezdomovcích, kteří na Manhattanu žijí pod zemí, pracovala na tom, aby získala diplom nebo tak něco. Krátce spolu dělali na případu Pamely Wisherové. Tehdy byla ona seržant a on poručík. Polilo ho horko.

„A vy jste určitě poručík Vincent D’Agosta.“

„Dnes seržant Vincent D’Agosta.“ Cítil, jak rudne. Nechtělo se mu nic vysvětlovat. Byla to hanba a nedalo se to nijak obejít.

„Seržant D’Agosta? Vy už nejste v Newyorském policejním sboru?“

„Jsem na policejním oddělení v Southamptonu. Víte, jako na Long Islandu. Spolupracuji s FBI na případu Grove.“

Vzhlédl a zjistil, že mu podává ruku. Vzal ji a mírně jí potřásl. Dlaň měla teplou, trochu vlhkou. Zjištění, že není tak chladná, jak se zdála, mu bylo příjemné.

„Jsem moc ráda, že s vámi budu zase pracovat.“ Hlas měla rázný, prostý jakékoli morbidní zvědavosti. D’Agosta cítil úlevu. Nebude žádné tlachání, žádné dotěrné otázky. Všechno přísně profesionální.

„Jsem moc rád, že se případ dostal do rukou tak schopného člověka,“ vložil se do toho Pendergast.

„Děkuji vám.“

„Vždycky jste na mě působila jako policistka, na kterou je spolehnutí, že vyšetřování ve vaší režii bude probíhat velmi aktivně a důrazně.“

„Znovu vám děkuji. A pokud mohu být upřímná, vy jste na mě vždycky dělal dojem člověka, který si nikdy neláme hlavu s přesným pořadím rozkazů a nedopustí, aby mu formality standardních policejních procedur komplikovaly život.“

Pokud to Pendergasta překvapilo, nedal na sobě nic znát. „To je pravda.“

„Tak víte co, uděláme si v tom jasno hned na začátku, ano?“

„Výborný nápad.“

„Tohle je můj případ. Soudní zatykač, obsílky, všechno ostatní se musí probrat nejprve v mé kanceláři, pokud nejde o naléhavý případ. Jakákoli komunikace s tiskem bude koordinovaná přese mě. Možná takhle nepracujete, ale já ano.“

Pendergast přikývl. „Rozumím.“

„Mezi lidmi se teď říká, že FBI má občas potíže vyjít s úřady uplatňujícími místní zákony. To se tady neděje. My totiž nejsme nic takového. Jsme Newyorský policejní sbor, oddělení vyšetřování vražd. Budeme pracovat s Federálním vyšetřovacím úřadem výlučně jako zcela rovnoprávný partner.“

„Zajisté, kapitáne.“

„My se samozřejmě budeme chovat stejně zdvořile.“

„Nic jiného bych neočekával.“

„Postupuji vždy podle předpisů, a to i v případě, že předpis je hloupý. Víte proč? Protože tak se dopracujeme k odsouzení. Není to žádná legrácka a newyorská porota se podle toho zachová.“

„To je pravda,“ řekl Pendergast.

„Zítra ráno přesně v osm hodin a každé další úterý po celou dobu vyšetřování tohoto případu, se budeme scházet na One Police Plaza, v šestnáctém poschodí v operačním středisku, vy, já a poručík, chci říct seržant – D’Agosta. Vyložíme všechny karty.“

„V osm hodin ráno,“ zopakoval Pendergast.

„Káva a kobliha na nás.“

Pendergast se zatvářil znechuceně. „Už budu po snídani, děkuji vám.“

Haywardová se podívala na hodinky. „Kolik času potřebujete, pánové?“

„Myslím, že ještě pět minut nám postačí,“ řekl Pendergast. „Nějaké informace, které byste nám teď mohla sdělit?“

„Starší žena v bytě o poschodí níž byla svědkem nebo nejblíž tomu, koho lze svědkem nazvat. K vraždě došlo krátce po třiadvacáté hodině. Patrně slyšela toho mrtvého, když ho zachvátily křeče a křičel. Domnívala se, že pořádá večírek.“ Suchý úsměv jí přeběhl po obličeji. „Utichlo to. A potom, ve 23.22 k ní začala stropem protékat nějaká látka: roztavená tuková tkáň zesnulého.“

Roztavená tuková tkáň. D’Agosta si to začal zapisovat, potom přestal. Něco takového jen tak nezapomene.

„Přibližně ve stejnou dobu se spustil kouřový alarm a skrápěče – to mohlo být mezi 23.24 a 23.25. Údržbář šel zkontrolovat situaci, zjistil, že dveře jsou zamčené, nikdo neotevíral a z bytu se šířil odporný zápach. Dveře odemkli univerzálním klíčem ve 23.29 a našli tam mrtvého tak, jak ho teď vidíte. Když jsme asi po patnácti minutách přijeli, teplota v bytě byla téměř třicet sedm stupňů.“

D’Agosta si vyměnil pohled s Pendergastem. „Povězte mi něco o nejbližších sousedech.“

„Muž nahoře neslyšel nic, dokud se nespustil alarm, ale stěžoval si na zápach. Na tomhle poschodí jsou jenom dva byty: ten druhý někdo koupil, ale je stále prázdný. Nový majitel je Angličan, nějaký pan Aspern.“ Z náprsní kapsy vyndala malý blok, něco napsala a podala to Pendergastovi. „Tady jsou jejich jména. Aspern je v současné době v Anglii. Nahoře je pan Roland Beard a Letitia Dallbridgeová je v bytě dole. Přejete si s někým z nich teď mluvit?“

„Není to nutné,“ Pendergast se podíval na ni, potom na vypálenou skvrnu na stěně.

Haywardová sešpulila rty a D’Agosta si nebyl jistý, jestli proto, že se baví, nebo kvůli něčemu jinému. „Jak vidím, všiml jste si toho taky.“

„Ano. Něco vás napadá?“

„Nebyl jste to vy, pane Pendergaste, kdo mě kdysi varoval, abych nedělala předčasné závěry?“

Pendergast jí vrátil úsměv. „Učila jste se dobře.“

„Učila jsem se od mistra.“ Přitom pohlédla na D’Agostu.

Na okamžik bylo ticho.

„Nechám vás tu, pánové.“ Pokynula svým mužům, a ti za ní vyšli ze dveří.

Pendergast se otočil k D’Agostovi. „Zdá se, že naše Laura Haywardová vyspěla, nemyslíte?“

D’Agosta pouze přikývl.

22

BRYCE HARRIMAN STAL NA ROHU PÁTÉ AVENUE A 76. ULICE a upřeně hleděl vzhůru na jeden z těch anonymních výškových domů z bílých cihel, které zamořily Upper East Side. Bylo pošmourné úterní odpoledne a Harriman cítil tupou bolest kocoviny, jak mu tepe někde za očními bulvami. Jeho šéfredaktor Ritts ho seřval za to, že předchozího večera nezpracoval ten příběh. Přece ale nebude na telefonu jako doktor, ne? Rozhodně tedy nedostává tolik peněz, aby šel ve tři ráno čenichat do terénu, o čem by mohl psát. A kromě toho nebyl dost ve formě, aby se mohl zabývat vraždou. Měl co dělat, aby dojel domů metrem.

Domníval se, že na místě najde jen pár opozdilců, ale byla tam spousta lidí z dopoledního zpravodajského vysílání a z internetu. Po druhé odpoledne se kolem bloku seběhlo přinejmenším sto lidí – čumilové a pankáči, čarodějky, podivíni z East Village, dokonce několik Hare Krišna, které v New Yorku neviděl už nejméně šest let. Copak nikdo z těchhle lidí nechodí do práce? Napravo od něj stálo pár satanistů oblečených do čehosi, co připomínalo středověké hábity, malovali pentagramy na chodník a zpívali. Na levé straně byla skupinka jeptišek, které se modlily s růženci v rukou. Hlouček hippies držel večerní pobožnost se zapálenými svíčkami bez ohledu na to, kolik bylo hodin, zpívali za doprovodu brnkání na kytaru. Připomínalo mu to neuvěřitelné scény z filmů pana Felliniho.

Když se Harriman rozhlédl, narůstalo v něm vzrušení. Předchozí týden dosáhl mírného úspěchu s článkem o vraždě Grovea. K tomu, aby měl o čem psát, existovalo jen málo důkazů a jeho článek už i tak byl jen odpudivou spekulací. Ale teď je tady, u druhé vraždy – vraždy, podle řečí, které se šířily davem jako elektřina, ještě horší. Možná měl jeho šéfredaktor pravdu. Možná tu měl být v hluboké noci, místo aby rozmařile popíjel s kamarády skotskou v Algonquinu.

Harrimana napadlo něco dalšího. Tohle byla jeho šance pomstít se svému dávnému rivalovi Billu Smithbackovi, který se tuží na líbánkách. Ze všech míst zrovna Angkor Watu. Smithback, ten bastard, který teď měl jisté místo v Timesech – ne díky výborným žurnalistickým výkonům nebo kvůli trpělivému sbírání materiálu v terénu, ale proto, že měl jednoduše kliku. Docela náhodou se ocitl na správném místě ve správnou chvíli, ne jednou, ale hned několikrát: když se před pár lety vraždilo v metru a potom znovu loni na podzim ty Chirurgovy vraždy. Ten poslední případ byl zvlášť hořkou pilulkou: Harriman měl příběh – už předběhl Smithbacka – ale potom ho ten připitomělý hloupý policejní kapitán Custer obalamutil falešnými stopami…

To nebylo fér. Tu práci v Timesech dostal jen zásluhou Harrimanových kontaktů – a také kvůli urozenému příjmení. Harriman byl ten pravý – se svými pečlivě vyžehlenými obleky od Brooks Brothers a rypsovými kravatami –, komu náleží místo v povznesené atmosféře Timesů. Ne ten pomuchlaný, nepořádný Smithback, který je jako doma v podřadných článcích v Postu…

Kdeže jen ty loňské sněhy jsou! Teď to bylo žhavé a Smithback odjel někam tisíce kilometrů daleko. Pokud dojde k dalším vraždám – a Harriman vroucně doufal, že ano –, bude mít spoustu materiálu. Mohly by se mu naskytnout příležitosti v televizi, v článcích pro časopisy, třeba i skvělá smlouva na knihu. Možná získá dokonce i Pulitzerovu cenu. S trochou štěstí ho v Timech ještě rádi přijmou.

Narazil do něj nějaký stařík a hrubě ho odstrčil. Dav se nechal strhnout hysterickým šílenstvím, jaké Harriman ještě nikdy neviděl. Když se nad tím člověk zamyslel, shromáždila se tu potenciálně nebezpečná sestava výbušná jako soudek prachu.

Najednou se odněkud ozval halas a Harriman se ohlédl. Imitátor Elvise v obleku se zlatými flitry – pro změnu napůl vypadal docela decentně – vřískal hit „Burning Love“ za pomoci přenosného přístroje pro karaoke:

„Cítím, jak mi stoupá teplota.“

Dav byl stále hlučnější, neklidnější. Občas Harriman zaslechl vzdálený jekot policejní sirény.

„Pane Všemohoucí, kam vejdu, vypálím díru.“

Měl připravený diktafon, mohl načerpat pikantnosti k tomu, co už o té vraždě věděl. Rozhlédl se. Vedle něj stál nějaký chlap v kožených holínkách a kovbojském klobouku, v jedné ruce držel křišťálovou hůlku a ve druhé křečka. Tak to ne: příliš výstřední. Chtělo by to někoho reprezentativnějšího. Jako třeba tamhleto dítě celé v černém s vlasy po stranách vyholenými, uprostřed jen s úzkým pramenem po celé délce hlavy. Uhrovitý kluk z předměstí, který se snažil odlišovat od ostatních.

„S dovolením!“ Prodíral se davem. „Promiň, jsem z New York Post. Mohl bych ti položit pár otázek?“

Kluk se na něj podíval, oči se mu rozsvítily. Byl nadšený z patnácti nanosekund slávy.

„Proč jsi tady?“

„Jste to neslyšel? Přišel ďábel!“ Obličej toho dítěte vysloveně zářil. „Ňákej chlápek tamhle. Vypadá přesně jako ten z Long Islandu. Ďábel si vzal jeho duši, spálil ho na škvarek! Odvlekl ho do pekla, kopal a křičel.“

„Jak ses o tom dověděl?“

„Je to všechno na webu.“

„Ale proč jsi ty osobně tady?“

Kluk se na něj podíval, jako by mu položil naprosto idiotskou otázku. „Co myslíte? Abych složil poklonu Muži v rudém.“

V tu chvíli začala skupina postarších hippies zpívat nakřáplými falzety „Soucit s ďáblem“. Vzduchem se k němu nesla vůně marihuany. Harriman se uprostřed celého toho zmatku usilovně snažil poslouchat a přemýšlet. „Odkud jste?“

„My jsme s kámošema přijeli z Fort Lee.“ Někteří jeho „kámoši“ se teď tlačili kolem, všichni oblečení přesně jako on.

„Co to je za chlapa?“ zeptal se jeden z nich.

„Reportér z Postu.“

„Nekecej.“

„Vyfoť mě!“

Abych složil poklonu Muži v rudém. To byl citát! Čas to zabalit. „Jméno? Hláskujte ho, prosím.“

„Shawn O’Connor.“

„Věk?“

„Čtrnáct.“

Neuvěřitelné. „Dobrá, Shawne, poslední otázka. Proč ďábel? Co je na ďáblovi tak důležitého?“

„Je to kámoš!“ zavýskl a jeho kamarádi začali hulákat, překřikovali jeden druhého. „Kámoš!“

Harriman šel jinam. Panebože, svět je plný pitomců, množí se jako králíci, zvlášť v New Jersey. Teď potřeboval kontrast, někoho, kdo to všechno bere naprosto vážně. Kněze – potřeboval kněze. A měl štěstí: opodál stáli tiše dva muži s kolárky.

„Promiňte!“ zavolal, prodíral se k nim houstnoucím davem. Když se na něj ti dva otočili, překvapil ho výraz jejich tváří. Strach, skutečný strach smíšený s lítostí a bolestí.

„Harriman z Postu. Mohu se vás zeptat, co tady děláte?“

Starší z těch dvou postoupil dopředu. Vyzařovala z něj důstojnost, v téhle hysterii působil skutečně velmi nepatřičně. „Neseme tíhu svědectví.“

„Svědectví čeho?“

„Posledních pozemských dnů.“ Tón, jakým to ten muž říkal, naháněl Harrimanovi husí kůži po celém těle.

„Vy si skutečně myslíte, že svět spěje ke svému konci?“

Muž vážně citoval: „Padl, padl veliký Babylon a stal se doupětem démonů, skrýší všech nečistých duchů.“

Druhý, mladší muž pokýval. „A bude zničena ohněm. Neboť mocný je Hospodin, Bůh, který ji odsoudil. Pak budou naříkat nad ní a bědovat králové světa, kteří smilnili a hýřili, až uvidí dým hořícího města.“

„Běda, běda, ty veliký Babylone, město tak mocné!“ pokračoval první kněz, „jak v jedinou hodinu byl nad tebou vykonán soud.“

Harriman si všechno zapisoval do notesu, ale první kněz ho jemně chytil za ruku. „Zjevení, kapitola 18.“

„Dobře. Děkuji vám. Z kterého kostela jste?“

„Panny Marie v Long Island City.“

„Díky.“ Harriman si zapsal jejich jména a odspěchal, po cestě si strkal zápisník do kapsy. Jejich klid a jistota ho děsily víc než celá hysterie kolem.

Na kraji davu zaregistroval větší pohyb. Přijížděl malý konvoj policejních vozů s rozsvícenými světly. Následoval výbuch blesků fotoaparátů a televizních reflektorů. Prodíral se dopředu, cestou brutálně odstrčil skupinu zvukových techniků: byl přece Harriman z Postu, nehodlal trčet někde vzadu. Ale i celý dav se teď hrnul dopředu, všichni chtěli vědět, jaké jsou novinky.

Nějaká žena vystoupila z neoznačeného policejního vozu na konci konvoje, měla na sobě kostým, ale s policejním odznakem a brokovnicí na pěkných velikých prsou: pěkná kůstka, za ní se honem řadil shluk mužů. Docela mladá, ale zjevně na vedoucím místě. Harrimanovi připadalo, že vůbec nechce mluvit s nikým z davu, ale potřebuje mít všechno pod kontrolou, než se situace zhorší.

Postavila se za bariéru uniformovaných policistů a zdvihla ruku proti hlomozícím novinářům.

„Pět minut na otázky. Potom se tento dav rozejde.“

Ozvalo se další nesouvislé ječení, když se k ní natáhla spousta mikrofonů.

Čekala, prohlížela si dav, když křik neustával, podívala se na hodinky a znovu promluvila. „Čtyři minuty.“

To lidi od tisku umlčelo. Ti ostatní – lidé, kteří všechno pojali jako party, čarodějnice a satanisté, podivíni s křišťály nebo flakónky parfémů – pochopili, že se bude dít něco zajímavého, a také se trochu uklidnili.

„Jsem kapitán Laura Haywardová z oddělení vražd newyorské policie.“ Mluvila jasným, ale tichým hlasem, dav se při těch slovech ještě více zklidnil, všichni chtěli slyšet, co je nového. „Mrtvý se jmenuje Nigel Cutforth, zemřel přibližně ve 23.15 v noci na dnešek. Příčina smrti není doposud známa, ale máme podezření na vraždu.“

Pověz něco novýho, žadonil v duchu Harriman.

„Teď zodpovím několik otázek,“ řekla. Následoval výbuch křiku a ona ukázala na divoce mávajícího novináře.

Otázky padaly jedna za druhou. „Zjistila policie nějakou souvislost se smrtí Jeremyho Grovea? Jsou si ty vraždy v něčem podobné? Liší se?“

Na tváři se jí objevil zahořklý úsměv. „Zjistila. Ano a ano. Další.“

„Nějací podezřelí?“

„Zatím ne.“

„Objevil se vypálený otisk kopyta nebo nějaký jiný znak ďábla?“

„Žádné kopyto.“

„Slyšeli jsme, že na stěně byl vidět sežehnutý obličej.“

Na okamžik se žena přestala usmívat. „Byla to nepravidelná skvrna, která někomu připomínala obličej.“

„Co to bylo za obličej?“

Smutný úsměv. „Ti, kteří tvrdili, že tam vidí obličej, prohlásili, že je ošklivý.“

To vyvolalo další vlnu křiku.

„Je to tvář ďábla? Rohy? Měla rohy?“ Tucet lidí jednohlasně vykřikoval otázky. Mikrofony se přiblížily, narážely na sebe.

„Protože jsem ďábla nikdy neviděla,“ řekla Haywardová, „nemohu vám odpovědět. Nevšimla jsem si žádných rohů.“

Harriman si zběsile dělal poznámky. Hlouček reportérů se teď ptal, jestli se domnívá, že to byl ďábel, ale toho si nevšímala. Pane bože, je to Geraldo, kdo to tam huláká? Určitě tam byl i předchozí noc.

„Byl to ďábel? Co myslíte?“ ozvalo se z několika směrů současně.

Zdvihla ruku. „Chtěla bych na tuto otázku odpovědět.“

To je skutečně utišilo.

„Máme v našem městě dost ďáblů z masa a kostí, takže není zapotřebí přivolávat nějaké nadpřirozené.“

„Tak jak zemřel?“ křičel nějaký reportér. „Čím byla způsobena zranění? Byl taky uvařený jako ten druhý?“

„V těchto chvílích probíhá pitva. Více vám budeme moci říct až po jejím provedení.“ Mluvila klidně a rozumně, ale Harriman se nenechal oblafnout. Newyorská policie se tím případem ještě ani nezačala zabývat a on už ví tolik věcí!

„Děkuji vám,“ řekla, „přeji vám hezké odpoledne. To je pro tuto chvíli všechno.“

Další křik. Přijíždělo stále více policistů, konečně se věnovali davu, posouvali ho dozadu, postavili zábrany, řídili dopravu.

Harriman se otočil, v hlavě už si dával dohromady první větu. Tohle byla prostě bomba. Konečně – po strašně, strašně dlouhé době bude pro ostatní silnou konkurencí.

23

KDYŽ STAŘIČKÝ ROLLS-ROYCE PŘIJEL K BRÁNĚ PŘÍSTAVIŠTĚ JACHET East Cove, D’Agosta se zavrtěl na zadním sedadle, upřeně zíral z okénka a snažil se nemyslet na to, jak je celý ztuhlý a rozbolavělý. Kvůli Cutforthově vraždě a všemu, co souvisí s prací na místě činu, nespal víc než dvě hodiny.

Na tuhle záležitost Pendergast nevyužil služeb svého šoféra Proctora a raději řídil veliký vůz sám. Byl krásný podzimní den a paprsky ranního slunce pableskovaly na hladině zálivu jako stříbrné mince rozhozené do vln. Trajekt na Staten Island ztěžka vyplouval ze svého kotviště, za ním vířila voda, vlajky se třepotaly a pronásledoval ho křik hejna racků. Modrá oblá vyvýšenina Staten Islandu se rýsovala na horizontu, nepostřehnutelně splývala s nízkým obrysem New Jersey. Vůně slaného vzduchu vnikala otevřenými okny.

D’Agosta se podíval směrem k soukromému přístavu. Stěna chránila řady lesklých jachet před zraky obyčejných smrtelníků, ale z vrcholku Coenties Slip bylo vidět, jak jsou seřazené ve svých kotvištích, krásné a jiskřivé v jasném slunci.

„Dovnitř se bez písemného povolení nedostaneme,“ řekl D’Agosta. „Mluvil jsem s Bullardem. Vím, co je to za chlapa.“

„Uvidíme,“ řekl Pendergast. „Vždycky dávám přednost vlídnému přístupu.“

„A když vlídný přístup nezabírá?“

„Pak je možné přistoupit k tvrdším opatřením.“

D’Agosta se v duchu ptal, co Pendergast rozumí pod pojmem „tvrdší opatření“.

Pendergast přibrzdil, otočil se ke schránce z třešňového dřeva, kterou si nechal udělat na zakázku, a vyťukal něco na klávesách laptopu uvnitř. Blížili se k bráně z pletiva, jíž se projíždělo na hlavní parkoviště, ale muž ve strážní budce viděl rolls přijíždět a už otevíral bránu. Pendergast zastavil na parkovišti na místě, odkud měli dobrý výhled na Upper Bay. Na obrazovce laptopu se objevilo zobrazení nádherné jachty.

Netrvalo dlouho a v lese stěžňů a ráhen našli tu pravou, která vyhodila kotvu hned na kraji přístaviště.

D’Agosta hvízdl. „To je tedy loď!“

„To ano. Motorová jachta 2003 Feadship s trupem de Voogt vyrobeným na objednávku. Délka padesát dva metry, výtlak sedm set čtyřicet metrických tun. Dieselový motor Twin Caterpillar o výkonu 2500 koňských sil, cestovní rychlost třicet uzlů. Má neskutečnou délku kotevního řetězu a je nesmírně pohodlná.“

„Kolik?“

„Bullard za ni zaplatil čtyřicet osm milionů.“

„Ježíši. Na co takovou loď potřebuje?“

„Možná mu nic neříká létání. Nebo třeba rád operuje mimo dosah zvědavých uší a očí. Taková loď se může velmi snadno udržet v mezinárodních vodách.“

„To je zvláštní, při posledním rozhovoru s Bullardem jsem měl dojem, že mu hodně záleží na tom, aby nemusel zůstat na území státu. Možná si plánoval nějaký výlet za hranice.“

Pendergast se na něj ostře podíval. „Skutečně?“ Přejel autem ke druhému bezpečnostnímu okruhu: brána na parkoviště pro VIP, kterou střežil výbojný zrzavý člen ochranky s vystupující bradou. D’Agosta okamžitě věděl, o jakého člověka jde. Patřil k těm, co si dávají záležet, aby na ně nic neudělalo dojem. Dokonce ani 59 Rolls-Royce Silver Wraith.

„Jo?“

Pendergast přiložil k čelnímu sklu svůj služební odznak. „Přijeli jsme za panem Lockem Bullardem.“

Muž se podíval na odznak, potom zpátky na Pendergasta. Obličej se mu zvrásnil podezřením. „A on?“

D’Agosta mu ukázal svůj odznak.

„O co jde?“

„Policejní záležitost.“

„Musím zavolat.“

Vzal si služební odznaky do strážní budky, zvedl sluchátko a několik minut hovořil. Vrátil se s odznaky a bezdrátovým telefonem.

„Chce mluvit s nějakým D’Agostou.“

„To jsem já.“

Muž mu podal telefon.

„Tady D’Agosta.“

Ozval se Bullardův hluboký hlas. „Počítal jsem s tím, že se vrátíte.“

Při zvuku toho hlasu se D’Agosta okamžitě naježil. Byl to ten chlap, co se ho pokusil ponížit v Atletickém klubu, ten, co možná zařídil, aby po něm stříleli.

Nicméně se pokusil ovládnout. „Buď to můžeme provést příjemně,“ řekl co možná nejvyrovnaněji, „nebo to může být nepříjemné. Záleží na vás, Bullarde.“ Na druhé straně se ozval výbuch smíchu. „Tohle jste na mě zkoušel už v klubu. Já vám něco řeknu. Protože jsme si spolu tak pěkně popovídali, dal jsem svým lidem pokyn, ať se na vás podívají. A teď o vás vím všechno. Znám každý špinavý detail vaší existence. Vím například všechno o vaší manželce v Kanadě, té, která si za vašimi zády poslední půlrok pořádně užívá. Ten chlápek se jmenuje Chester Dominic a prodává karavany – a hele, teď mě napadá, že mu to třeba zrovna teď dělá. Nemyslíte na to?“ D’Agosta pevně sevřel telefon.

„Taky se mi dostaly do rukou cifry o prodeji vašich románů. Posledního se prodalo 6215 kusů. Pevná vazba i paperbacky. A to včetně všech výtisků, které koupila vaše matka. Bacha na mě, Stephene Kingu!“ Znovu nelítostný smích. „Potom jsem si vzal vaši osobní složku u Newyorského policejního sboru, včetně disciplinárních záznamů. Zajímavé čtení. Mám i vaše lékařské a psychiatrické záznamy. Dokonce i ty z Kanady. Tedy ty problémy s erekcí, to máte špatný. Možná právě proto vaše manželka ukazovala své půvaby starýmu Chetovi. A deprese, teda to je síla. Jestlipak jste si dneska ráno vzal zoloft? Je úžasné, co všechno se dá zjistit, když jeden vlastní zdravotnickou organizaci, co? Když jsem si to všechno přečetl, napadlo mě pár výrazů. Třeba jako zlomený. Odrovnaný. Ztracená existence.“

Jako by D’Agostovi přes oči spadla jemná rudá záclona. „Právě jste udělal největší chybu svého života, Bullarde.“ Znovu smích a potom se spojení přerušilo.

D’Agosta vrátil telefon zřízenci. Obličej měl jako v ohni. Ten slizoun. Hnusák jeden. To je protiprávní, ne? Šťourat se v takových osobních datech. Bullard mluvil nahlas a D’Agosta nevěděl, jestli se slova donesla až k Pendergastovi. Polkl, usilovně se snažil ovládnout vztek.

„Blokujete bránu,“ houkl muž v budce. Potom ho napadlo dodat: „Pane.“

„Tak my objedeme blok,“ navrhl Pendergast, „a dáme tak panu Bullardovi možnost rozmyslet se.“

„On si nic nerozmyslí.“

Pendergast se na hlídače dlouze a soucitně podíval. „Doufám, že budete vědět, kdy máte ustoupit. Ve vlastním zájmu, samozřejmě.“

„Jak to myslíte?“

Pendergast nečekal na odpověď, zařadil zpátečku a sešlápl plyn, zanechal po sobě uspokojující skvrnu po pneumatice. Otočil se na parkovišti, potom zamířil na State Street. Podíval se na D’Agostu.

„Jste v pořádku, Vincente?“

„Jsem v pohodě,“ procedil D’Agosta přes zaťaté zuby.

Pendergast jednou rukou navolil číslo na mobilním telefonu v podstavci na přístrojové desce.

Nejprve bylo přes reproduktor slyšet vyzvánění, potom známý hlas. „Kapitán Haywardová.“

„Kapitáne? Tady Pendergast. Budeme potřebovat soudní obsílku a zatykač, o kterém jsem s vámi dnes dopoledne mluvil.“

„Z jakého důvodu?“

„Odmítnutí spolupráce. Bezprostřední riziko útěku.“

„Ale no tak. Bullard není kolumbijský dealer drog, ani terorista ze Středního východu. Je přední americký průmyslník.“

„Ano, s účty za mořem a továrnami tamtéž, který je úplnou náhodou na své jachtě s plnými nádržemi pohonných hmot a zásobami na transatlantickou cestu. Může doplout do Kanady, Mexika, Jižní Ameriky nebo do Evropy na jednu nádrž – tak si to srovnejte.“

Ozval se povzdech. „Je Američan. Má cestovní pas. Může odjet.“

„Je to svědek, který odmítá spolupracovat. Neodpovídá na otázky.“

„Spousta lidí neodpovídá na otázky.“

„Grove i Cutforth mu volali těsně před tím, než je někdo zavraždil. Existuje tam nějaké spojení a my ho potřebujeme odhalit.“

Další podrážděný povzdech. „Tohle je přesně ten typ nezvyklého postupu, který u soudu vypadá špatně.“

„Vyhrožoval seržantu D’Agostovi.“

„Opravdu?“ Její hlas zněl poněkud příkřeji.

„Naznačená hrozba vydírání přes osobní informace, které získal prostřednictvím zdravotnické organizace, která je v jeho vlastnictví.“

Takže to slyšel, pomyslel si D’Agosta.

„Je to pravda?“ Následovala krátká pauza. „Tak dobře, jdeme do toho. Všechny papíry jsou připravené, stačí je jenom podepsat.“

„Výborně.“ Pendergast jí dal číslo faxu.

„Agente Pendergaste?“

„Ano?“

„Nezpackejte to. Záleží mi na mé kariéře.“

„Mně také.“

Fax vyjel z maličké zabudované tiskárny ve chvíli, kdy se otáčeli na Pearl Street a mířili zpátky do přístavu jachet. Když pomalu projížděli vnějším parkovištěm, Pendergast odtrhl papír z tiskárny a podal ho službě VIP.

„Zase vy?“ řekl ten chlápek a vzal si fax.

Pendergast se usmál, přiložil prsty na rty. „Bullardovi ani slovo.“

Muž si přečetl faxovou zprávu a vrátil ji. V jeho tváři bylo cosi, co prozrazovalo, že takový obrat vývoje událostí mu není úplně proti srsti.

„Nadešel čas ustoupit stranou,“ řekl mu Pendergast tiše.

„Ano, pane.“

Zaparkovali na místech pro VIP a Pendergast otevřel kufr. Pokynul D’Agostovi. „Pro vás.“

D’Agosta se podíval dovnitř. Leželo tam beranidlo ve federálním provedení, černé, ošklivé, asi metr dlouhé, takový typ, jaký používají agenti z protidrogového při raziích.

„Vy si děláte legraci.“

„Důkladnost, můj drahý Vincente,“ pronesl Pendergast s lehkým úsměvem.

D’Agosta popadl beranidlo za dva úchyty a vyndal ho. Vydali se po cestě do centrálního doku. Kousek stranou před nimi byla na soukromém kotvišti uvázaná obrovská jachta: bílá se třemi uzavřenými palubami, tucty kouřových oken a s velitelskou věží plnou elektroniky. Na zádi bylo napsané jméno Stormcloud.

„A co posádka?“ zeptal se D’Agosta.

„Podle mých informací je Bullard sám.“

Soukromý můstek vedl z osobního přístaviště za zamčenou bránou. Pendergast si před ní klekl, zdvihl ruce k zámku. D’Agostovi připadalo, jako by agent FBI jenom zkoušel, jestli zámek náhodou není odemčený. Možná tomu tak bylo, protože brána se pod jeho rukama poslušně otevřela.

„Musíme jednat rychle,“ řekl Pendergast a vstal.

D’Agosta se předklonil, táhl beranidlo. I když po té přestřelce v parku začal znovu chodit do tělocvičny, ještě nebyl úplně ve formě, beranidlo vážilo nejméně dvacet kilo a jeho pohmožděné údy protestovaly při každém dunivém kroku. Lodní lávka Stormcloudu byla zvednutá, ale zadní palubní poklop zůstal otevřený. Pendergast se zastavil, ze saka vyndal svou na zakázku vyrobenou pětačtyřicítku značky Les Baer a ustoupil, pokynul k poklopu.

„Po vás, Vincente,“ řekl.

D’Agosta zalovil hluboko v paměti. Jak ho to učili na akademii? Nikdy nenabíhej na dveře, nejdřív zhoupni to beranidlo. Zhluboka se nadechl, popadl držadla beranidla co možná nejpevněji a zvedl ho. Dveře se s uspokojivým plesknutím rozletěly. Pendergast se vrhl dovnitř, pistoli v pohotovosti, a D’Agosta se škrábal za ním.

Ocitli se v úzké chodbě s nabarvenými přepážkami na jedné straně a okny s kouřovými skly naproti. Pendergast jedny dveře otevřel, ocitli se ve velkém lodním salonu s luxusním krémovým kobercem a černými lakovanými stoly se zlatými ozdobami.

„FBI!“ vyštěkl Pendergast. „Stůjte!“

Bullard stál uprostřed místnosti, na sobě měl světle modrou teplákovou soupravu, v ruce doutník. Byl ohromený a D’Agostovi se zdálo, že na okamžik i vyděšený.

„Ani hnout!“

Bullard se okamžitě vzpamatoval, obličej mu zrudl a na krku mu naskočily žíly. Překvapení ustoupilo špatně skrývané zlosti. Dal doutník do úst, zhluboka nasál a vydechl. „Takže ten ubožák si přivedl posilu.“

„Držte ruce tak, abych na ně viděl,“ varoval ho Pendergast, když se k němu blížil s namířenou pistolí.

Bullard rozhodil rukama. „Tohle je scéna pro váš další román, D’Agosto. Vsadím se, že jste nikdy neviděl nic takového jako tuhle loď – v tom slumu na Carmine Street, kde jste vyrostl s otcem, ubohým policajtem, co usilovně pracoval v kulečníkových hernách, a s matkou, která –“

D’Agosta vyrazil na toho muže, ale Pendergast okamžitě zareagoval a rychlostí blesku se mu postavil do cesty. „Seržante, nedělejte to, co chce, abyste udělal.“

D’Agosta přerývaně popadal dech. Sotva dýchal.

„No tak,“ Bullard se jízlivě usmíval. „Uvidíme, jestli ti pod tím tvým břichem něco visí. Mně je šedesát a ten tvůj tlustej zadek zvládnu jednou rukou.“

Pendergast zachytil D’Agostův pohled a pomalu zavrtěl hlavou. D’Agosta polkl a couvl.

Pendergast se otočil, upřel na Bullarda své stříbřité oči.

„A podívejme na tohle. Hrobník, co si hraje na agenta FBI. Bílá chátra hluboko z jihu. A jak to tak vypadá, hodné bílá.“

„K vašim službám,“ řekl Pendergast tiše.

Bullard se zasmál a nafoukl se jako černá mamba, tepláková souprava se na něm napínala. Stále držel doutník mezi dvěma velkými prsty a teď si ho strčil do úst, aby zadržel smích, a vyfoukl oblak dýmu jejich směrem.

Pendergast hodil fax na ebenový stůl. Potom ukázal na velkou lakovanou přístrojovou desku na protější stěně. „Seržante, otevřete ten panel, prosím.“

„Tak to teda moment, na to musíte mít soudní příkaz –“

Pendergast ukázal štíhlým prstem na fax. „Přečtěte si to.“

„Chci svého právníka.“

„Nejprve musíme zajistit prostory a získat důkazy uvedené v příkazu. Jeden chybný krok znamená pouta na vašich zápěstích a maření právního úkonu. Je na lodi někdo s vámi?“

„Jdi se vycpat.“

D’Agosta šel k přístrojové desce, na kterou Pendergast ukázal, a stiskl jedno tlačítko. Deska se odsunula a odhalila stěnu s elektronikou, monitor a klávesnici.

„Zkonfiskujte základní jednotku.“

D’Agosta posunul monitor na jednu stranu, po kabelech došel až k výklenku dole, kde bylo vedení zapojeno do zásuvky.

„Nedotýkejte se mého počítače.“

Pendergast pokynul ke stolu. „Je uveden v povolení, pane Bullarde.“ D’Agosta vytrhl kabely se spokojeným škubnutím a vytáhl základní jednotku ven. Zalovil v kapse, vstupy a zástrčky pro myš a klávesnici přelepil páskou s označením „důkazní materiál“, základní jednotku počítače položil před sebe.

„Jste ozbrojený?“ zeptal se Pendergast Bullarda.

„Samozřejmě že ne.“

Pendergast zasunul les baer zpátky do saka. „Dobře,“ řekl, hlas měl tichý a najednou příjemný, jižanský přízvuk byl jako šlehačka. „K zatykači máme rovněž soudní obsílku, pane Bullarde, a radím vám, abyste si ji přečetl.“

„Chci svého právníka.“

„Přirozeně. Odvezeme vás na One Police Plaza a vyslechneme vás pod přísahou. V tu dobu může být přítomen váš právník.“

„Svého právníka zavolám hned.“

„Vy zůstanete uprostřed místnosti s rukama tak, abych na ně pořád viděl. Nemáte právo volat svého právníka jen proto, že se vám zachtělo. Až to bude vhodné, povolíme vám to.“

„No to snad není pravda. Nemáte žádnou jurisdikci. Postarám se, abyste přišel o odznak, a dám si vás k obědu, vy albínskej hajzle. Nemáte vůbec představu, s kým jednáte.“

„Jsem přesvědčen, že vám váš právník poradí, abyste se zdržel zbytečných komentářů.“

„Já na One Police Plaza nejedu.“

Pendergast uchopil policejní rádio. „Manhattan South? S kým prosím mluvím? Shirley? Tady zvláštní agent Pendergast z Federálního vyšetřovacího úřadu. Jsem v East Cove, na jachtě pana Lockea Bullarda –“

„Okamžitě to rádio vypněte.“

Pendergast mluvil dál tichým hlasem. „Ano, přesně tak, Locke Bullard, na jeho jachtě Stormcloud. Přivezeme ho k výslechu v souvislosti s vyšetřováním vraždy Grovea a Cutfortha.“

D’Agosta viděl, jak Bullard bledne. Nepochybně věděl, že každá tisková agentura v New Yorku je napojená na policejní frekvence.

„Ne, není podezřelý. Opakuji: není podezřelý.“

Právě důraz položený na to slovo měl úžasný efekt, protože vyvolal naprosto opačný účinek.

Bullard na ně nasupeně hleděl zpod převislého kromaňonského obočí, polkl, usilovně se snažil, aby působil rozumně. „Podívejte, Pendergaste, není důvod, abyste si hrál na tvrdého policajta.“

„Shirley, budeme potřebovat posilu, aby někdo zajistil dav, a rádiový policejní vůz s eskortou, abychom mohli pana Bullarda odvézt do centra. Přesně tak. Tři budou stačit. Ale když to znovu zvažuji, raději čtyři. Máme co do činění s obecně velmi známou osobností. Pravděpodobně bude dost živo.“

Pendergast uložil rádio do obleku, vyndal mobilní telefon a hodil ho Bullardovi. „Teď si můžete zavolat právníka. One Police Plaza, sekce výslechů, suterén, za čtyřicet minut. Kávu zajistíme.“

„Ty prevíte,“ Bullard volil číslo, mluvil tiše. Když dohovořil, vrátil telefon Pendergastovi.

„Předpokládám, že vám poradil přesně to, co jsem vám říkal: abyste měl pusu zavřenou.“ Pendergast se usmíval.

Bullard mlčel.

Teď se Pendergast začal rozhlížet po velkém salonu, nahlédl tu a tam, obdivoval tisky s loveckou tematikou na stěnách. Skoro jako by zabíjel čas.

„Tak pojedeme?“ Bullard nakonec vybuchl.

„Už zase mluví,“ ozval se D’Agosta.

Pendergast nepřítomně přikývl. „Vypadá to, že náš pan Bullard je muž, který nedopřává sluchu těm, kdo to s ním myslí dobře.“

Bullard zmlkl, celý se třásl vzteky.

„Myslím, že tu ještě chvíli pobudeme, seržante. Víte, jen abychom to tu na místě všechno řádně zkontrolovali.“

„Dobře.“ I když to v D’Agostovi pořád vřelo, zjistil, že dokáže potlačit úsměv. Teď si uvědomil, k čemu Pendergast směřuje.

Pendergast dál chodil po místnosti, tu narovnal noviny, tam se podíval na zarámovanou litografii. Uplynulo víc než deset minut a Bullard byl zase vzpurnější. D’Agosta už slyšel slabě sirény, vzdálený signál blížícího se služebního vozu. Pendergast si vzal výtisk Fortune, prolistoval ho a zase vrátil na místo. Podíval se na hodinky. „Vidíte něco zajímavého, co bych mohl přehlédnout, seržante D’Agosto?“

„Zkontroloval jste fotoalbum?“

„Výborný nápad.“ Pendergast otevřel album, prolistoval ho. Na několika stránkách se jeho ruka zastavila a na obličeji se mu objevil soustředěný výraz. Zdálo se, že si tak vrývá do paměti jednotlivé obličeje, alespoň takový dojem měl D’Agosta.

S povzdechem album zavřel. „Půjdeme, pane Bullarde?“

Muž se otočil a natáhl si koženou bundu s páskem, tvářil se zlověstně. Pendergast šel první, za ním Bullard. D’Agosta průvod uzavíral, přes rameno odnášel beranidlo. Když vystoupili z poklopu, hluk v davu velmi dramaticky zesílil. Ozýval se křik, jekot policejních sirén, hlas nějakého policisty z megafonu. Za branou si fotografové hledali co nejlepší místo. Policie se snažila uličku vyklidit, aby mohla projet vlastními auty.

Když to Bullard uviděl, na chvilku se zastavil. „Vy bastarde.“ Skoro ta slova na Pendergasta vyplivl. „Záměrně jste to zdržoval, aby se sem dostalo co nejvíc lidí.“

„Proč být zbytečně skromný, pane Bullarde?“

„Jo,“ souhlasil D’Agosta. „Na titulní straně Daily News budete vypadat skvěle, až si tuhle koženou bundu přehodíte přes hlavu.“

24

BRYCE HARRIMAN SE VRACEL DO MĚSTA ZA VOLANTEM VOZU pro novináře Postu. Situace v soukromém přístavu na dolním Manhattanu byla děsivá. Kromě čumilů tu byl výkvět tisku z New Yorku – nadávali a strkali se. Harrimanovi to připomnělo běžící býky v Pamploně. Taková ztráta času. Nikdo neodpovídal na otázky, nikdo nic nevěděl, všude jen chaos a křik. Měl se vrátit rovnou do své kanceláře a popsat scénu Cutforthovy vraždy – nemámit čas odposlechem policejního rádia.

Doprava od West Street začala houstnout. Zaklel a stiskl klakson. Měl jet raději metrem. Tímhle tempem se do kanceláře nedostane před pátou a do deseti musí odevzdat materiál pro ranní vydání.

V duchu napsal a přepsal úvodník, několikrát ho roztrhal. Vzpomněl na ten dav lidí odpoledne před domem, v němž bydlel Cutforth. Právě pro takové lidi psal: pro ty, kteří chtějí příběh, jsou po něm lační. Měl volné pole: Smithback je pryč a Timesy o té události psaly jako o místním problému.

Cutforthova vražda by byla dobrá jednou na titulní stranu, možná dvakrát. Ale i tak byl závislý na chování vraha a nedalo se vůbec určit, kdy – nebo jestli vůbec – vrah udeří znovu. Potřeboval něco nového.

Doprava se trochu rozjela a on prudce zakličkoval, ukázal vztyčený prostředníček na řidiče za ním, který troubil, strhl volant zpátky, riskoval vlastní život i životy půl tuctu dalších lidí, aby se dostal o délku vozu dopředu. Znovu vztyčil prostředníček. Lidi jsou takoví kreténi…

… A potom ho to napadlo. Pohled z jiného úhlu. Potřeboval odborníka, aby mu to vysvětlil, a tak by všechno dostal do perspektivy. Ale kde ho vzít? Hned poté, co si otázku položil, dostal geniální nápad.

Vzal mobil a navolil číslo své kanceláře. „Iris, co se děje?“

„Co se děje s tebou?“ odpověděla asistentka. „Nevím, kam dřív skočit, mám pocit, jako bych se přihlásila do soutěže o nejvíc zodpovězených dotazů po telefonu.“

Harriman sebou při tom vtípku trhl, mluvila s ním příliš důvěrným tónem. On je přece šéf, ne ta sekretářka z vedlejší oddělené kóje.

„Chceš svoje vzkazy?“ zeptala se.

„Ne. Poslouchej, chci, abys pro mě sehnala na někoho spojení. Na toho chlapa, co vyhledává paranormální jevy, jak se jmenuje Monk nebo Muneh, nějak německy. Měl speciální pořad o exorcismu na kanále Discovery, pamatuješ? No, tak na toho. Mně je úplně jedno, kolik času ti to zabere. Prostě mi ho sežeň.“

Ukončil spojení a odhodil telefon na sedadlo spolujezdce, pohodlně se usadil a s úsměvem ve tváři nechal na sebe působit kakofonii troubení, houkání a pípání, která obklopovala jeho vůz ze všech stran jako symfonická skladba.

25

D’AGOSTA MUSEL OBDIVOVAT GÉNIA, KTERÉHO NAPADLO PROVÁDĚT výslechy na One Police Plaza. Možná to bylo poslední místo v New Yorku, kde můžete kouřit, aniž by vás zavřeli, takže stěny ze škvárobetonových tvárnic získaly nahnědlý dehtový odstín. Dávali si záležet na tom, aby byly špinavé. Nevětralo se tam a vzduch byl tak zatuchlý, až se zdálo, že někde je schovaná mrtvola. Linoleum na podlaze bylo tak staré, že by se mohlo sloupnout a vystavit v prosklené vitríně muzea ve Smithsonian Institute.

D’Agosta v takovém prostředí cítil jisté uspokojení. Locke Bullard, oblečený stále v modré teplákové soupravě a v domácí obuvi, seděl v křesle u mastného kovového stolu, oči vzteky podlité krví. Pendergast seděl proti němu. D’Agosta stál za ním u dveří. Dozorčí civilního soudu – v současné době vstoupilo v platnost nařízení o jeho povinné přítomnosti – stál u videokamery, zatahoval břicho a snažil se vypadat neformálně. Všichni čekali na Bullardova právníka, který uvízl někde v dopravní zácpě.

Dveře se otevřely a vešla kapitán Haywardová. D’Agosta v ten okamžik cítil, jak teplota v místnosti klesla o deset stupňů. Upřela chladné oči na Pendergasta, potom na D’Agostu a pokynula jim, aby se za ní vydali do haly.

Vedla je do nepoužívané kanceláře, pozvala je dovnitř a zavřela dveře. „Koho napadlo dělat celý tenhle cirkus?“ zeptala se.

„Bohužel to byl jediný možný způsob,“ odpověděl Pendergast.

„Tohle na mě nezkoušejte. Bylo to zinscenované a vy dva jste si zahráli na producenta a režiséra. Venku je nejméně padesát novinářů, sledovali vás od přístavu. Přesně tohle jsem nechtěla, varovala jsem vás, abyste nevyvolali takový povyk.“

Pendergast mluvil klidně. „Kapitáne, mohu vás ujistit, že nám Bullard nedal jinou možnost. V jednu chvíli jsem se domníval, že mu budu muset nasadit pouta.“

„Měl jste si domluvit schůzku s jeho právníkem na lodi, aby si nepřipadal napadený ze zálohy a v defenzivě.“

„V tomto případě je dost pravděpodobné, že pokud by byl včas informován, odjel by do zahraničí.“

Haywardová podrážděně vydechla. „Jsem kapitán detektivů Newyorského policejního sboru. Toto je můj případ. Bullard není podezřelý a také se s ním tak nebude zacházet.“ Otočila se čelem k D’Agostovi. „Výslech provedete vy, seržante. Chci, aby zvláštní agent Pendergast zůstal v pozadí a nijak se nevměšoval. Už tak způsobil spoustu potíží.“

„Jak si přejete,“ přitakal Pendergast zdvořile Haywardové, která k němu stála zády.

Když vešli znovu do místnosti pro výslechy, Bullard vstal, ukázal prstem na Pendergasta. „Za tohle zaplatíte, vy i ten podělanej tlusťoch, co vám pomáhá.“

„Nahráváte videozáznam?“ zeptala se Haywardová klidně dozorčího soudu.

„Ano, madam. Natáčí se od chvíle, co přijel.“

Přikývla. Bullardovy zřítelnice byly ztělesněná nenávist.

Rozhostilo se ticho, které nakonec prolomilo zaklepání na dveře.

„Dále,“ zavolala Haywardová.

Dveře se otevřely a uniformovaný policista uvedl muže v tmavém obleku. Měl krátce střižené šedivé vlasy, šedé oči a příjemný, přátelský obličej. D’Agosta si všiml, jak se policistovi pod modrou košilí zaleskl křížek, když se otočil a zavřel dveře. Haywardová možná na ďábla nevěří, pomyslel si, ale ne všichni její patolízalové to pochopili.

„Konečně!“ vykřikl Bullard a upřeně hleděl na právníka. „Ježíši Kriste, Georgi, volal jsem ti před čtyřiceti minutami. Hergot, dostaň mě odtud.“

Právník klidně pozdravil Bullarda, jako by byli někde na večírku. Potom se otočil a potřásl Pendergastovi rukou. „George Marchand z firmy Marchand & Quisling. Zastupuji pana Bullarda.“ Jeho melodický hlas se téměř rozplýval, ale očima přejel nejprve odznak Haywardové, potom D’Agostův.

„Tohle je můj kolega, seržant D’Agosta.“

„Těší mě.“

Bylo ticho, Marchand přejížděl chladnýma očima místnost. „Soudní příkaz?“

Pendergast ze svého černého obleku vyndal kopii a podal ji právníkovi. Ten si ji pečlivě prohlédl.

„To je vaše kopie,“ řekla Haywardová. Hlas měla neosobní, neutrální.

„Děkuji vám. Mohu se zeptat, proč tento výslech nemohl proběhnout ve vhodném prostředí jeho kanceláře nebo na jeho jachtě?“ Otázku pronesl jen tak obecně, jako by se ptal všech najednou. Haywardová kývla směrem k D’Agostovi.

„Předtím v klubu pan Bullard odmítl odpovídat na otázky. Právě při této příležitosti mi vyhrožoval způsobem, který by podle mého názoru rozumně uvažující člověk mohl pokládat za vydírání. Vše napovídalo tomu, že bezprostředně odjede za hranice. Jeho informace jsou pro naše vyšetřování klíčové.“

„Je podezřelý?“

„Ne. Ale je důležitý svědek.“

„Aha. A ta hrozba vydíráním – kvůli čemu vlastně?“

„Ale to je hergot –“ začal Bullard.

Právník ho mávnutím ruky umlčel.

„Hrozba byla vyřčena v mé přítomnosti,“ promluvil Pendergast. „Pan Bullard pohrozil podruhé, těsně před vaším příchodem, je to na videu.“

„Jste zatracenej lhář –“

„Už ani slovo, pane Bullarde. Myslím, že už tak jste mluvil až příliš.“

„Prokristapána, Georgi, tihle chlapi jsou –“

„Ticho.“ Právník mluvil příjemně, ale s podivným důrazem.

Bullard zmlkl.

„Můj klient má velký zájem spolupracovat. Bude to probíhat takhle. Položíte otázku. Potom, pokud to bude nutné, se o samotě na chodbě s klientem poradím. A nakonec odpovíme. Souhlasíte?“

„Souhlasím,“ řekla Haywardová. „Vezměte ho pod přísahu.“

Absolvovali celý ten proces, dozorčí civilního soudu to vše řídil, Bullard odpovídal s mručením. Na závěr se znovu obrátil na svého právníka. „Hergot, Georgi, ty bys přece měl být na mojí straně.“

„Potřebuji se s klientem v soukromí poradit.“

Marchard vzal Bullarda na chodbu. Za chvíli byli zpátky.

„První otázka,“ řekl právník.

D’Agosta postoupil dopředu, podíval se do poznámek a tím nejapatičtějším policejním tónem drmolil: „Pane Bullarde, 16. října ve dvě hodiny a dvě minuty ráno vám volal Jeremy Grove. Mluvil jste s ním dvaačtyřicet minut. O čem jste hovořili? Začněte od začátku a pokračujte tak, jak rozhovor probíhal.“

„Já už –“ Zmlkl, když mu Marchard položil pevně ruku na rameno. Znovu vyšli na chodbu.

„Ale nedovolíte mu tohle dělat u každé otázky, že ne?“ zeptal se D’Agosta.

„Ale ano,“ řekla Haywardová. „Na právníka má nárok.“

Oba muži se vrátili. „Grove mi zavolal, abychom si popovídali,“ řekl Bullard. „Společenská konverzace.“

„Tak pozdě?“

Bullard se podíval na svého právníka, a ten pokýval hlavou.

„Ano.“

„O čem jste mluvili?“

„Jak už jsem vám předtím říkal. Zdvořilosti. Jak se mu daří, jak se daří mně, jak se daří rodině, jak se daří psovi a takové věci.“

„A o čem ještě?“

„Nevzpomínám si.“

Ticho. „Pane Bullarde, mluvili jste dvaačtyřicet minut o psech a několik hodin nato byl Grove zavražděn.“

„To nebyla otázka,“ řekl právník odměřeně. „Další.“

D’Agosta si všiml, že na něj Haywardová pronikavě zírá. Otočil stránku.

„Kde jste byl, když ten hovor probíhal?“

„Na své jachtě. Projížděl jsem se, jen abych si odpočinul.“

„Kolik členů posádky bylo s vámi na palubě?“

„Jel jsem bez posádky. Jachta je vybavená počítači. Dělám to tak vždycky.“

Následovalo krátké, ale významné ticho.

„Jak jste se s Grovem seznámil?“

„Nevzpomínám si.“

„Byl to váš blízký přítel?“

„Ne.“

„Měl jste s ním nějaké obchodní jednání?“

„Ne.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Nevzpomínám si.“

„Tak proč vám tedy volal?“

„To se budete muset zeptat jeho.“

Takové žvásty. Bylo to úplně stejné jako předtím. D’Agosta přešel k dalšímu telefonátu.

„Dvacátého druhého října v 19.54 na vaše domácí číslo telefonoval Nigel Cutforth. Přijal jste ten hovor?“

Bullard se podíval na právníka a ten přikývl.

„Ano.“

„O čem jste mluvili?“

„Byla to také společenská záležitost. Mluvili jsme o společných přátelích, rodině, novinkách, o takovýchhle věcech.“

„O psech?“ zeptal se D’Agosta sarkasticky.

„Nevzpomínám si, jestli jsme mluvili o psech.“

Pendergast najednou zasáhl: „Máte vlastně psa, pane Bullarde?“

Na krátkou chvíli se rozhostilo ticho. Haywardová se na Pendergasta varovně podívala.

„Mluvil jsem jen obrazně. Jen jsme tak nezávazně klábosili, to jsem tím myslel.“

D’Agosta pokračoval: „Cutfortha někdo zabil jen pár hodin po tom, co položil telefon. Připadal vám nervózní?“

„Nevzpomínám si.“

„Říkal něco v tom smyslu, že má z něčeho strach?“

„Nevzpomínám si.“

„Žádal o pomoc?“

„Nevzpomínám si.“

„Jaký byl váš vztah k panu Cutforthovi?“

„Povrchní.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

Zaváhání. „Nevzpomínám si.“

„Měl jste někdy nějaké obchodní či jiné jednání s panem Cutforthem?“

„Ne.“

„Jak jste se seznámili?“

„Nevzpomínám si.“

„Kdy jste se seznámili?“ zeptal se uhlazeně Pendergast.

„Nevzpomínám si.“

Bylo to horší než žvásty. Právník George Marchand vypadal stále spokojeněji. D’Agosta nedovolí, aby to takhle probíhalo.

„Po Cutforthově telefonátu jste zbytek noci strávil na jachtě?“

„Ano.“

„Máte motorový člun?“

„Ano.“

„Měl jste ho na lodi?“

„Ne. Byl zakotvený v doku vedle jachty.“

„Jaký druh motorového člunu?“

„Picnic.“

Pendergast se vložil do hovoru. „Máte na mysli Hinekley Picnic Boat, ten typ s tryskovým pohonem?“

„Ano.“

„Yanmar s 350 koňskými silami nebo 420?“

„Se 420.“

„Předpokládám, že s maximální rychlostí třicet uzlů.“

„Přesně tak.“

„A s ponorem 18 palců.“

„Tak to tvrdí.“

Pendergast se usadil, nevšímal si pohledu Haywardové. Už si něco zjišťoval, než výslech začal.

D’Agosta pokračoval. „Takže po telefonním hovoru jste mohl nasednout do svého člunu a dojet do města. S takovým ponorem jste mohl zakotvit kdekoli u břehu Manhattanu. A tryskový pohon by vám umožnil manévrovat do strany, dozadu, jak byste chtěl. Je to tak?“

„Můj klient už řekl, že tu noc byl na jachtě,“ ozval se právník příjemným hlasem. „Další otázka?“

„Byl jste tu noc sám, pane Bullarde?“

To předznamenalo další výlet s právníkem na chodbu.

„Ano, byl jsem sám,“ prohlásil Bullard po návratu. „V přístavu je hlídka, dosvědčí vám, že jsem tu noc jachtu neopustil, ani jsem si nevzal člun z přístaviště.“

„To si ověříme,“ ujistil ho D’Agosta. „Takže vy jste s Cutforthem tlachali třicet minut o počasí, jen pár hodin předtím, než ho někdo zavraždil?“

„Nejsem si úplně jistý, že jsme mluvili o počasí, seržante.“ V Bullardově očích byl jasně vidět triumf. Zase vyhrával.

Pendergast se zeptal: „Pane Bullarde, chystáte se vyjet za hranice?“

Bullard se podíval na Marchanda. „Musím odpovídat?“

Další cesta na chodbu. Když se Bullard vrátil, řekl: „Ano.“

„Kam se chystáte?“

„Ta otázka přesahuje obsah uvedený v obsílce,“ řekl právník. „Můj klient chce spolupracovat, ale žádá i vás, abyste respektovali jeho soukromí. Už jsme se dohodli na tom, že není podezřelý.“

Pendergast se obrátil na právníka. „Možná není podezřelý. Ale váš klient může být významným svědkem a je docela možné, že bude muset odevzdat pas – samozřejmě dočasně.“

D’Agosta se díval Bullardovi do obličeje a – i když očekával změnu – zarazilo ho, jak zlověstně se tváří. Zdálo se, že znovu vybuchne.

Právník se příjemně usmál. „Naprosto absurdní, pane Pendergaste. Pan Bullard se nebude omezovat v pohybu. Překvapuje mě a považuji za nanejvýš nevhodné, že se vůbec o takové možnosti zmiňujete. Lze to interpretovat jako výhrůžku.“

Haywardová se na Pendergasta přísně podívala. „Pane Pendergaste –“

Zvedl ruku. „Pane Bullarde, věříte v existenci ďábla?“

Něco se v Bullardově obličeji mihlo, nějaká rychlá a silná emoce, ale jen na tak krátkou dobu, že to D’Agosta nestačil pochopit. Bullard se klidně rozvalil v křesle, hodil si nohu přes nohu a usmíval se. „Samozřejmě že ne. A vy?“

Právník vstal. „Zdá se mi, že kladení otázek skončilo, pánové.“

Nikdo proti tomu nic nenamítl. Právník s úsměvem a potřásáním rukou předal svoji vizitku. „Až budete příště potřebovat hovořit s panem Bullardem,“ řekl, „pak mým prostřednictvím. Pan Bullard odjíždí do zahraničí.“

Obdařil Pendergasta okázalým úsměvem.

„To se ještě uvidí,“ řekl Pendergast velmi tiše.

26

BULLARD SE SVÝM PRÁVNÍKEM ODEŠLI, PRODÍRALI SE DALŠÍM ZÁSTUPEM křičících reportérů. Pendergast zmizel také, D’Agosta zůstal sám s Haywardovou. Teď spolu šli pomalu chodbou v barvě bláta v té pochmurné budově. Chtěl něco říci a zdálo se, že i ona.

„Bullard vám skutečně vyhrožoval, seržante?“ zeptala se.

D’Agosta zaváhal.

„Jen pro moji informaci, mimo záznam. Nechci, abyste mi vykládal hlouposti.“

„Svým způsobem ano.“ Šli vedle sebe směrem k východu. Venku se váhavě rozcházely zbývající zpravodajské týmy. Západní oblohu křižovaly červánky. Jak D’Agosta šel, téměř cítil vlny horka, které vyzařovalo z Haywardové. Bylo jasné, že je ještě hodně rozezlená.

„Jaký druh výhrůžek?“

„O tom bych raději pomlčel.“ Vím všechno o vaší manželce v Kanadě. V mysli mu zcela spontánně vyplula představa hladce oholené tváře Chestera Dominica. To nemůže být pravda. No, když se nad tím pořádně zamyslel, mohla by to být pravda – už jsou tak dlouho od sebe. Manželství se rozpadlo – koho by chtěl klamat? Ale Chester Dominic ne, s tím laciným křečovitým úsměvem a předstíraným veselím prodavače aut. A polyesterovými obleky. Ježíši. Kdokoli, jen ne on.

D’Agosta vzhlédl, viděl, jak si ho Haywardová prohlíží. V její tváři se mísilo znepokojení a nedůvěra. Nemá to lehké, pomyslel si. Pendergast je zatraceně dobrý agent FBI, ale týmová práce není nic pro něj. Buď je po jeho, nebo není nic – žádný kompromis.

„Možná byste o tom měl promluvit, pokud budou vznesena obvinění.“

„Dobře. Ale teď ne.“ Zhluboka se nadechl. „Kapitáne Haywardová, Pendergast skutečně musel s Bullardem jednat hodně tvrdě.“

„Tomu nevěřím. Mohl si obstarat soudní příkaz, dohodnout výslech na lodi a patrně z toho chlapa vytáhnout víc informací. Jak to vypadá, z dnešního výslechu nemáme nic.“

„Šli jsme na loď položit mu několik otázek. Vyhrožoval mi. Nechápu, jak si někdo můžete myslet, že pokud se něco naplánuje, bude to úspěšnější.“

„Tak dobře, máte pravdu, ale zvrtlo se to v nechutný spor, a z toho nikdy nic nekouká.“

Prošli dveřmi a zastavili se na širokých mramorových schodech. Haywardová byla ještě pořád vzteklá. Bylo naprosto v pořádku pokusit se vztahy vylepšit.

„Máte teď něco na práci?“ zeptal se D’Agosta.

Haywardová se na něj podívala. „Měla jsem v úmyslu jít domů.“

„A co takhle zajít na skleničku? Výlučně profesionálně. Znám – nebo alespoň dřív jsem znal – jeden podnik na Church Street.“

Chvíli na něj upřeně hleděla, bledý obličej rámovaly lesklé černé vlasy, oči jí stále blýskaly podrážděním. „Tak dobře.“

D’Agosta sešel ze schodů, Haywardová po jeho boku.

„Pendergast má své metody,“ řekl D’Agosta.

„Toho se právě bojím. Podívejte, seržante –“

„Co kdybyste mi říkala Vinnie?“

„Tak ty mi tedy říkej Lauro. Tohle mi dělá starosti: kolikrát Pendergast svědčil u soudu proti pachateli?“

„Já nevím.“

„Já ti to řeknu. Mockrát ne. Víš proč?“

„Proč?“

„Protože většina jeho pachatelů nakonec zemře. Proto.“

„To není jeho chyba.“

„To netvrdím. Je to jen můj postřeh. Řekněme, že Bullard se stane podezřelým. Tahle malá lumpárna bude vypadat špatně.“

Zabočili doleva na Park Row, potom doprava na Vesey. Před sebou D’Agosta uviděl tu malou hospůdku, stále na stejném místě, zjevně se v ničem nezměnila. Několik vadnoucích kapradin viselo na krajkových záclonách na suterénním okně, tenhle detail zaručeně odradí všechny ostatní policisty. Proto se mu tam líbilo – a také proto, že se tam čepoval Guinness.

„Vůbec netuším, že tu něco takového je,“ řekla Haywardová, když scházeli ze schodů a D’Agosta jí přidržel dveře. Šel za ní do hezkého interiéru s vůní piva. Vybrala stůl vzadu a hned k nim přišel číšník.

„Guinness,“ požádala.

„Dvakrát.“

D’Agosta se nemohl zbavit představy Dominica se svou manželkou. Pochopil, že se z toho zblázní, pokud s tím něco neudělá. Vstal. „Hned jsem zpátky.“

Našel telefon zastrčený v koutě vzadu u baru. Už dávno nepoužíval telefon na mince, ale tohle nechtěl vyřizovat přes mobil. Zavolal na informace, spojil se s kanadskou operátorkou, dostal číslo a vytočil ho. Stálo ho to dvě návštěvy baru a dvacet čtvrťáků. Ježíši.

„Kootenay RV,“ ozval se hlas.

„Je tam Chet Dominic?“

„Odešel.“

„Hergot, měl jsem se s ním sejít a mám zpoždění. Neznáte číslo jeho mobilu?“

„Kdo volá?“

„Jack Torrance. Mám zájem o Itasca Sunflyer, víte, ten se sklopnými postelemi. Chet je můj kamarád z klubu.“

„Ano, pane Torrancei, samozřejmě,“ ozvala se náhle falešně přátelská slova. „Okamžik.“ Dala mu to číslo.

D’Agosta se podíval na hodinky, vyzvedl si další čtvrťáky u baru a vytočil číslo.

„Haló?“

Byl to Chester.

„Tady doktor Morgan z nemocnice. Stala se ošklivá nehoda.“

„Cože? Kdo?“ V hlase okamžitě slyšel paniku. D’Agosta si pomyslel, jestli má Dominic manželku a děti. Nejspíš ano, prevít jeden.

„Okamžitě musím mluvit s paní Lydií D’Agostovou.“

„No, ehm, počkejte – ano, ano, jistě.“ Slyšel nějaké mumlání, tlumené hlasy. „Ano? O co jde? Co se stalo?“

D’Agosta opatrně zavěsil, několikrát se zhluboka nadechl a vrátil se ke stolu. Ještě k němu ani nedošel a už mu zvonil mobil. Převzal hovor.

„Vinnie? Tady Lydia. Jsi v pořádku?“

„Jistě. Proč se ptáš? Připadáš mi rozrušená.“

„Ne, ne, jsem v pořádku. Právě jsem slyšela… Já nevím, něco o nemocnici. Dělala jsem si starosti.“ Byla hodně rozčilená a zmatená.

„To jsem nebyl já.“

„Víš, jak to je, když se člověk ocitne takhle daleko a všechny zprávy má z druhé ruky…“

„Ty jsi ještě v práci?“

„Jsem na parkovišti. Právě vyjíždím.“

„Tak jo. Ahoj.“ D’Agosta ukončil hovor a posadil se. Chceš říct, že Chester Dominic právě vyjíždí z parkoviště, co? Cítil, jak mu po těle stoupá příšerné bodavé horko. Přinesli jim pivo v pravém britském půllitru, potom další, cítil, jak mu chladná tekutina uvolňuje sevřené hrdlo. Položil půllitr a zjistil, že na něj Laura Haywardová napjatě hledí.

„Měl jsi pořádnou žízeň.“

„Jo.“ Aby zakryl obličej, napil se znovu. Koho chce oklamat? Žijí odděleně půl roku. Nemůže jí to mít za zlé – alespoň ne moc. A Vinnie junior, jeho syn, se také nechce stěhovat. Lydia nebyla špatná žena, ale tohle považoval za ránu pod pás. A pořádnou. Napadlo ho, jestli o tom malý Vinnie ví.

„Špatné zprávy?“

D’Agosta se podíval na Haywardovou. „Svým způsobem.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Ne, díky.“ Narovnal se. „Omlouvám se, dneska jsem mizerný společník.“

„S tím si nelam hlavu. Nevyrazili jsme si na rande.“

Rozhostilo se ticho, po chvíli Haywardová řekla: „Četla jsem dva tvoje romány.“

D’Agosta cítil, že rudne. O tomhle chtěl mluvit ze všeho nejméně.

„Byly výborné. Jen jsem ti to chtěla říct.“

„Díky.“

„Moc se mi líbil ten chladný styl. Odvážný. Ty knížky pravdivě zachytily, jaká je to práce. Ne jako většina těch vymyšlených policejních příběhů.“

D’Agosta přikývl. „A kde jsi na ně narazila? Na stolku se zlevněnými tituly?“

„Koupila jsem je hned po vydání. Čirou náhodou jsem do jisté míry tvoji kariéru sledovala.“

„Vážně?“ D’Agostu to překvapilo. Když před léty pracovali spolu na vraždách v metru, ani ho nenapadlo, že by na ni udělal nějaký dojem. Rozhodně ne dobrý dojem. Jenže ona zase na druhou stranu nepouštěla hned všechno do světa.

„Vážně. Já –“ Zaváhala. „Když jsme pracovali spolu, končila jsem magisterské studium na Newyorské univerzitě. Byl to můj první velký případ. Měla jsem ukrutnou ctižádost a pro mě jako začátečnici jsi představoval typ policisty, jakým jsem chtěla být i já. Takže mě hodně překvapilo, když jsi odjel do Kanady psát romány. Nešlo mi do hlavy, proč to tak dobrý policista jako ty všechno vzdává.“

„Chtěl jsem toho spoustu sdělit – o zločinu, zločincích, soudním systému. A o lidech obecně.“

„To jsi řekl dobře.“

„Ne dost dobře.“

Sklenici už měla prázdnou a on také.

„Dáme si ještě?“ zeptal se.

„Jasně. Vinnie, musím ti něco říct. Připadalo mi neuvěřitelné, že tě vidím se seržantskými prýmky s domovenkou policejního oddělení Southampton. Napadlo mě, že třeba mluvím s tvým dvojčetem.“

D’Agosta se pokusil zasmát. „Život.“

„Ten případ, na kterém jsme pracovali, stál za to. Ty vraždy v metru.“

„To ano. Pamatuješ na to?“

Přikývla. „To byl pohled. Jako z filmu. Pořád z toho mám noční můry.“

„Já o to přišel. Byl jsem odtamtud asi sedm set metrů pod zemí, dokončoval jsem, co kapitán Waxie načal.“

„Starý Waxie. Víš, že ho to vcuclo hluboko do tunelů a že nikdy nenašli jeho tělo? Nejspíš ho sežral aligátor.“

„Nebo se stalo něco horšího.“

Odmlčela se. „Dneska je to jiné, úplně jiné. Díky bohu – když jsme začínali, měli jsme co do činění s příšernými týpky.“

„Pamatuješ si na McCarrolla z dopravního? Říkali mu McMrchožrout kvůli jeho dechu.“ Zasmál se.

„Ano. Pro toho bastarda jsem pracovala půl roku. Žena na dopravním oddělení rozhodně nemá na růžích ustláno. Já navíc vystudovala. A aby toho nebylo málo, další můj nedostatek: nespala jsem s McMrchožroutem.“

„Obtěžoval tě?“

„Jeho představa o obtěžování byla dostat se co nejblíž ke mně, zhluboka vydechovat, říkat, že mám hezkou postavu a přitom špulit rty.“

D’Agostovi se zkřivil obličej. „Pane bože. Oznámila jsi to?“

„Abych se rozloučila s celou svojí kariérou? Stejně byl jenom neškodný blbeček, nestál mi za udání. Teď je Newyorský policejní sbor něco úplně jiného – výlučně profesionální personál. A navíc na kapitána by si nikdo něco takového nedovolil.“

Donesli jim druhé pivo a D’Agosta poslouchal její vzpomínky, vyprávěla legrační příhody o McCarrollovi a dalším kapitánovi Al „Crisco“ DuPriscovi, který už také dávno odešel. Probudilo to spoustu vzpomínek.

Zavrtěl hlavou. „Ježíši, neexistuje žádné lepší místo, kde by člověk mohl dělat policajta, než New York.“

„To jsi řekl trefně.“

„Já se budu muset vrátit k téhle práci, Lauro. V Southamptonu hniju.“

Neřekla nic. D’Agosta vzhlédl, setkal se s jejíma očima a uviděl v nich – lítost? „Promiň.“ Podíval se jinam. Zvláštní, jak život všechno obrátil. A teď je tady, nejspíš nejmladší kapitán v sukních ve sboru. A on… No, pokud si někdo zaslouží úspěch, pak ona…

„Víš,“ řekl najednou zase velmi komisně, „pozval jsem tě na skleničku, protože jsem se chtěl ujistit, že Pendergasta strávíš. Pracoval jsem s ním ne na jednom velkém případu, ale na dvou. Věř mi, jeho metody možná jsou neortodoxní, ale fungují. Lepšího federála vedle sebe mít nemůžeš.“

„Cením si tvé loajality. Ale faktem zůstává, že má potíže se spoluprací. Trochu jsem riskovala s tím soudním příkazem a zatykačem a on mě ztrapnil. Tentokrát rozhodnu v jeho prospěch, ale Vinnie, prosím tě, drž toho chlapa na uzdě. Zjevně tě respektuje.“

„Tebe také respektuje.“

Rozhostilo se ticho.

„Takže jak se stalo, že jsi přestal psát?“ změnila Haywardová téma. „Myslela jsem, že se ti kariéra slibně rozvíjí.“

„Jo, kariéra u soudu pro dlužníky. Prostě jsem to nezvládl. Po dvou románech jsem byl na mizině. Lydia – to je moje manželka – už to nemohla snášet.“

„Ty jsi ženatý?“ Rychle se mu podívala na ruku, ale snubní prstýnek už mu byl několik let malý.

„Jo.“

„Proč mě to vlastně překvapuje? Všichni dobří chlapi jsou zadaní. Tak tedy na Lydii.“

Zvedla sklenici. D’Agosta svou nechal stát na stole. Řekl: „Nežijeme spolu. Ona je ještě v Kanadě.“

„To je mi líto.“ Položila sklenici, ale moc lítostivě se netvářila. Nebo si to jenom představoval?

„Víš, jak mi Bullard vyhrožoval?“ D’Agosta polkl. Nevěděl přesně, proč jí to říká, ale najednou měl pocit, že už to nevydrží a musí to ze sebe dostat. „Nějak se mu podařilo zjistit, že moje manželka má s někým poměr, a řekl mi to. A spoustu dalších kompromitujících osobních informací, které o mně zjistil, a hrozil, že je zveřejní.“

„Bastard jeden. V tom případě jsem ráda, že mu to Pendergast nandal.“ Zaváhala. „Chceš o tom mluvit?“

„Mluvíme o tom.“

„Promiň, Vincente. Je to těžké. Stojí za to manželství zachraňovat?“

„Už je to víc než půl roku. Jsme před rozvodem.“

„Děti?“

„Jedno. Žije s matkou. Příští rok nastupuje na kolej, dostal stipendium. Je to skvělý kluk.“

„Jak dlouho jsi byl ženatý?“

„Dvacet pět let. Oženil jsem se hned po střední škole.“

„Panebože. Jseš si jistý, že není nic, proč by stálo za to zkusit to ještě jednou?“

„Pár hezkých vzpomínek. Ale víc už nic. Je po všem.“

„No, tak to ti Bullard nakonec prokázal přátelskou službu.“ Chytila ho povzbudivě za ruce.

D’Agosta se na ni podíval. Měla pravdu: svým způsobem mu Bullard prokázal službu. Možná velikou službu.

27

PŮLNOC. LOĎ BYLA STÁLE U SVÉHO MŮSTKU, POSÁDKA NALODĚNA, všechno připraveno k odplutí za úsvitu. Bullard stál na palubě, vdechoval noční vzduch, díval se přes záliv na Staten Island. Zbývala jedna věc, o kterou se musel postarat, ještě než zvednou kotvu. Udělal dvě veliké chyby a musel je napravit. První – impulzivně si najal ty idioty, aby oddělali D’Agostu. Sakramentská hovadina, moc dobře to věděl. Když chce člověk zabít policajta, musí to udělat pořádně. Ten bastard měl plnou pusu prázdných hrozeb, a protože on sám byl nervózní, nechal se vyděsit. Kristapána, je celý nesvůj. Nedokáže normálně myslet. Faktem zůstávalo, že ten tlustej prevít nebyl jeho skutečný nepřítel. Byl jenom čmuchal. Skutečným nepřítelem byl ten agent FBI Pendergast. Nebezpečný jako zmije: stočil se do klubíčka, klidný, hladký, připravený zaútočit. Pendergast to myslel naprosto vážně, byl mozkem týmu. Zabij mozek a zemře tělo. Dostaň Pendergasta a vyšetřování skončí.

To pravidlo o policajtech bylo ještě pravdivější, pokud šlo o agenty FBI. Ti se zabíjejí, až když není jiná možnost. Skoro nikdy to situaci nezlepší. Ale každé pravidlo má svou výjimku, a tohle byla jedna z nich. Bullard si nemohl dovolit, aby mu cokoli – cokoli – překáželo v tom, co musí udělat.

Vešel do podpalubí. Kolem bylo ticho. Vklouzl do zvukotěsné místnosti, zamkl za sebou dveře, podíval se na hodinky. Stále zbývalo ještě několik minut. Zmáčkl pár tlačítek a obrazovka videokonference se rozsvítila. Pendergast zabavil jednu počítačovou jednotku a některé z jeho souborů, ale všechny jeho počítače byly propojeny do sítě, složky s daty týkajícími se obchodů byly zakódovány. Použil veřejný systém kódování s 2048-bitovými klíči, neproniknutelný těmi nejsilnějšími počítači na světě. Nedělal si starosti s tím, co by Pendergast mohl najít. Starosti v něm probouzel ten samotný člověk.

Stiskl několik dalších kláves a na obrazovce se objevil mdlý obličej. Hladký a napnutý jako blána bubnu, tak pohublý, že vypadal jen jako cár mokré kůže namotané na kostech, ponechaný napospas suchu. Hlava byla vyholena tak hladce, že dokonce nebylo vidět ani odpolední strniště na temeni. Bullarda až zamrazilo. Ale ten muž byl schopný. Více než schopný: ten nejlepší, jaký se dal sehnat. Říkal si Vasquez.

Nic neřekl, ani nepozdravil, jen zíral, se založenýma rukama, bez výrazu v obličeji. Bullard se rozvalil na židli, usmál se, ačkoli úsměv nemohl nic změnit, obraz, na který se Vasquez díval na své obrazovce, byl počítačem vytvořený obličej neexistující osoby.

Bullard promluvil. „Cílem je Pendergast, křestní jméno neznámé. Zvláštní agent ve službách FBI. Bydlí na Riverside Drive 891. Chci dvě do lebky. Milion za kulku.“

„Požaduji celou částku předem,“ řekl Vasquez.

„Co když selžete?“

„To se nestane.“

„Kecy. Každý může selhat.“

„Den, kdy selžu, bude můj poslední. Takže, domluveno?“

„Tak fajn,“ řekl odměřeně. „Ale v tomhle případě je nejdůležitější čas.“ Jestli ho Vasquez oblafne, vždycky jsou tu další Vasquezové ochotní dodělat práci a zredukovat konkurenci, dvě zabití by nestála o mnoho víc než jedno. Vasquez před svým obličejem přidržel kousek papíru s číslem. Počkal chvíli, aby Bullardovi poskytl čas si ho opsat. „Až se na tomhle účtu objeví dva miliony, splním zadaný úkol. Není žádný důvod, abychom spolu ještě někdy mluvili.“

Obrazovka potemněla. Bullard si uvědomil, že Vasquez musel přerušit spojení. Nebyl zvyklý, aby mu lidé zavěšovali hovory. Ucítil chvilkové podráždění, poté se zhluboka nadechl. V minulosti již pracoval s umělci a všichni byli navlas stejní: egoističtí, okázalí, hamižní.

A Vasquez patřil k té lepší sortě umělců: k těm, kteří doopravdy milují svou práci.

28

D’AGOSTA PŘEDJEL SE SVÝM VOZEM FORD TAURUS K ŽELEZNÉ BRÁNĚ, potom zastavil. Nebyl si jistý, jestli si někde cestou nespletl směr. Měl přinejmenším hodinu zpoždění – papírování o nepovedeném výslechu Bullarda z předchozího dne mu zabralo celé dopoledne. Policisté už dneska nemůžou střílet, nemůžou vyslýchat podezřelého, nemůžou se dokonce ani upšouknout bez toho, že by po takovém aktu vyplnili hlášení.

Zrezivělá brána byla otevřená, zavěšená na dvou rozpadajících se kamenných sloupcích. Štěrkem vysypanou příjezdovou cestu za ní prorůstala rašící ambrózie vysoká nad kotníky. Podle vyjetých kolejí bylo poznat, že tudy nedávno projelo auto. Ale určitě našel to správné místo: na kamenné destičce přilepené maltou na jeden sloupek, omšelé časem a povětrnostními podmínkami, byl stále ještě čitelný nápis: Ravenscry.

D’Agosta vystoupil z auta a strčil do brány, zasténala a pootevřela se. Vrátil se za volant a vydal se dovnitř. Podle mírně polehlých pruhů poznal, kudy před ním jelo auto nebo auta. Cesta vedla starým bukovým lesem, masivní pokřivené kmeny se tyčily po obou stranách, nakonec ústila do slunečního světla – na louku posetou polními květinami, kde kdysi docela určitě býval udržovaný trávník. Na protilehlé straně louky stálo ponuré kamenné sídlo stíněné jilmy. Mělo zavřené okenice a na střechách se tyčilo nejméně dvacet komínů. Skutečně impozantní stavba. D’Agosta pomalu zavrtěl hlavou. Potom jel tak, jak mu cestu popsal Pendergast, kolem masivního domu a odbočil na silnici mezi starými zahradami směrem ke kamennému mlýnu na břehu potoka. Zastavil vedle rollse. Agentův šofér Proctor něco rovnal v kufru, když D’Agosta vystoupil a přišel k němu, zdvořile se uklonil, potom pokývl směrem k potoku.

D’Agosta šel po kamenné cestě směrem od silnice. Kousek před sebou uviděl dvojici. Ti dva kráčeli po cestě poseté stíny, zabraní do hovoru. Byl to Pendergast – to poznal podle černého obleku a štíhlé postavy. Ta druhá osoba měla čepec a nesla slunečník, takže to mohla být jedině ta dívka, která bydlela v Pendergastově domě. Jak že se jmenuje? Constance.

Když přišel k potoku, slyšel zurčení vody, šelest ptáků ve větvích buků.

Pendergast se otočil a pokynul mu, aby se k nim přidal. „Vincente, tak jste to zvládl. Je moc dobře, že jste přijel.“

Constance se také otočila, vážně se usmála a natáhla k němu ruku. D’Agosta ji vzal a zamumlal pozdrav. Z jakéhosi důvodu v něm vyvolávala potřebu chovat se co možná nejlépe, přesně jako jeho babička, když byl ještě malý kluk. Její zvláštní oči zakrývaly sluneční brýle.

Podíval se na cestu posetou stíny. Mlýn už také nefungoval, ale proud potoka byl usměrněn v podivném sledu kamenných propustí. „Co je tohle za místo?“

„Panství patří mé pratetě Cornelii, která bohužel není docela v pořádku a nemůže vycházet z domu. Přivezl jsem s sebou Constance, aby se dostala trochu na vzduch.“

„Je to součást mé rehabilitace,“ vysvětlila Constance s chabým úsměvem. „Pan Pendergast se domnívá, že mám křehké zdraví.“

„Je to tu dost velké.“

„Mlýn byl koncem devatenáctého století přeměněn na pstruhovou farmu,“ odpověděl Pendergast. „Každý rok pluly v Dewing Brook tisíce pstruhů a lesy byly plné divokých krocanů, vysoké zvěře, bažantů, tetřevů, křepelek a medvědů. V neděli se tady organizovalo vyvražďování, když moji příbuzní a jejich přátelé lovci vyrazili do terénu.“

„Obora. Vsadím se, že rybaření muselo být něco fantastického.“ D’Agosta se zadíval na potok, v němž voda bublala přes kamenité dno s hlubokými tůňkami a dutinami, nepochybně stále ještě plnými pstruhů. Dokonce i teď hladinu u stavidla čeřily hřbety několika ryb.

„Nikdy jsem k rybaření nepřilnul,“ přiznal Pendergast. „Bližší mi byla myslivost.“

„Co je na rybaření špatného?“

„Připadá mi nadmíru banální.“

„Banální. Aha.“

„Když nečekaně zemřel manžel a děti tety Cornelie, většina personálu odešla. Nedlouho nato musela odtud odejít i ona. A teď je sídlo Ravenscry prázdné a rozpadá se,“ pokračoval Pendergast tiše. „Požádal jsem vás, abyste přijel sem, kde se nám naskýtá možnost probrat vše, co máme kolem našeho případu, v prostředí vhodném pro rozjímání. Upřímně, Vincente, ten případ je pro mě hádanka. Za normálních okolností v tomto okamžiku už mívám nějaké vodítko. Ale tohle je jiné.“

„Je to zapeklité,“ připustil D’Agosta. Podíval se na dívku, nevěděl, kolik toho vlastně může říci.

„Před Constance můžeme mluvit zcela otevřeně.“

Dívka se s hranou důstojností usmála. Vraceli se nazpátek směrem k autům.

„Zopakujme si všechno, co víme. Máme dvě vraždy, obě s nevysvětlitelnými rysy včetně zahřátí těla a různých mefistofelských příslušenství. Víme, že obě oběti musely být spolu nějak spojeny a určitým způsobem i s Bullardem. Ale nemohu na takové spojení přijít.“

„Haywardová mi v tomto ohledu pomáhá. Získali jsme výpisy jejich telefonních hovorů, transakce s kreditními kartami, záznamy z cestovních kreditních karet za posledních deset let. Nic. Nevypadá to, že by se ti muži někdy sešli. Co se týče Bullarda, většina složek na počítači, který jsme mu zabavili, je zakódovaná, takže se do nich nedostaneme. Ale i tak mi Haywardová poskytla jednu velmi zajímavou informaci: v dočasném internetovém adresáři na tom počítači našli jméno Ranier Beckmann. Podle všeho se ho Bullard také pokoušel najít.“

„A přesto jste říkal, že Bullard popřel, že by Beckmanna znal, když jste se ho ptal v atletickém klubu. Je jasné, že Bullard něco skrývá. Je rozzlobený, je v defenzivě. Řekl bych, že se možná i bojí. Čeho?“

„Zatčení. Podle mého názoru je Bullard podezřelý číslo jedna. Nemá ani dobré alibi na dobu zavraždění Grovea. Říkal, že v tu noc byl na jachtě, plul prý v mořské úžině. Bez posádky. Místo toho mohl plout na straně Atlantiku, přirazit na pláž v Southamptonu, všechno to provést.“

„Možná. Ale fakt, že nemá alibi ani na jednu noc, podle mého názoru v podstatě mluví v jeho prospěch. Kromě toho – jaký by měl Bullard motiv? Proč by zabíjel Grovea a Cutfortha? A proč by to dělal tak, aby to vypadalo na ďábla?“

„Má morbidní smysl pro humor.“

„Naopak, ten člověk se jeví, jako by smysl pro humor vůbec neměl, kromě jisté gangsterské škodolibosti. Ten, kdo si chce jen zažertovat, by takhle nebezpečně neriskoval.“

„Tak chce předat nějaký vzkaz.“

„Ano, ale komu? Z jakého důvodu?“

„Já nevím. Jestli to není Bullard, mohl by to být nějaký šílený fundamentalista, který chce zase vrátit inkvizici. Někdo, kdo si myslí, že dělá boží práci.“

„Druhá možnost.“

Chvilku bylo ticho. Potom Pendergast dodal: „Vincente, nezmínil jste se o další možnosti.“

D’Agosta měl svíravý pocit v břiše. Pendergast nemluvil vážně – nebo ano? Přistihl se, jak podvědomě sahá na křížek.

„Kde je Bullard teď?“ zeptal se Pendergast.

„Dneska ráno odplul na jachtě, mířil na otevřené moře.“

„Máte nějakou představu kam?“

„Vypadá to, že do Evropy. Alespoň míří na východ, plnou rychlostí. Vlastně ještě rychleji – ta jachta musí mít speciálně upravenou elektrárnu. Tak jako tak Haywardová na to někoho má. Dozvíme se, kde a kdy přistane – pokud se nevyhne celníkům a imigračnímu úřadu, což se s takovou jachtou zdá nepravděpodobné.“

„Haywardová je obdivuhodná. Ještě je rozčilená?“

„Dalo by se říct.“

Pendergast se slabě usmál.

„Tak jakou máte teorii vy?“ zeptal se D’Agosta.

„Dělám, co mohu, abych žádnou teorii neměl.“

D’Agosta slyšel brždění pneumatik na štěrku, bouchnutí dveří a vzdálený hovor. Podíval se přes louku a uviděl dlouhou, staromódní limuzínu se shrnutou střechou. Na odklopném sedadle byl položený veliký proutěný koš přepásaný koženými popruhy.

„Kdo to je?“ zeptal se D’Agosta.

„Další host,“ odpověděl Pendergast prostě.

Někdo obešel auto: obrovská postava, hodně tlustá, ale pohyby neuvěřitelně plynulé a nenucené. Byl to Fosco, který, jak se zdálo, se z role svědka dostal do role známého.

D’Agosta se ohlédl. „Co tady dělá?“

„Vypadá to, že má velmi cenné informace a je celý dychtivý, aby nám je předal. A protože projevil zájem podívat se na to, co se v Americe považuje za starobylé, napadlo mě pozvat ho do Ravenscry. To je na oplátku za zajímavý večer v opeře.“

Ten člověk se doslova hnal po cestě, mával rukou na pozdrav dlouho před tím, než k nim došel.

„Nádherné místo!“ halasil hrabě a mnul si ruce v bílých rukavicích. Uklonil se Pendergastovi, otočil se na D’Agostu. „Seržant D’Agosta, že? Vždycky se rád seznámím s někým, kdo pochází jako já z Itálie. Jak se daří?“

„Dobře, děkuji.“ D’Agostovi se ten chlap nelíbil, ani jeho okázalé způsoby na večeru konaném na uctění památky. Teď se mu zamlouval ještě méně.

„A tohle je moje schovanka Constance Greeneová,“ řekl Pendergast.

„Říkáte schovanka? Je mi potěšením.“ Fosco se uklonil a přiblížil si její ruku ke rtům.

Constance naklonila hlavu jako projev vděčnosti. „Jak vidím, zajímáte se stejně jako pan Pendergast o exotické automobily.“

„Ano, je to tak, ale společného máme mnohem víc. Pan Pendergast a já jsme se spřátelili?“ Zářil. „V něčem jsme úplně odlišní. Já jsem milovník hudby, on ne. Já jsem milovník hezkého oblečení a on se obléká jako hrobník. Já jsem upovídaný a otevřený, on je tichý a uzavřený. Já jsem upřímný, on rezervovaný. Ale společnou máme lásku k umění, literatuře, dobrému jídlu, vínu a kultuře – oba nás stejně fascinují tyhle příšerné a nevysvětlitelné zločiny.“ Upřeně se díval na Constance, znovu se usmál.

„Zločiny jsou zajímavé, jen pokud jsou nevysvětlitelné. Bohužel, takových je málo.“

„Bohužel?“

„Měla jsem na mysli estetické hledisko.“

Hrabě se otočil k Pendergastovi. „Tato mladá dáma je výjimečná.“

„A proč se, hrabě, o tenhle případ zajímáte? Kromě toho, že vás fascinuje,“ zeptala se Constance.

„Chtěl bych pomoci.“

„Hrabě Fosco už byl nápomocný,“ řekl Pendergast.

„A jak uvidíte, ještě hodně pomůžu! Ale nejdříve musím říci, jak mě tohle sídlo okouzlilo. Říkal jste, že patří vaší pratetě? Jak malebné! Chátrající a zanedbané, záhadné, strašidelné. Připomíná mi Piranesiho rytinu Veduta degli Avanzi delle Terme di Tito, Rozvaliny Titových lázní. Mnohem víc se mi líbí zanedbaná a pobořená budova – skoro jako moje castello v Toskánsku v rozkošném stadiu chátrání.“

D’Agosta si v duchu říkal, jak asi hrad pana hraběte vypadá.

„Jak jsem slíbil, přivezl jsem oběd,“ vykřikl hrabě. „Pinkettsi!“ Zatleskal rukama a jeho řidič, který byl Angličan asi jako oni, odepnul pásy na velikém proutěném kufru a nesl ho po cestě. Potom prostřel plátěný ubrus na kamenný stůl ve stínu obrovského červeného buku a na něj připravil lahve vína, sýry, prosciutto, salám, stříbrné nádobí a sklenice.

„To je od vás velmi laskavé, hrabě,“ řekl Pendergast.

„Ano, jsem laskavý, zvlášť až uvidíte Villa Calcinaia 97 Chianti Classico Riserva, které jsem přivezl a které vyrobil můj soused, hrabě Capponi. Ale mám pro vás ještě něco jiného. Něco lepšího než víno, kaviár a paštiku z husích jater. Pokud něco takového vůbec může existovat.“ Černé oči v hladkém, hezkém obličeji hořely potěšením.

„A to je?“

„V pravý čas, až v pravý čas.“ S úzkostlivou pozorností začal hrabě rozkládat věci na stole, otevřel láhev červeného vína a přelil ho do karafy, nechal stoupat napětí z očekávání. Nakonec se otočil se spikleneckým úsměvem. „Úplně náhodou jsem učinil nanejvýš důležitý objev.“ Otočil se na D’Agostu. „Říká vám něco jméno Ranier Beckmann, seržante?“

„Našli jsme jeho jméno v Bullardově počítači na jachtě. Snažil se toho chlápka najít.“

Hrabě přikývl, jako by to všechno věděl. „A?“

„Bullard po internetu hledal Raniera Beckmanna, ale neúspěšně. Podle všeho Beckmanna hledal i Grove. Ale nevíme proč.“

„Včera jsem byl na slavnostním obědě a seděl jsem vedle lady Milbankeové. Řekla mi – mezi neustálým upozorňováním na nový náhrdelník –, že několik dní předtím, než byl Jeremy Grove zavražděn, ji požádal, jestli by mu nemohla doporučit nějakého soukromého detektiva. Ukázalo se, že mohla – to lidé budící pohoršení mohou často. Tak jsem se za tím gentlemanem vydal osobně a zanedlouho se mi podařilo vytáhnout z něj, že si ho Grove najal…, aby našel jistého Raniera Beckmanna“

Dramaticky se odmlčel. „Grove úplně jančil, aby toho muže našel. Když ho detektiv požádal o podrobnosti, nedokázal mu říct vůbec nic. Naprosto nic. Když se detektiv dověděl o tom, že Grove je mrtvý, přerušil pátrání.“

„Zajímavé,“ zahučel D’Agosta.

„Bylo by zajímavé zjistit, jestli na jméno Beckmann nelze narazit také v Cutforthových věcech,“ řekl Pendergast.

D’Agosta vyndal mobilní telefon a zavolal přímou linkou Haywardové.

„Haywardová,“ ozval se klidný hlas.

„Tady seržant D’Agosta. Vinnie. Pořídili vaši lidé soupis věcí v Cutforthově bytě?“

„Ano.“

„Neobjevilo se tam čistě náhodou někde jméno Ranier Beckmann?“

„Vlastně ano.“ D’Agosta slyšel šustění papíru. „Našli jsme notes s jeho jménem napsaným na první stránce, Cutforthovou rukou.“

„A zbytek notesu?“

„Prázdný.“

„Díky.“ D’Agosta zavřel telefon a řekl ostatním, co se dověděl.

Pendergastův obličej ztuhl vzrušením. „To je přesně to pojítko, které jsme hledali. Grove, Cutforth, Bullard. Proč všichni tři hledali Beckmanna? Možná bychom měli Beckmanna vyhledat my a zjistit, co by nám mohl říci.“

„Možná to pro vás bude hodně těžké, příteli,“ řekl hrabě.

Pendergast se na něj podíval. „A proč?“

„Protože soukromý detektiv mi sdělil něco jiného. Ze se mu o Ranieru Beckmannovi nepodařilo zjistit vůbec nic. Ani současná ani bývalá adresa, žádný přehled o tom, kde kdy pracoval, žádné informace o rodině. Nic. Ale nechám to na vás.“ Hrabě zářil spokojeností nad svým úspěchem. Rozpřáhl bílé ruce. „A nyní konec práce, pojďme se posadit a pochutnáme si na obědě.“ Poklonil se Constance. „Dovolíte, abych vás posadil sem, po mé pravici? Cítím, že si máme hodně co povídat.“

29

JEŠTĚ NEŽ HARRIMAN VEŠEL DO OBÝVACÍHO POKOJE VON MENCKA, v duchu si ho představil: perské koberce na podlaze, výzdoba s astrologickými diagramy, staré pentagramy a možná i tibetské durgy z lidských kostí. Doufal, že už samotná místnost bude výborný materiál pro článek. Proto zůstal jako opařený, když se dveře po jeho zaklepání otevřely a on se ocitl v jednoduché, téměř spartánské pracovně. Byl tam malý krb, pohodlná kožená křesla, litografie egyptských zřícenin na stěnách. V té místnosti byly jen dvě věci, které napovídaly, že to není jen tak obyčejný přijímací salon střední třídy: podél stěn prosklené knihovny nacpané knihami, rukopisy a novinami a na psacím stole vedle telefonu cena Emmy za nejlepší dokument.

Von Menck mu zdvořile nabídl místo, Harriman se posadil a doufal, že jeho tušení se ukáže jako správné: že jeho hostitel dá tvar i hlas příběhu ďábelských vražd. Typický vědec by celý příběh zcela rozcupoval, zatímco nějaký potrhlý satanista by nevzbuzoval důvěru. Friedrich Von Menck byl dokonalý proto, že patřil někam mezi tyto dva extrémy. Měl perfektní akademické tituly – doktor filozofie z Heidelbergu, doktor medicíny z Harvardu, doktor bohosloví z Canterbury –, vždy se specializoval na mysticismus, paranormální a nevysvětlitelné jevy. Jeho dokument o kruzích v obilí vysílaný na stanici PBS dosáhl velkého ohlasu a byl výborně provedený, okořeněný skepticismem a správně odměřenou dávkou nevysvětlitelných jevů, při nichž běhá mráz po zádech. A samozřejmě jeho předchozí dokument o exorcismu v Cartageně ve Španělsku vyhrál cenu Emmy. V té době dokonce i Harrimana napadlo – i když o tom uvažoval jen do začátku dalšího reklamního bloku –, jestli na myšlence posedlosti démony přece jenom něco není.

Von Menck mu poskytne víc než jenom názor: poskytne mu základ, odrazový můstek, nahodí motor. Jestli Von Menck nedokáže tenhle příběh odstartovat a vypustit na oběžnou dráhu, tak už nikdo.

Doktor ho zdvořile pozdravil, posadil se do protějšího křesla. Harrimanovi se hned zalíbil. Byl překvapený, když viděl, že ta podmanivá, téměř magnetická osobnost z televize je vlastně reálná. Do značné míry to souviselo s hlubokým medovým hlasem toho muže a dokonalými asketickými rysy s vystouplými lícními kostmi a jemně modelovanou bradou. Jen jedno jako by mu chybělo. V televizi se Von Menck často usmíval – zhýralým úsměvem chytrého a dobře naladěného muže, který sám sebe nebere příliš vážně. To způsobilo, že technické aspekty zkoumání nepůsobily těžkopádně. Teď však – i přes Von Menckovu nesmírnou zdvořilost – ten poutavý úsměv chyběl.

Po krátké výměně zdvořilostních frází se doktor dostal přímo k jádru věci. „Z vašeho vzkazu jsem pochopil, že se mnou chcete hovořit o těch nedávných vraždách.“

„Přesně tak.“ Harriman sáhl do kapsy pro digitální diktafon.

„Těch, které vaše noviny označily jako ďábelské vraždy.“

„Správně.“ Zaslechl snad v modulaci doktorova hlasu lehký nádech pohrdání či nesouhlasu? „Doktore Von Mencku, přišel jsem se vás vlastně zeptat, jestli jste si na ty vraždy utvořil názor.“

Doktor Von Menck se opřel v křesle, spojil prsty obou rukou a pozorně se díval na Harrimana. Konečně promluvil, velmi pomalu a rozvážně. Harrimanovi se dokonce zdálo, že o té otázce uvažoval dlouho před tím, než mu ji položil. „Ano. Čirou náhodou názor mám.“

Harriman položil diktafon na opěradlo křesla. „Nebude vám vadit, když si vaše slova nahraju?“

Von Menck mu lehkým mávnutím dal najevo, že nahrávat může. „Uvažoval jsem o tom, nakolik je rozumné, abych zveřejnil svůj názor.“

Harriman cítil slabost. To snad ne, pomyslel si. Ten chlap se o tomhle chystá natočit dokument. A já úplně ostrouhám.

Potom si Von Menck povzdechl. „Nakonec jsem dospěl k závěru, že lidé mají právo to vědět. V tomto směru byl váš telefonát šťastná volba.“

Mrazení vystřídala úleva. Harriman se naklonil dopředu, zapnul diktafon. „Pak byste mi možná mohl něco o svých představách povědět, pane. Proč tihle dva muži, proč právě takhle a proč zrovna teď?“

Von Menck si znovu povzdechl. „Oba muži a způsob jejich usmrcení nejsou tak podstatné. Význam má především to načasování.“

„Vysvětlete mi to, prosím.“

Von Menck vstal, přešel k jedné knihovně, otevřel ji a něco vyndal. Položil ten předmět na stůl před Harrimana. Byl to příčný průřez schránkou loděnky, její růstové komůrky spirálovitě ustupovaly směrem od středu s krásnou pravidelností.

„Víte, pane Harrimane, co má tato lastura společného s budovou Parthenonu, okvětními lístky a malbami Leonarda do Vinciho?“

Harrirrian zavrtěl hlavou.

„Představuje nejdokonalejší přirozené proporce, zlatý řez.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Je to poměr, který získáte, když přímku rozdělíte tak, aby kratší a delší část byly ve stejném poměru jako dlouhá část a celá přímka.“

Harriman si to všechno zapsal, doufal, že se mu povede později to pochopit.

„Delší část je l,618054krát delší než kratší část. Kratší část je 0,618054 procenta delší části. Tato dvě čísla jsou navíc přesně reciproká jedno ke druhému, liší se pouze první cifrou – jsou to jediná dvě čísla, která mají takovou vlastnost.“

„Dobře. Samozřejmě.“ Matematika nikdy nebyla jeho silnou stránkou.

„Mají ještě další podivuhodné vlastnosti. Pravoúhlý čtyřúhelník o stranách těchto délek je údajně nejpříjemnějším tvarem, kterému se říká zlatý obdélník – V tomto tvaru byl postaven Parthenon. Na něm byly založeny katedrály a obrazy. Takové obdélníky mají rovněž podivuhodnou vlastnost: když odstraníte čtverec z jedné strany, zůstane vám menší zlatý obdélník přesně stejných proporcí. Čtverce můžete odkrajovat a vytvářet stále menší zlaté obdélníky do nekonečna.“

„Aha.“

„Dále, když začnete od velkého zlatého obdélníku a zmenšíte ho čtverec po čtverci do nekonečné řady menších zlatých obdélníků a potom spojíte jejich středy, získáte dokonalou spirálu sestrojenou na základě přirozeného logaritmu. Právě takovou spirálu vidíte na schránce loděnky, v uskupení semen na slunečnici, v hudební harmonii, a vlastně všude v přírodě. Zlatý řez je základem kvality přírodního světa.“

„Jo.“

„Tento poměr je součástí základního uspořádání vesmíru. Nikdo neví proč.“

Harriman sledoval doktora, jak opatrně ukládá schránku loděnky za vitrínku a zavírá skleněná dvířka. Ať očekával cokoli, tohle rozhodně ne. Byl úplně ztracený a dobře věděl, že pokud se to stane jemu, čtenáři Postu na tom budou stejně. Takové plýtvání časem. Při první příležitosti se odtud musí dostat pryč.

Von Menck přešel za svůj pracovní stůl a otočil se k novináři. „Jste věřící, pane Harrimane?“

Byla to tak nečekaná otázka, že se Harriman zarazil a chvíli vůbec nevěděl, co odpovědět.

„Nemyslím to tak, že byste nutně musel být nějakým způsobem organizován jako katolík nebo protestant, nic v tomto smyslu. Ale věříte, že existuje nějaká jednotící síla, která je základem vesmíru?“

„O tom jsem nikdy doopravdy neuvažoval,“ řekl Harriman. „Asi ano.“ Vychovali ho episkopalisté, i když do kostela nikdy nevkročil – jen při příležitosti svateb a pohřbů – téměř celých dvacet let.

„Pak možná věříte, stejně jako já, že naše životy mají nějaký důvod?“

Harriman vypnul diktafon. Byl čas to všechno skončit a vypadnout. Kdyby chtěl lekci náboženství, může si vždycky dojít ke Svědkům Jehovovým. „Ve vší úctě, pane doktore, nechápu, co tohle má společného se smrtí těch dvou lidí.“

„Trpělivost, pane Harrimane. Můj důkaz je trochu složitější, ale závěr, abych použil populární výraz, vás zcela ohromí.“

Harriman čekal.

„Dovolte, abych vám to vysvětlil. Celý život jsem studoval záhady a nevysvětlitelné jevy. Mnohé z takových záhad jsem ke své spokojenosti vyluštil. Jiné – častokrát ty největší – mi zůstaly utajeny.“ Von Menck vzal ze stolu kus papíru, něco na něj rychle napsal a potom ho položil před Harrimana:

3243 1239

„Tahle dvě čísla,“ – a poklepal na ten papír – „pro mě vždycky byla největší záhadou ze všech. Poznáváte je?“

Harriman zavrtěl hlavou.

„Označují jediné dvě nejpřevratnější události, jaké kdy postihly lidskou civilizaci. V roce 3243 před Kristem explodoval ostrov Santorin, čímž vznikly tak velké přílivové vlny, že spláchly celou mínójskou civilizaci na Krétě a zničily celý svět ve Středozemním moři. To je zdroj legend o Atlantidě a Velké potopě. A v roce 1239 před Kristem byla města Sodoma a Gomora zničena na popel ohněm a sírou z nebe.“

„Atlantida? Sodoma a Gomora?“ Bylo to čím dál horší.

Von Menck znovu ťukal na list papíru. „Platón popsal Atlantidu ve dvou svých dialozích, Tímaios a Kritiás. V některých detailech se mýlil: například v datu, které stanovil na rok 9000 před Kristem. Nejnovější rozsáhlé archeologické vykopávky na Krétě a Sardinii nám ukazují přesnější datum. Příběh ztraceného města Atlantida byl zprofanovaný do takové míry, že většina lidí tuto událost považuje za mýtus. Avšak všeobecně uznávaní archeologové jsou přesvědčeni, že základem je pravda: vulkanická exploze ostrova Santorini. Platón popsal Atlantidu – tedy mínójskou civilizaci na Krétě – jako mocný městský stát posedlý obchodováním, penězi, zdokonalením vlastní práce a znalostí, ale zbavené duchovních hodnot. Archeologické vykopávky mínójských paláců v Knossu to potvrzují. Lidé z Atlantidy, napsal Platón, se obrátili zády ke svému bohu. Chlubili se svými nedostatky, otevřeně zpochybňovali existenci boží a místo toho uctívali technologii. Platón nám říká, že měli kanály a takzvané ohnivzdorné kameny, které vydávaly umělou energii.“

Odmlčel se. „Připomíná to jiné město, které známe. Viďte, pane Harrimane?“

„New York.“

Von Menck přikývl. „Přesně tak. Na samotném vrcholu síly Atlantidy se ukázala předzvěst nějaké strašné události. Počasí bylo nepřirozeně chladné, obloha celé dny zatažená. V zemi se ozývalo podivné hřmění. Lidé umírali náhle, nečekaně, ohavně. Jeden člověk byl údajně zabit úderem blesku z nebe a z nitra země současně. Další byl zase náhle rozerván jakoby nějakým výbušným zařízením, jeho maso a krev visely ve vzduchu jako mlha, zatímco všude kolem se vznášel strašlivý zápach. Za týden nastala exploze a přišla potopa, která město navždy zničila.“

Jak Von Menck mluvil, Harriman znovu zapnul diktafon. Možná z toho nakonec přece jen něco bude.

„Přesně po dvou tisících a čtyřech letech byla oblast Mrtvého moře, území mezi dnešním Izraelem a Jordánském – nejhlubší přírodní bod na zemském povrchu – úžasně bujná a úrodná. Tam stála města Sodoma a Gomora. Jak velká byla, zůstává tajemstvím, i když nejnovější archeologické vykopávky v údolí odhalily veliké hřbitovy a ostatky tisíců lidí. Nepochybně to byla dvě nejmocnější města v tehdejším západním světě. Stejně jako Atlantida i tato dvě města upadla do posledního stupně hříchu, odvrátila se od přirozeného pořádku věcí. Pýcha, lenost, uctívání světských statků, dekadence a zhýralost, odmítání boha a ničení přírody. Jak je řečeno v knize Genesis, v Sodomě nebylo možné nalézt padesát, ani dvacet, dokonce ani deset spravedlivých mužů. A tak byla města zničena, Hospodin začal chrlit na Sodomu a Gomoru síru a oheň… a po celé krajině z toho okrsku vystupuje ze země dým jako dým z hutě. A znovu archeologické vykopávky v oblasti Mrtvého moře dokazují biblický příběh až podivuhodně. Ve dnech před tím, než k tomu došlo, se opět objevili poslové osudu, který měl přijít.

Jeden muž se roztrhl ve sloupu žlutého plamene. Další nalezli zvápenatělé, ne nepodobné Lotově ženě, která se proměnila v solný sloup.“

Von Menck obešel psací stůl a posadil se na kraj, upřeně hleděl na reportéra. „Byl jste někdy u Mrtvého moře, pane Harrimane?“

„Ne, nebyl.“

„Já jsem tam byl. Několikrát. Poprvé jsem tam jel těsně poté, co jsem objevil určité přirozené spojení v načasování katastrof, které postihly Atlantidu a Gomoru. Mrtvé moře je dnes sežehnutá pustina. Ryby v něm nemohou žít: voda v něm je několikanásobně slanější než v oceánu. Skoro nic kolem neroste a to, co tam přece jen vyraší, je povlečeno ztvrdlou krustou soli. Ale když jdete po mrtvých pláních u Tell es-Saidiyeh, kde podle mnohých současných učenců byla Sodoma, najdete spoustu hrudek čisté elementární síry poházených po slaném povrchu. Tato síra není klencová jako ta, která se objevuje v geotermických oblastech. Spíše je monoklinická: bílá, výjimečně čistá, vystavená velmi vysokým teplotám po hodně dlouhou dobu. Geologové nikde jinde ve světě nenašli oblast, v níž by se přirozeně vyskytovalo tolik síry. A přece se spousta takových ložisek najde na rozvalinách těchto dvou měst. Sodomu a Gomoru nezničil žádný normální geologický proces. Co to bylo, zůstává záhadou dodnes.“

Von Menck se natáhl pro kus papíru, napsal pod první dvě cifry další číslo:

3243 1239 2004

„2004 našeho letopočtu, pane Harrimane. Tvoří to konec zlatého řezu. Spočítejte si to. Datum 3243 před Kristem bylo přesně před 5247 roky: zlatý řez. Datum 1239 před Kristem je přesně před 3243 lety: znovu zlatý řez. Další datum v této sérii je 2004 našeho letopočtu, což je přesný počet let, která oddělují dřívější katastrofy. Náhoda?“

Harriman upřeně zíral na papír. Říká to, co si myslím, že říká? Připadalo mu to neuvěřitelné, šílené. A přesto klidné oči, které se na něj upíraly s něčím, co se podobalo odevzdanosti, nevypadaly ani trochu šíleně.

„Několik let jsem, pane Harrimane, hledal důkaz, že se mýlím. Napadlo mě, že třeba ta data nejsou správná nebo že důkaz má nějakou závadu. Ale každý objev, který jsem učinil, té teorii jenom dodával důvěryhodnosti.“ Přešel k další vitríně a vyndal bílou lepenku. Na ní byla zobrazena velká spirála – jako ve schránce loděnky. Nejzevnější bod byl označen červenou tužkou: 3243 před Kristem – Santorin Atlantis. Ve třetině vzdálenosti po křivce byla další červená značka: 1239 před Kristem – Sodoma Gomora. Na dalších bodech po spirále menší fajfky černou barvou označovaly další data a místa:

79 n. 1. – výbuch Vesuvu zničí Pompeje Herculaneum

426 n. 1. – pád Říma, vypleněn a zničen barbary

1348 n. 1. – dýmějový mor zachvátil Benátky, dvě třetiny obyvatel pomřely

1666 n. 1. – Velký požár Londýna

A v samotném středu, kde se spirála uzavírala a končila ve velké černé skvrně, byl třetí červený štítek:

2004 n. 1. –???

Položil náčrtek na stůl. „Jak vidíte, zakreslil jsem mnohé další katastrofy. Všechny se udály přesné na přirozené logaritmické spirále, všechny jsou dokonale seřazené ve zlatém řezu. Ať s těmi daty jakkoli zacházím, poslední v této sekvenci je vždycky rok 2004 našeho letopočtu. Vždycky. A co mají všechny tyto přírodní katastrofy společného? Pokaždé postihly město pro svět důležité, město proslulé bohatstvím, mocí, technologií – a zanedbáváním duchovna.“

Natáhl se přes stůl a z cínového pohárku vyndal červenou tužku. „Doufal jsem, že se mýlím, že je to pouhopouhá náhoda. Čekal jsem na příchod roku 2004 s nadějí, že mi přinese důkaz, jak moc jsem se mýlil. Ale už se nedomnívám, že přírodní jevy jsou náhodné. Všechny věci mají svůj řád, pane Harrimane. Máme určitý pevný vztah k prostředí v oblasti morální i ekologické. Když nějaký druh překročí ekologické místo, dojde ke korekci, očistě. Někdy dokonce i k vymření. Tak se chová příroda. Ale co se stane, když nějaký druh překročí morální místo?“

Otočil tužku, přiblížil ji ke středu diagramu a vygumoval otazníky:

2004 n. 1. –

„Vždycky byly patrné náznaky. Drobné události, na první pohled jen lokálního významu. Při mnohých takových událostech umírali morálně pochybné osoby stejnými prostředky, jaké přinesla nastupující katastrofa. To se stalo v Pompejích před výbuchem Vesuvu, v Londýně před Velkým požárem, v Benátkách před epidemií moru. Takže teď možná vidíte, pane Harrimane, proč říkám, že Jeremy Grove a Nigel Cutforth sami o sobě jsou zcela bezvýznamní. Jen pro ujištění, oba muži jsou pozoruhodní svou nenávistí k náboženství a morálce, popíráním slušného chování, přemírou násilí. Jako takoví jsou modelem role hamižnosti, tělesné žádosti, materialismu, krutosti naší doby – a zejména tohoto místa, New Yorku. Připadá jim role pouhých zvěstovatelů – obávám se, že prvních z mnoha.“

Von Menck nechal náčrtek jemně dopadnout na stůl. „Čtete poezii, pane Harrimane?“

„Ne. Od dob studií na univerzitě ne.“

„Možná si pamatujete na báseň W. B. Yeatse Druhý příchod. V ní autor říká přibližně toto:

Pouhá anarchie zaplavuje svit…

Ti nejlepší nemají žádné náboženské vědomí, zatímco ti nejhorší jsou plní žádostivosti.“

Von Menck se naklonil blíž. „Žijeme v době morálního nihilismu a slepého uctívání techniky kombinovaného s odmítáním duchovního rozměru života. Televize, kina, počítače, videohry, internet, umělá inteligence. To jsou bohové naší doby. Naši lídři jsou morálně zkrachovalí, bezostyšní pokrytci, kteří předstírají zbožnost, ale skutečnému duchovnu se vyhýbají. Žijeme v době, kdy univerzitní učenci bagatelizují duchovnost, s despektem pohlížejí na náboženství a hluboce se uklánějí před oltářem vědy. Žijeme v době, kdy tolik lidí zavrhuje kostely a synagogy, kdy rozhlasoví komentátoři na nás ve svých otevřených zprávách chrlí nenávist a vulgarity, kdy televizní zábavou je Skutečný sex a Faktor strachu celebrit. Žijeme v době odpalování sebevražedných bomb, amoku terorismu a nukleárního vydírání.“

V místnosti se rozhostilo ticho, bylo slyšet jen slabé pípnutí diktafonu. Nakonec se Von Menck zavrtěl a znovu začal hovořit.

„Staré národy věřily, že příroda je složena ze čtyř živlů: země, vzduchu, ohně a vody. Některé se zmiňovaly o povodních, jiné o zemětřeseních a mohutných větrech, další o pekle. Když se Atlantida zpronevěřila svému pevnému místu v morálním řádu přírody, pozřela ji voda. Sodomu a Gomoru zničil oheň. Mor, který udeřil na Benátky, se přenesl vzduchem. Jako ve zlatém řezu i tady všechno probíhá podle cyklického modelu. Tady jsem to načrtl.“

Vyndal další diagram, velmi složitý, pokrytý čarami, tabulkami a čísly. Všechny čáry jako by se sbíhaly do středového pentagramu, v němž bylo napsáno:

2004 n. 1. – New York – Oheň

„Takže podle vás New York shoří?“

„Ne obvyklým způsobem. Pozře ho oheň zevnitř, jak tomu bylo v případě Grovea a Cutfortha.“

„Domníváte se, že k tomu nemusí dojít, když se lidé navrátí zase k bohu?“

Von Menck zavrtěl hlavou. „Na to už je příliš pozdě. A prosím všimněte si, pane Harrimane, že jsem nepoužil slovo Bůh. To, o čem tady mluvím, nemusí být nutně Bůh, ale přírodní síla: morální zákon kosmu daný stejně jako fyzikální zákon. Zapříčinili jsme nerovnováhu, kterou je zapotřebí napravit. Rok 2004,“ poklepal na stoh nákresů, „je významný. Takový, jaký předpověděl Nostradamus, předpověděl Edgar Cayce, předpovědělo Zjevení.“

Harriman přikývl. Cítil mravenčení na páteři. Bylo to na něj hodně silné. Ale bylo to všechno vypočítané na efekt? „Doktore Von Mencku, věnoval jste tomuto výzkumu hodně času a úsilí.“

„Jsem tím úplně posedlý. Více než patnáct let vím o významu roku 2004. Čekám.“

„Jste o tom skutečně přesvědčen, nebo je to jenom teorie?“

„Odpovím vám takto: zítra odjíždím z New Yorku.“

„Odjíždíte?“

„Na Galapágy.“

„Proč právě tam?“

„Jak by to vyjádřil Darwin – jsou proslulé svou odloučeností.“ Von Menck pokynul na diktafon. „Tentokrát žádný dokument. Příběh je celý váš, pane Harrimane.“

„Žádný dokument?“ opakoval Harriman ohromeně.

„Pokud je mé podezření jen zčásti opodstatněné, pane Harrimane, až bude po všem, dokument nebude mít příliš mnoho diváků.“ A poprvé od chvíle, kdy Harriman vešel do místnosti, se doktor Von Menck usmál – lehkým, smutným úsměvem naprosto postrádajícím humor.

30

D’AGOSTA UPŘENĚ HLEDĚL NA UBOZE VYHLÍŽEJÍCÍ VĚC NA SVÉM TALÍŘI – dlouhé, tenké, neidentifikovatelné cosi plovoucí v kaluži omáčky. Trochu to bylo cítit rybinou. Alespoň, pomyslel si, mi to pomůže při dietě. Od Groveovy smrti uplynulo deset dní a jemu se podařilo zhubnout už o dvě a půl kila, což společně s posilováním a joggingem, které si sám naordinoval, nemluvě o hodinách strávených na střelnici, dodávalo na objemu a pevnosti jeho předloktím a ramenům. Ještě dva měsíce a bude mít znovu formu jako za starých časů, kdy pracoval v Newyorském policejním sboru.

Proctor poletoval v pozadí, přinášel a zase bleskurychle odnášel talíře tak nenápadně, jak jen mu dovolovala jeho vznešenost. Pendergast seděl v čele stolu, Constance po jeho levici. Nebyla už tolik bledá, možná to způsobilo slunce při procházce předchozího dne. Ale jídelna ve starém sídle na Riverside Drive zůstala stále tím ponurým místem s tmavě zelenými tapetami a stejně ponurými olejovými malbami. Okna, která kdysi určitě nabízela výhled na řeku Hudson, byla už dávno zabedněna a vypadalo to, že Pendergast to takhle nechá. Není divu, že je ten chlapík tak bledý, když žije v temnotě jako nějaké jeskynní stvoření. D’Agosta by nejraději vyměnil celou tu večeři a podivné chody za grilovaná žebírka a ledničku plnou oroseného piva na zadním slunném dvorku v Suffolk County. Dokonce Foscův exotický piknikový koš ze včerejška by uvítal raději. Dloubl do jídla.

„Vy nemáte rád tresčí jikry?“ zeptal se ho Pendergast. „Tohle je starý italský recept.“

„Moje babička byla z Neapole, ale nikdy v životě nic podobného nevařila.“

„Tohle jídlo pochází z Ligurie. Ale to nic: tresčí jikry nechutnají každému.“ Dal Proctorovi znamení, ten hned talíř odnesl a za chvilku se vrátil se steakem a malým stříbrným pohárkem plným úžasně voňavé omáčky. Ve druhé ruce měl plechovku budweiseru, ještě z ní opadávaly štepinky ledu.

D’Agosta všechno zbaštil, potom pohlédl na Pendergasta, který se pobaveně usmíval. „Constance vaří dokonalé tournedos bordelaise. Pro každý případ jsem to jídlo měl připravené. A také, ehm, chlazené pivo.“

„To je od vás moc hezké.“

„Chutná vám steak?“ zeptala se Constance přes stůl. „Připravila jsem ho jen saignant, jak to mají rádi Francouzi.“

„Nevím, co je to saignant, ale je krvavý přesně tak, jak to mám rád.“

Constance se usmála, potěšilo ji to.

D’Agosta vložil do úst další velké sousto a spláchl je pořádným douškem. „Tak co bude dál?“ zeptal se Pendergasta.

„Po večeři nám Constance zahraje několik Bachových svit. Je téměř dokonalá houslistka, i když já takové věci nedokážu tak docela posoudit. Ale myslím, že vám budou připadat zajímavé ty housle, na které zahraje. Byly součástí sbírek mého prastrýce, je to starý Amati v docela slušném stavu, i když tóny toho nástroje se poněkud zhoršily.“

„To zní skvěle.“ D’Agosta si lehce odkašlal. „Ale já se ptal na to, jak to bude dál s pátráním.“

„Aha! Náš další krok povede vlastně dvojím směrem. Vystopujeme toho Raniera Beckmanna a budeme dále zkoumat pozadí podivné podstaty těch dvou úmrtí. Na tom prvním už pro mě někdo pracuje. A Constance nás poinformuje o tom druhém.“

Constance si škrobeně otřela ústa ubrouskem. „Aloysius mě požádal, abych vyhledala předchozí případy samovznícení člověka.“

„Jako tomu bylo v případě Mary Reeserové, o kterém jste se zmínil soudnímu lékaři při ohledání Cutforthovy mrtvoly?“

„Přesně tak.“

„Vy tomu ale doopravdy nevěříte, že ne?“

„Případ Mary Reeserové je jen nejznámější z mnoha a je velmi dobře zdokumentován. Mám pravdu, Constance?“

„Známý, dokonale zdokumentovaný a velmi podivný.“ Nahlédla do poznámek u svého lokte. „Prvního července roku 1951 paní Reeserová, vdova, usnula v klubovce ve svém bytě v St. Petersburgu na Floridě. Druhý den ráno ji našla její přítelkyně, která ucítila kouř. Když vypáčili dveře, zjistili, že z křesla, v němž Mary Reeserová seděla, zbyla jen hromada ohořelých pružin. Tělo té ženy se z původních pětaosmdesáti kilogramů proměnilo na necelých pět kilogramů popela a kostí. Nedotčená zůstala jen levá noha, stále ještě v domácí obuvi, uhořela u kotníku, ale jinak zůstala netknutá. Zjistilo se rovněž, že játra a lebka praskly a roztříštily se působením vysoké teploty. Přesto vše v bytě kolem těla zůstalo nepoškozené. Ukázalo se, že hořelo v malém kruhu kolem ostatků paní Reeserové, křesla, v němž seděla, a plastové zdířky přívodu elektřiny ve zdi, která se roztekla.

Hodiny se zastavily ve 4.20 ráno. Když hodiny zapojili do jiné zásuvky, fungovaly normálně.“

„To si určitě děláte legraci.“

„Okamžitě byla přizvána FBI a dokumentace je precizní,“ řekl Pendergast. „Fotografie, testy, analýzy – bylo to na více než tisíci stranách. Naši specialisté dospěli k závěru, že pro tak dokonalou kremaci je zapotřebí teploty nejméně 1650 stupňů. Kdyby její oblečení vzplálo od nedopalku cigarety, nedosáhla by teplota takové hodnoty. Kromě toho Mary Reeserová nekouřila. Nebyly nalezeny žádné stopy po benzinu ani jiných hořlavinách. Žádný zkrat. Vyloučen byl dokonce i zásah blesku. Případ nebyl nikdy oficiálně uzavřen.“

D’Agosta nevěřícně zavrtěl hlavou.

„A není to žádný nový fenomén,“ ozvala se Constance. „Dickens popsal samovznícení ve svém románu Ponurý dům. Sklidil za to velmi nepříznivou kritiku, a tak se později hájil tím, že v předmluvě k vydání z roku 1853 popsal skutečný případ samovznícení člověka.“

D’Agosta už si chtěl dát další sousto steaku, ale odložil vidličku.

„Večer 4. dubna roku 1731, říká nám Dickens, si hraběnka Cornelia Zangari de Bandi z Ceseny v Itálii stěžovala na pocit otupělosti a těžkosti. Služebná ji uložila do postele a několik hodin strávily ve společných modlitbách a hovoru. Když druhý den ráno hraběnka v obvyklou dobu nevstala, zaťukala služebná na dveře. Paní se neozvala, z místnosti se nesl jen odporný zápach.

Služka otevřela dveře a uviděla hrůznou scénu. Ve vzduchu se vznášely saze. Hraběnka, nebo spíš to, co z ní zbylo, ležela na kamenné podlaze asi metr od postele. Celý její trup shořel na popel, rozpadly se dokonce i kosti. Zbyly z ní jen nohy od kolen dolů, pár kousků jejích rukou a část čela s loknou blonďatých vlasů. Zbytek těla se jen rýsoval v popelu a rozpadlých kostech. Tento a další případy, jako Madame Nicole z Remeše, byly neustále připisovány smrti způsobené navštívením Boha.“

„Výborná práce, Constance,“ řekl Pendergast.

Usmála se. „Tady v knihovně je několik svazků věnovaných samovznícení člověka. Vašeho prastrýce fascinovaly bizarní podoby smrti – ale to samozřejmě víte. Bohužel tu nejsou žádné knihy napsané po roce 1954, ale o případech ze staršího období je tu dost materiálů. Všechny mají několik společných rysů. Trup je zcela zpopelněn, ale končetiny často zůstávají nedotčené. Krev z těla se vypaří: normální oheň tkáně do takové míry nevysušuje. Hoření se soustřeďuje na neobyčejně omezený prostor: okolní nábytek a další předměty, dokonce i snadno hořlavé, zůstávají nepoškozené. Oficiální zprávy často hovoří o kruhu smrti: všechno uvnitř je zničené a vše mimo kruh je ušetřeno.“

D’Agosta pomalu odstrčil talíř s nedojedeným steakem. Všechno se velmi podobalo tomu, co se stalo s Grovem a Cutforthem, jen s jedním podstatným rozdílem: otiskem rozeklaného kopyta a tváře a zápachem síry.

Právě v tu chvíli se ozvalo tiché duté klepání na vzdálené dveře.

„To jsou nejspíš děti z okolí,“ řekl Pendergast po chvilce ticha.

Duté klepání se ozvalo znovu – rozvážné, vytrvalé, rozléhalo se galeriemi a chodbami starého sídla.

„To neklepe žádný mladý provinilec,“ mumlala Constance.

Proctor se tázavě zahleděl na Pendergasta. „Mám?“

„Za použití obvyklých bezpečnostních opatření.“

Za malou chvíli sluha uvedl do místnosti nějakého muže: vysokého, s úzkými rty a prořídlými hnědými vlasy. Měl na sobě šedý oblek a kravatu odtaženou od límečku bílé košile. Měl pravidelné rysy a v obličeji snad víc vrásek, než je obvyklé u muže jeho věku, i když ty vrásky vypovídaly spíše o únavě než o letech. Nebyl ani hezký, ani ošklivý. Pozoruhodný byl tím, že postrádal jakýkoli výraz a osobnost. D’Agostovi připadalo, že je to skoro záměrná anonymita.

Zůstal stát mezi dveřmi a prohlížel si všechny přítomné, nakonec spočinul pohledem na Pendergastovi.

„Ano?“ ozval se Pendergast.

„Pojďte se mnou.“

„Mohu se vás zeptat, kdo jste a proč jste sem přišel?“

„Ne.“

Následovalo krátké ticho.

„Jak jste zjistil, že bydlím tady?“

Muž dál upřeně zíral na Pendergasta s naprosto bezvýraznou tváří. Bylo to nepřirozené. D’Agostovi z toho naskočila husí kůže.

„Pojďte, prosím. Nerad bych vás o to žádal znovu.“

„Proč bych měl s vámi chodit, když se mi odmítáte představit a říct, o co vlastně jde?“

„Na jménu nezáleží. Mám pro vás informace. Velmi choulostivé informace.“

Pendergast se ještě chvíli na muže díval. Potom ze svého obleku nedbale vyndal pětačtyřicítku les baer, ujistil se, že zásobník je plný, a zase zbraň schoval. „Nějaké námitky?“

Výraz tváře zůstal stejný. „Tím se nezmění vůbec nic.“

„Okamžik.“ D’Agosta vstal. „Tohle se mi nelíbí. Jdu s vámi.“

Ten muž se na něj obrátil. „To nepřichází v úvahu.“

„Nemíchejte se do toho.“

Jedinou odpovědí toho neznámého chlapíka byl upřený, ještě bezvýraznější pohled na D’Agostu.

Pendergast mu položil ruku na paži. „Raději půjdu sám.“

„Hergot, vždyť nevíte, co je to za chlapa, co chce, vůbec nic. Mně se to vůbec nelíbí.“

Neznámý muž se otočil a vyšel rychle z místnosti. Po chvíli ho následoval i Pendergast. D’Agosta to ohromeně sledoval.

31

MUŽ JEL SMĚREM NA SEVER NA WEST SIDE HlGHWAY A MLČEL. Pendergastovi to tak vyhovovalo. Začalo pršet, kapky se rozpleskávaly o čelní sklo. Auto se blížilo k nájezdu na most George Washingtona, přes Hudson se táhla šňůra světel. Těsně před nájezdem auto odbočilo na přístupovou komunikaci a kodrcalo po silnici plné rygolů na místo ukryté škumpovým porostem na úpatí veliké východní věže mostu, kde se mohlo otočit. Až teprve teď muž promluvil. „Máte u sebe odposlouchávací zařízení?“

„Ne.“

„Ptám se jen ve vašem zájmu.“

„CIA?“

Muž přikývl. „Vím, že byste si o mně mohl za minutu zjistit úplně všechno. Chci od vás čestné slovo, že to neuděláte.“

„Máte ho.“

Muž pohodil Pendergastovi do klína modré desky. Na štítku bylo jediné slovo: BULLARD. A vedle něj razítko Klasifikace: přísně tajné.

„Odkud to máte?“ zeptal se Pendergast.

„Rok a půl se věnuji vyšetřování Bullarda.“

„Na jakém základě?“

„Všechno je tam uvnitř. Ale shrnu to. Bullard je zakladatel, předseda představenstva a většinový vlastník společnosti Bullard Aerospace Industries. BAI je středně velká soukromá strojírenská firma v oboru letectví a kosmonautiky. Zabývá se především projektováním a testováním komponentů pro vojenské letouny, letadla řízená na dálku a rakety. Je také jedním ze subdodavatelů součástí raketoplánu. Mimo jiné se BAI podílela na vývoji antiradarového potahu štítu v rámci programu neviditelných bombardérů a stíhaček. Tato společnost má obrovské zisky a v tom, čemu se věnuje, je velmi dobrá. Bullard má několik nejlepších inženýrů, jaké lze za peníze koupit. Je to nesmírně schopný muž, i když prchlivý a impulzivní. Ale taky je jeden z nejhorších. Chápete, co mám na mysli? Bez sebemenšího zaváhání ublíží nebo zlikviduje ty, kdo mu stoji v cestě. Bez ohledu na to, zda je to civilista nebo člověk v uniformě.“

„Pochopil jsem.“

„Dobrá. A teď poslouchejte. BAI provádí také výzkumnou činnost pro vlády cizích států. Některé nejsou zrovna přátelské. Práce tohoto druhu podléhá přísným kontrolám vývozu a převodu technologií. V tomto ohledu je velmi pečlivě sledována. Doposud se BAI držela v rámci zákonů – alespoň ve svých zařízeních v USA. Problém je s malou továrnou BAI na průmyslovém předměstí Florencie Lastra a Signa. Před několika lety tam BAI koupila zaniklou továrnu. Jejím vlastníkem kdysi býval Alfred Nobel.“ Muž se ironicky pousmál. „Je to taková roztažená, polorozpadlá stavba. Její centrum proměnila firma ve vysoce sofistikované zařízení pro výzkum a vývoj.“

Déšť stále bubnoval na střechu. Nad řekou zazářil blesk a ozvalo se slabé burácení hromu.

„My vlastně nevíme, co přesně BAI v té italské továrně dělá, ale máme nepřímé důkazy, že možná pracují na nějakém projektu pro Číňany. Loni jsme monitorovali sérii testů balistických střel nad zkušebním prostorem Lop Nur. Podle všeho je to raketa nového typu, speciálně vyprojektovaná tak, aby pronikla protiraketovým štítem z dílny Američanů.“

Pendergast přikývl.

„Raketa je zvláštní tím, že má nový aerodynamický tvar kombinovaný s nějakým speciálním povrchem nebo potahem, takže na radarech je neviditelná. Na Dopplerově radiolokátoru za sebou nezanechává dokonce ani tepelnou stopu ani tepelný vír. Ale ukazují se komplikace: ať Číňané dělají cokoli, nefunguje to. Doposud se všechny jejich rakety zničily při návratu do atmosféry.

A právě v tomto okamžiku vstupuje do hry BAI. To je přesně to, co dovedou. Domníváme se, že Číňané si pro řešení tohoto problému najali BAI. A domníváme se, že ho řeší ve florentské továrně.“

„Jak?“

„To nevíme. Vše napovídá tomu, že zničení má něco společného s rezonancí při návratu do atmosféry. Tvar rakety je nepřirozený, aby zůstala pro radar neviditelná, a téměř vůbec se nehodí k létání. Podobný problém vyvstal u neviditelného bombardérů, ale tehdy se vyřešil nějakými náročnými výpočty a simulacemi v aerodynamickém tunelu. Ale v tomto případě se raketa pohybuje mnohem rychleji, má balistickou dráhu letu a potýká se s mnohem rafinovanějším radarem. Odpověď leží někde na poli kvantové mechaniky, Fourierových transformací a takových záležitostí. Víte, o čem mluvím?“

„V podstatě ano.“

„Matematika vibrací, rezonance a tlumení. Raketa musí být dokonale aerodynamická a mít takový povrch, který na radaru zůstává černý, takže je nezaznamenatelná. Nemůže být nikde zakřivená, nesmí být na žádném místě drsná ani vyhlazená – to by způsobilo odraz nebo turbulenci viditelnou na Dopplerově radiolokátoru – a při tom všem musí být aerodynamická. Pokud někdo dokáže vyřešit složitý technický problém, pak BAI.“

„Tyhle desky jsou pro mě?“

„Ano.“

„Proč?“

Agent se poprvé podíval na Pendergasta a nic neříkající maska z obličeje spadla. Pendergast spatřil tvář nesmírně unaveného člověka. „Je to pořád stejné. CIA je objektem partyzánského politického tlaku. Bullard má kamarády ve Washingtonu. Bylo mi sděleno, abych vyšetřování Bullarda ukončil a nechal to tak. Koneckonců získal miliony pro nové volební kampaně šesti klíčových senátorů a kongresmanů. I prezidenta. Dostáváme otázky typu proč CIA znepokojuje tak obdivuhodného, čestného občana, když všude kolem nás je tolik cizích teroristů. Tu písničku přeci znáte sám.“

Pendergast jen přikývl.

„Ale vždyť ten bastard zaprodává Ameriku. Je zrádce přesně jako ty dobré americké společnosti, které prodávají dvojitou technologii do Íránu a Sýrie. Jestli se to Bullardovi podaří, USA vynaloží sto miliard dolarů na vývoj protiraketového systému, který bude v době rozmístění zastaralý. A když k tomu dojde, na hlavu CIA se snesou hromy a blesky. Administrativu postihne náhlá a úplná ztráta paměti, jak úmyslně zastavila naše vyšetřování. Kongres bude požadovat oficiální vyšetřování takzvaného selhání zpravodajských služeb. Stane se z nás fackovací panák pro všechny.“

„My v FBI o tom něco víme.“

„Rok a půl jsem věnoval vyšetřování Bullarda a nakonec budu mizera, pokud toho nenechám. Jsem vlastenec. Přeji si, abyste Bullarda odhalil. Nechci, aby nějaká nukleární střela zlikvidovala New York jen proto, že nějaký americký byznysman podplatil pár kongresmanů.“

Pendergast odložil desky stranou. „Proč já?“

„Slyšel jsem, že jste skutečně dobrý, i když pracujete u FBI.“ Dovolil si cynický úsměv. „A moc se mi líbilo, jak jste vlekl Bullarda na ústředí jako obyčejného kriminálníka. To chtělo pořádnou kuráž. Skutečně jste několik lidí pěkně naštval. Skvělá zábava.“

„Politováníhodné. Ale obávám se, že to není poprvé.“

„Měl byste si dávat pozor.“

„Budu.“

„V tom spisu nenajdete žádné horké zbraně, Bullard za sebou moc dobře zahladil stopy. Budete si muset všechno pečlivě naplánovat.“

Nastartoval, rozsvítil čelní světla, vyjel z místa, kde se otočil, a znovu se zařadil mezi ostatní vozy směřující na jih na dolní Manhattan. Nepromluvil, dokud nesjel z dálnice na 145. ulici. V dálce se vynořily mrakodrapy centra města jako blyštivé křišťály.

„Nikdy jste o mně neslyšel, já nikdy neslyšel o vás a tenhle rozhovor se nikdy neodehrál. V té složce byly vymazány všechny značky zpravodajské služby, takže i kdyby se ten materiál dostal zpátky do rukou CIA, nikdo nepozná, odkud vlastně pochází.“

„A nebudou přesto podezírat vás? Byl to přece váš případ.“

„Dělejte si starosti spíš sám o sebe a já zase o sebe.“

Vysadil Pendergasta pár bloků severně od jeho domu.

Když vystupoval z vozu, muž se k němu naklonil a znovu promluvil. „Agente Pendergaste?“

Pendergast se otočil.

„Když se vám nepodaří toho prevíta zmáčknout, zabijte ho.“

32

MUŽ, KTERÝ SI ŘÍKAL VASQUEZ, SE POZORNĚ ROZHLÉDL PO MALÉM prostoru, kde bude trávit příštích několik dní svého života. Před pár minutami byl hodně napjatý, připravoval si vše potřebné k práci, když se dveře do průjezdu na druhé straně silnice otevřely. Krátký kontrolní pohled do teleskopu potvrdil, že cíl odchází. Ale s ním byl ještě další člověk. Vasquez odložil pušku na stranu a do tabulky si napsal poznámku: 22.31.04. Dva muži přešli k autu zaparkovanému o kousek dál u chodníku, byl to neoznačený policejní vůz, zjevně vládní model.

Když vůz odjel, ve dveřích průchodu se krátce rozsvítilo bílé světlo, Vasquez uviděl, jak muž v černém smokingu zašel zase dovnitř. Zavřel za sebou. Podle všeho majordomus. Ale kdo kdy slyšel, že by v téhle části města měl někdo majordoma?

Vasquez v sobě potlačil lítost. Dokončit práci takhle rychle se málokdy podaří. Kromě toho se vždycky vyplácí být nadmíru opatrný. Odložil poznámkový blok a znovu se pustil do budování zabijáckého hnízda. Opuštěná místnost starého levného hotelu byla v troskách. V rohu se na hromadě válely použité jehly a kondomy, potrhaná matrace na podlaze s tmavou skvrnou uprostřed, jako by na ní někdo zemřel. Když si baterkou svítil kolem a rozhlížel se, švábi se v panice rozbíhali na všechny strany, jejich mastně hnědé krovky se tlumeně leskly, bezpočet jejich nožiček šustil jako suché listí. Ale Vasquez byl na takové věci zvyklý a tohle místo ho vysloveně potěšilo. Málokdy měl štěstí na tak ideální prostor. Sundal část překližkového bednění z jediného okna v místnosti a vrátil se znovu k přípravám.

Ano, to bude dokonalé. Okno bylo obrácené na sever, s výhledem na pobořené sídlo na Riverside Drive 891. Bylo to šílené místo, aby v něm žil ten člověk, který byl jeho cílem, ale každému své. O tři poschodí níže a naproti 137. ulice byl průjezd, jeho půlkruhová příjezdová cesta vedla pod obloukem z cihel a mramoru. Viděl pouze hranu dveří, kterými jeho cíl vycházel z domu a zase se vracel: těch, jimiž právě odešel. Zatím nepoužil jiné dveře – ale Vasquez pozoroval to místo všehovšudy dvanáct hodin. Ano, tohle bylo příjemné prostředí. V téhle části Harlemu, kde nejsou žádní zvědaví vrátní, kteří se potloukají před průčelími domů. Žádné skryté videokamery, žádné staré dámy, které by zavolaly policii, kdyby jen zakvílela toulavá kočka. V těchhle místech ani střelba nemusí být nutně důvodem, aby ji někdo zavolal. A co víc – Vasquez našel tuhle opuštěnou budovu přímo proti domu, kde bydlel jeho cíl. Jeho rezidence měla ukrytý suterénní vchod, kudy se chodilo do uličky, která ústí do 136. ulice.

Nic lepšího by si člověk nemohl přát.

Jeho cíl, agent FBI, jak se ukazovalo, je podle všeho muž s pravidelnými návyky. V nadcházejících dnech Vasquez zjistí, nakolik pravidelné jeho zvyky jsou. Jako při lovu zvěře i zde platí, že úspěch závisí na tom, jak člověk pozná model jeho chování. Vasquez měl v úmyslu stát se znalcem tohoto tvora. Naučí se, kterými dveřmi vchází a odchází a kdy, zjistí, kdo žije ve starém sídle, kdo je navštěvuje a jak je budova zabezpečena. Pochopením pohybu nahlédne do psychologie toho muže. Dokonce i lidé, kteří své zvyky mění ze strachu z vraždy, si vždy budují jen další vzor. Z toho mála, co zatím viděl, již pochopil, že má co do činění s výjimečně obezřelým a inteligentním cílem. Ale na druhou stranu Vasquez vždycky na začátku předpokládal, že cíl je obratnější, lstivější a chytřejší, než jaká byla skutečnost. Vasquez je vysledoval a pozabíjel všechny: federální agenty, diplomaty, členy gangů, méně významné hlavy států, dokonce fyziky. Své práci se věnoval dvaadvacet let ve dvaadvaceti zemích a nějaký ten trik se už naučil. Přesto však bylo moudré ponechat si trochu skromnosti.

Aniž by Vasquez pohnul čímkoli v místnosti, rozprostřel na podlahu a částečně také na stěny roli tlustého nepromokavého plátna a připevnil ho silnou páskou. Místnost se naplnila příjemně pronikavou vůní impregnované látky. Potom si rozložil nástroje, v hlavě si procházel seznam. Je tam všechno, to věděl předem, ale zkontroloval si to ještě dvakrát, jen pro jistotu. Vyndal remingtonku M21, rychlopalnou pušku, ujistil se, že zásobník je naplněný jednapadesáti náboji 7.62, jeho oblíbenými. Zbraň měla starý design, ale Vasqueze nezajímaly nejmódnější parádičky a vynálezy: pro něj byla nejdůležitější jednoduchost, přesnost a spolehlivost. Zaklapl zásobník na místo, zkontroloval teleskopické hledí. Spokojeně odložil zbraň stranou a pečlivě rozložil balíčky sušeného hovězího masa a barely vody postačující na pět dní. Potom pustil laptop, vedle něj si připravil tucet balíčků nových baterií. Kontrola brýlí pro noční vidění potvrdila, že jsou v perfektním stavu. Potom se přesunul do vzdáleného rohu, sestavil si umyvadlo a kloset, při práci si svítil baterkou. Nebude ho nikdo rušit: dveře už zamkl a šroubky zafixoval bateriovým šroubovákem a přelepil páskou, aby tudy nepronikalo světlo. Malé koupelnové okénko vzadu mu zajišťovalo přísun vzduchu.

Vrátil se dopředu, zhasl světlo a sundal kus překližky z otvoru pro střílení: otvoru velkého tak akorát pro hlaveň a teleskop. Připravil si stativ a na něj přimontoval přední část podpěry. Velmi pečlivě namířil pušku na vstup do průjezdu, do výše hlavy dospělého člověka. Potom se natáhl pro ruční laserové zaměřovací zařízení a namířil ho na vstupní dveře do sídla. Ukázal mu vzdálenost 30,66 metru. Pro pušku s přesností na vzdálenost větší než pět set metrů je 30 metrů jako nic. Až ta chvíle přijde, vystřelí do studeného vzduchu, na terč venku: podmínky, které měl nade vše nejraději. Několik posledních úprav a zbraň byla připravena. Zabijácké hnízdo vystláno.

Vasquez se znovu podíval do hledí. Dům byl tichý a temný, okna zabedněná. Nebyl to normální dům. Uvnitř se určitě dělo něco pokoutního. Ale protože se kvůli tomu nestane cíl o nic víc nevypočitatelnější, bylo mu to vlastně jedno. Musí odvést svoji práci omezenou dostřelem a určitým časem. Bylo mu fuk, kdo si ho najal a proč. Šlo mu jen o jediné: o dva miliony dolarů, které se objeví na jeho kontě. Nic víc nepotřeboval vědět.

Vrátil se znovu k trpělivému pozorování. Občas si s oblibou říkal, že je svým způsobem přírodovědec, který studuje zvyklosti plachých lesních stvoření. Příroda ho obdařila dokonalou směsí inteligence, disciplíny a dispozic pro vysedávání v úkrytu, jako to dělají lovci v džungli, pro pozorování, pořizování poznámek, hledání vzorců chování.

To se nedalo penězi zaplatit. A kromě toho: nic se nedá srovnat se vzrušením z vraždy.

33

BYLA SKORO PŮLNOC, JAK D’AGOSTA ZJISTIL POHLEDEM NA HODINKY, a Haywardová ještě seděla u pracovního stolu. V ostatních kancelářích oddělení vyšetřování vražd bylo ticho jako v hrobě: jen noční směna bděla o poschodí níž. Haywardová byla sama. Jediné světlo i jediné zvuky se nesly pouze z její kanceláře. Zvláštní, když si člověk uvědomí, že k většině vražd v New Yorku dochází v noci. Je to jako u každé jiné práce, pomyslel si D’Agosta. Průměrný člověk nemá chuť investovat do ní víc hodin, než je nezbytně nutné.

Připlížil se ke dveřím a naslouchal. Slyšel klapání klávesnice počítače. Takhle ctižádostivého policistu ještě nepotkal. Trochu mu to nahánělo hrůzu.

D’Agosta zaklepal.

„Dále.“

Kancelář byla příšerná: na všech židlích se válely papíry, policejní rádio skřehotalo, laserová tiskárna v rohu kňourala. Až pozoruhodně se nepodobala většině kanceláří policejních kapitánů – bez poskvrnky a zcela prostých jakékoli skutečné práce.

Vzhlédla. „Co tě vede tak pozdě až sem?“

D’Agosta si odkašlal. Bude to hodně těžké. Pendergast – poté, co zmizel z povrchu zemského na víc než hodinu – se před půlhodinou ukázal v jeho hotelovém pokoji. I když mu sdělil pár hodně cenných podrobností o tom, co se přihodilo, vypadal téměř čile, pokud to vůbec bylo možné. A potom rychle poslal D’Agostu s úkolem – tímhle úkolem –, protože věděl, že on sám by to nedokázal.

„Zase jde o Bullarda,“ vysvětlil.

Haywardová si povzdechla. „Odsuň tamty papíry a posad se.“

D’Agosta odsunul hromadu z jedné židle a posadil se. Haywardová měla rozepnutou halenku u límečku, byla bez čepice a měla rozpuštěné vlasy. Překvapilo ho, jak jsou dlouhé a padají v lesklých vlnách přes ramena. Přestože kancelář byla tak zaneřáděná, vyjímala se v ní moc dobře, svěže. Podívala se na něj se směsicí pobavení a – čeho ještě? Zalíbení? Ale ne: to jen takhle v noci pracuje jeho představivost.

D’Agosta vyndal desky a položil je na stůl. „Tohle získal Pendergast, nevím jak.“

Haywardová desky vzala, podívala se na ně a upustila je, jako by to byl kus rozžhaveného železa. „Ježíši, Vinnie. Tohle podléhá úřednímu utajení!“

„Nepodléhá, ani náhodou.“

„Za žádnou cenu to nebudu číst. Nikdy jsem to neviděla. Dej to pryč.“

„Dovol, abych ti stručně převyprávěl obsah –“

„Panebože ne.“

D’Agosta seděl a v duchu si kladl otázku, jak to udělá. Jednoduše jí to všechno převypráví.

„Pendergast chce, abys zařídila odposlech Bullardových telefonů.“

Haywardová na něj zírala dobrých deset vteřin. „Proč to nezařídí přes FBI?“

„Nemůže.“

„Copak Pendergast nemůže někdy aspoň něco udělat podle předpisů?“

„Bullard je příliš mocný. FBI je politický nástroj, a to nedokáže změnit dokonce ani Pendergast. Ale ty se můžeš bez problémů obrátit na úřad státního žalobce, aby uplatnil hlavu tři.“

„Nemohu využít spis podléhající úřednímu utajení, abych získala oprávnění k odposlechu telefonu!“ Vyskočila, oči jí blýskaly.

„Ne. Ale mohla bys použít vyšetřování vraždy jako zástěrku.“

„Vincente, ty ses snad zbláznil. Proti Bullardovi nemáme jediný důkaz. Žádného svědka, který by mohl potvrdit, že byl na místě činu. Žádný motiv, žádné spojení ani se žádnou z těch vražd, ani s jejími oběťmi.“

„Telefonní hovory.“

„Telefonní hovory!“ Chodila za stolem. „Spousta lidí spolu mluví telefonem!“

„Počítač měl napěchovaný zakódovanými soubory tak, že jsou prakticky nedobytné.“

„Já si kóduju e-maily, které posílám své matce. Vincente, to není důkaz. To je jenom jedna ze záležitostí z titulní strany Timesů, která vyzní tak, že upíráme lidem jejich ústavní práva. Kromě toho sám víš, jak strašně těžké je získat povolení k odposlechu. Tvoje poslední možnost je předložit důkaz.“

„Měla by sis přečíst tu složku. Bullard podle všeho předává vojenskou technologii Číňanům.“

„Žádala jsem tě, abys mi neříkal, co v té složce je.“

„Má v Itálii společnost, a ta pomáhá Číňanům vyvinout raketu, která dokáže proniknout americkým raketovým štítem. Ten se v současné době vyvíjí.“

„To je mimo mou jurisdikci asi jako kapesní zloděj někde v Mongolsku.“

„Bullard má prominentní kamarády ve Washingtonu. Každému cpe peníze na kampaň. Takže ani FBI, ani CIA se do toho nechtějí pouštět.“

Chodila po místnosti celá rudá, vlasy jí poskakovaly po ramenou.

„Podívej, Lauro, oba jsme Američané. Bullard je prevít, zaprodává Ameriku a nikdo s tím neudělá naprosto nic. Ty potřebuješ jedinou věc – předstoupit před soudce s dobře propracovaným případem. Tak dobře, možná to není tak úplně podle předpisů.“

„Vincente, předpisy mají svůj smysl.“

„Jo, ale bývají chvíle, kdy prostě musíš udělat to, co je správné.“

„Správné je respektovat předpisy.“

„Ne když jde o něco takového. New York je stále cíl teroristů numero uno. Bůh ví, komu Bullard prodává své služby. Jakmile se tahle technologie dostane na černý trh, nemáme tušení, kde skončí.“

Haywardová si povzdechla. „Podívej, mám hodnost detektiva kapitána v oddělení vyšetřování vražd v New York City. Ve Spojených státech jsou stovky tisíc talentovaných lidí – špionů, vědců, diplomatů –, jejich práce je vypořádat se s lidmi, jako je Bullard.“

„Jo. Ale teď zrovna jsi ten odborník ty. V té složce se píše o tom, že má dojít k něčemu velkému. Poslouchej, Lauro, nic nemůže být snazší než odposlech telefonu. Bullard je uprostřed Atlantského oceánu. Máme číslo jeho satelitního telefonu, máme seznamy čísel, na která volal. Všechno je v té složce.“

„Na satelitní telefon nemůžeš namontovat odposlouchávací zařízení.“

„Já vím. Mohli bychom napíchnout pevné linky jeho dobrých kamarádů a monitorovat hovory z jejich strany.“

„To nám nepomůže, pokud zavolá na neregistrované číslo.“

„Je to lepší než nic.“

Haywardová ještě několikrát obešla kancelář, potom se před ním zastavila. „Tohle není náš problém. Odpověď zní ne.“

D’Agosta se pokusil usmát, ale nepodařilo se mu to. Tak to je. Člověk se nestane mezi detektivy nejmladší ženou v hodnosti kapitána v New Yorku porušováním předpisů a vzpurností. Měl předpokládat, že se mu dostane takové odpovědi, ještě před tím, než otázku vůbec položil.

Vzhlédl. Upřeně na něj hleděla. „Nelíbí se mi tenhle tvůj výraz, Vincente.“

Pokrčil rameny. „Musím jít.“

„Vím, co si myslíš.“

„Takže ti to ani nemusím říkat.“

Obličej jí rudl zlostí. „Myslíš si, že jsem kariéristka, že jo?“

„To jsi řekla ty, ne já.“

Prošla k němu kolem stolu. „Jsi pěkný prevít, víš to? Musela jsem toho hodně vydržet jako dopravní policistka, měla jsem spoustu problémů s chlápky, kteří si mysleli, že pracuju až moc tvrdě. Nic takového už nedopustím. Když je chlap ambiciózní, tak se tomu říká elán. Když je ambiciózní žena, je kariéristka a čubka.“

Teď zase cítil D’Agosta, že vyletí zlostí. Ženy vždycky hádky převedou do problému muž-žena. Je to jen kouřová clona. „Podívej, věci můžeš dělat buď dobře, nebo bezpečně. A ty jsi zcela zjevně na straně bezpečí. Fajn. Nebudu ti stát v cestě za hodností komisaře Haywardové.“

D’Agosta vstal, zvedl stoh papírů, které předtím položil na podlahu, a zase je vrátil na židli. Potom ze stolu vzal složku podléhající úřednímu utajení. Když se otočil, zjistil, že ona stojí tak, aby se nedostal ke dveřím.

Trpělivě čekal, až ustoupí stranou. Ani se nehnula.

Stál dál.

„Odcházím.“ Postoupil o krok, ale ona se ani nepohnula. Byla tak blízko něj, že cítil její teplo, vůni šamponu ve vlasech.

„To jsi řekl pěknou volovinu.“ Obličej měla stále rudý.

Pokusil se ji obejít, ale ona mu znovu zastoupila cestu, že do ní skoro narazil.

„Poslouchej,“ začala. „Mám tuhle zemi ráda jako každý jiný. A taky vím, že jsem v tomhle oddělení odvedla pořádný kus práce, vyřešila jsem spoustu případů, hodně lidí jsem dostala za mříže. Jsem schopná, protože postupuju podle předpisů. Tuhle hloupost prostě neudělám.“

D’Agosta mlčel. Stál jen pár centimetrů od ní, ztěžka dýchal, vdechoval její zlobu, její parfém, její vůni. Uvědomoval si její modré oči, její slonovinovou pleť. Postoupil o krok dopředu a jejich těla se dotkla. Bylo to jako náhlý elektrický kontakt. Stáli tak chvilku, oba ztěžka dýchali, jejich zloba se proměňovala v něco jiného. Naklonil se a jejich ústa se spojila. Při polibku cítil, jak se na něj tlačí svými ňadry.

Pohladila ho za krkem a přitáhla ho k sobě, takže se teď dotýkali celým tělem. Potom ji naprosto neuvědoměle objal oběma rukama a pevně k sobě přitiskl. Téměř nedokázal ovládnout vlnu vzrušení, která ho zasáhla, a lapal po dechu, když ji zlehka líbal na bradě, na krku, na rameni. Pohnula se v jeho objetí a povzdechla si, cítil její horký dech na své tváři, když uchopila jeho ušní lalůček mezi zuby, nejprve něžně, potom pevněji. Přitáhla ho ke stolu, položila se a on na ni, stále ho líbala. Bojoval s knoflíčky její halenky, potom s háčky podprsenky a ve chvíli, kdy spatřil její obnažená ňadra, ucítil další, ještě silnější vlnu vzrušení. Přejela rukama z jeho ramen, opsala linie trupu, břicha, dostala se ke kalhotám, rozepnula pásek, zip a pomalu ho osvobodila. Hladila ho, pomaličku, a on se proti své vůli zajíkl, když jí sáhl na lem sukně, zajel rukou pod ni a sundal jí kalhotky. Trochu zavrávorala ve chvíli, kdy do ní vstoupil, zvedla k němu boky a prohnula se v zádech, aby pronikl ještě hlouběji. Chvilku tak zůstali, upřeně si hleděli do očí. Haywardová rozevřela rty, potom zaklonila hlavu a zasténala. Objal ji kolem stehen a znovu a znovu do ní vnikal, něžně, rozvážně, papíry padaly na podlahu…

… A potom, v náhlé záplavě rozkoše, bylo po všem. Držela ho, tmavé vlasy měla rozcuchané, zrychleně dýchala, křeče, kdy se stahovala a uvolňovala, pomalu ustupovaly. Ještě dlouho se objímali. A přece ho až příliš záhy políbila a jemně odstrčila. Teprve potom si D’Agosta uvědomil, že ještě nepochopil, co se vlastně stalo. Svůj zmatek se pokusil zakrýt tak, že se od ní odvrátil a upravil si oblečení, aby vypadalo normálně. Při tom si uvědomil, že si vůbec nevzpomíná, co je vedlo k jejich náhlému objetí. Jednoduše se přitahovali jako dva magnety. Něco takového se mu ještě nikdy nestalo. Nevěděl přesně, jestli má mít povznesenou náladu, cítit rozpaky nebo být nervózní.

Za sebou uslyšel její smích. „Nebylo to špatné,“ řekla, hlas měla trochu zastřený. „Myslím na zničenou a vyřízenou ztracenou existenci. Příště bychom možná raději měli zavřít dveře.“ Usmála se na něj zpod rozcuchané hřívy černých vlasů, skvrny červeně mizely na krku, ňadra se jí vzdouvala a klesala, jak si uhlazovala sukni. „Víš, co se mi na tobě líbí, Vincente?“

„Ne.“

„Máš opravdu zájem – o svou práci, o ten případ a především o spravedlnost. Jde ti o to.“

D’Agosta, ještě omámený z toho, co se stalo, byl trochu mimo. Projel si nikou vlasy, upravil kalhoty. Nevěděl přesně, jak to myslela.

„Asi by sis zasloužil hlavu 3. Když se nad tím zamyslím, nejspíš na něco přijdu.“

Chvilku mlčel. „Ale kvůli tomu jsem ne –“

Narovnala se a přiložila mu ukazováček na ústa. „Svojí bezúhonností jsi právě získal hlavu 3. Ne tím – tím druhým.“ Potom se znovu usmála. „Já ti něco řeknu. Trochu se to teď obrátilo. Udělej, co musíš udělat. Potom mě můžeš vzít na pěknou dlouhou romantickou večeři při svíčkách.“

34

ODPOSLOUCHÁVACÍ MÍSTNOST V BUDOVÉ FBI NA DOLNÍM MANHATTANU byl těžko definovatelný prostor ve třináctém poschodí mrakodrapu. D’Agostovi připadala jako klasická kancelář: zářivka na stropě, neutrální koberec a nespočet totožných kójí dohromady tvořily lidské mraveniště. Šíleně depresivní.

Obezřetně se rozhlédl, napůl doufal a napůl se obával, že tam někde na něj bude čekat Laura Haywardová. Ale byl tam jen jeden detektiv, Mandrell: ten, který mu volal v době oběda, že z úřadu státního zástupce získali povolení podle hlavy 3. FBI se svým vynikajícím vybavením to uskuteční společně s Newyorským policejním sborem. Když se do toho zapojila newyorská policie, byla celá záležitost politicky jaksi přijatelnější.

„Seržante,“ řekl Mandrell, když si s ním potřásal rukou. „Všechno je zařízeno. Je agent, ehm, Pendergast –“

„Tady,“ křikl Pendergast, který právě vcházel do místnosti. Jeho bezvadně střižený oblek, dokonale vyžehlený, se pod umělým světlem matně leskl. D’Agosta si v duchu kladl otázku, kolik stejných černých obleků ten člověk vlastně má. Nejspíš má v Dakotě a v sídle na Riverside Drive zvláštní místnosti určené výhradně pro ně.

„Agente Pendergaste,“ obrátil se k němu D’Agosta, „tohle je detektiv seržant Mandrell z 21. okrsku.“

„Těší mě.“ Pendergast ze zdvořilosti krátce potřásl nabízenou rukou. „Promiňte, že jsem nepřijel dříve. Špatně jsem odbočil. Tato budova člověka zmate.“

Budova FBI? Člověka zmate? Pendergast sám byl od FBI, musel tady někde mít kancelář. Nebo ne? D’Agostu napadlo, že ani jedinkrát jeho kancelář neviděl, ani ho Pendergast nikdy nepozval, aby tam za ním přišel.

„Tudy,“ pokynul Mandrell a vedl je labyrintem kójí.

„Výborně,“ zamumlal Pendergast za D’Agostou, když společně kráčeli za detektivem. „Budu muset kapitánu Haywardové osobně poděkovat. Skutečně nám hodně pomohla.“

Pomohla, to ano, pomyslel si D’Agosta s důvěrným úsměvem. Celá ta předchozí noc – Pendergast odjel s tím záhadným člověkem, potom setkání s Laurou Haywardovou, které se tak nečekaně vyvinulo – připadalo mu to jako ve snu, neskutečné. Musel se hodně ovládat, ráno měl sto chutí jí zavolat. Doufal, že stále ještě chce s ním jít na dlouhou večeři při svíčkách. V duchu si kladl otázku, jestli to nějak zkomplikuje jejich pracovní vztah, dospěl ke kladnému závěru a uvědomil si, že jemu to zase tolik vadit nebude.

„A jsme tady,“ řekl Mandrell a vešel do jedné kóje. Vypadala stejně jako všechny ostatní: stůl s nástavcem, počítačová sestava s připojenými reproduktory, pár židlí. Mladá žena s krátkými blond vlasy seděla u počítače a psala.

„Tohle je agentka Sanborneová,“ řekl Mandrell. „Monitoruje telefon Jimmyho Chaita, Bullardovy pravé ruky tady ve Státech. V přilehlých kójích máme agenty, kteří zaznamenávají telefonáty dalšího půl tuctu Bullardových spolupracovníků. Agentko Sanborneová, toto je seržant D’Agosta z policejního oddělení v Southamptonu a zvláštní agent Pendergast.“

Sanborneová pokývla hlavou, oči se jí rozšířily, když slyšela Pendergastovo jméno.

„Máte něco?“ zeptal se jí Mandrell.

„Nic zajímavého,“ odpověděla. „Před několika minutami si Chait chvíli povídal s dalším spolupracovníkem, podle všeho čekají, že jim každou chvíli zavolá Bullard.“

Mandrell přikývl a obrátil se k D’Agostovi. „Kdy jste naposledy odposlouchával telefon, seržante?“

„Nějakou dobu to už je.“

„Tak já vás do všeho rychle zasvětím. Dneska všechno dělají počítače, každé telefonní číslo má přidělený jeden počítač. Telefonní linka je propojená přes toto rozhraní a hovory jsou nahrávány digitálně. Už se nepoužívají pásky. Agentka Sanborneová, která bude texty přepisovat, může použít buď klávesnici, nebo nožní pedál.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. Bylo to na hony vzdálené způsobu, který se používal v polovině sedmdesátých let, kdy k policii nastoupil.

„Zmínil jste se o Číňanech,“ připomněl Mandrell. „Budeme potřebovat překladatele?“

„Pravděpodobně nikoli,“ odpověděl Pendergast.

„Pro každý případ máme jednoho člověka připraveného.“

V kóji bylo ticho, když se Mandrell a Sanborneová dívali na monitor.

„Vincente,“ zamumlal Pendergast a vzal ho stranou. „Chtěl jsem vám něco říct. Učinili jsme významný objev.“

„Jaký?“

„Beckmann.“

D’Agosta se na něj zostra podíval. „Beckmann?“

„Víme, kde teď je.“

„No páni! Kdy jste to zjistili?“

„Včera pozdě v noci. Po tom, kdy jsem vám volal kvůli odposlouchávání.“

„Proč jste mi to neřekl dřív?“

„Volal jsem vám, jakmile jsem se to dověděl. V hotelu to u vás nikdo nezvedal. A mobil jste měl vypnutý.“

„Aha. No, byl vypnutý. Omlouvám se.“ D’Agosta se odvrátil, cítil, jak rudne.

Byl uchráněn dalších dotazů, když se ozvalo pípání.

„Někdo telefonuje,“ řekla agentka Sanborneová.

Na monitoru se ukázalo malé okénko plné údajů v řádcích. „Chait zvedá sluchátko,“ řekla a ukázala na okénko. „Vidíte?“

„Kdo mu volá?“ zeptal se D’Agosta.

„Teď se právě zobrazuje číslo. Hned zapnu zvuk.“

„Jimmy?“ ozval se vysoce položený hlas přes počítačový reproduktor. „Jimmy, jsi tam?“

Sanborneová začala rychle psát, zaznamenávala slovo od slova. „Tohle je jeho telefonní číslo,“ řekla. „Nejspíš volá jeho žena.“

„Jo,“ odpověděl hluboký hlas se silným přízvukem z New Jersey. „Co chceš?“

„Kdy přijdeš domů?“

„Nejspíš se trochu opozdím.“ V pozadí se ozval hukot, jako by to byl vítr.

„Ne, Jimmy – dneska ne. Odpoledne k nám přijdou Fingermanovi, nezapomněl jsi? Kvůli tomu zimnímu pronájmu v Kissimmee?“

„Na to kašlu. K takový volovině mě přece nepotřebuješ.“

„No, jen do toho. Mluv se mnou tímhle tónem. Máš pravdu. K takový volovině tě nepotřebuju. To, co skutečně potřebuju, je, aby ses zastavil u Pasqualea a vyzvedl pár táců klobás a paprik. Nemám vůbec co podat.“

„Tak laskavě zvedni zadek a něco uvař.“

„Tak hele, ty –“

„Přijdu domů, až to bude možné. Teď mi dej pokoj, čekám telefon.“ A linka byla hluchá.

Chvíli bylo ticho, přerušované jenom klapáním klávesnice počítače, jak agentka Sanborneová dokončovala přepis.

„Rozkošný páreček,“ poznamenal D’Agosta. Odvedl Pendergasta kousek stranou. „Jak jste našli Beckmanna?“

„Jeden můj známý nám pomohl – vlastně je to invalida –, je nesmírně schopný, dokáže vyhledat i ty nejobtížnější informace.“

„Nesmírně schopný mi zní jako podceňování. Nikdo jiný toho člověka nedokázal najít. Tak kde tedy Beckmann je?“

Ale znovu je vyrušilo zvonění z počítače. „Máme další hovor,“ řekla Sanborneová.

„Příchozí, nebo odchozí?“ zeptal se Mandrell.

„Příchozí. Ale číslo je blokováno, nemám žádné údaje.“

Na chvíli se přes reproduktory počítače ozvalo pískání. „Jo?“ řekl Chait.

„Chaite,“ odpověděl hlas.

D’Agosta hned poznal rozmrzelý tón: projela jím vlna záště.

Chait ho také poznal. „Ano, pane Bullarde.“ Najednou ten nadutec mluvil hodně servilně.

„Bullard nejspíš volá ze satelitního telefonu,“ řekl D’Agosta. „Proto se nezobrazí číslo.“

„To nevadí.“ Mandrell ukázal na řádku čísel na monitoru. „Vidíte to? Tohle je místo, kde je Chaitův mobil. Tohle je uzel mobilního telefonního spojení, odkud vychází signál, ten nám umožní určit, kde se teď nachází.“ Z poliček nad stolem vyndal tlustý manuál a začal jím listovat.

„Všechno je zařízeno?“ zeptal se Bullard.

„Ano, pane. Všichni muži dostali instrukce.“

„Nezapomeňte, co jsem vám říkal. Nechci slyšet žádné výmluvy. Prostě dělejte všechno, jak vám říkám. Projděte to, podle čísel.“

„Jako by se stalo, pane Bullarde.“

Mandrell vzhlédl od manuálu určení místa mobilního telefonu. „Chait je v Hobokenu v New Jersey.“

„Všechno vyjde,“ ujišťoval ho Bullard. „Číňani tam budou včas.“

„Kde?“ zeptal se Chait.

„Na původně dohodnutém místě. V parku.“

Mandrell vzal D’Agostu za paži. „Chait se právě přesunul jinam,“ řekl.

„Co to znamená?“

„Pohybuje se.“ Mandrell listoval manuálem, hledal nové místo. „Teď je uprostřed Union City.“

„Veřejnou dopravou by se tak rychle nepřesunul,“ řekl Pendergast. „Musí být v autě.“

Bullard znovu promluvil. „Nezapomeňte. Očekávají zprávu, jak budeme postupovat při výměně platby. Víte, co jim máte dát, že?“

„Ano.“

Pendergast vyndal svůj telefon a rychle navolil číslo. „Chait je na cestě k místu setkání. Musíme tam poslat jednotku, zaměřit polohu toho místa.“

„Zprávu očekávám bezprostředně po setkání,“ štěkl Bullard.

„Zavolám vám do devadesáti minut.“

„A Chaite? Žádný podrazy, jasný?“

„Jistě, pane.“

Ozvalo se klapnutí, pískot statické elektřiny, počítač znovu pípnul, čímž oznámil přerušení spojení.

„Znovu se změnilo místo mobilu,“ řekl Mandrell, díval se na monitor.

D’Agosta se otočil na Pendergasta. „Říkal do devadesáti minut? Co to hergot znamená?“

Pendergast zavřel svůj telefon, dal si ho do kapsy. „To znamená, že k jejich setkání dojde do té doby. Tak jdeme, Vincente. Nesmíme ztratit ani chvilku.“

35

D’AGOSTA UHÁNĚL PO SPIRÁLE NA SJEZDU Z MOSTU GEORGE WASHINGTONA a zařadil se do jízdního pruhu pro rychlá vozidla. Jel jako blázen. Když se New Jersey Turnpike rozdělila a doprava už nebyla tak hustá, zapnul na palubní desce majáček a roztočil sirénu. Odbočil na západ na I-80, ztěžka dupl na pedál. Silný motor sedanu ho poslechl a za chvíli ujížděl rychlostí 160 kilometrů za hodinu.

„Osvěžující,“ mumlal Pendergast.

Chráněná frekvence vysílačky zaskřípala a ozvalo se: „Tady 602. Vidíme cíl. Je to TV dodávka se satelitní anténou, s písmeny WPMP, Hackensack, jede na západ po 80 nedaleko exitu 65.“

D’Agosta zrychlil na 190.

Pendergast sundal mikrofon. „Jsme jen pár kilometrů za vámi. Zpomalte, zařaďte se do jiného pruhu a držte se z dohledu. Konec.“

Všechno se dělo úžasnou rychlostí. Pendergast inicioval federální sledování signálu Chaitova mobilního telefonu, vyžádal si služební vůz a za volant posadil D’Agostu. West Side Highway byla milosrdně téměř bez aut a Manhattan se jim podařilo projet za pouhých deset minut.

„Kam si myslíte, že vlastně jedeme?“ zeptal se D’Agosta.

„Bullard se zmínil o nějakém parku. Víc zatím nevíme.“

Koutkem oka D’Agosta zaregistroval, že si Pendergast i přes tu šílenou rychlost rozepnul bezpečnostní pás a sklonil se dopředu. Teď agent přejížděl nehty kobereček na podlaze, třel si o něj i dlaně. D’Agosta už dříve viděl, jak ten člověk dělá nejrůznější podivnosti, ale tohle byl vrchol. Napadlo ho, že agenta požádá, aby toho nechal.

„Cíl odbočuje z dálnice na výjezdu 60,“ zaskřípělo rádio. „Sledujeme ho.“

D’Agosta zpomalil. Další minuta a odbočil na stejném výjezdu.

„Cíl pokračuje na sever na McLean.“

„Míří do Patersonu,“ poznamenal D’Agosta. V tom městě nikdy nebyl, ale projížděl kolem na dálnici bezpočtukrát: dělnické město s domy z červených cihel, které své nejlepší dny prožívalo asi tak před sto lety. Připadalo mu to jako podivný cíl cesty.

„Paterson,“ opakoval Pendergast hloubavě a otíral si špinavýma rukama obličej a krk. „Kolébka Americké průmyslové revoluce.“

„Kolébka? Mně spíš připadá jako otevřená rakev.“

„Je to město s velmi živou historií, Vincente. Některá historická sídliště jsou docela hezká. Ale předpokládám, že tam asi nepojedeme.“

„Cíl sjíždí z McLean,“ řekl hlas z rádia. „Míří doleva na Broadway.“

D’Agosta se hnal po McLean Highway. Spustil sirénu, aby mohl křižovatky projet na červenou. Napravo od nich tekla řeka Passaic, v podzimním světle hnědá a pochmurná. Když odbočili na Broadway, ošuntělou a sešlou vypnul sirénu a zhasl majáček. Teď už byli blízko, hodně blízko.

„Seržante,“ ozval se najednou Pendergast, „jeďte, prosím, do téhle ulice s obchody vpravo. Musíme si udělat krátkou zastávku.“

D’Agosta se na něj překvapeně podíval. „Nemáme čas.“

„Ale máme, věřte mi.“

D’Agosta pokrčil rameny. Operace formálně spadala do kompetence FBI a Pendergast ji měl na starosti: Haywardová ho v tom ujistila. Velitelský vůz patřil FBI a on sám byl z policejního oddělení v Southamptonu, což by určitě nikomu nemuselo vadit. Soupeření mezi jednotlivými složkami bude potlačeno na minimum. V pravý okamžik, kdy by všechno mohli městští strážníci zpackat, přivolá Pendergast místní.

Nákupní centrum představovala řada omšelých obchodů s prosklenými průčelími kus od parkoviště, které se tu objevovaly a po čase osiřely. Polovina z nich byla opuštěná a D’Agosta netušil, co má Pendergast v úmyslu. Měl co dělat, aby to sem stihli v tak dobrém čase, a teď tím drahocenným časem agent nezřízeně plýtvá.

„Tamhle,“ ukázal Pendergast. „Až na konci.“

D’Agosta předjel před poslední obchod. Stál tam zaparkovaný žlutý dumpster, samý dolík a jizva, sešlý věkem. Vůz ještě ani nezastavil a Pendergast už vystoupil, běžel do obchodu. D’Agosta nadával, bouchl do volantu. Ztratí nejméně pět minut. Sice si už trochu zvykl na Pendergastovo nevysvětlitelné chování, ale tohle už bylo skutečně příliš.

„Cíl míří do East Side Park,“ ozval se klidný hlas z prvního vozu. „Něco se tam děje. Vypadá to jako přehlídka modelů raket nebo něco podobného.“

D’Agosta uslyšel křik a viděl Pendergasta, jak vybíhá z obchodu, přes jednu ruku má přehozené nějaké oblečení a ve druhé drží boty. Chvilku po něm vyběhla nějaká tlustá žena.

„Pomoc!“ hulákala na celé kolo. „Policie! Doufám, že jsi na sebe hrdej, krást takhle u Armády spásy. Ty – holomku zatracenej!“

„Děkuji, madam,“ řekl Pendergast, zmuchlal stodolarovou bankovku a hodil ji přes rameno ve chvíli, kdy naskakoval na zadní sedadlo. D’Agosta šlápl na plyn, zůstal po něm jen otisk pneumatik na silnici a oblak kouře.

„Odvážím se tvrdit, že naše zdržení nebylo více než dvouminutové,“ ozval se Pendergast ze zadního sedadla. D’Agosta se díval do zpětného zrcátka a viděl, jak si agent sundává sako a kravatu.

„Dvě minuty jsou při takovéhle akci hodně dlouhá doba.“

„Budu muset lidem z Armády spásy něco poslat za své nepředložené chování.“

„Jedou do East Side Parku.“

„Velmi dobře. Objeďte park, prosím vás, a vjeďte tam z jižní strany. Potřebuji ještě trochu času.“

D’Agosta projel kolem parku – stěny zeleně po levé straně, která přesahovala betonovou opěrnou zeď – a zahnul doleva na Derrom Avenue. I když v těsné blízkosti byla zchátralá a zbědovaně vyhlížející Broadway, domy tady byly pozoruhodně velké a dobře udržované, pozůstatky z dob, kdy Paterson býval modelovým průmyslovým městem.

Pendergast zezadu recitoval:

Věčně spící,

jeho sny

se procházejí městem,

kde setrvává inkognito.

D’Agosta se znovu podíval do zpětného zrcátka, skoro sešlápl brzy, jak se lekl, když na zadním sedadle uviděl, že na něj upřeně hledí úplně cizí člověk. Byl to Pendergast, který se nějakým podivuhodným způsobem zamaskoval a úplně změnil.

„Četl jste někdy Patersona od Williama Carlose Williamse?“ zeptal se zezadu pobuda.

„Nikdy jsem o tom ani neslyšel.“

„Škoda.“

„Nesmrtelný se nehne ani nezvedá a málokdy je vidět, ačkoliv dýchá a lehkosti jeho intrik čerpajících svou podstatu z hluku tekoucí řeky rozveselují tisíc robotů.“

D’Agosta zavrtěl hlavou a něco si pro sebe brumlal. Přejel kolem několika bloků, znovu odbočil vlevo a vjel do parku kolem sochy Kryštofa Kolumba.

East Side Park byl travnatý kopeček s několika vysokými stromy, které vrhaly dlouhé stíny. Ze všech čtyř stran byl těsně obklopený domy. Po jeho obvodu se klikatila cesta, D’Agosta na ni zajel autem a prokličkoval kolem rozmanitých přístavků ze slepence v různém stadiu rozkladu. Betonové lavičky s laťkami natřenými nazeleno byly rozestavěné kolem vozovky. Kousek dál se cesta stáčela k výšině korunované fontánou obklopenou černým plotem z tepaného železa. Tam bylo u obrubníku zaparkováno několik aut, včetně jejich prvního vozu, takže už tak úzká silnice byla téměř neprůjezdná. Vepředu si D’Agosta všiml televizního vozu. Stál na trávě mezi tenisovými kurty a baseballovým hřištěm. Na hřišti samotném skotačil hlouček dětí, které vystřelovaly modely raket. Dohlíželo na ně pár rodičů. Muž s televizní kamerou stál u auta a filmoval.

„Tohle je výjimečně dobře naplánované setkání, Vincente,“ řekl Pendergast, když pomalu projížděli kolem. „Setkají se uprostřed parku. Tady je v žádném případě nikdo nenapadne ze zálohy. A obklopují je hlučné děti a dunění raket, které hravě srazí na kolena každé dálkové elektronické pozorovací zařízení. Ten člověk s kamerou je jejich pozorovatel, je na hlídce a z naprosto jasného důvodu se rozhlíží kolem pomocí teleobjektivu. Bullard zjevně své muže dobře vycvičil. Ještě chvilku popojíždějte, prosím, Vincente: právě přijíždějí Číňané.“

Ve zpětném zrcátku D’Agosta viděl dlouhý černý mercedes, absurdně nepatřičný, jak pomalu projíždí parkem po cestě za nimi. Přejel na trávník přes tenisové kurty směrem od televizní dodávky. Vystoupili dva vysocí muži s oholenými hlavami a v tmavých brýlích, pozorně se rozhlíželi. Potom vystoupil třetí, menší, a vydal se přes trávník k dodávce.

„Tak neuvěřitelný nedostatek rafinovanosti,“ řekl Pendergast. „Tihle muži se podle všeho příliš dívali na televizi.“

D’Agosta popojel ještě dál, zastavil se kousek od výjezdu, kterým se dostanou zpátky na Broadway. V tomto místě výšina klesala a bylo tu hodně stromů, přes něž nebylo vidět na jejich vůz.

„Mám na sobě uniformu, to není dobře,“ řekl.

„Naopak: pokud máte uniformu, budete poslední, koho by podezírali. Pokusím se dostat co nejblíže, uvidím, jestli se mi podaří vyzvědět víc podrobností. Vy si zatím tamhle kupte kávu a koblihu.“ Ukázal směrem na ušmudlané občerstvení na Broadwayi. „A potom jděte do parku. Posaďte se na lavičku u baseballové hrací plochy, tam budete mít výhodnou střeleckou pozici, pro jistotu, kdyby se stalo něco nečekaného. Doufejme, už jen kvůli těm dětem tady, že k ničemu podobnému nedojde. Přesto buďte připraven k akci.“

D’Agosta přikývl.

Pendergast si velmi důkladně promnul oči. Když špinavé ruce spustil z obličeje, jeho oči už neměly tu čistou stříbřitou barvu. Teď patřily pijanovi: byly nejisté, uslzené, zarudlé.

D’Agosta sledoval, jak Pendergast vystupuje z auta a loudá se směrem do kopce. Agent měl na sobě hnědý sportovní kabát z podivného materiálu s vybledlou skvrnou mezi rameny, příliš veliké kalhoty z úpletu, obnošené boty. Vlasy měl o několik odstínů tmavší než obvykle – jak se mu tohle mohlo podařit? – a obličej by si zasloužil umýt. Vypadal přesně jako člověk, který je sice na dně, ale ještě ne úplně mimo, a ještě lpí na zbytcích solidnosti. A nešlo jen o oblečení: chodil úplně jinak – nejistě se šoural, řeč jeho těla byla hodně váhavá, oči upíral na různé strany, jako by byl připravený odrazit nečekanou ránu.

D’Agosta ještě chvíli jenom zíral, žasl. Potom vystoupil z auta, koupil si kávu a koblihu s polevou v tom občerstvení na druhé straně ulice a potom se vydal zase zpátky do parku. Když přecházel přes mírnou vyvýšeninu a dostal se k baseballovému hřišti, uviděl toho menšího Číňana, jak nastupuje zezadu do televizní dodávky. Jeho velcí společníci přešlapovali asi tak o čtyřicet kroků dál s rukama překříženýma na prsou.

Ozvalo se vhúúú, když se do vzduchu vznesl model rakety, což vyvolalo všeobecné veselí a tleskání. Všechny oči se upřely k nebi, potom se ozvala rána a raketa se snášela k zemi zavěšená na miniaturním červenobílém pruhovaném padáčku.

D’Agosta se posadil na lavičku za hřištěm. Sundal víčko z kelímku s kávou, předstíral, že se dívá, jak létají rakety. Bylo to zvláštní: ten falešný kameraman teď k sobě volal děti. Zjevně je chtěl natočit. D’Agostu zajímalo, jestli ten chlápek není Chait, Bullardův muž číslo jedna v New Yorku. Dospěl k jinému závěru: Chait je určitě v dodávce s tím čínským šéfem.

Obrátil svoji pozornost na Pendergasta. Agent šel pomalu po cestě blízko dodávky. Z odpadkového koše vyndal formulář pro zápis do závodu, setřepal z něj špínu, potom se zastavil u kameramana na kus řeči. Vypadalo to, že ho žádá o peníze. Muž se zamračil a zavrtěl hlavou, dal Pendergastovi jasně najevo, aby šel dál. Potom se znovu otočil k dětem, řadil je vedle sebe, každé s raketou v ruce.

D’Agostovi se sevřel žaludek. Proč proboha ten chlap děti takhle organizuje? Něco se nezdálo být úplně v pořádku.

Mezitím se Pendergast usadil na lavičku jen malý kousek od dodávky, tak blízko, že se jí skoro mohl dotknout, a pročítal si formulář, špačkem tužky dával do oválu jména koní a dělal si poznámky.

Potom – nevysvětlitelně – vstal, přešel k zadním dveřím dodávky a zaklepal.

Kameraman se k němu okamžitě vydal, rozzlobeně gestikuloval a odstrčil Pendergasta stranou. D’Agosta se ubránil impulzu vytáhnout pistoli. Zadní dveře dodávky se otevřely, bylo slyšet hlasitý hovor, dveře se s bouchnutím zavřely. Kameraman zlobně gestikuloval, aby Pendergast odešel, ale ten jenom pokrčil rameny a posadil se na lavičku, vrátil se k formuláři, pročítal ho s lenivou pomalostí, jako by měl spoustu peněz, které by mohl na koně vsadit.

D’Agosta se rozhlížel. Dva agenti FBI v civilu se procházeli po vzdálené straně baseballového hřiště a povídali si. Vypadalo to, že si jich čínští zabijáci vůbec nevšimli. Pozornost upírali na dodávku a na to, co se děje uvnitř. Jako by byli na něco připraveni. Příliš připraveni. A byl tam ten kameraman, stále ještě řadil děti, jako by i on očekával, že se každým okamžikem něco stane. D’Agosta měl téměř neodbytnou předtuchu. Kladl si otázku, proč Bullardovi muži šli do takového rizika a vydali se mezi děti. Neměli tušení, že je sledují. Napětí bylo mezi nimi a jejich zákazníky, Číňany. Spoustu informací se dověděl z odposlechu a teď se to tady všechno rozehrávalo.

Začal uvažovat o tom, co by se stalo, kdyby čínští gangsteři vytáhli zbraně a začali pálit na dodávku. Děti by se ocitly pod křížovou palbou. A to bylo ono: ty děti byly pro ně ochrana. Bullardovi muži očekávali přestřelku: kameraman řadil ty děti jako živý štít.

D’Agosta odsunul kávu a koblihu a vstal z lavičky, ruku položil na zbraň. V tomtéž okamžiku se zadní dveře dodávky prudce otevřely a malý Číňan rychle a zlehka vystoupil. Vydal se přes baseballové hřiště. Udělal prudký pohyb rukou k těm dvěma gangsterům – bylo to vlastně jen gesto – a rozběhl se.

D’Agosta viděl, jak ti dva sáhli po zbrani.

Klesl na jedno koleno, pevně uchopil pistoli a zamířil. Jakmile se objevila zbraň – podle vzhledu uzi – stiskl a těsně minul.

Najednou se rozpoutalo peklo. Bylo slyšet střelbu z poloautomatické zbraně. Děti se rozprchly, dospělí křičeli a v hrůze utíkali nebo se vrhali na zem. Kameraman držel v ruce uzi, ale než mohl začít pálit, krupobití střel mu zasypalo hrudník a on upadl naznak, udeřil se o boční stěnu dodávky.

D’Agosta vystřelil podruhé na zabijáka, kterého předtím minul, zastavil ho dobře mířenou ranou do kolene. Ten druhý se otočil směrem, odkud se nečekaně začalo střílet, vytáhl uzi a pálil z automatické zbraně přes baseballové hřiště. Pendergast chránil dvě děti vlastním tělem, chladnokrevně zastřelil muže jednou ranou do hlavy. Když ten muž klesl k zemi, jeho uzi divoce tančilo, pořád ještě pálilo, malé obláčky hlíny vybuchovaly v trávě před Pendergastem, potom agent prudce ustoupil dozadu, odstrčil děti z nebezpečné dráhy střel a pak se náhle na jeho paži objevila sprška krve.

„Pendergaste!“ ječel D’Agosta.

Zabiják, kterého D’Agosta zasáhl, nezůstal na místě. Překulil se a střílel na dodávku, kulkami zasypával vůz ze strany, pod jejich údery odletovaly kousky laku. Z předního sedadla začal někdo pálit, čínský gangster znovu střílel a dodávka s kvílením pneumatik vyrazila.

„Zastavte je!“ ječel D’Agosta na dva agenty. Ti už v tu chvíli běželi a bezvýsledně stříleli, kulky jenom zvonily o opancéřované strany vozu.

Teď se ten hlavní Číňan dostal k černému mercedesu. Motor se rozeřval a oba agenti začali střílet. Když vůz prudce zatáčel, prostříleli mu zadní pneumatiky. Jedna kulka zasáhla palivovou nádrž a vozidlo s tlumeným úderem vybuchlo, kotouč ohně stoupal k obloze a auto sjelo z cesty do lesíka. Dveře se otevřely a z nich vyskočil hořící muž, udělal několik váhavých kroků, zastavil se a potom se pomalu zhroutil čelem k zemi. V dálce ven z parku kodrcala televizní dodávka, mizela do bludiště ulic západním směrem.

V parku byl zmatek: děti i dospělí se rozprchli po celém prostoru, krčili se a křičeli. D’Agosta spěchal k místu, kam upadl Pendergast, a nesmírně se mu ulevilo, když viděl, že agent FBI sedí. Ti dva Číňané byli mrtví a kameraman, v podstatě rozerván ve dví, měl ke smrti také hodně blízko. Ale civilisté nebyli ani škrábnutí. Připadalo mu to jako zázrak.

D’Agosta klečel v trávě. „Pendergaste, jste v pořádku?“

Pendergast mávl rukou, v obličeji byl popelavý a nemohl mluvit.

Jeden z dalších dvou agentů FBI přiběhl. „Raněný? Máme raněného?“

„Agent Pendergast. Kameramanovi už není pomoci.“

„Posily a zdravotníci jsou na cestě.“ To už D’Agosta slyšel blížící se sirény.

Pendergast pomohl vstát jednomu dítěti, které ochránil – byl to asi osmiletý chlapec. Jeho otec přispěchal a stiskl dítě v náruči. „Zachránil jste mu život,“ řekl. „Zachránil jste mu život.“

D’Agosta podepřel Pendergasta a ten se zvedl ze země. Na jedné straně špinavé košile mu prosakovala krev.

„Ten chlápek mě postřelil,“ řekl Pendergast. „Nic to není, zásah jen do svalu. Jen jsem chvíli nemohl dýchat.“

Pomalu, váhavě se do parku začali trousit lidé z okolních domů, obklopili hořící vrak mercedesu a mrtvolu opodál. Policisté, kteří dojeli na místo, křičeli, zaujímali místa v rozích a tvořili kordon, vyzývali přítomné, aby se drželi zpátky.

„Sakra,“ zaklel D’Agosta. „Ti parchanti z BAI počítali s přestřelkou.“

„To je jasné. A není divu.“

„Jak to myslíte?“

„Slyšel jsem toho dost, abych si srovnal v hlavě, že Bullardovi muži zrušili obchod.“

„Zrušili obchod?“

„Zjevně na samotném prahu úspěšného ukončení celé akce. Teď vidíte, proč takové prostředí – park, děti. Věděli, že Číňané nebudou nadšeni. Byl to pokus, jak se nenechat rozstřílet na kusy.“

D’Agosta přehlédl jatka kolem. „Haywardové se to bude moc líbit.“

„To ano. Kdybychom neměli ten odposlech a nepřijeli si pro ty střelce… Ani nechci domyslet, co se mohlo stát.“

D’Agosta zavrtěl hlavou a pozoroval hořící mercedes, který teď už hasiči polévali vodou z hadic. „Víte co? Tenhle případ je pořád podivnější a podivnější.“

36

REVEREND WAYNE P. BUCK JR. SEDĚL U PULTU V BISTRU POSLEDNÍ DECH u zastávky pro tahače v Yumě v Arizoně a míchal si mléko do kávy. Před ním zůstaly zbytky po jeho obvyklé snídani: bílý toust se zavařeninou, ovesné vločky bez mléka i cukru. Venku za ušmudlaným oknem se ozvalo burácení motoru: velký návěs s odklopeným krytem motoru, ocelová nádrž se leskla v jasném slunci. Mířil na západ k Barstow.

Reverend Buck – ten titul byl čestný – upil kávu. Potom – ve všem, co dělal, postupoval vždy nesmírně metodicky – dojedl snídani, pečlivě vyjedl misku lžičkou a odsunul ji stranou. Znovu se napil kávy, jemně položil šálek na talířek. A potom se otočil ke svému rannímu čtení: ke hromádce tiskovin vysoké 25 centimetrů svázané pevným motouzem na druhém konci pultu.

Když Buck dvakrát řízl kapesním nožem, uvědomoval si pocit očekávání, který ho zaplavil. Ranní čtení pro něj vždycky bylo zlatým hřebem celého dne: řidič tahače, kterého na táborovém duchovním shromáždění před několika měsíci vyléčil ze záchvatů, mu před zastávkou tahačů denně nechával svazek starších novin. Noviny byly každý den jiné a Buck nikdy předem nevěděl, co v balíku najde. Včera dostal výtisk New Orleans Times-Picayune společně s obyčejnějším Phoenix Sun a Los Angeles Times. Ale vzrušené očekávání, jak věděl, nekončilo jen u výběru titulů.

Reverend Buck žil v blízkosti Yumy už téměř rok, byl pastorem řidičů tahačů, servírek a sběračů špinavého nádobí, migrujících dělníků, zlomených, toulavých, nerozhodných duší, které tudy projížděly na nějaké jiné místo a jen zřídkakdy se zdržely delší dobu. Práce byla vlastní odměnou a on si nikdy nestěžoval. Důvodem, proč je na světě tolik hříšníků, jak věděl, je, ze se nikdo nikdy neobtěžoval posadit se k nim a hovořit s nimi. A přesně tohle právě Buck dělal: hovořil. Četl lidem z bible, říkal jim, jak se mají připravit na to, co přijde, co přijde hodně brzy. Mluvil s řidiči, postupně s jedním po druhém, tady u toho pultu, dálkoví řidiči se tu zastavili, jen aby si odskočili a dali si sendvič. Vzadu venku u stolků mluvil se skupinkami dvou nebo tří lidí, kteří pravidelně docházeli po večerech. V neděli ráno předčítal patnácti, možná dvaceti lidem ve staré boudě dobročinného bratrstva Losů. Když ho někdo svezl do rezervace, kázal i tam. Většina lidí byla přístupná. Nikdo jim nikdy nevysvětlil přirozenost hříchu, děsivý neúprosný příslib Posledních dnů. Když byli lidé nemocní, modlil se za ně, když lidé prožívali zármutek, naslouchal jejich problémům, recitoval podobenství nebo slova Ježíšova. Platili mu drobnými, koupili mu teplé jídlo, poskytli mu nocleh. To stačilo.

Ale tady v Yumě už pobýval dlouho. Byla ještě další místa a spousta dalších lidí, kteří potřebovali, aby jim někdo naslouchal. Každý den, který uplynul, znamenal, že bude méně času. Protože popravdě vám řeknu, neprojdete všechna města Israele, než přijde syn člověka.

Buck neochvějně věřil na znamení. Nic na téhle zemi se neděje náhodou. Právě znamení ho loni přivedlo z Broken Arrow v Oklahomě do Borrego Springs v Kalifornii, další znamení ho o pár měsíců později přivedlo z Borrego Springs sem do Yumy. A teď někdy, brzy, možná příští týden, možná příští měsíc – se objeví další znamení. Možná ho najde v těchto stozích novin. Nebo v příběhu některého projíždějícího řidiče. Ale znamení přijde a on se vydá na nějaké jiné odlehlé místo za dalšími lidmi, kteří potřebují útěchu a spásu.

Vytáhl z hromádky první noviny: Sacramento Bee, nedělní vydání z minulého týdne. Prolistoval velmi zběžně celostátní a místní zprávy – velká města jako Sacramento vždycky spoléhají na příběhy vražd, znásilnění, korupce, neřestí a obecné hamižnosti. Buck již dříve předčítal dost takových příběhů ve svých nesčetných varovných kázáních. Více ho zajímaly stručné zprávy z různých míst pro pobavení čtenáře. Malé město, kde dva bratři na sebe nepromluvili čtyřicet let. Parkoviště trailerů, kam uteklo každičké dítě. Takové příběhy ho oslovovaly, to byla znamení, která pobízela jeho i jeho poselství.

Když Buck dočetl Bee, vzal si další noviny: USA Today. Servírka Laverne k němu přistoupila s konvičkou kávy. „Ještě jeden šálek, reverende?“

„Už jenom jeden, děkuji vám pěkně.“ Vyznával skromnost ve všech ohledech. Jeden šálek kávy byl požehnáním, dva šálky požitkářstvím, tři šálky hříchem. Pročetl noviny, odložil je stranou a vzal třetí: New York Post, výtisk z předchozího dne. S tímhle plátkem se nesetkával často a vyvolával v něm jenom opovržení: nestydatý mluvčí nejprostopášnějšího, hříchem nejprolezlejšího města na celém světě ho prostě nezajímal. Už se chystal noviny odložit, když ho upoutal titulek

ZKÁZA

Renomovaný vědec prohlašuje, že nedávná úmrtí

signalizují Poslední dny

napsal Bryce Harriman

Buck otočil stránku a pustil se do čtení.

25. října 2004 – Uznávaný vědec včera předpověděl bezprostřední zkázu New Yorku a dost možná i velké části světa.

Dr. Friedrich Von Menck, vědec z Harvardu a dokumentarista, který získal prestižní cenu Emmy, tvrdí, že nedávná úmrtí Jeremyho Grovea a Nigela Cutfortha jsou jen „předzvěstí“ blížící se katastrofy.

Dr. Von Menck patnáct let studuje matematické vztahy známých katastrof v minulosti. A jakkoli s daty zachází, vždy se ukáže rok 2004.

Von Menckova teorie je postavena na základním poměru známém jako zlatý řez – řez, který lze najít všude v přírodě i v tak klasickém architektonickém díle, jako je Parthenon, či v malbách Leonarda da Vinciho. Von Menck je první, kdo jej aplikuje na historii – s pochmurným závěrem.

Von Menckův výzkum odhalil, že mnohé z nejhorších katastrof, které postihly lidstvo, odpovídají stejnému poměru:

79 n. 1.: Pompeje

426 n. 1.: Vyplenění Říma

877 n. L: Zničení Pekingu Mongoly

1348 n. L: Černá smrt

1666 n. 1.: Velký požár Londýna

1906 n. 1.: Zemětřesení v San Francisku

Tato a další data se řadí v poměrech se zvláštní přesností.

A co mají tyto přírodní katastrofy společného? Všechny vždycky postihly významné město světa, město známé svým bohatstvím, mocí a technikou a, jak dodává dr. Von Menck, opomíjením duchovní oblasti. Každé z těchto katastrof předcházela malá, leč specifická znamení. Von Menck vidí v záhadných úmrtích Grovea a Cutfortha přesně taková znamení, po nichž lze očekávat, že New York City shoří.

Jaký druh ohně to bude?

„Nebude to normální oheň,“ říká Von Menck. „Bude to něco náhlého a zničujícího. Oheň zevnitř.“

Jako další důkaz cituje pasáže ze Zjevení sv. Jana, věštce Nostradama a novějších jasnovidců, jako jsou Edgar Cayce a madam Blavatská.

Dr. Von Menck dnes odjel na Galapágy a vzal si s sebou, podle vlastních slov, jenom své rukopisy a pár knih.

Buck svěsil noviny. Na všechny ostatní v balíku zapomněl. Po páteři mu stoupal podivný pocit, rozléval se do rukou a do nohou. Pokud má Von Menck pravdu, tak je blázen, když věří, že by mohl najít útočiště na nějakém vzdáleném ostrově. Buck si vzpomněl na několik řádek ze Zjevení svatého Jana, jeho nejmilejší knihy z bible, kterou často citoval svému stádečku: Králové země i velmoži a vojevůdci, boháči a mocní… se ukryli v jeskyních a skalách. Neboť přišel veliký den Jeho hněvu, kdo bude moci obstát?

Zdvihl šálek s kávou, ale už mu připadala bez chuti, proto ho položil zpátky na talířek. Buck už dávno věřil, že na vlastní oči uvidí Poslední dny. A vždycky věřil na znamení. Možná tohle znamení bylo jen významnější než ta druhá.

Možná je skutečně hodně významné.

Zjevení sv. Jana, kapitola 22: Hle, přijdu brzo…

Je možné, že právě na tohle čekal celých těch deset let? Neříká se také ve Zjevení, že hříšníci, lidé s cejchem šelmy na čele, byli prvními oběťmi v neutuchajících vlnách zabíjení? Jen pár, sem tam někdo, bude obětováno. Tak to začne.

Četl si článek podruhé. New York. Tam to všechno začne. Samozřejmě, právě tam to začne. Dva již byli obětováni. Jenom dva. To je boží způsob, jak zajistit, aby jeho slova došla k vyvoleným, aby ti zase mohli dále rozšířit zprávu o pokání a nápravě, dokud je ještě čas. Hněv boží nikdy neudeří bez varování. A kdokoli to slyší…

Hle, přijdu brzo… Dozajista přijdu brzo…

Ale New York? Buck nikdy nevytáhl paty za Mississippi, nikdy nebyl ve městě větším než Tuscon. Východní pobřeží pro něj představovalo Babylon – cizí, nebezpečná oblast bez duše, které je zapotřebí vyhnout se za každou cenu. A New Yorku zejména. Byl to záměr? Bylo to ve skutečnosti znamení? A konkrétněji: byla to výzva právě pro něj? Bylo tohle volání Boha, na které tak dlouho čekal? A má dost odvahy, aby ho následoval?

Před bistrem se ozvalo zaskřípění brzd. Buck vzhlédl právě ve chvíli, kdy ranní dálkový autobus, expres Greyhound, který jezdí po I-10, zastavil. Nad oknem řidiče byl nápis New York City.

Buck vyšel ve chvíli, kdy se řidič už chystal zavřít dveře. „Promiňte!“ křikl.

Řidič se na něj podíval. „Co potřebujete, pane?“

„Kolik to stojí do New Yorku?“

„Tři sta dvacet dolarů. V hotovosti.“

Buck otevřel peněženku a vyndal všechny peníze, které měl. Počítal je. Řidič bubnoval prsty o volant a mračil se.

Měl přesně tři sta dvacet dolarů.

Když autobus vyjížděl z Yumy, reverend seděl vzadu. Vezl si jedinou věc – včerejší výtisk listu New York Post.

37

VASQUEZ ODSTOUPIL OD OKNA, POSUNUL KUS DŘEVA ZPÁTKY NA MÍSTO, rozsvítil stíněnou svítilnu, potom vstal a protáhl se. Bylo těsně po půlnoci. Otáčel hlavou v kruzích nejprve na jednu stranu, potom na druhou ve snaze zbavit se ztuhlosti. Zhluboka se napil vody, otřel si pusu hřbetem ruky. Až na pár překvapení akce probíhala dobře. Sledovaný se pohyboval až neuvěřitelně nepravidelně, přicházel a odcházel v nepředvídanou dobu – jen pravidelně každou noc v jednu hodinu vyšel z domu, přešel Riverside Drive na 137. ulici a vydal se na procházku do Riverside Park. Do dvaceti minut se vždycky vrátil. Nejspíš to byla zdravotní procházka, jenom před spaním obešel blok.

Během posledních osmačtyřiceti hodin Vasquez pochopil, že má co do činění s člověkem inteligentním a schopným, a přece nevýslovně podivným. Jako obvykle si Vasquez nebyl úplně jistý, jak dospěl ke svým závěrům, ale jen málokdy se mýlil v lidech a věřil svým instinktům. Tenhle člověk byl něco jiného. I navenek působil zvláštně, s tím svým černým oblekem, pletí barvy bílého mramoru a rychlou nehlučnou chůzí spíš kočičí než člověčí. Něco na způsobu, jakým se pohyboval, napovídalo Vasquezovi o naprosté sebejistotě. Navíc kdokoli schopný procházet se v Riverside Parku uprostřed noci je buď blázen, nebo u sebe musí mít zbraň, a on nepochyboval ani na okamžik, že tenhle muž má výbornou zbraň a umí s ní zacházet. Dvakrát viděl členy gangu, kteří pozorovali blok, jak tiše mizí, když se sledovaný objevil. Věděli, že by mohli mít velké potíže, když ho uviděli.

Vasquez ukroutil kousek plátku sušeného hovězího a pomalu jej žvýkal, procházel svoje poznámky. Podle všeho měl dům čtyři obyvatele: Pendergasta, majordoma, starší hospodyni, tu viděl jenom jednou, a mladou ženu, která nosila dlouhé staromódní šaty. Nebyla jeho dcera ani jeho holka – chovali se k sobě až příliš formálně. Možná jen nějaká asistentka. Dům pravidelně navštěvoval jen jeden člověk: proplešatělý, mírně obtloustlý policista s domovenkou Southamptonu na paži. Přes počítač a bezdrátový modem snadno zjistil, že je to nějaký seržant Vincent D’Agosta. Vypadal jako odhodlaný chlap, co zbytečně nemluví, je solidní a spolehlivý a jen málokdy dovede překvapit.

Potom tam byl podivný stařec s divokou hřívou bílých vlasů, přišel jenom jednou, pozdě v noci, cupital jako krab, v rukou svíral knihu. Nejspíš sluha, naprosto bezvýznamný člověk.

Samozřejmě nejlepší okamžik k činu byla vycházka v jednu hodinu. Zasáhne ho, jakmile se vynoří z průchodu. Vasquez si to v duchu několikrát procházel, vypočítával konfiguraci smrti. Kdyby první náboj vlétl do mužovy hlavy zešikma, kulka by se lehce odchýlila kvůli vnitřní křivce lebky a vyletěla by v úhlu. První kulka po zásahu oběť pootočí. Výsledek bude ten, že úhel a vzor všeho, co vystříkne z rány, napoví, že střelec oběť zasáhl z některého okna domu v ulici. Druhá rána ho zasáhne, až bude padat, znovu tělo otočí. Policisté budou při prvotním ohledání zmateni polohou těla a nedokážou s jistotou určit, odkud přesně vrah vypálil. V každém případě on sám uteče zadem a na 136. ulici bude, ještě než tělo dopadne na zem, za pět minut na Broadwayi nasedne do vlaku a odjede. Nikdo si ho ani nevšimne – šupácky oblečeného Portorikánce, který spěchá domů z pochybného kšeftu.

Vasquez odkousl další špalek sušeného masa. Nebyl si jistý, co v něm vyvolalo pocit, že je připravený, ale vždycky věděl, kdy nadešel čas zabít. Do jedné hodiny zbývalo ještě čtyřicet minut a on měl dojem, že jeho čas nadešel. Po dvě noci se Pendergast ukázal přesně v jednu hodinu. Vasquez si byl jistý, že to udělá znovu. Tohle bude ta noc.

Převlékl se do šatů, v nichž bude utíkat – tepláková souprava, bunda rozepnutá na hrudníku, těžký zlatý řetěz, kecky, úzký knírek, mobilní telefon –, a proměnil se v obyčejného drobného zlodějíčka ze španělského Harlemu.

Vasquez zhasl, odsunul kousek dřeva z rohu zabedněného okna a zaujal pozici. Přitiskl tvář ke složené pažbě – takové, která se nikdy nezkroutí ani nenabobtná v nepříznivých podmínkách –, pečlivě zaměřil, hlaveň sklonil náležitě k místu, kde se objeví hlava oběti, hned za mramorovou a cihlovou stěnou, která podpírala průjezd. Tam se ten člověk vždycky zastavil, aby něco řekl majordomovi, počkal, než ten muž zavře a zamkne dveře. Byla to pauza přibližně deset dvacet vteřin: pro střelce jako Vasquez věčnost.

Když si připravil všechno vybavení, pocítil lehký neklid. Po několikáté si v duchu kladl otázku, jestli to všechno není až příliš snadné. Procházka v jednu hodinu, malé zdržení – všechno se zdálo až příliš dokonalé. Že by byl prozrazen? Věděl snad ten člověk, že na něj čeká? Vasquez zavrtěl hlavou, smutně se usmál. Pokaždé než někoho zabil, se ho zmocnila paranoia. Neexistoval způsob, jak by objekt mohl jeho přítomnost zjistit. A co víc, už se mu ukázal při několika příležitostech. Kdyby věděl, že ho střelec sleduje tak by to záměrné promenování vyžadovalo maximální chladnokrevnost jaké je schopno jen pár lidí. Vasquez už měl několik příležitostí dokonale ho zabít. Jen dosud neměl pocit, že je úplně připravený.

Teď ano.

Pomalu a pečlivě přiložil oko k teleskopu. V něm byl zabudovaný korektor kulky a byl již nastaven tak, aby odchylka střely ve vývrtu hlavně byla nulová. Všechno bylo připraveno. Podíval se přes nitkový kříž. Jeho střed mířil přesně do místa, kde se oběť zastaví. Bude to rychlé a čisté, jako vždycky. Majordomus bude svědek a zavolá policii, ale to už Vasquez bude pryč. Najdou samozřejmě jeho zabijácké hnízdo, ale nebude jim to k ničemu. Už mají jeho DNA, ale to jim není nic platné. Vasquez tou dobou už bude doma upíjet limonádu na pláži.

Čekal, zíral přes teleskop na dveře. Minuty míjely. Za pět minut jedna. Za tři minuty jedna. Jedna hodina.

Dveře se otevřely a objevil se jeho cíl, přesně podle časového rozvrhu. Sešel z několika schodů, otočil se a dal se do řeči s majordomem.

Puška už byla namířená. Vasquez jemně a vyrovnaně, stále silněji tiskl spoušť.

Najednou se z dolní části bloku ozvala tlumená rána a něco se zablesklo, potom se sypalo sklo. Vasquez zaváhal, odlepil oko od hledí, ale to jenom praskla zářivka pouliční lampy, jak tomu ostatně v téhle čtvrti bylo hodně často – nebo se možná do ní nějaký mladý chuligán cvičně trefoval vzduchovkou.

Jenže okamžik uplynul a jeho terč už přecházel ulici, blížil se k parku.

Vasquez se odtáhl od pistole, cítil, jak napětí v něm povoluje. Zmeškal příležitost.

Měl by ho zastřelit, až se bude vracet? Ne, zpátky chodil do průjezdu hodně rychle, takže Vasquez by nemohl mít jistotu, že oběť zasáhne dokonale mimočelně. To nevadí: prostě se to nemělo stát. To jen jeho paranoia, protože všechno se zdálo až příliš jednoduché.

Takže bude ve svém malém hnízdě dalších čtyřiadvacet hodin. Ale na nic si nestěžoval: dva miliony dolarů byl docela přijatelný honorář za tři dny práce, stejně jako za dva.

38

D’AGOSTA JEL VZADU V ROLLSU MLČKY. ŘIDIL PROCTOR A PENDERGAST seděl vedle něj na místě spolujezdce, tlachal o Red Sox, jako by byli to jediné, co Proctora zajímá a o kom nějakým záhadným způsobem Pendergast věděl úplně všechno. Probírali nějaké statistické nuance zápolení o putovní pohár z roku 1916, což zapůsobilo i na D’Agostu, který se považoval za baseballového fanouška.

„Kde že se to s Beckhamem setkáme?“ skočil jim do řeči D’Agosta.

Pendergast se ohlédl na zadní sedadlo. „Je v Yonkers.“

„Myslíte, že s námi bude mluvit? Cutforth a Bullard nebyli zrovna vstřícní.“

„Domnívám se, že bude velmi výmluvný.“

Pendergast se vrátil ke své původní diskuzi a D’Agosta se rozhlížel po krajině, myslel na to, jestli udělal všechno nezbytné papírování kolem té včerejší události s Číňany. Tolik papírování jako s tímhle případem ještě nikdy neměl. Nebo ho snad ochromovaly jen přihlouplé předpisy? Pendergast jako by nikdy žádné papírování nedělal, D’Agostu napadlo, jestli se agentovi daří povznést se nad obyčejné detaily, nebo jestli formuláře vyplňuje po nocích.

Rolls vyjel z Manhattanu směrem na most Willis Avenue a teď mířil na sever a zařadil se mezi ostatní vozy v pozdním sobotním dopoledni po Major Deegan Expressway. Zanedlouho sjel z Deegan na Mosholu Parkway a vydal se na vnitřní okruh předměstských částí, které tvořily vnější okraj okresu Westchester. Pendergast byl jako obvykle velmi rezervovaný, když měl prozradit, kam jedou. Šedohnědá bytová výstavba, stárnoucí průmyslové komplexy a šňůry benzinových čerpadel se kolem nich rozmazaně míhaly. Po dvou či třech kilometrech sjeli na Yonkers Avenue. D’Agosta si povzdechl. Yonkers, město s nejošklivějším jménem v celé Americe. Co tady Beckmann dělá? Možná tu má nějaké místo s výhledem na Hudson: D’Agosta slyšel něco o revitalizaci nábřeží.

Ale nábřeží nebylo cílem jejich cesty. Rolls odbočil na východ, směrem k Nodine Hill. D’Agosta sledoval označení ulic jen s nepatrným zájmem.

Prescottova ulice. Jilmová ulice. Nezdálo se však, že by tam rostly nějaké jilmy, pouze usychající jinany, které jen mizivě oživily omšelé řady obytných domů. O kus dál bylo město ještě utahanější. Opilci a feťáci posedávali na nezastřešených verandách, projíždějící rolls sledovali s minimálním zájmem. Každý čtvereční centimetr místa byl počmáraný nečitelnými graffiti – dokonce i kmeny stromů. Obloha měla olověnou barvu a začalo se ochlazovat. Občas míjeli prázdná parkoviště zarostlá plevelem a škumpou, ostrůvky divočiny uprostřed města.

„Doleva, prosím.“

Proctor odbočil do slepé uličky a plavně zastavil před poslední budovou. D’Agosta vystoupil, Proctor zůstal ve voze.

Místo aby Pendergast vešel do obytného domu, namířil na konec slepé uličky: tři a půl metru vysoká zeď ze škvárobetonových tvárnic byla pokrytá dalšími graffiti. Do zdi byly zasazené železné dveře okované nýty, prokvetlé a šupinaté rzí. Pendergast zkusil vzít za kliku a sklonil se, aby se podíval na zámek. Z kapsy vyndal tužkovou baterku a nahlížel do klíčové dírky, strkal do ní maličký kovový nástroj.

„To otevřete paklíčem?“ zeptal se D’Agosta.

Pendergast se narovnal. „Přirozeně.“ Vyndal zbraň a střelil do zámku jednou, dvakrát, ohlušující exploze v uličce zněla jako hromobití.

„Ježíši, já myslel, že jste mluvil o paklíči!“

„To ano. O paklíči, který se používá jako poslední východisko.“ Pendergast uložil pětačtyřicítku do pouzdra. „Je to jediný způsob, jak odemknout masivní zrezavělou překážku. Tyhle dveře už nikdo neotvíral celé roky.“ Zvedl nohu a dveře odstrčil. Se skřípotem zrezivělého kovu se poddaly.

D’Agosta nahlédl dál a užasl. Místo malého zapleveleného dvorku se dveře otevřely na rozlehlou louku ubíhající do kopce o rozloze nejméně deseti akrů, obklopenou pobořenými obytnými domy. Na vrcholu kopce byl shluk uschlých stromů, které obklopovaly zbořeniny připomínající řecký chrám: čtyři dórské sloupy stále ještě stály, střecha propadla a všechno obrůstal břečťan. Přímo před sebou viděli to, co kdysi bývala úzká silnice. Teď už byla porostlá plevelem a jedovatou škumpou, řady uschlých stromů ji lemovaly po obou stranách, jejich větve se jako pařáty natahovaly k šedivé obloze.

D’Agosta se zachvěl. „Co to je, nějaký park?“

„Svým způsobem.“

Pendergast se vydal po rozbité silnici, opatrně našlapoval na kusy asfaltu vyduté mrazem, vroubené metrovým plevelem, který se už sápal na pestíky škumpy. Pokud cítil bolest po zásahu kulkou z předchozího dne, nedával to na sobě znát. Na druhé straně za uschlými stromy prorůstal podrostem plevel: břečťan, ostružiní a keře. Všechno bylo sytě zelené, nepřirozeně bujné a zdravé.

Asi po sto metrech se Pendergast zastavil, z kapsy vytáhl kus papíru a díval se na něj.

„Tudy.“

Šel po cestě, která v pravém úhlu křižovala silnici. D’Agosta se snažil silou mocí jít za ním, prodíral se porostem, který mu sahal až po prsa, uniformu měl zaneřáděnou pylovým prachem. Pendergast se pohyboval pomalu, rozhlížel se doleva a doprava, občas se podíval na náčrtek, který měl stále v ruce. Vypadalo to, že počítá. D’Agosta si postupně uvědomoval, co Pendergast hledá: pod podrostem byly téměř neviditelné řady nízkých šedivých žulových desek zapuštěných do země, na každé bylo uvedeno jméno a data.

„Sakra, my jsme na hřbitově!“ vyhrkl D’Agosta.

„Ano, ale tady se pohřbívali nuzáci, lidé bez přátel a duševně vyšinutí. Borovicová rakev, díra sto osmdesát centimetrů, žulový náhrobek a dvě minuty velebení, veškerá zdvořilost státu New York. Zaplnil se už před téměř deseti lety.“

D’Agosta hvízdl. „A Ranier Beckmann?“

Pendergast mlčel. Prodíral se ambrózií, pořád počítal. Najednou se zastavil před nízkým žulovým kamenem, který se ničím nelišil od ostatních. Nohou rozhrnul plevel.

RANIER BECKMAN

1952-1995

Z kopce foukal ledový vítr, pod jeho náporem se vlnil plevel jako pole obilí. Zaslechli vzdálený úder hromu.

„Mrtvý!“ vykřikl D’Agosta.

„Přesně tak.“ Pendergast vyndal mobilní telefon a navolil číslo. „Seržant Baskin? Našli jsme hrob, o který se jedná, a jsme připraveni provést exhumaci. Veškeré potřebné papíry mám tady u sebe. Počkáme na vás.“

D’Agosta se rozesmál. „Máte docela smysl pro dramatický efekt, víte to, Pendergaste?“

Pendergast s klapnutím zavřel telefon. „Nechtěl jsem vám to říkat, dokud jsem si sám nebyl úplně jistý. Kvůli tomu jsem potřeboval najít ten hrob. Po panu Beckmannovi zůstalo jen několik ubohých záznamů. Těch pár, které se nám podařilo vydolovat, bylo podezřelých. Jak vidíte, dokonce mu na náhrobní kámen napsali špatně jméno.“

„Ale říkal jste, že Beckmann by měl být nanejvýš výmluvný.“

„A to také bude. Mrtví nemluví, jejich ostatky však mnohé napoví. A podle mého názoru mrtvola Raniera Beckmanna nám toho může povědět spoustu.“

39

LOCKE BULLARD STÁL NA NEJVYŠŠÍM MŮSTKU LODI STORMCLOUD. Vzduch byl svěží a ostrý, moře úplně klidné. Byl to svět zredukovaný jen na to nejpodstatnější. Plavidlo pod jeho nohama se chvělo, foukal chladný vánek, jak loď brázdila klidnou hladinu plnou parou na východ k Evropě.

Bullard uhasil doutník a upřeně hleděl k bodu, kde se nebe stýkalo s oceánem, klouby mu zbělely, jak pevně svíral zábradlí. V takovém jasném podzimním dnu to skutečně vypadalo jako konec světa, odkud by loď mohla odplout do zapomnění. Trochu si přál, aby se to stalo: že by mohl sejít ze světa a všechno by to bylo vyřízeno.

Teď by to vlastně mohl udělat. Mohl by přejít dozadu na loď a zmizet ve vodě. Postrádal by ho jen stevard, ale pravděpodobně až za nějakou dobu: většinu plavby trávil zavřený ve své kajutě, nechával si donášet jídlo a s nikým se nestýkal.

Bullard cítil, že se chvěje, každý sval má napjatý, celé jeho tělo svírá mocná směsice citů, děsivá kombinace vzteku, lítosti, hrůzy a údivu. Nemohl uvěřit tomu, co se stalo, co ho dohnalo až sem, doprostřed Atlantiku a pak dál na východ kvůli tak osudové záležitosti. Ani za milion let pletichaření – se všemi intrikami, protiintrikami a přípravami na všechny možnosti – by ho nenapadlo, že to všechno zajde tak daleko. Alespoň se mu podařilo zlikvidovat toho agenta FBI, Pendergasta: pokud Vasquez ještě svoji práci nedokončil, jistě to brzy udělá.

A přece to byla jen chabá útěcha.

Koutkem oka zachytil nějaký pohyb. Z palubního průlezu se nesměle vynořila štíhlá postava jeho stevarda. „Pane? Videokonference začne za tři minuty.“

Bullard přikývl, znovu se zadíval na horizont, vykašlal chuchvalec hlenu a vyplivl ho do dálky. Za ním i doutník. Potom se otočil a sestoupil dolů.

Místnost, kde se konference konala, byla malá, vybudovaná jen pro něj. Byl tam technik – proč jsou všichni technici vyzáblí v obličeji a mají kozí bradku? – a skláněl se nad klávesnicí. Když Bullard vešel, narovnal se, a jak spěchal, uhodil se do hlavy o přepážku. „Všechno je nastaveno, pane Bullarde. Stačí jenom stisknout –“

„Zmizte.“

Muž odešel a nechal Bullarda o samotě. Zamkl za sebou dveře, navolil heslo, počkal, až mu počítač dovolí udělat další krok, a navolil další. Monitor se rozsvítil, linie uprostřed oddělovala dva obrazy: Martinettiho, předsedy společnosti Bullard Aerospace Industries v Itálii, a Chaita, jeho prvního muže ve Státech.

„Tak jak to včera šlo?“ zeptal se Bullard. Podle zaváhání poznal, že se něco podělalo. „Hosti si přivezli bouchací žabky. Byla tam oslava.“ Bullard přikývl. Napůl to očekával.

„Když se dověděli, že nebude žádný dort, oslava začala. Williams musel narychlo odjet. Všichni hosté odjeli s ním.“

Takže Číňané zabili Williamse, a tak to na oplátku schytali také. „Další věc. Na oslavu přišli nezvaní hosté.“

Bullard cítil, jak se mu náhle sevřely vnitřnosti. Kdo tohle sakra udělal? Pendergast? Kristapána, Vasquez ho obíral o drahocenný čas. Bullard nikdy nepoznal muže tak nebezpečného. Ale jestli to byl Pendergast, jak se o tom dověděl? Soubory v zabaveném počítači měl složitě zakódované, takže se k nim nikdo nedostane.

„Všichni ostatní se bezpečně vrátili domů.“

Bullard to skoro neslyšel. Stále přemýšlel. Buďto měli odposlouchávaný telefon, nebo mají federálové informátora v jeho nejvyšší pětici. Nejspíš to první. „Možná je ve stromě pták,“ řekl Bullard, mluvil v předem dohodnutém kódu, kterým naznačil, že telefon je odposlouchávaný.

To se setkalo s mlčením. Hergot, už mu to bylo skoro jedno. Bullard se otočil k obrazu výkonného ředitele společnosti v Itálii. „Máte ten předmět zabalený a připravený na cestu?“

„Ano, pane.“ Muž mluvil ztěžka. „Mohu se zeptat proč –?“

„Ne, zatraceně, to nemůžete. Ne, jděte se vycpat, nemůžete!“ Bullard cítil, jak se ho znovu zmocňuje vztek, bylo to jako záchvat, nemohl ho nijak ovládnout. Podíval se na Chaita. Ten poslouchal, obličej zcela bez výrazu.

„Pane –“

„Neklaďte mi žádné otázky. Vezmu si tu věc, až přijedu, a tím se to vyřídí. Nikdy už o tom nemluvte, se mnou ani s nikým jiným.“

Muž zbledl a polkl, ohryzek v krku mu trhaně poskočil. „Pane Bullarde, po veškeré práci, kterou jsme odvedli, a rizicích, která jsme na sebe vzali, mám právo vědět, proč ten projekt ukončujete. Mluvím k vám s úctou jako výkonný ředitel. Na srdci mi leží jenom dobro společnosti –“

Bullard cítil, jak v něm uvnitř narůstá vztek jako žár, tak intenzivně, jako by mu kosti rozmělňoval na prášek. „Ty prevíte, co jsem ti zrovna teď říkal?“

Martinetti zmlkl. Chait nervózně těkal očima. Možná si říkal, jestli jeho šéf náhodou nezešílel. Jemu to připadalo jako docela férová otázka.

„Já jsem společnost,“ pokračoval Bullard. „Já vím, co je pro dobro společnosti a co ne. Ještě jednou se o tom zmíníte a tifacciofuori, bastardo. Zabiju tě, ty hajzle.“

Věděl, že žádný Ital, který v sobě má aspoň špetku sebeúcty, takovou urážku nesnese. Měl pravdu. „Pane, tímto oficiálně překládám svoji rezignaci –“

„Jen rezignuj, ty hajzle, rezignuj! Rád se tě zbavím!“ Bullard praštil pěstí do klávesnice, pak znovu a znovu. Při pátém úderu monitor nakonec zhasl.

Bullard seděl dlouho v temné místnosti. Takže federálové na ně čekali v Patersonu. To znamenalo, že vědí všechno o plánované přepravě raketové technologie. Kdysi by to byla pohroma, ale teď se to zdálo téměř bezvýznamné. V poslední minutě byl zločin překažen. Federálové měli nějakého šikulku a tak to zůstane. BAI byl čistý. Ne že by na tom Bullardovi teď záleželo, v tu chvíli měl spadeno na větší ryby.

Faktem zůstávalo, že federálové nevěděli nic o tom, co se opravdu děje. Odjel přesně včas. Grove a Cutforth – Grove a Cutforth, a možná i Beckmann. Museli zemřít, to bylo nevyhnutelné. Ale on ještě pořád žije, a to je nejdůležitější.

Bullard si uvědomil, že hodně rychle dýchá. Kristepane, potřebuju na vzduch. Vstal od řídicího pultu, odemkl dveře a vyšel po schodech. Za chvíli zase stál na nejvyšším můstku a upřeně hleděl na východ do modré nicoty.

Kdyby tak mohl doplout až za okraj světa.

40

D’AGOSTA SLYŠEL SLABÉ SKŘÍPĚNÍ RÁDIA A PODÍVAL SE HUSTÝM podrostem. Nejprve přes bujnou vegetaci neviděl nic. Za několik minut však zahlédl v dálce odlesk stříbra a modrou barvu. Nakonec se vynořil policista – jen hlava a ramena nad hustým křovím –, prodíral se kapradím. Policista ho uviděl a otočil se. Za ním šli dva zdravotníci a nesli modrou plastovou truhlu na ostatky. Za nimi další dva muži v kombinézách vlekli spoustu těžkých nástrojů. Nakonec přišel fotograf.

Policista se prodíral posledním shlukem křovin – byl to místní seržant z Yonkers, malý a seriózní – a zastavil se před nimi.

„Vy jste Pendergast?“

„Ano. Rád vás poznávám, seržante Baskine.“

„Dobrá. Tohle je ten hrob?“

„Ano.“ Pendergast vyndal ze saka nějaké papíry. Policista si je pečlivě pročítal, parafoval, odtrhl kopie a podal mu originály zpátky. „Promiňte, potřebuji vidět průkaz totožnosti.“

Pendergast a D’Agosta mu ukázali odznaky.

„V pořádku.“ Policista se obrátil na dva muže v kombinézách, okamžitě sundávali z ramen tašky s vybavením. „Je celej váš, chlapi.“

Kopáči se s obrovským elánem opřeli do náhrobního kamene, vypáčili ho a odkutáleli stranou. Očistili prostor kolem hrobu, položili tam nepromokavé plachty. Řezali drny s plevelem, vyndávali kostky a skládali je jako cihly na jednu plachtu.

D’Agosta se otočil na Pendergasta. „Tak jak jste ho našel?“

„Hned jsem věděl, že musí být mrtvý, a napadlo mě, že před smrtí byl určitě buď bezdomovec, nebo mentálně postižený: nemohl existovat žádný jiný důvod, proč byl nepolapitelný na internetu. Ale dovědět se něco víc bylo hodně těžké, dokonce i pro mého spolupracovníka Mimea, o němž jsem vám říkal, že má výjimečný talent vyčenichat ty nejpodivnější informace. Nakonec jsme se dověděli, že Beckmann prožil své poslední roky na ulici, někdy pod falešným jménem, a procházel různými lacinými hotýlky a zapadáky a útulky pro bezdomovce po celém Yonkers.“

Teď už dělníci odstranili trávník a začali kopat, rýče se střídavě zakusovaly do hlíny. Na jedné straně postávali zdravotníci, povídali si a kouřili. Znovu se ozval vzdálený hrom a zase se rozpršelo, lehký déšť bubnoval do porostu kolem.

„Zdá se, že náš pan Beckmann měl slibný start do života,“ pokračoval Pendergast. „Otec dentista, matka v domácnosti. Na koleji si podle všeho vedl velmi dobře. Oba rodiče mu zemřeli, když byl ve druhém ročníku. Po promoci Beckmann nejspíš dost dobře nevěděl, čeho chce v životě dosáhnout. Nějakou dobu pobýval v Evropě, potom se vrátil do Spojených států a prodával různá dílka na bleším trhu. Byl pijan, který sklouzl do alkoholismu, ale měl spíše mentální než fyzické problémy – ztracená duše, která si nedokázala najít vlastní cestu. V tomhle činžovním domě měl poslední bydliště.“ Pendergast ukázal najeden rozpadající se obytný dům v řadě dalších, které obklopovaly hřbitov.

Buf, buf, byly slyšet rýče. Kopáči se ukázali jako mistři svého oboru. Nepromarnili ani chvilku, pracovali velmi dokonale, někdy až s přesností stroje. Hnědá díra se prohlubovala.

„Jak zemřel?“

„V úmrtním listě je jako příčina smrti uvedena rakovina plic s metastázami. Zemřel bez ošetření. Zanedlouho se dozvíme pravdu.“

„Vy si myslíte, že to nebyla rakovina plic?“

Pendergast se suše usmál. „Jsem skeptik.“

Jeden rýč narazil na zpráchnivělé dřevo. Muž poklekl a zednickými hladítky začal čistit víko obyčejné rakve, našel její hrany a upravil strany jámy. D’Agosta měl pocit, že rakev nemůže být v zemi ani metr hluboko. Tak tohle je těch sto osmdesát centimetrů zdarma – typické chování úřadů – snaha vyždímat každého, každého ošidit, dokonce i mrtvého.

„Fotograf,“ volal seržant z Yonkers.

Hrobaři vylezli, fotograf se přikrčil na kraji a pořídil nové záběry z různých úhlů. Potom se kopáči zase vrátili dovnitř, odvinuli nylonové pásy z kotouče, podvlékli je pod rakví a nahoře spojili.

„Tak jo. Zvedáme.“

Zdravotníci se přidali. Zanedlouho vyzvedli čtyři muži rakev a položili ji na plachtu. Ve vzduchu byla silně cítit půda.

„Otevřete ji,“ nařídil na slovo skoupý policista.

„Tady?“ zeptal se D’Agosta.

„Taková jsou pravidla. To jen aby bylo jasno.“

„Jasno v čem?“

„Věk, pohlaví, celkový stav… A především, jestli tam tělo vůbec je.“

„Dobře.“

Jeden dělník se obrátil na D’Agostu. „Stává se to. Loni jsme vykopali mrtvolu v Pelhamu a víte, co jsme našli?“

„Co?“ D’Agosta si byl zcela jistý, že to vědět nechce.

„Dvě mrtvoly – a mrtvou opici navrch! Řekli jsme si, že je to určitě flašinetář, který se zamotal s mafií.“ Vybuchl smíchy a loktem šťouchl kamaráda, který se smál s ním.

Dělníci v tu chvíli už pracovali na víku rakve, poklepávali je dlátem. Dřevo bylo hodně ztrouchnivělé, a tak zanedlouho povolilo. Když odstranili víko, vyvalil se z rakve zápach hniloby, plísně a formaldehydu. D’Agosta nahlédl dovnitř, morbidní zvědavost v něm zápolila s nevolností.

Šedé světlo změkčené mrholením pronikalo do rakve a dopadalo na mrtvolu. Ležela tam s rukama složenýma na hrudi na rozpadlé látce, s obrovskou skvrnou sražené tekutiny na dně, tmavou jako stará káva. Tělo se za dobu, co bylo pod zemí, rozpadlo a splasklo, jako by z něj s životem unikl i vzduch a zbyly jen kosti potažené kůží. Různé kosti vyčnívaly z rozpadlého černého obleku: kolenní, loketní, pánevní. Ruce byly hnědé a slizké, nehty odpadávaly, prstní kůstky se prodraly na špičkách z kůže ven. Po očích zbyly jen propadlé díry, rty nakloněné ke straně a stažené dozadu do jakési vzteklé grimasy. Beckmannova mrtvola byla mokrá od formaldehydu a ještě na ni pršelo.

Policista se sklonil, prohlížel si tělo. „Muž, běloch, věk přibližně padesát let…“ Otevřel metr. „Sto osmdesát centimetrů, hnědé vlasy.“ Znovu se narovnal. „V hrubých rysech se shoduje.“

V hrubých rysech se shoduje, pomyslel si D’Agosta, když se díval na Pendergasta. Přestože se to tělo odpudivě rozkládalo, jedno bylo hned jasné: tohoto nebožtíka nepotkal záhadný násilný osud jako Grovea a Cutfortha.

„Odvezte ho do pitevny,“ zamumlal Pendergast.

Policista se na něj podíval.

„Přeji si kompletní ohledání,“ dodal Pendergast. „Chci vědět, jak ten muž doopravdy zemřel.“

41

BRYCE HARRIMAN VEŠEL DO KANCELÁŘE RUPERTA ROTTSE, šéfredaktora Postu. Jeho protivný šéf, trochu připomínající hlodavce, stál za obrovským psacím stolem a na jeho rozpláclém obličeji se skvěl jeden z řídkých úsměvů.

„Bryce člověče! Posad se!“

Ritts nikdy nemluvil potichu, jeho vysoký hlas vyvolával v posluchači pocit, že ho rozčtvrtí. Někdo by mohl nabýt dojmu, že ten člověk je hluchý, jenomže jeho slídivé uši zaregistrovaly i ten nejtišší šepot v nejvzdálenějším rohu, zvlášť když se mluvilo o něm. Nejeden redaktor přišel o místo kvůli tomu, že šeptal Rittsovu přezdívku z dvousetmetrové vzdálenosti v rušné redakci. Jeho přezdívka se přímo nabízela, stačilo jen ke křestnímu jménu Ruppert přiřadit sloveso, které se s ním rýmuje, ale když to Ritts slyšel, pořádně řádil. Harriman dospěl k závěru, že mu to nejspíš říkaly už děti na hřišti a nikdy na to nezapomněl. Harriman neměl Rittse rád a ani na samotných novinách neviděl nic pěkného. Pracovat v New York Postu bylo trapné, fyzicky nepříjemné.

Narovnal si kravatu, když se pokoušel pohodlně usadit na dřevěné židli, na níž Ritts mučil své reportéry. Šéfredaktor ho obešel, opřel se o kraj stolu a zapálil si Lucky Strike. Nepochybně sám sebe považoval za tvrdého chlapa ze staré školy: takového, co hodně pije, mluví sprostě a věčně chodí s cigaretou. Fakt, že kouření je teď v práci zakázáno, mu v tomto ohledu přinesl jen větší potěšení. Harriman ho také podezříval, že v zásuvce stolu má láhev levné whisky a sklenku. Černé polyesterové kalhoty, odřené hnědé boty, modré ponožky, příšerný přízvuk. Ritts byl přesným opakem toho, co se rodina Harrimanových snažila vychovat ze svého syna, když ho poslala do soukromé školy a umožnila mu vzdělání na nejprestižnějších univerzitách Ivy Leage.

A teď to tady je. Harrimanův šéf.

„Tenhle materiál o Menckovi je skvostnej, Harrimane. Setsakra dobrej.“

„Děkuji vám, pane.“

„Byl to vážně geniální tah, Harrimane, najít takovýho chlapa den předtím, než zmizí na Panenský ostrovy.“

„Galapágy.“

„To je jedno. Musím ti říct, že když jsem poprvé četl tvůj článek, měl jsem pochybnosti. Na mě to působilo jako ty kraviny kolem New Age. Ale skutečně to uhodilo na strunku našim čtenářům. Prodali jsme vo osum procent výtisků víc.“

„To je skvělé.“ Tady v Postu se všechno točilo jenom kolem počtu prodaných výtisků. V redakci Timesů, kde kdysi pracoval, výraz „počet prodaných výtisků“ platil za sprosté slovo.

„Skvělý? To je setsakra skvostný. O tom právě práce reportéra je. O čtenáři. Byl bych moc rád, kdyby si to ty další individua tady uvědomily.“

Pronikavý hlas se prodíral do sousední redakce. Harriman se kroutil na dřevěné židli, která mu byla hodně nepohodlná.

„Zrovna když už přestal táhnout ten příběh vo těch ďábelskejch vraždách, ty natrefíš na toho chlápka Mencka. Musím teda před tebou smeknout. Všechny vostatní noviny ve městě pěkně vostrouhaly, jenom čekaj na další vraždu, ale ty – ty jsi vyšel ven a prostě jsi takovou zprávu udělal.“

„Děkuji vám, pane.“

Ritts nasál několik litrů dýmu do plic a odhodil nedopalek cigarety na zem, rozmáčkl ho nohou v místě, kde už se válelo asi dvacet dalších, všechny pěkně zploštělé. Vydechl s hlasitým zapískáním, jaké je slyšet u lidí s rozedmou plic. Zapálil si další, vzhlédl a prohlédl si Harrimana od hlavy k patě.

Harriman znovu poposedl na nepohodlné židli. Jsem snad nevhodně oblečený? Samozřejmě že ne: oblékání byla jedna z věcí, ve které byl pečlivě proškolen. Věděl přesně, kdy odložit jemné hedvábí, kdy si nevzít nic s modrobílým proužkem, znal přijatelný odstín mokasín z měkké kůže ozdobených střapci. Ostatně Ritts byl ten poslední, kdo by mohl kritizovat něčí vkus v oblékání.

„The National Enquirer převzal ten článek, USA Today, Regis, Good Day New York. To se mi líbí, Harrimane. Vedl sis moc dobře. Vlastně dost dobře na to, abych z tebe udělal zvláštního zpravodaje pro oblast zločinu.“

Harriman užasl. Tohle tedy nečekal. Snažil se ovládat obličejové svaly: nechtěl se usmívat jako idiot a už vůbec ne na Rittse. Přikývl. „Mockrát děkuju, pane Rittsi. Velmi si toho cením.“

„Každej reportér, co zvýší počet prodanejeh výtisků vo osm procent za tejden, si zaslouží pozornost. Znamená to zvýšení platu o deset tisíc dolarů s okamžitou platností.“

„Ještě jednou děkuji.“

Zdálo se, že šéfredaktor pozoruje Harrimana se škodolibým pobavením, znovu si ho prohlédl od hlavy k patě, pohledem se zdržel na kravatě, pruhované košili, nahotách. „Poslouchej, Harrimane, jak už jsem říkal, tvůj článek uhodil na strunku čtenářů. Tvojí zásluhou se parta příznivců New Age a magorů, co vyznávaj Soudnej den, přesunula do parku před Cutforthovým barákem.“

Harriman přikývl.

„Zatím to není nic moc. Zatím. Shromažďujou se spontánně, zapalujou svíčky, prozpěvujou. Lítající jeptiška a tyhle blbiny. My potřebujeme něco novýho. Napřed něco vo těch lidech, vážný příběh, zdvořilý příběh. Příběh, kterej všem ostatním magorům napoví, že se tu tyhlety individua denně scházej a voní by to mohli prošvihnout. Když s tím správně naložíme, sejde se tam slušnej dav. Mohli bysme taky něco pustit do televize. Kdoví, třeba se to vyvine i v demonstrace. Víš, co mám na mysli? Jak jsem řek: tady v Postu jen tak neposedáváme a nečekáme, až se něco stane, vycházíme do ulic, máme zásluhu na tom, když se něco děje.“

„Ano, pane Rittsi.“

Ritts si znovu zapálil. „Můžu ti něco kamarádsky poradit? Jen tak mezi náma?“

„Jistěže.“

„Zahoď tyhle rypsový kravaty a ty mokasíny. Vypadáš jako reportér z mizernejch Timesů. Tohle je Post. Tady je to pravý vzrušení. Určitě nechceš bejt zase ten typ se staženým zadkem, jako ty, co tam dělaj. Takže vyjdi do ulic, mluv s každým cvokem, co mává biblí. Dotkl ses bolavýho místa a teď musíš přitlačit, nechat ten příběh pokračovat. A dostat do toho pár různejch osobností. Najdi lídra celý tyhle chamradě.“

„Co když lídra nemají?“

„No tak ho udělej. Posad ho na piedestal, připni mu ňákou tu medaili. Cejtim, že tam něco bude. A víš co? Za třicet let mě moje předtuchy nezklamaly.“

„Ano, pane. Děkuju vám, pane Rittsi.“ Harriman se snažil ze svého hlasu vymazat opovržení. Udělá, co Ritts chce, ale udělá to po svém.

Ritts zhluboka nasál dým z cigarety, tabák zasyčel a zapraskal. Potom odhodil nedopalek na zem a znovu ho zašlápl. Zakašlal a usmál se, ukázal řady křivých zubů, zažloutlých jako troubel dýmky z kukuřičného klasu.

„Tak za nima, Harrimane!“ zakejhal.

42

VASQUEZ SI UTRHL KUS SUŠENÉHO HOVĚZÍHO MASA SE ZELENÝM CHILLI, zamyšleně žvýkal, polkl a zhluboka se napil vody z lahve. Pokračoval v luštění křížovky v londýnských Timesech, na okamžik zaváhal, vepsal nové slovo, vygumoval to předchozí, potom křížovku odložil.

Povzdechl si. Každý konec operace v něm vždycky vyvolal trochu nostalgie: vědomí, že musí odejít, že maličký útulný svět, který si s velikou obezřelostí vybudoval, bude zanedlouho dávnou minulostí, jež přejde do rukou policistů a fotografů. Zároveň se těšil, že zase uvidí slunce, bude dýchat čerstvý vzduch a naslouchat burácení přílivu. Ačkoli je zvláštní, že si venku nikdy nepřipadal tak svobodný a tak živý jako ve svém stísněném zabijáckém hnízdě, těsně před vraždou.

Znovu zkontroloval své vybavení. Podíval se teleskopem, provedl minimální úpravu na seřízení vůle střely ve vývrtu hlavně, potom zvedl oči, aby zkontroloval tlumič. Teď už mu zbývalo jen pár minut. V zásobníku byly čtyři náboje, jeden v komoře. Jemu stačí dva. Shodil ze sebe oblečení a vzal si převlek.

Za pět minut jedna. Lítostivě se rozhlédl po svém hnízdě, po všem, co tu bude muset zanechat. Kolikrát měl vlastně příležitost doluštit křížovku v Timesech? Díval se do teleskopu a pozoroval vchod do protějšího domu. Uplynulo deset minut.

Dveře do průjezdu se znovu otevřely. Vasquez zpomalil dýchání, zpomalil tep. V nitkovém kříži zaměřovače se objevila Pendergastova hlava a ramena. Tentokrát Vasquez neviděl majordoma, ten nejspíš stál moc daleko za dveřmi uvnitř průchodu, ale určitě tam byl, protože Pendergast se otočil čelem ke dveřím, zjevně s někým hovořil. Tím lépe: jednu střelu do hlavy zezadu bude později hodně těžké analyzovat.

Dech se mu zastavil, načasoval si výstřely mezi dvěma údery srdce. Vasquez přitiskl tvář k podobané pažbě a pomalu tiskl spoušť. Zbraň sebou škubla, v okamžiku zatáhl závěr, znovu se podíval a zase vystřelil.

První střela byla dokonale zacílená. Otočila oběť přesně tím správným směrem, druhá střela přišla o zlomek sekundy později, projela do hlavy těsně nad uchem, hlava explodovala do všech stran. Pendergast upadl do stínu ve dveřích a zmizel.

Vasquez se teď pohyboval rychlostí naučenou léty praxe. Nechal světla zhasnutá, vsunul zbraň a laptop do pytle, hodil si ho přes rameno a nasadil si brýle pro noční vidění, s nimi se dostane ven z temné budovy. Zacpal díru po střele, přešel ke dveřím a bateriovým šroubovákem uvolnil čtyři šrouby, kterými dveře zavřel. Potom strhl lepicí pásku ze sloupku zárubně, tiše otevřel dveře a neslyšně vyšel na chodbu.

Záblesk světla mu dopadl na brýle, což ho oslepilo, strhl je, natáhl ruku po zbrani, ale postava na chodbě se pohybovala příliš rychle, někdo jím mrštil o zeď, stále ještě nic neviděl, a pistole mu upadla na zem.

Vasquez se divoce ohnal po útočníkovi, sotva se ho dotkl, dostal příšernou ránu do žeber. Znovu se napřáhl, tentokrát zamířil lépe a útočníka shodil na zem. Byl to ten policista ze Southamptonu. Vasquez ve vzteku vyndal nůž a vrhl se na něj, mířil na srdce. Z jedné strany se vymrštila noha, cítil, jak ho zasáhla do předloktí, slyšel prasknutí, upadl na zem a okamžitě ho někdo přidržel.

Policista na něm klečel. A tam v jasné záři lampy stál on. Pendergast. Muž, kterého právě zabil.

Vasquez zíral, v duchu si rychle uspořádal fakta.

Byla to léčka. Skoro od začátku určitě věděli, co se děje. Pendergast hrál svoji roli dokonale. Vasquez zastřelil nějakého panáka, nějakou figurínu se speciálními efekty. Panenko Maria.

Selhal. Prostě selhal.

Nemohl tomu uvěřit.

Pendergast se na něj zblízka upřeně díval, mračil se. Náhle se mu oči rozšířily, jako by pochopil. „Pusu!“ štěkl.

D’Agosta mu strčil mezi zuby něco dřevěného, jako by byl pes nebo epileptik. Ale tohle jim nevyjde, pomyslel si Vasquez, když ho začala hodně bolet zlomená ruka. Tam kyanid nemá. Jehla je připravená v posledním článku malíčku, o který před mnoha léty přišel a teď ho používal k jinému účelu. Stiskl protetický článek prstu silně do dlaně, cítil, jak ampule praskla, zabodl jehlu do kůže. Bolest odezněla, jak ruka pomalu ztrácela citlivost.

Den, kdy selžu, je den mé smrti.

43

TAXI ZABRZDILO NA VELKÉM NÁDVOŘÍ HELMSLEY PALACE. D’Agosta rychle oběhl vůz a otevřel Haywardové dveře. Vystoupila, rozhlédla se po keřích a stromech sestřihaných do bizarních tvarů a ověšených světly a pak po barokní fasádě Helmsley Palace.

„Sem jdeme na večeři?“

D’Agosta přikývl. „Le Cirque 2000.“

„Pane bože. Když jsem mluvila o příjemné večeři, nemyslela jsem tohle.“

D’Agosta ji vzal za paži a vedl ji do dveří. „Proč ne? Pokud se chystáme něco začít, tak ať je to správný začátek.“

Haywardová věděla, že Le Cirque 2000 je snad nejdražší restaurace v New Yorku. Vždycky jí bylo nepříjemně, když za ni muži moc utráceli, jako by peníze byly cestou k jejímu srdci. Ale tentokrát to vyznělo úplně jinak. Vypovídalo to něco o Vinniem D’Agostovi, o tom, jak se dívá na jejich vztah, což bylo dobrou předzvěstí do budoucnosti.

Do budoucnosti? Byla překvapená, že ji tohle slovo vůbec napadlo. Tohle je první schůzka – svým způsobem. D’Agosta není ani rozvedený, má ženu a dítě v Kanadě. Ano, je zajímavý a hodně dobrý policista. Ber to tak, jak to je, a uvidíš, kam se to vyvine – to je všechno.

Vešli do restaurace – bylo tam plno, dokonce i v neděli večer – a uvítal je vrchní číšník, kterému se podařilo vykouzlit v obličeji výraz servilní podřízenosti a současně dávat najevo vnitřní opovržení. S lítostí jim oznámil, že i když měli objednávku předem, jejich stůl není připraven, mohou se zatím usadit u baru, nebude to trvat déle než třicet, maximálně čtyřicet minut.

„Promiňte, říkal jste čtyřicet minut?“ D’Agosta mluvil tichým, ale hrozivým hlasem.

„Je tam velká společnost… Podívám se, co se dá dělat.“

„Vy se podíváte, co se dá dělat?“ D’Agosta se usmál a postoupil o krok blíž. „Nebo to uděláte?“

„Udělám, co mohu, pane.“

„Nepochybuji o tom, že to, co můžete udělat, pro nás znamená, že do patnácti minut budeme mít připravený stůl. Přesně tohle uděláte.“

„Samozřejmě. Přirozeně, pane.“ Vrchní číšník byl teď na ústupu. „A mezitím,“ pokračoval nepřirozeně vysokým a jasným hlasem, „zařídím, abyste ke stolu dostali láhev šampaňského na účet podniku.“

D’Agosta vzal Haywardovou za paži a vedl ji k baru ověnčenému girlandami neonových světel, což nejspíš symbolizuje cirkusové téma, když se ta restaurace tak jmenuje, domyslela si Haywardová. Bylo to docela legrační – pokud tu člověk nemusí strávit dlouhou dobu.

Posadili se ke stolu a za okamžik přišel číšník, aniž by ho o to žádali, přinesl jim jídelní lístky, dvě sklenice a vychlazenou láhev Veuve Clicquot.

Zasmála se. „Vidím, že tvůj způsob komunikace s vrchním má hmatatelné výsledky.“

„Kdybych nedokázal vystrašit číšníka, co bych to byl za policajta?“

„Myslím, že očekával spropitné.“

D’Agosta se na ni rychle podíval. „Vážně?“

„Ale tys to vyřešil správně a ušetřil jsi.“

D’Agosta zamumlal: „Příště mu dám búra.“

„To by bylo mnohem horší než vůbec nic. Taxa je v dnešní době nejméně dvacka.“

„Ježíši. Život nahoře je pěkně komplikovaný.“ Zvedl sklenici. „Připijeme si?“

I ona zdvihla sklenici.

„Na…“ Zaváhal. „Na to nejlepší v New Yorku.“

Ulevilo se jí, že neřekl to, co čekala. Cinkli si sklenkami. Upila a pozorovala ho, když si pročítal jídelní lístek. To už byl číšník pryč. Připadalo jí, že trochu zhubl v porovnání s tím, jak vypadal, když se setkali v Cutforthově bytě. Zmiňoval se o každodenním cvičení a teď se ukázalo, že nežertoval. Cvičení a trénink na střelnici 27. policejního okrsku. Prohlížela si jeho pevnou, čistou linii čelisti, vlasy černé jako uhel, měkké hnědé oči. Měl hezký obličej, skutečně moc hezký. Připadal jí jako ten nejvzácnější objev v New Yorku: skutečně slušný chlap. S pevnými, staromódními hodnotami, solidní, laskavý, klidný – ale žádný slaboch, jak se ukázalo při tom překvapivém výkonu tehdy večer v její kanceláři…

Zjistila, že se červená a chvěje současně, a raději zvedla menu a četla si v něm, aby jí nebylo vidět do obličeje. Podívala se na nabídku hlavních jídel a vyděsilo ji, že nejlevnější je paupiette z černého mořského okouna – za třicet devět dolarů. Nejlevnější předkrm byl třiadvacet dolarů za prasečí nožičky a líčka na dřevěném uhlí (děkuji, nechci). Marně hledala cokoli pod dvacet dolarů, nakonec došla až k dezertům, poprvé uviděla sumu deset dolarů. Tolik stála kobliha! No, nedalo se nic dělat. Polkla a začala si vybírat, snažila se nezatěžovat cenami.

Vincent si prohlížel vinný lístek a musela uznat, že nezbledl, alespoň zatím. Naopak, zdálo se, že je pozitivně naladěn.

„Červené, nebo bílé?“ zeptal se.

„Asi si dám rybu.“

„Takže bílé. Cakebread Chardonnay.“ Zavřel jídelní lístek a usmál se na ni. „To je zvláštní, viď?“

„Nikdy jsem v takovéhle restauraci nebyla.“

„Abych řekl pravdu, já taky ne.“

Než jim připravili stůl, lhůtu přetáhli o patnáct minut, už měli vypitou polovinu lahve šampaňského a Haywardová už cítila jeho účinek. Vrchní číšník je usadil do první jídelny, prostorné místnosti vybavené v opulentním stylu Druhého císařství s pozlacenými lištami, hedvábnými brokátovými závěsy na vysokých oknech a křišťálovými lustry. Efekt nezvykle podtrhávalo neonové osvětlení a několik květinových aranžmá velikosti slůněte. Jediným nedostatkem byla početná skupina hlučných lidí u vedlejšího stolu, podle přízvuku z Queensu. No, není možné odehnat lidi od dveří jen proto, že mají špatný přízvuk, pomyslela si.

D’Agosta jim objednal a Haywardovou znovu udivila jeho sebejistota, kterou vůbec nečekala, zvláště ne na takovém místě.

„Kde ses toho tolik naučil o vybraném stolování?“ zeptala se.

„Děláš si legraci?“ usmál se. „Polovině slov v jídelním lístku jsem nerozuměl. Všechno to byla čirá improvizace.“

„No, tak to jsi mě tedy dokonale napálil.“

„Možná je to tím, že jsem pořád s Pendergastem, ten má v tomhle ohledu na mě zjevně vliv.“

Šťouchla do něj. „Není tamhle v rohu Michael Douglas?“

Otočil se. „No jo.“ Znovu se obrátil k ní, vůbec to na něj neudělalo dojem.

Pokývla hlavou. „A koukni se, kdo je tamhle.“ Nějaká žena seděla v tichém koutku sama, jedla smažené hranolky, každý si namáčela do kečupu a se zřejmým uspokojením si je vkládala do úst.

D’Agosta na ni zíral. „Je mi nějak povědomá. Kdo to je?“

„Žiješ pod nadvládou rocku? Madonna.“

„Vážně? Tak si určitě obarvila vlasy nebo co.“

„Tohle by byla úžasná scéna do románu. Možná do tvého dalšího.“

„Žádný další nebude.“

„Proč ne? Ty dvě knížky, co jsi napsal, se mi moc líbily. Máš doopravdy literární talent.“

Zavrtěl hlavou. „Talent – možná. Můj problém je, že nemám cit.“

„Jaký cit?“

Mnul si prsty o sebe. „Cit pro peníze.“

„Spoustě lidí nikdo nevydal ani jediný román. Tobě vyšly dva. A byly dobré. Nemůžeš to úplně vzdát, Vinnie.“

Zavrtěl hlavou. „Už jsem ti někdy říkal, že tohle není moje nejoblíbenější téma?“

„Tak toho nechám, jestli chceš. Zatím. Vlastně jsem se tě chtěla na něco zeptat. Vím, že bychom neměli mluvit o práci, ale jak mohl Pendergast vědět, že ten chlap – jak se jmenuje, Vasquez – na něj bude střílet? Interpol toho vraha hledá deset let, a pokud na světě je v tomto oboru profesionál, tak to byl on.“

„Sám tomu nemůžu uvěřit. Ale když to vysvětlil, dávalo to dokonalý smysl. Bullard – ten za tím bezpochyby byl – se cítil ohrožený natolik, že po našem prvním rozhovoru na mě poslal dva zabijáky. Pendergast pochopil, že Bullard chce za každou cenu odjet ze země a nedovolí, aby mu někdo stál v cestě. Taky si spočítal, že to zkusí ještě jednou, tentokrát na něj. Tak sám sobě položil otázku, jak by to profesionální vrah udělal. Odpověď byla jednoduchá: usadí se v opuštěné budově naproti jeho domu. Takže hned potom, co jsme Bullarda odvezli do města, pozoroval Pendergast zabedněná okna naproti teleskopem. Docela brzy si všiml čerstvě vyřezaného otvoru v překližce. Bingo! Právě tou dobou mi dovolil do toho jít s ním, vysvětlil mi, co má v úmyslu. Potom Pendergast začal dodržovat takovou rutinu, aby měl kontrolu nad tím, kdy ten chlap udeří.“

„Ale jak mohl mít nervy na to chodit do domu a vycházet ven a takhle se vystavovat?“

„Vždycky když vycházel z domu, dal Proctorovi úkol sledovat teleskopem ten otvor. V jednu chvíli mě přinutil, abych v kritickém okamžiku vystřelil na žárovku veřejného osvětlení. To když zpozoroval zbraň toho muže, pak věděl, že zabiják zmeškal svoji příležitost. Odvodil si, co udělá dál. A tak jsme pro něj včera večer připravili toho panáka. Proctor ho dokonale vedl, vyvezl ho na kolečkách tak akorát, aby z něj byla vidět jen horní část.“

„Ale proč jednoduše nešel do toho domu předem, aby toho chlapa zatkl? Proč tolik riskoval?“

„Především neměl jediný důkaz. Navíc tam ten muž byl zabarikádovaný – mohl by nám proklouznout mezi prsty. Sama jsi správně podotkla, že to byl profesionál. A určitě by kladl odpor. Jeho nejzranitelnější moment byl ve chvíli útěku. Tak jsme jenom čekali, kdy nám vběhne do pasti.“

Haywardová přikývla. „To vysvětluje mnohé.“

„Věčná škoda, že se uchýlil k sebevraždě.“

Přinesli jim první chod, k jejich stolu bleskurychle kráčeli hned tři číšníci najednou, v jejich závěsu sklepník, aby jim dolil víno, a ještě jeden člověk, aby jim dolil vodu.

„A teď se zase budu ptát já,“ prohlásil D’Agosta. „Jak ses vypracovala do hodnosti kapitána? Myslím tak rychle.“

„Není to žádná záhada. Když jsem viděla, jak to všechno funguje, tak jsem si udělala titul magistra na Newyorské univerzitě v oboru soudní psychologie. Titul dneska skutečně hodně pomáhá – a samozřejmě nevadilo, že jsem žena.“

„Kvůli rovnoprávnosti?“

„Spíše opožděná reakce. Když potom komisař Rocker poněkud ustoupil od utlačování, samozřejmě některé z nás postoupily. Nakonec policajti zpanikařili, když se rozhlédli kolem sebe a uvědomili si, že ve sboru nejsou na žádných vysokých postech ženy – protože nás vždycky diskriminovali –, a začalo se povyšovat. Byla jsem v pravý čas na pravém místě se správným skóre a diplomem z vysoké školy.“

„Ambice a talent s tím nemají co dělat?“

„To bych neřekla.“ Usmála se.

„Ani já ne.“ Vincent upil víno. „Kde jsi vyrostla?“

„V Maconu v Georgii. Můj tatínek byl svářeč, maminka v domácnosti. Měla jsem staršího bratra, zabili ho ve Vietnamu. Mně bylo tehdy osm.“

„To je mi líto.“

Haywardová zavrtěla hlavou. „Moji rodiče se z toho nikdy nevzpamatovali. Tatínek zemřel rok potom, maminka o rok později. Oba měli rakovinu, ale já si myslím, že to bylo spíš steskem. Bratr byl jejich pýchou a radostí.“

„To je opravdu moc těžké.“

„Už je to dávno a měla jsem skvělou babičku v Islipu, která mě vychovala. Pomohlo mi to uvědomit si, že jsem na tomhle světě úplně sama a nikdo pro mě neudělá vůbec nic. Musela jsem si všechno zařídit sama.“

„To jsi tedy odvedla kus práce.“

„Je to hra.“

Odmlčel se. „Skutečně jsi usilovala o místo komisařky?“

Usmála se, neřekla nic, jen zvedla sklenku. „Jsem ráda, že tě mám zase tady ve Velkém jablku, kam patříš, Vinnie.“

„Na to se napiju. Nevíš, jak moc se mi po tomhle městě stýskalo.“

„Pro policistu nejlepší místo na světě.“

„Když jsem byl poručík, během vyšetřování těch vražd v muzeu, nedokázal jsem to vůbec docenit. Myslel jsem si, že bude skvělé odejít z města, žít na venkově, být pro změnu na čerstvém vzduchu, poslouchat cvrlikání ptáků, dívat se, jak se mění barvy listí na stromech. Chtěl jsem chodit na ryby každou neděli. Ale víš co? Rybaření je otrava, ptáci tě ráno budí a místo Le Cirque je Rodinný restaurant Betty Dayeové v Radium Hot Springs.“

„Kde můžeš nakrmit čtyřčlennou rodinu za zdejší cenu jedné koblihy.“

„Jo, ale kdo by chtěl kuřecí smažený steak za čtyři devadesát devět, když může mít kachnu poprášenou javanským pepřem jen za čtyřicet jedna babek?“

Haywardová se zasmála. „Za tohle miluju New York – nic tu není normální. Všechno je tu vzhůru nohama. Teď tady večeříme v jednom podniku s Madonnou a Michaelem Douglasem.“

„Z New Yorku se člověk může zbláznit, ale nikdy tu není nuda.“

Upila víno a číšník hned přispěchal, aby jí znovu dolil. „Opravdu existuje místo, které se jmenuje Radium Hot Springs? Připadá mi to jako vtip.“

„Já tam byl. Je to setsakra reálné místo.“

„Jaké to tam je?“

„Dělám si z toho legraci, ale není to špatné místo. Malé město, vysoké hodnoty. Kanaďané jsou hodně přátelští. Ale domov to nebyl. Vždycky jsem si tam připadal jako v exilu, chápeš, co tím myslím? A byl tam až příliš velký klid. Myslel jsem, že se z toho zblázním. Nemohl jsem se soustředit při všem tom ptačím zpěvu. Chyběl mi ruch pátečního odpoledne v centru, když se šňůra aut táhne od řeky k řece. Páni, to je pravý hlas života.“

Haywardová se smála, když jim přinášela hlavní chod tlupa číšníků v bílých rukavicích.

„Na tohle bych si určitě zvykl,“ řekl D’Agosta a pustil se do kachny, sousta zapil douškem Chardonnay.

Haywardová si vložila étuvée z hřebenatky do úst a vychutnávala je. Nevzpomínala si, že by někdy v životě jedla něco tak výborného. „Udělal jsi dobře, Vinnie,“ řekla s úsměvem. „Vážně jsi udělal moc dobře.“

44

D’AGOSTA NA TOM MÍSTĚ JEŠTĚ NIKDY NEBYL, ALE VŠECHNO KOLEM mu bylo až tísnivě povědomé. Alespoň ten ostrý zápach alkoholu a formaldehydu a kdoví jaké další chemikálie pomohly zahnat přetrvávající kocovinu. S Laurou Haywardovou předchozího večera odešli z restaurace po půl dvanácté. Po sklepníkově doporučení rozhazoval peníze za láhev šampaňského a poloviční láhev dezertního vína Chateau d’Yquem 1990. Stálo ho to nejméně týdenní výplatu – a ukázalo se, že je to nejlepší víno, jaké kdy vyzkoušel. Celý večer se náramně vydařil.

Jak tragické, že po tak hezkém večeru musí absolvovat tohle. Zápach formalínu, tělních tekutin a rozkladu, příliš čisté nerezové plochy, řada lednic, službu konající patolog – a samozřejmě mrtvola, hvězda celé show. Ležela uprostřed místnosti na mramorovém pitevním stole, jediná lampa na stropě svítila přímo na ni. Tělo už vypitvali – nebo ho spíš rozebrali – a shluky ovadlých, na plátky a na kostky rozřezaných orgánů ležely rozložené kolem mrtvoly, každý v jedné plastikové schránce: mozek, srdce, plíce, játra, ledviny a další hromádky, D’Agosta se ani nechtěl dohadovat, co to je. A přece si pamatoval horší případy. Možná proto, že přehlídka hmyzu už pominula a mrtvola se rozložila tak, že z těla zbyla jenom kostra a svaly. Nebo možná to bylo proto, že zápach hnisajících ran téměř přehlušila vůně půdy. Nebo možná – D’Agosta doufal – možná si na to už zvyká. Nebo ne? Cítil, jak se mu povědomě stahuje hrdlo. Alespoň měl dost rozumu, aby nesnídal. Sledoval lékaře, který stál u hlavy nebožtíka, černé kulaté brýle měl posunuté ke špičce nosu, prohlížel si záznamy na desce s klipsem. Byl málomluvný, vlasy měl prošedivělé a hovořil pomalu a úsporně. „Dobře, dobře,“ bručel, když listoval papíry. „Dobře, dobře.“

Pendergast neklidně kroužil kolem mrtvoly. „V úmrtním listu je příčina smrti kvalifikována jako rakovina plic,“ řekl.

„To vím,“ odpověděl doktor. „Byl jsem tehdy ošetřující lékař a na vaši žádost jsem byl povolán sem, abych provedl pitvu.“ Mluvil velmi ublíženě.

„Díky.“

Lékař krátce přikývl, potom se vrátil k desce s klipsem. „Provedl jsem kompletní pitvu a výsledky laboratorních testů už mám k dispozici. Takže co přesně chcete vědět?“

„Pěkně po pořádku. Předpokládám, že jste potvrdil, že tohle tělo je skutečně tělo Raniera Beckmanna.“

„Bez debaty. Prošel jsem dentální záznamy.“

„Výborně. Prosím, pokračujte.“

„Shrnu svoje původní záznamy a diagnózu.“ Lékař prolistoval několik papírů. „Čtvrtého března roku 1995 pacient Ranier Beckmann přijel sanitkou na první pomoc. Symptomy odpovídaly pokročilému stadiu rakoviny. Testy potvrdily rozvinuté stadium rakoviny plic s rozsáhlými metastázami. V podstatě beznadějný případ. Rakovina se rozšířila po celém těle, bezprostředně hrozilo celkové selhání orgánů. Pan Beckmann z nemocnice už neodešel. Zemřel po dvou týdnech.“

„Jste si jistý, že zemřel v nemocnici?“

„Ano. Vídal jsem ho denně při vizitách, dokud nezemřel.“

„A vy si to tak dobře pamatujete, i když se to stalo před deseti lety?“

„Naprosto přesně.“ Lékař upřeně hleděl na Pendergasta přes horní okraj brýlí.

„Pokračujte.“

„Vedl jsem tuto pitvu dvěma směry. Prvním jsem chtěl ověřit svou původní diagnózu, která vedla k úmrtí. Tehdy se pitva nedělala. Standardní postup. Příčina smrti byla jasná, z rodiny si nikdo pitvu nevyžádal a nikdo neměl podezření na násilnou smrt. Stát samozřejmě neplatí za pitvu jen tak pro legraci.“

Pendergast přikývl.

„Pak jsem se na základě vaší žádosti zaměřil na identifikaci jakýchkoli neobvyklých patologických změn, stavů, poranění, toxinů nebo dalších nezvyklých změn na těle.“

„A výsledky?“

„Potvrdil jsem, že Beckmann zemřel na celkové selhání orgánů související s rakovinou.“

Pendergast rychle upřel stříbřité oči zpátky na lékaře. Neřekl nic: jeho skeptický pohled byl dostatečně výmluvný.

Doktor se mu také zpříma díval do očí. Potom pokračoval klidným hlasem. „Primární byl tumor v levé plíci o velikosti grapefruitu. Další sekundární metastatické tumory byly v ledvinách, na játrech a na mozku. Jedinou překvapivou okolností smrti toho člověka je, že se na pohotovost nedostavil dříve. Musel mít obrovské bolesti, muselo mu být hodně zle.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Pendergast tichým hlasem.

„Kromě rakoviny vykazoval pacient pokročilé stadium cirhózy jater, onemocnění srdce a řadu chronických, nikoli však akutních symptomů spjatých s alkoholismem a špatnou výživou.“

„A?“

„To je všechno. Žádné toxiny ani drogy v krvi či tkáních. Žádná neobvyklá zranění ani patologické změny, alespoň ne zjistitelné po nabalzamování a téměř desetiletém uchování ostatků v zemi.“

„Žádné příznaky, že tělo bylo vystaveno vysoké teplotě?“

„Vysoké teplotě? Jak to myslíte?“

„Žádné příznaky toho, že na tělo před smrtí někdo působil hodně vysokou teplotou?“

„Vůbec ne. Žár by způsobil spoustu zjevných buněčných změn. Díval jsem se na čtyřicet, možná padesát vzorků tkáně této mrtvoly a ani jediný nevykazoval změny spjaté s vysokou teplotou. To je velmi nezvyklý dotaz, pane Pendergaste.“

Pendergast mluvil dál, stále tichým hlasem. „Rakovinu plic v mnoha případech způsobuje kouření. Mám pravdu, pane doktore?“

„Máte pravdu.“

„To, že ten člověk zemřel na rakovinu plic, je tedy nesporné, doktore?“

Pendergast si dovolil skeptický tón.

Patologa to popudilo, popadl dvě poloviny svrasklých hnědých hrudek a podstrčil je Pendergastovi pod nos. „Tady to je, pane Pendergaste. Jestli nevěříte mně, tak věřte tomuhle. Vezměte si to do ruky. Pocítíte zhoubnost tohoto tumoru. Jako že tu před vámi stojím, tohle zabilo Beckmanna.“

K autu šli dlouho a v tichosti. Pendergast se posadil za volant – ten den do Yonkers řídil sám – a vyrazil z parkoviště. Když měli šedou změť centra za zády, Pendergast se konečně ozval.

„Beckmann k nám promluvil dost výmluvně, nemyslíte, Vincente?“

„Jo. A taky smrděl.“

„Ale, to, co řekl, bylo – musím přiznat – dost překvapivé. Budu muset tomu dobrotivému lékaři napsat děkovný dopis.“ Prudce otočil volantem a rolls zabočil na Executive Boulevard, kolem nájezdu na Saw MLH River Parkway.

D’Agostu to překvapilo. „Copak my nejedeme zpátky do New Yorku?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Jeremy Grove umřel přesně před dvěma týdny. Cutforth před týdnem. Do Yonkers jsme si jeli pro některé odpovědi. Neodjedu, dokud je nezískám.“

45

AUTOBUS JEL KROKEM DLOUHÝM, BÍLE VYKACHLÍKOVANÝM tunelem, plížil se s ostatními vozy ve frontě. Vynořil se do pološera z podjezdu, z dlouhé rampy mezi ocelovými nosníky.

New York, pomyslel si reverend Wayne P. Buck.

Za ocelovou sítí viděl křišťálově čisté slunce, začazené obytné domy, zahlédl i mrakodrapy. Autobus sebou trhl, vracel se do temnoty, brzdy zabafaly, když se zase fronta aut zastavila.

Buck prožíval nepopsatelnou směsici vzrušení a strachu, myslel na osud a na to, že bude čelit něčemu neznámému. Přesně totéž prožíval před pár lety, v den, kdy ho propustili z vězení, kde si odseděl devět let za vraždu druhého stupně. Pro Bucka to byl dlouhý a pomalý sestup: zanedbání povinnosti, neúspěšná zaměstnání, pití, krádeže aut, bankovní loupež – a potom ten osudný den, kdy se nepovedlo vůbec nic a nakonec zastřelil prodavače ve večerce. Zabil ubohého nevinného člověka. Když se autobus zase rozjel, v mysli probíral uvěznění, soud, odsouzení na dvacet pět let, cestu v okovech do útrob věznice. Temné období, nejlépe je na něj zapomenout.

A potom obrácení. Ve vězení se znovu narodil. Tak jako Ježíš pozvedl tu děvku Máří Magdalénu, Bůh pozvedl alkoholika, vraha, člověka, kterého všichni odepsali, dokonce i jeho vlastní rodina.

Po spasení začal Buck číst bibli: pořád dokola, Starý zákon a Nový zákon. Začal trochu kázat, pár slov tady, jinde pomocná ruka. Vytvořil studijní skupinu. Postupně si získal respekt a důvěru vězňů, kteří dopřáli sluchu slovu božímu. Zanedlouho trávil většinu svého času tím, že pomáhal spasit ostatní. A ještě hrál šachy. Nedalo se tam dělat nic jiného: časopisy byly jen výkladní skříní materialismu, televize byla ještě horší a všechny knihy, s výjimkou bible, se zdály být plné rouhání, násilí a sexu.

Když se blížilo datum jeho propuštění na svobodu, začal pociťovat, že jeho duchovní úřad ve vězení byl přípravou na něco jiného, že Bůh měl pro něj vyšší poslání, o němž se včas dozví. Když vyšel z vězení, obcházel jedno malé město za druhým, povětšinou na hranici mezi Kalifornií a Arizonou, kázal slovo boží, nechal Boha, aby ho šatil a živil. Jeho četba se začala rozšiřovat: nejprve Bunyan, potom svatý Augustin, nakonec Dante v překladu. A vždycky, vždycky čekal na znamení.

A teď, ve chvíli, kdy to čekal nejméně, znamení přišlo. Boží záměr se mu zjevil. Koho by napadlo, že ho taková výzva dovede až do New Yorku, místa s největší koncentrací duchovního bankrotu a špatnosti v Americe? Vegas, L. A. a další podobná místa byla v porovnání s New Yorkem jenom podřadnou pouťovou atrakcí. Ale v tom byla krása splnění boží vůle. Jako Bůh poslal svatého Pavla do Říma – do samotného srdce pohanství –, tak poslal Waynea P. Bucka do New Yorku.

Autobus zastavil, znovu sebou trhl, všem cestujícím stejně poskočila hlava. Teď byli na nějaké betonové rampě, jeli vzhůru po spirále mezi různě zkříženými nosníky. To Buckovi připomnělo Dantovy kruhy pekla. Autobus se opět vřítil do temnoty a zápachu naftových motorů, démonického syčení vzduchových brzd. Vypadalo to, že jsou na autobusovém nádraží – takové nikdy v životě neviděl a ani si ho nedokázal představit.

Autobus zastavil. Řidič řekl do reproduktoru něco nesrozumitelného a potom se s hlasitým povzdechem otevřely dveře. Buck vystoupil. Ostatní museli čekat na svá zavazadla, ale on byl svobodný člověk, neměl majetek ani peníze, přesně jako před šesti lety, kdy vyšel do jasného slunce Jolietu.

Aniž by věděl, kam jde, nechal se unášet davem po spoustě eskalátorů a nekonečným nádražím. Po chvíli se dostal ven, na chodník rozlehlé ulice. Zůstal stát a pozoroval vše kolem sebe, cítil, jak se v něm obavy mísí s duševní silou.

Když jsem procházel divočinou tohoto světa… Ježíš strávil čtyřicet dní a nocí v poušti, pokoušen ďáblem, a tohle byla vpravdě poušť dvacátého prvního století: tato pustina lidských duší.

Šel dál, nechal Ježíše, aby ho dovedl, kam uzná za vhodné. I když chodníky byly plné lidí, nikdo jako by si ho ani nevšiml. Proudy lidí kolem něj se rozdělovaly a hned zase spojovaly, jako řeka, která obtéká skálu. Přešel širokou silnici a šel dál, ulicí, která připomínala kaňon, protože vedla hlubokým stínem budov po obou stranách. Po několika minutách dorazil na další křižovatku, dokonce ještě větší, než byla ta předchozí, ulice se na to místo sbíhaly ze všech stran. Obrovské billboardy a křiklavé dvanáctimetrové neony oznamovaly, že je to Times Square. Vzhlédl k nebi. Byl to opojný zážitek, obklopovaly ho pozoruhodné lidské výtvory, moderní skleněné a ocelové Babylonské věže. Na první pohled bylo patrné, jak snadno by se člověk mohl nechat tím místem svést, jak rychle může přijít o své přesvědčení a potom i o duši. Znovu sklopil zrak a díval se na rušnou dopravu, poslouchal hluk a sledoval shon a tlačenici lidí. Znovu mu v mysli vytanula slova Johna Bunyana: Bydlíš ve Městě zkázy: vidím, že je tomu tak, a jak tu budeš umírat, budeš klesat níž, než je hrob, do místa, které spaluje ohněm a sírou: buďte ochotní, dobří bližní, a pojďte se mnou.

Ztracení, všichni ztracení.

Ale možná ne úplně všichni: Buck poznal, že tu a tam mezi lidmi kráčí ten, kdo by ještě mohl být zachráněn, počestní lidé s milosrdenstvím božím v duši. Ještě nevěděl, kdo jsou ti lidé, a bylo velmi pravděpodobné, že to nevědí ani oni. Buďte ochotní, dobří bližní, a pojďte se mnou. Právě kvůli nim přišel do New Yorku: to byli ti, kterým pomůže dostat se po srázných březích. Ostatní budou v okamžení smeteni.

Buck šel několik hodin. Cítil, jak ho město láká jako siréna, dotírá na něj: jeho plné výlohy, neuvěřitelný nadbytek, dlouhé limuzíny. Buck ucítil zápach tlejících odpadků v jedné chvíli a hned nato vůni drahého parfému nějaké pokušitelky s rysíma očima v přiléhavých šatech. Byl v samotném srdci šelmy, dozajista. Bůh mu svěřil poslání, Bůh mu dal vlastních čtyřicet dní v poušti a on nezklame.

Za poslední peníze si koupil jízdenku a celou cestu nic nejedl. Hlad, půst jako by bystřil jeho mysl. Ale pokud má splnit boží vůli, musí vyhledat potravu pro tělo.

Došel až k vývařovně Armády spásy. Vstoupil dovnitř, postavil se do fronty, našel volné místo mezi lidskými troskami a snědl misku makarónů se sýrem, několik krajíčků suchého chleba a vypil hrnek kávy. Při jídle vytáhl z kapsy pomuchlané noviny a znovu si pročítal ten článek Bylo to boží zvěstování pro něj samotného a pokaždé, když si je četl, cítil se posílený, osvěžený, rozhodnutý. Po jídle se zvedl a odešel, pokračoval ve své cestě, jeho krok nabyl nové pružnosti. Když míjel novinový stánek, všiml si listu New York Post.

KONEC SE BLÍŽÍ

Satanisté, vyznavači Božího hodu svatodušního a zvěstovatelé zkázy se nadále shromaždují na místě ďábelského zabití

Instinktivně strčil ruku do kapsy, ale potom si uvědomil, že nemá peníze. Zarazil se. Co má dělat? Tento titulek byl nepochybně další zvěstování boží. Nic na tomto světě se neděje beze smyslu. Ani ten nejmenší vrabeček nespadne ze stromu…

Potřeboval peníze. Potřeboval se někde v noci vyspat. Potřeboval si vyměnit prádlo. Bůh oblékl pole liliemi, nemohl by obléci i jeho? Taková byla vždycky Buckova filozofie.

Ale občas Bůh rád viděl nějakou činorodost.

Buck vzhlédl. Stál před obrovskou budovou, kterou hlídali dva impozantní kamenní lvi – Newyorská veřejná knihovna, jak stálo na tabulce. Chrám mamonu, nepochybně plný pornografických a nemorálních knih. Spěchal za roh. Tam u malého, ale pěkně udržovaného parku bylo několik lidí s rozloženými šachovnicemi, byli připraveni na hru. Nehráli spolu, zdálo se, že čekají na někoho z kolemjdoucích. Přistoupil k nim, byl zvědavý.

„Hrát?“ zeptal se ho jeden z nich.

Buck se zastavil.

„Pět dolarů,“ řekl muž.

„Za co?“

„Za bleskovou hru. Pět dolarů.“

Buck už skoro šel dál. Mohlo by se to považovat za hazard. Ale potom se zastavil. Byla i tohle drobná pomoc od Boha? Cítil, že ti hráči jsou dobří lidé, museli být. Ale o co by mohl hrát?

Posadil se. Muž okamžitě táhl figurkou královny a Buck počítal, deset vteřin na každý tah.

Po deseti minutách seděl Buck na lavičce v parku za knihovnou a četl Post. V článku se psalo o malém shromáždění lidí před budovou, kde si ďábel vzal muže jménem Cutforth. Dokonce tam byla uvedena adresa: Pátá avenue 842.

Pátá avenue. Legendární Pátá avenue. Mefistofelské srdce New Yorku. Všechno to do sebe zapadalo. Vytrhl ten článek, složil ho tak, aby byl uvnitř, a pečlivě ho uložil do kapsy u košile.

Teď tam nepůjde, to může počkat. Stejně jako David i Buck potřeboval opásat svá bedra, duchovně se připravit. Nepřišel, aby kázal: přišel, aby bojoval za svět.

Zkontroloval si obsah kapsy: čtyři dolary a padesát centů. To na nocleh nestačilo. Přemýšlel, jak mu Bůh pomůže rozmnožit ty peníze, jako když Ježíš zmnožil pecny chleba a ryby.

Do slunce západu zbývalo ještě pár hodin. Ježíš mu pomůže, to Buck věděl. Ježíš mu určitě pomůže.

46

BECKMANNOVO POSLEDNÍ ZNÁMÉ MÍSTO POBYTU UVEDENÉ v úmrtním listě nebylo příliš vzdálené od hřbitova pro chudé, kam ho uložili. Pendergast jel pomalu kolem sešlé budovy a zaparkoval před obchodem o několikery dveře dále. Tři staří alkoholici seděli na přední nezastřešené verandě a dívali se, jak vystupují z auta.

„Pěkná čtvrť,“ řekl D’Agosta a rozhlížel se po pětiposchoďových obytných domech ověšených rezavějícími požárními žebříky. Na několika desítkách šňůr natažených mezi domy viselo obnošené prádlo.

„Skutečně.“

D’Agosta kývl směrem ke třem kořalům, kteří nechávali kolovat láhev Night Train. „Zajímalo by mě, jestli ti tři něco vědí.“

Pendergast mu pokynul, aby k nim šel.

„Cože? Já?“

„Samozřejmě. Jste muž ulice, mluvíte jejich jazykem.“

„Když myslíte.“ D’Agosta se znovu rozhlédl a potom zamířil k obchodu. Vrátil se po několika minutách s lahví v hnědém papírovém sáčku.

„Jak vidím, máte dárek pro domorodce.“

„Jen se od vás učím.“

Pendergast zvedl obočí.

„Pamatujete si na naši malou cestu podzemím při masakru v metru? Koupil jste láhev jako platidlo.“

„Á, ano. Naše posezení s Mefistem.“

S lahví v ruce se D’Agosta loudal na verandu, zastavil se před muži. „Jak se vám daří, chlapci?“

Ticho.

„Jsem seržant D’Agosta a tohle je můj kolega, zvláštní agent FBI Pendergast.“

Ticho.

„Nejsme tady, abychom se do někoho naváželi, pánové. Dokonce se vás ani nezeptám na jméno. Jen hledáme informace o nějakém Ranieru Beckmannovi, žil tady před několika lety.“

Dál na něj zíraly tři páry uslzených očí. Jeden z mužů vykašlal chuchvalec a vyplivl ho mezi prošoupané boty.

D’Agosta se zašustěním vyndal ze sáčku láhev. Zdvihl ji. Ve světle, které jí procházelo, bylo vidět ovoce plovoucí v jantarově zbarvené tekutině.

Nejstarší notorik se otočil k ostatním. „Rock a Rye. Ten policajt ví, co vybrat.“

„Dávej si bacha na policajta, co nosí dárky.“

D’Agosta se podíval na Pendergasta, který zpovzdáli přihlížel s rukama v kapsách. Otočil se. „Hele, kámoši, neztrapňujte mě před federálama, jo? Prosím.“

Starší muž se zavrtěl. „Když jsi teď řek to kouzelný slovo, tak se posaď.“

D’Agosta si s přehnanou opatrností sedl na lepkavé schody. Muž natáhl ruku po lahvi, napil se, vyplivl kousek ovoce a poslal láhev dál. „Ty taky, kamaráde,“ řekl Pendergastovi.

„Raději bych zůstal stát, děkuji vám.“

Chlapi se uchechtli.

„Jmenuju se Jedediah,“ řekl nejstarší mazavka. „Říkejte mi Jed. Koho zase hledáte?“

„Raniera Beckmanna,“ řekl Pendergast.

Dva z opilců pokrčili rameny, ale za chvíli Jed pomalu přikývl. „Beckmann. To mi zní nějak povědomě.“

„Bydlel v pokoji 4C. Zemřel na rakovinu, už je to skoro deset let.“

Jed přemýšlel ještě chvíli, napil se Rock a Rye, aby si promazal mozkové závity. „Už si vzpomínám. To byl ten chlápek, co vždycky mastil remy vo gin s Williem. Willie už je taky v pánu. Ty se ale dokázali hádat! Říkáš rakovina?“ Zavrtěl hlavou.

„Věděl jste něco o jeho životě? Manželství, kde všude předtím bydlel a takové věci?“

„Byl to študovanej chlápek. Chytrej. Nikdo za nim nikdy nepřijel, nejspíš neměl žádný děti ani rodinu. Řek bych, že možná byl ženatej. Ňákou chvíli jsem si myslel, že má holku. Ňákou Kay.“

„Kay?“

„Jo. Sem tam řekl její jméno, většinou když měl sám na sebe vzteka. Třeba když prohrával v kartách. Kay Biskero! říkal. Jako kdyby se do takový bryndy nedostal, kdyby byla s ním a starala se vo něj.“

Pendergast přikývl. „Nějací jeho přátelé, s nimiž bychom mohli mluvit?“

„Nenapadá mě vůbec nikdo. Beckmann si většinu věcí nechával pro sebe. Byl jakoby zlomenej.“

„Aha.“

D’Agosta se zavrtěl na nepohodlném schodě. „Když tady někdo umře, co se stane s jeho věcmi?“

„Vyklidí po takovým člověku pokoj a vyhodí to. Akorát John někdy schraňuje pár věcí.“

„John?“

„Jo. Schovává krámy po mrtvejeh. Je dost divnej.“

„Schoval něco po Beckmannovi?“ zeptal se Pendergast.

„Možná jo. Pokoj má plnej všelijakejch krámů. Tak za nim děte a zeptejte se ho. Je to 6A. Nejvyšší patro, proti schodům.“

Pendergast tomu muži poděkoval a šel do šeré chodby a nahoru po dřevěných schodech. Povážlivě pod jeho nohama vrzaly. Když došli do šestého poschodí, Pendergast položil D’Agostovi ruku na paži.

„Blahopřeji vám k vynalézavosti, kterou jste uplatnil. Myslím, že dotaz na to, co po něm zbylo, byl velmi chytrý tah. Budete jednat i s Johnem?“

„Jistě.“

D’Agosta zaklepal na dveře označené 6A, ale už když klepal, byly pootevřené a o kousek se ještě posunuly, dál to nešlo kvůli spoustě kartónových krabic. Celá místnost byla téměř do posledního místa nacpaná kartony okousanými od zvířat, stohy knih, nejrůznějšími pozoruhodnostmi. D’Agosta vešel, protahoval se úzkou uličkou mezi roztříděným harampádím – staré obrazy, fotoalba, tříkolka, podepsaná pálka na baseball.

Ve vzdáleném rohu pod umazaným oknem bylo tak akorát místo na postel. Na ní ležel bělovlasý muž, úplně oblečený. Podíval se na ně, ale nevstal, ani se nepohnul.

„John?“ zeptal se D’Agosta.

Lehce přikývl.

D’Agosta přešel k posteli, ukázal svůj odznak. Muž měl vrásčitý, propadlý obličej a žluté oči. „Chceme jen pár informací a potom hned půjdeme.“

„Ano,“ řekl ten muž tichým, pomalým a smutným hlasem.

„Jed zezdola říkal, že jste možná zachránil nějaké osobní věci po Ranierovi Beckmannovi, co tady žil před několika lety.“

Nastala dlouhá pauza. Žluté oči se podívaly k jedné z hromad. „V rohu. Druhá krabice zdola. Je na ní napsáno Beck.“

D’Agosta s námahou přešel k nestabilnímu stohu a našel tu krabici: samou skvrnu, plesnivou, trochu stlačenou pod tíhou těch ostatních.

„Můžu se podívat?“

Muž přikývl.

D’Agosta posunul bedny a Beckmannovu vytáhl. Byla malá, uvnitř našel pár knížek a starou krabici od doutníků převázanou gumičkami. Pendergast přišel a podíval se mu přes rameno.

„James, Dopisy z Florencie,“ mumlal, díval se na hřbety knih. „Berenson Italští renesanční malíři. Vasari, Životy malířů. Cellini, Vlastní životopis. Jak vidět, pan Beckmann se zajímal o dějiny renesančního výtvarného umění.“

D’Agosta vzal krabici od doutníků a sundal z ní gumové pásky, byly tak staré a zpuchřelé, že při jeho doteku hned praskly. Odklopil víčko. Z krabice se linul zápach prachu, starých doutníků a papíru. Uvnitř uviděl zaječí pacičku prožranou od molů, zlatý křížek, obrázek Svatého otce, starou pohlednici jezera Moosenhead v Maine, umaštěný balíček karet, dětské autíčko, několik mincí, pár kartonků plochých zápalek a ještě nějaké předměty. „Vypadá to, jako bychom našli Beckmannovu truhličku s poklady,“ řekl.

Pendergast přikývl. Natáhl ruku a vyndal jedny zápalky. „Trattoria del Carmine,“ četl nahlas. Štíhlými dlouhými prsty probíral mince a další památky. Potom se natáhl po knížkách, vyndal Vasariho a listoval jím. „Tohle musí číst každý, kdo chce porozumět renesanci,“ řekl. „A podívejte se na tohle.“

Podal knížku D’Agostovi. Na volném listu bylo napsáno věnování:

Ranierovi, mému oblíbenému studentovi, Charles F. Ponsonby Jr.

D’Agosta vyndal jinou knížku. V té nebylo napsáno nic, ale prolistoval ji a vypadla z ní fotografie zasunutá mezi stránkami. Zvedl ji ze země. Byl to vybledlý barevný snímek čtyř mladíků, drželi se kolem krku před něčím, co vypadalo jako rozmazaná mramorová fontána.

D’Agosta slyšel, jak se Pendergast prudce nadechl. „Mohu?“ zeptal se.

D’Agosta mu podal fotografii. Upřeně na ni zíral, potom mu ji vrátil.

„Jsem přesvědčen, že ten úplně napravo je Beckmann. A poznáváte jeho kamarády?“

D’Agosta se podíval. Téměř okamžitě poznal velikou hlavu a vystupující čelo Lockea Bullarda. Až po chvíli poznal ty další, ale nemohl se mýlit: Nigel Cutforth a Jeremy Grove.

Podíval se na Pendergasta, jehož stříbřité oči se leskly. „A je to tu, Vincente: spojení, které jsme hledali.“

Otočil se k muži na posteli. D’Agosta na něj skoro zapomněl, tak tam tiše ležel. „Johne, můžeme si ty věci vzít?“

„Kvůli tomu to tady schovávám.“

„Cože?“ zeptal se D’Agosta.

„To právě dělám. Schovávám věci, kterých si cenili, kvůli jejich rodinám.“

„Kdo jsou ti oni?“

„Ty, co umřeli.“

„Přijíždí někdy rodiny?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu. „Každý má nějakou rodinu,“ řekl nakonec John.

D’Agostovi připadalo, že některé krabice jsou tak zteřelé a vybledlé, že tam musí ležet aspoň dvacet let. Hodně dlouhé čekání na někoho z rodiny.

„Znal jste Beckmanna dobře?“

Muž zavrtěl hlavou. „Všechno si nechával pro sebe.“

„Navštěvoval ho někdo?“

„Ne.“ Muž si povzdechl. Měl jemné vlasy a uslzené oči. D’Agostovi se zdálo, že ten člověk umírá, že to ví a že to vítá.

Pendergast zvedl krabičku s věcmi a vzal ji do podpaží. „Mohu pro vás něco udělat, Johne?“ zeptal se tiše.

Muž jen zavrtěl hlavou a otočil se ke zdi.

Odešli z místnosti beze slova. Před vchodem znovu prošli kolem tří opilců.

„Našli jste, co jste chtěli?“ zeptal se Jed.

„Jo,“ odpověděl D’Agosta. „Díky.“

Muž se prstem dotkl obočí. D’Agosta se otočil. „Co se stane se všemi těmi věcmi v Johnově pokoji, až zemře?“

Opilec pokrčil rameny. „Vyhoděj to všechno.“

„To byla velmi přínosná návštěva,“ poznamenal Pendergast, když nastupovali do auta. „Teď víme, že Ranier Beckmann žil v Itálii, patrně v roce 1974, že mluvil slušně italsky, možná plynně.“

D’Agosta se na něj ohromeně díval. „Jak jste na tohle přišel?“

„Tohle říkal, když prohrál v kartách: Kay Biskero. To není jméno, ale výraz. Che bischero! Je to ve florentském dialektu a znamená to ‚Takový hlupák!‘ Tohle může znát jen člověk, který ve Florencii žil. Mince v té krabici od doutníků jsou výlučně italské liry z roku 1974 a předtím. Fontána za čtveřicí přátel, i když ji nedokážu přesně rozeznat, je zjevně Italianate.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Tohle všechno jste vyvodil jen z té krabice s věcmi?“

„Stává se, že malé věci promlouvají nejhlasitěji.“ A když se rolls odpíchl od obrubníku a ujížděl ulicí, Pendergast se ohlédl. „Mohl byste mi vyndat laptop z palubní desky, Vincente? Podíváme se, kolik světla do toho všeho vnese profesor Charles F. Ponsonby Jr.“

47

CESTOU NA JIH D’AGOSTA PUSTIL LAPTOP, PŘIPOJIL SE NA INTERNET přes mobilní telefon a zadal data pro vyhledání Charlese F. Ponsonbyho Jr. Za pár minut měl více informací, než s kolika si dokázal poradit, počínaje faktem, že Ponsonby je profesorem dějin výtvarného umění na Princetonské univerzitě.

„To jméno mi připadalo povědomé,“ přiznal Pendergast. „Předpokládám, že je odborník na italskou renesanci. Máme štěstí, že ještě stále učí – nepochybně je dnes už profesor na penzi. Vincente, vytáhněte mi z počítače jeho životopis, prosím vás.“

Když Pendergast najel na dálnici na New Jersey a plavně se zařadil mezi ostatní vozy v odpoledním provozu, D’Agosta přečetl profesorovy funkce, ocenění a seznam publikovaných prací. Trvalo to dost dlouho, prodlužoval to i Pendergast, protože trval na tom, aby mu D’Agosta četl početné přehledy slovo od slova.

Když dočetl, Pendergast mu poděkoval, vyndal mobil, navolil číslo, hovořil s někým z informací, pak zavolal jinam a znovu stručně hovořil. „Ponsonby se s námi sejde,“ řekl a telefon uklidil. „Zdráhal se. Jsme velmi blízko, Vincente. Ta fotografie dokazuje, že ti čtyři byli nejméně jednou spolu. Teď potřebujeme vědět, kde přesně se setkali a – což je dokonce důležitější – co se stalo během toho osudového setkání, že je to nějakým způsobem k sobě připoutalo na zbytek života.“

Pendergast ještě přidal plyn. D’Agosta se na něj kradmo podíval. Vypadal skutečně nedočkavě, jako když pes chytí stopu.

Po devadesáti minutách ujížděl rolls po Nassau Street. Lákavé obchody na levé straně a areál Princetonské univerzity napravo, gotické budovy se tyčily na udržovaném trávníku. Pendergast zastavil rolls u parkovacího automatu a pokynul studentům, kteří na ně civěli. Přešli přes silnici, pokračovali velkou železnou branou a dál k obrovskému průčelí Firestone Library, největší knihovny na světě s volným přístupem k regálům s knihami.

Malý muž s hřívou neupravených bílých vlasů stál před skleněnými dveřmi. Vypadal přesně tak, jak si D’Agosta profesora Ponsonbyho představoval: podrážděný a suchý, oblečený v tvídu. Chyběla mu jenom dýmka, pořádná bryerka.

„Profesor Ponsonby?“ zeptal se Pendergast.

„Vy jste ten agent FBI?“ odpověděl muž mečivým hlasem, významně se podíval na hodinky.

O tři minuty později, pomyslel si D’Agosta. Pendergast mu potřásl rukou. „Ano, to skutečně jsem.“

„Nezmiňoval jste se, že s sebou přivedete policistu.“ D’Agosta se celý naježil, když slyšel, jakým tónem to slovo řekl. „Mohu vám teď představit svého spolupracovníka seržanta Vincenta D’Agostu?“

Profesor mu se zjevnou nevraživostí potřásl rukou. „Musím vám říci, agente Pendergaste, že mi nedělá moc dobře, když mě vyslýchá FBI. Nenechám se šikanovat, abych vám poskytl informace o bývalých studentech.“

„Samozřejmě. Pane profesore, kde si můžeme promluvit?“

„Můžeme si promluvit přímo tady, na lavičce, pokud proti tomu nic nemáte. Raději bych si nebral agenta FBI a policistu do své kanceláře.“

„Samozřejmě.“

Profesor přešel prkenně k lavičce pod starým platanem a posadil se, nervózně si dal nohu přes nohu. Pendergast si sedl vedle něj. Pro D’Agostu už tam místo nebylo, a tak zůstal stát s rukama složenýma na prsou. Ponsonby vyndal z kapsy bryerku, vyklepl z ní zbytek tabáku. Teď je to dokonalé, pomyslel si D’Agosta.

„Vy nejste ten Charles Ponsonby, který právě získal Berensonovu medaili v oboru dějin výtvarného umění, nebo ano?“ zeptal se Pendergast.

„To jsem.“ Vyndal z kapsy krabičku dřevěných zápalek, jednou si zapálil dýmku. S tichým bubláním nasál plamen.

„Takže vy jste autorem toho nového popisného katalogu o Pontormovi.“

„To je pravda.“

„Výborná kniha.“

„Děkuji vám.“

„Nikdy nezapomenu, jak jsem spatřil Navštívení v malém kostelíku v Carmignano. Nejdokonalejší oranžová v celé historii výtvarného uměni. Ve vaší knize –“

„Můžeme přejít k věci, pane Pendergaste?“

Rozhostilo se ticho. Ponsonby zjevně neměl zájem diskutovat o akademických záležitostech s čmuchalem, jakkoli kultivovaným. Pro jednou Pendergastova obvyklá šarmantní ofenzíva selhala.

„Domnívám se, že jste měl studenta Raniera Beckmanna,“ pokračoval Pendergast.

„Zmínil jste se o tom už do telefonu. Byl jsem konzultantem jeho diplomové práce.“

„Mohl bych vám položit několik otázek?“

„Proč se nezeptáte přímo jeho? Nemám v úmyslu stát se informátorem FBI, to tedy skutečně nechci.“

D’Agosta už na takovýhle typ narazil. Nedůvěřivý vůči jakékoli výkonné moci, který bere všechny otázky osobně. Vzpírají se a bojují na každém kroku, citují nejrůznější falešná právní dogmata o právu na soukromí, Pátý dodatek, takové obvyklé žvásty.

„Vy to nevíte?“ zeptal se Pendergast hlasem sladkým jako med. „Pan Beckmann zemřel. Tragicky.“

Ticho. „Ne, to nevím.“ Znovu ticho. „Jak?“

Teď byla řada na Pendergastovi, aby projevil neochotu. Místo toho nadhodil další vábivé sousto. „Právě jsem se účastnil exhumace jeho těla… Ale možná to není nejvhodnější téma konverzace, když vezmu v úvahu, že vy dva jste si nebyli příliš blízcí.“

„Ten, kdo vám tohle řekl, měl mylné informace. Ranier byl jedním z mých nejlepších studentů.“

„Tak jak je možné, že nevíte o jeho smrti?“

Profesor se znepokojeně zavrtěl. „Po jeho promoci jsme spolu ztratili kontakt.“

„Aha. Takže nám nakonec asi nijak nepomůžete.“ Pendergast předstíral, že se chystá vstát.

„Byl to vynikající student, jeden z nejlepších, jaké jsem kdy měl. Velmi mě – velmi mě zklamal, že nepokračoval postgraduálním studiem. Chtěl jet do Evropy, udělat si vlastní velkou okružní cestu, jen tak se toulat, zapomenout na akademické problémy. To se mi vůbec nelíbilo.“ Ponsonby se odmlčel. „Mohu se zeptat, jak zemřel a proč byl exhumován?“

„Je mi líto, ale tuto informaci můžeme poskytnout pouze rodině a přátelům pana Beckmanna.“

„Říkám vám, že jsme si byli velmi blízcí. Na rozloučenou jsem mu dal knihu. To jsem za svou čtyřicetiletou pedagogickou dráhu udělal jenom párkrát.“

„A tohle bylo v roce 1976?“

„Ne, to bylo v roce 1974.“ Profesora velmi těšilo, že ho může opravit. Potom jako by ho něco napadlo. Znovu se podíval na Pendergasta. „Nebyla to vražda… že ne?“

„Skutečně, pane profesore, informace vám můžeme podat jen se souhlasem člena rodiny… Předpokládám, že někoho z rodiny znáte!“

Profesor sklopil oči. „Ne. Nikoho.“

Pendergast zvedl překvapeně obočí.

„Neměl ke své rodině příliš úzký vztah. Nevzpomínám si ani, že by se o někom z rodiny vůbec zmínil.“

„Škoda. Takže vy říkáte, že Beckmann odjel do Evropy v roce 1974, hned po absolvování univerzity, a od té doby o něm nemáte zprávy?“

„Ne. Koncem srpna toho roku se mi ozval ze Skotska. Chystal se žít v nějaké zemědělské komunitě, k níž se přidal, a měl namířeno do Itálie. Poznal jsem, že je to jen stadium, kterým musí projít. Abych řekl pravdu, posledních několik let jsem napůl čekal, že uvidím jeho jméno v časopisech nebo že uslyším o jeho výstavě. Za ty roky jsem na něj hodně často myslel. Skutečně, pane Pendergaste, velmi bych ocenil cokoli, co byste mi o něm mohl říci.“

Pendergast se odmlčel. „To by bylo proti předpisům…“ Jeho hlas utichl.

D’Agosta se musel usmát. Lichotky nepomohly, a tak to Pendergast zkusil jinak. Dostal profesora tak daleko, že žadonil o informace.

„Určitě mi ale můžete říci, jak zemřel.“

Dýmka mu vyhasla a Pendergast čekal, než profesor znovu vyndá zápalku. Když jí Ponsonby škrtl, Pendergast promluvil. „Zemřel jako alkoholik v jednom obskurním hotýlku v Yonkers a byl pohřben na místním hřbitově pro chudé.“

Profesor upustil hořící zápalku, v obličeji hrůzu. „Panebože! To jsem vůbec netušil.“

„Velmi tragické.“ Profesor se snažil zastřít šok tím, že otevřel krabičku zápalek, ale jak se mu třásly ruce, vysypal je.

Pendergast mu je pomohl sebrat. Profesor je po jedné ukládal do třesoucí se krabičky. Odložil nezapálenou dýmku. D’Agostu překvapilo, že se starému pánovi zaleskly oči. „Takový obdivuhodný student,“ řekl jakoby pro sebe.

Pendergast chvíli počkal, potom ze saka vyndal Beckmannův výtisk Životů malířů a podal ho Ponsonbymu.

Chvilku jako by ho profesor nepoznával. Potom spustil: „Odkud to máte?“ Rychle si knížku vzal.

„Tohle bylo mezi tím, co po panu Beckmannovi zbylo.“

„Tuhle knihu jsem mu dal já.“ Když otevřel knížku na prázdné stránce, kde bylo věnování, vypadla fotografie. „Co to je?“ zeptal se a zvedl ji.

Pendergast mlčel, nekladl otázky.

„Tady je,“ řekl Ponsonby a ukázal na postavu. „Přesně takhle si ho pamatuji. Tohle je určitě fotografie z Florencie tehdy na podzim.“

„Florencie?“ zopakoval Pendergast. „Může to být odkudkoli z Itálie.“

„Ne. Poznávám tu fontánu za nimi. Je na Piazza Santi Spirito. Vždycky se tam scházeli studenti. A tady vzadu přece sám vidíte portone paláce Guadagni, což je ošuntělý studentský pensione. Říkám podzim, protože jsou tak oblečení, i když to možná mohlo být i na jaře.“

Pendergast si fotografii vzal a potom se ledabyle zeptal. „Ti další studenti na snímku byli také z Princetonu?“

„Nikdy jsem žádného z nich neviděl. Musel se s nimi seznámit ve Florencii. Jak jsem už říkal, na Piazza Santo Spirito se setkávali zahraniční studenti. A je tomu tak dodnes.“ Zavřel knihu. V obličeji byl unavený a hlas měl zlomený. „Ranier… Ranier byl takovým příslibem.“

„Všichni se rodíme s nějakým příslibem, profesore.“ Pendergast vstal, potom zaváhal. „Můžete si tu knihu nechat, jestli chcete.“

Ale Ponsonby jako by neslyšel. Ramena mu poklesla a roztřesenou rukou hladil hřbet knihy.

Když se vraceli do New Yorku v narůstajícím soumraku, D’Agosta se neklidně vrtěl na sedadle pro spolujezdce. „Je ohromující, jak jste z toho profesora vytáhl všechny informace, aniž by o tom vůbec věděl.“ A bylo to ohromující, i když tak trochu smutné. Profesor sice dával najevo aroganci, ale byl nesmírně pohnutý smrtí svého oblíbeného studenta, přestože ho neviděl několik desítek let.

Pendergast přikývl. „Jedno pravidlo, Vincente: čím méně ochotný je subjekt pustit nějaké informace, tím lepší jsou, když je z něj dostanete. A doktor Ponsonby nám sdělil velmi důležité informace.“ Jeho oči se v temnotě blýskaly.

„Vypadá to, že se setkali ve Florencii na podzim 74.“

„Přesně tak. Tam se jim něco stalo, něco tak výjimečného, že to vyústilo v nejméně dvě vraždy o třicet let později.“ Otočil se na D’Agostu. „Víte, Vincente, co se říká. Všechny cesty vedou do Říma.“

„Shakespeare?“

„Velmi dobře. V našem případě se ale zdá, že všechny cesty vedou do Florencie. A přesně tam by měla vést naše cesta.“

„Do Florencie?“

„Přesně tak. Nepochybně do téhož města má namířeno i Bullard, pokud tam už není.“

„Jsem moc rád, že nebude žádné dohadování kolem toho, že pojedu s vámi,“ řekl D’Agosta.

„Jinak to nejde, Vincente. Máte prvotřídní policejní instinkt. Dosáhl jste střeleckého mistrovství. Vím, že vám mohu věřit, když jde do tuhého. A šance na to, že do tuhého půjde, jsou podle mého názoru bohužel hodně reálné. Takže pokud by vám nevadilo znovu vyndat laptop, mohli bychom si rovnou objednat letenky. Jestli nejste proti, tak první třídu, otevřenou zpáteční letenku.“

„Kdy odjíždíme?“

„Zítra dopoledne.“

48

D’AGOSTA SE NECHAL Z TAXÍKU VYSADIT NA ROHU 136. ULICE a Riverside. Po tom, co se přihodilo při jeho první návštěvě v Pendergastově rozpadajícím se starém sídle, se za žádnou cenu nehodlal spolehnout na veřejnou dopravu. Přesto ale z obezřelosti vystoupil o blok dříve. Měl pocit, že by to tak i Pendergastovi připadalo lepší.

Vzal kufr ze zadního sedadla a podal řidiči patnáct dolarů. „Drobné si nechte,“ řekl.

„Díky.“ Taxík rychle odjel. Když řidič viděl D’Agostu se zavazadlem před hotelem, nejspíš doufal, že bude chtít jet na letiště – a nijak ho nenadchlo, když zjistil, že cílem je Harlem.

D’Agosta se díval, jak vůz rychle objel nejbližší roh a zmizel mu z dohledu. Potom se pozorně rozhlédl po Riverside Drive, na obě strany, díval se na okna, vchody do domů, temná místa mezi lampami. Zdálo se, že všude je klid. Zvedl kufr a vydal se směrem na sever.

Příprava na cestu mu trvala asi půl hodiny. Ani se nepokoušel volat své ženě – příště o ní uslyší nejspíš prostřednictvím advokáta. Šéf policejního oddělení v Southamptonu MacCready byl potěšen, když se dověděl, že D’Agosta v rámci svých upravených povinností jako spolupracovník FBI odjíždí na neplánovanou služební cestu. Náčelník začal mít problémy kvůli pomalému postupu při vyšetřování případu a tohle mohl jako kost předhodit místnímu tisku: seržant z policejního oddělení v Southamptonu odjel do Itálie sledovat horkou stopu. Protože odjížděli na úsvitu, Pendergast navrhl, aby strávili noc v New Yorku v jeho domě na Riverside Drive. A teď tu kráčí s kufrem v ruce a za pár hodin bude stát na půdě svých předků. Vnímal to jako osvěžení, které ho přivede k rozumu.

Jednu věc budu postrádat, pomyslel si, když přicházel na konec bloku: klíčící vztah s Laurou Haywardovou. I když se ve shonu posledních několika dní skoro neviděli, D’Agosta si uvědomil, že cítí, poprvé po téměř dvaceti letech, to známé vytrvalé chvění. Když jí volal z hotelu, aby jí řekl, že ráno odjíždí s Pendergastem do Itálie, několik vteřin bylo v aparátu ticho. Potom řekla prostě: „Dávej na sebe pozor, Vinnie.“ Doufal, že tenhle malý výlet jejich vztah nijak nezasáhne.

Před ním se vynořilo sídlo Beaux Arts na Riverside 891, ostré špičky zábradlí na střeše propichovaly noční oblohu. Přešel ulici, protáhl se železnými vraty a pokračoval k průjezdu. Zaklepal, přišel mu otevřít Proctor, který ho potom beze slova doprovázel galeriemi, jimiž se rozléhaly jejich kroky, a komnatami s tapiseriemi na zdech až do knihovny osvětlené jenom velkým ohněm v krbu. Když D’Agosta nahlédl do velké, knihami lemované místnosti, uviděl u vzdálené stěny Pendergasta. Agent byl obrácený zády ke dveřím, stál u dlouhého stolu a něco psal na list krémově zbarveného papíru. D’Agosta slyšel praskání ohně, škrábání pera. Constance nikde neviděl, ale měl dojem, že zaregistroval – na samotném prahu slyšení – vzdálený, truchlivý zvuk houslí.

Odkašlal si a zaklepal na dřevěný rám dveří.

Pendergast se při tom zvuku rychle otočil. „Á, Vincente. Pojďte dál.“ Zasunul list papíru do malé dřevěné skříňky vykládané perletí. Potom ji zavřel a opatrně posunul ke straně. D’Agosta měl skoro dojem, že nechce, aby viděl její obsah.

„Nechtěl byste malé občerstvení?“ zeptal se Pendergast, když přecházel přes místnost. „Koňak, calvados, armagnac, budweiser?“ I když mluvil jako obvykle pomalu a protahoval samohlásky, jako když másla ukrajuje, v jeho očích byl zcela zjevně vidět jas, jaký v nich D’Agosta ještě nikdy nespatřil.

„Ne, děkuji.“

„Já si posloužím, s vaším dovolením. Posaďte se, prosím.“ Přešel k příborníku, do velké koňakové sklenky si nalil na dva prsty jantarově zbarvené tekutiny.

D’Agosta ho bedlivě sledoval. V jeho pohybech bylo něco neobvyklého, podivná váhavost, která – v kombinaci s Pendergastovým výrazem – D’Agostu těžko popsatelným způsobem znepokojovala.

„Co se stalo?“ zeptal se bezděčně.

Pendergast neodpověděl hned. Vrátil karafu na místo, uchopil sklenku a usadil se na koženou pohovku proti D’Agostovi. Zamyšleně upil, potom znovu.

„Možná vám to mohu říci,“ pronesl nakonec tichým hlasem, jako by dospěl k rozhodnutí. „Víte, pokud tohle má vědět někdo živý, tak byste to měl být patrně jedině vy.“

„Vědět co?“ zeptal se D’Agosta.

„Přišlo to před půlhodinou. Nemohlo to přijít v nevhodnější čas. Ale nedá se s tím nic dělat, zašli jsme s tím případem příliš daleko, než abychom teď mohli změnit směr.“

„Co přišlo?“

„Tamto.“ A Pendergast pokývl hlavou na složený dopis na stole mezi nimi. „Jen do toho, přečtěte si ho, už jsem učinil všechna nezbytná předběžná opatření.“

D’Agosta nevěděl přesně, co tím myslel, ale naklonil se, zvedl dopis a s velikou opatrností ho rozložil. Byl to krásný lněný papír, zjevně ručně lisovaný. V horní části listu byl vytlačený erb: bdělé oko nad dvěma měsíci se schouleným lvem dole. D’Agosta si nejprve myslel, že list je prázdný. Ale potom uprostřed stránky uviděl datum vyvedené krásným, drobným, starodávným písmem: 28. ledna. Nejspíš ho někdo napsal husím brkem.

D’Agosta ho odložil. „Nerozumím tomu.“

„Je od mého bratra Diogena.“

„Od vašeho bratra?“ To ho velmi překvapilo. „Já myslel, že je mrtvý.“

„Pro mě je mrtvý. Alespoň donedávna byl.“

D’Agosta čekal. Pochopil dost na to, aby řekl něco víc. Pendergast mluvil stále váhavěji, téměř zlomeným hlasem, jako by mu to připadalo nepřekonatelně odpudivé.

Pendergast se znovu napil armagnacu. „Vincente, po mnoho generací je v naší rodině linie šílenců. Někdy mívá šílenství slabou nebo dokonce blahodárnou formu. Častěji se však bohužel projevuje udivující krutostí a zlem. Bohužel se tato temná stránka plně rozvinula v současné generaci. Víte, můj bratr Diogenes je zároveň nejšílenější – nejodpornější – a přece nejnadanější člen naší rodiny. To mi bylo jasné od samotného začátku. Z tohoto pohledu je požehnáním, že my dva jsme poslední z našeho rodu.“

D’Agosta stále čekal.

„Jako malý chlapec měl velmi rád jisté… experimenty. Vymyslel nanejvýš složité stroje na navnadění, polapení a mučení malých zvířat. Myší, králíků, vačic. Tyto stroje byly svým děsivým způsobem brilantní. Továrny na bolest, říkal jim pyšně, když je nakonec objevili.“ Pendergast se odmlčel. „Brzy ho začaly zajímat jiné oběti. Začali se ztrácet domácí mazlíčci – nejprve kočky, potom psi – nikdy už je nikdo nenašel. Ke konci trávil celé dny v galerii portrétů, upřeně hleděl na obrazy našich předků… zejména na ty, kteří zemřeli předčasně. Když vyrostl – a uvědomil si, že ho lidé v jeho okolí sledují s rostoucí ostražitostí –, zanechal těchto povyražení a stáhl se do sebe. Veškeré své černé sny a děsivou kreativní energii zapsal do série deníků, a ty si dobře schovával. Velmi dobře. Jeho skrýš jsem objevil až po dvou letech tajného pozorování, to byl v pubertě. Přečetl jsem jen jednu jedinou stránku a to mi stačilo. Co budu žít, nezapomenu na to. Potom už pro mě svět nebyl jako dřív. Není asi nutné říkat, že jsem ty deníky okamžitě spálil. Nenáviděl mě už předtím, ale tímhle jsem si u něj vysloužil nehynoucí zášť.“

Pendergast se znovu napil, potom sklenku odložil, nedopitou.

„Naposledy jsem Diogena viděl, když mu bylo dvacet jedna let. Tehdy právě přišel k velikému dědictví. Řekl, že plánuje příšerný zločin.“

„Jediný zločin?“ zeptal se D’Agosta.

„O žádných podrobnostech se nezmiňoval. Mohu jen vycházet z toho, jak vyslovil ten výraz příšerný. Protože pokud pro něj bylo něco příšerného…“ Pendergast zmlkl a po chvilce energicky pokračoval. „Stačí jen říct, že to bude naprosté zavržení racionálního uvažování. Jenomže on ve svém bezbřehém šílenství chápal nechutnost toho zločinu. Jak, kde, kdy, proti komu – nemám představu. Tentýž den zmizel, odnesl s sebou všechen svůj majetek a od té doby jsem ho neviděl a ani jsem o něm neslyšel – až teď. Tohle je pro mě druhé sdělení. V tom prvním bylo totéž datum. Nevěděl jsem s jistotou, co to znamená. To psaní přišlo přesně před půl rokem – a teď tohle. Význam je zřejmý.“

„Mně ne.“

„Je to pro mě varování. Ke zločinu dojde za jednadevadesát dní. Tohle je výzva pro mě, jeho nenáviděného sourozence. Mám podezření, že teď má už plány dokončené. Tato poznámka je stejná, jako by mi hodil rukavici pod nohy. Vyzývá mě, abych se pokusil ho zastavit.“

D’Agosta vyděšeně zíral na složený dopis. „Co budete dělat?“

„Jedinou věc, kterou udělat mohu. Dokončím tenhle náš poslední případ co nejdříve. Teprve potom se mohu věnovat bratrovi.“

„A když ho najdete? Co potom?“

„Zkusím ho najít,“ řekl Pendergast s tichou zuřivostí. „A až ho najdu –“ Odmlčel se. „Celou situaci vyřeším s definitivní platností.“

Výraz agentova obličeje byl tak příšerný, že D’Agosta uhnul očima.

Na dlouhou dobu se v knihovně rozhostilo ticho. Nakonec se Pendergast napil, jediným pohledem D’Agostovi sdělil, že téma je uzavřeno.

Pendergastův hlas se zase vrátil k obvyklému účelnému a klidnému tónu. „Protože pracujete pro policejní oddělení v Southamptonu, připadalo mi logické navrhnout vás za spolupracovníka FBI pro Newyorský policejní sbor. Tenhle případ započal ve Spojených státech a může tady taky skončit. Ve spolupráci s kapitánem Haywardovou jsem vyřídil vše, abyste se takovým spolupracovníkem stal. Bude zapotřebí, abyste s ní byl pravidelně v kontaktu telefonicky nebo prostřednictvím e-mailu.“

D’Agosta přikývl.

Pendergast se na něj díval. „Věřím, že taková dohoda bude pro vás víc než uspokojivá.“

„Jistě.“ D’Agosta doufal, že se nečervená. Je něco, co tenhle chlápek neví?

„Výborně.“ Pendergast vstal. „A nyní si musím zabalit na cestu a stručně promluvit s Constance. Samozřejmě zůstane tady, aby se věnovala sbírkám a aby provedla dodatečný výzkum, který by se nám mohl hodit. Proctor dohlédne na to, abyste měl veškeré pohodlí. Když budete něco potřebovat, zazvoňte.“

Vstal, natáhl k němu ruku. „Buona notte. A příjemné sny.“

Místnost, do které Proctor D’Agostu uvedl, byla ve druhém poschodí, s okny do zadního traktu. Přesně toho se děsil nejvíc: matné osvětlení a vysoký strop, tmavé tapety z mačkaného sametu a těžký mahagonový nábytek. Vzduchem se vznášel pach starých látek a dřeva. Stěny zdobily obrazy v masivních zlatých rámech: krajinky, zátiší a několik studií olejem, které člověka při pohledu zblízka podivně zneklidňovaly. Přes pevně zajištěné dřevěné rolety a kamenné zdi dovnitř nedoléhal žádný hluk. Místnost, stejně jako zbytek domu, byla dokonale čistá, vybavená moderním příslušenstvím a velikou viktoriánskou postelí. Když si konečně lehl do čistého povlečení, zjistil, jak je výjimečně pohodlná. Polštáře naklepala a načechrala nějaká neviditelná hospodyně. Přikryl se prošívanou dekou a poznal, že je z kajčího peří. Všechno v té místnosti jako by zaručovalo ideální noční spánek.

A přece se spánek hned tak nedostavil. D’Agosta zíral do stropu a hodně, hodně dlouho přemýšlel o Diogenovi Pendergastovi.

49

LOCKE BULLARD SEDĚL VZADU V MERCEDESU A BEZ CÍLE PROJÍŽDĚL po Viale Michelangelo nad Florencií. Nádherné vily z osmnáctého století, které patřily nejbohatším Florenťanům, nebylo přes vysoké zdi a masivní železné brány vidět. Když limuzína míjela Piazzale, Bullard sotva věnoval pozornost tomu ohromujícímu pohledu: Dóm, Palazzo Vecchio, řeka Arno. Vůz sjížděl ke staré bráně Porta Romana.

„Projeďte starým městem,“ přikázal Bullard.

Řidič ukázal své permesso policistovi konajícímu službu u brány a limuzína pomalu pokračovala do křivolakých uliček, nejprve severním směrem, potom na západ, nakonec vyjela ven další branou ve starých zdech, které obklopovaly město. Renesanční paláce nahradily skromné obytné domy z devatenáctého století, ty poté ustoupily anonymním činžákům postaveným v polovině století, a nakonec ohavným vysokým budovám z šedého betonu. Nebyly tu žádné dálnice, jen bludiště přecpaných ulic a rozpadajících se továren, tu a tam se v proluce objevila zelinářská zahrada nebo vinohrad o rozloze pár set čtverečních metrů.

Za půl hodiny se limuzína vlekla ošuntělými ulicemi Signy, jednoho z nejošklivějších průmyslových předměstí, mezi šedivými budovami na záplavovém území Arna. V mdlém, nehybném vzduchu viselo prádlo na betonových balkonech. Jedinou připomínkou, že je to skutečně Toskánsko, byly vzdálené zelené kopce Carmignano, na nejvyšším z nich se rýsovala silueta hradu.

Bullard za kouřovými okénky neviděl nic, s řidičem nemluvil. Jeho drsný obličej byl zcela bez výrazu, hluboko posazené oči pod velkým vystupujícím čelem zůstaly chladné. Jediným příznakem jeho velkého vnitřního zmatku byly lehce rozhýbané svaly na čelisti, napínaly se a povolovaly, stále dokola.

Konečně limuzína zabočila do anonymní slepé uličky, přijela k ošuntělému pletivovému plotu s bránou a strážnicí. Za ním rozvleklé předměstí končilo a začínal překvapivě nový svět: podivný svět tmavých stromu, révy a spousty pahorků porostlých břečťanem do roztodivných tvarů.

Limuzínu zkontrolovali a dali jim pokyn, aby pokračovali do temně fantastické krajiny. Z tohoto bližšího, výhodného bodu bylo poznat, že v roztodivných tvarech se pod břečťanem skrývají pobořené budovy, natolik obrostlé, že vypadaly jako přírodní útesy. A přesto to nebyly ty prastaré zříceniny, jaké jsme zvyklí v Itálii vídat. Tyhle kopce pobořeného zdiva nikdy nenavštěvovali turisté – pocházely z počátku dvacátého století. Když se limuzína proplétala mezi starými budovami jako žralok, míjela dávné svobodárny, bulváry lemované stromy, které vedly mezi řadami kdysi pěkných domů, zarostlé vedlejší koleje a poničené laboratoře – tomu všemu dominoval cihlový tovární komín, který čněl k modré toskánské obloze do výše třiceti poschodí. Jedinou stopou minulosti zůstal vybledlý zbytek nápisu na komíně, kde se ještě dal, i když s jistou dávkou fantazie, přečíst nápis NOBEL S. G.E.M.

Zabezpečení se zdálo ošidně chabé. Pletivový plot na vnějším obvodu byl starý a vetchý. Klidně by se sem dostala skupinka neústupných mladíků. A přesto v pobořeném komplexu nebylo vidět, že by tudy někdo chodil. Žádné odpadky, žádné graffiti, žádná ohniště ani rozbité lahve od vína.

Limuzína projížděla pomalu bludištěm cest zarostlých plevelem, které se vinuly kolem řady obrovských skladišť, nyní prázdných, okna připomínala mrtvé oči, kolem popraskaných zdí se táhlo pole divoce rostoucích jahod. Auto dále pokračovalo pod obloukem ve staré cihlové stěně, kolem dalších zbořenin, hromad cihel a polámaného betonu až ke druhé bráně. Ta byla mnohem modernější než ta první, zabudována do velmi spolehlivého dvojitého pletivového plotu odolného proti prudkým náporům větru, s kotouči drátěných překážek nahoře a senzory pohybu s velmi širokým záběrem.

Znovu limuzínu prohlédli, tentokrát mnohem zevrubněji, teprve potom se brána na dobře promazaných pantech elektronicky otevřela.

A teď se očím naskytl šokující kontrast. Za poslední zbořenou fasádou – utopený ve vegetaci – byl udržovaný trávník, který se táhl k lesklé budově z titanu a skla, mistrovský kousek architektury ukrytý ve zbořeninách. Byl orámovaný křovinatým porostem dokonale sestřihaným a tvarovaným. Automatický kropicí systém vypouštěl oblouk vody, v němž se v prudkém florentském slunci tvořila duha.

Před budovou stáli tři muži. Když černé auto přijelo, jeden z nich – zjevně nervózní, ale usilovně se snažil to potlačit – přistoupil a otevřel dveře.

„Bentornato, Signor Bullard,“ pozdravil.

Bullard vystoupil. Když se narovnal, jeho obrovská postava nabyla na objemu. Nevšímal si zdvořile nabízených rukou, jen se prohnul v zádech a protáhl si paže. Vypadalo to, že se rozhlíží kolem přes hlavy mužů, jako by vůbec neexistovali. Jeho masivní, ošklivý, hrbolatý obličej měl podobu neproniknutelné masky.

„Byli bychom velmi potěšeni, kdybyste s námi mohl poobědvat, pane, než –“

„Kde to je?“ přerušil ho Bullard.

Následovalo ohromené ticho. „Tudy.“

Skupinka mužů se otočila a Bullard šel za nimi po vápencovém chodníku do chladného interiéru budovy. Prošli chodbou přes dvoje automatické dveře, u každých musel první muž ze skupiny přistoupit k zařízení, jímž se kontrolovala sítnice, teprve potom se otevřely.

Na jednom místě se Bullard zastavil a podíval se do místnosti, kam se z chodby vcházelo. Ostatní zůstali stát a čekali. Viděl laboratoř plnou nejrůznějšího vybavení, bílé tabule na stěnách byly popsány vzorečky.

Vešel dovnitř, podíval se na nejbližší stůl. Na něm bylo cosi, co připomínalo čelní kužele letadla. Každý měl jinou barvu a do všech byl zabodnutý špendlík s visačkou s poznámkami a chemickými vzorci. V náhlé slepé zuřivosti Bullard zvedl ruku a všechny kužele smetl ze stolu. Potom se obrátil a bez jediného slova vyrazil chodbou.

Vešli do třetích dveří, byly těsnější a menší než ostatní, vyrobené z nerezové oceli a mosazi.

Zezadu se ozval křik. Všichni se otočili.

Kráčel k nim elegantně oblečený muž, v obličeji bílý vztekem. „Stůjte,“ zařval. „Io domando una spiegazione, Signor Bullard, anehe do Lei. Žádám vysvětlení, a to i od vás.“ Zastoupil jim cestu, byl poloviční v porovnání s Bullardem, ve své rozhořčené důstojnosti téměř vznešený.

Následoval prudký pohyb, zavrčení a ten muž klesl k zemi, dostal ránu. Předklonil se, ruce zkřížil na žaludku, sténal a Bullard ho vztekle nakopl špičkou boty, tak silně, až všichni slyšeli, jak mu praskla žebra. Muž zalapal po dechu a v bolestech se skácel.

Bullard se otočil k dalšímu muži. „Toho chlapa jsem právě vyhodil. Martinetti porušil pravidla. Je mi velmi líto, že se odmítl rozumně dohodnout, napadl člena ochranky, a ten ho musel náležitě zkrotit.“

Obrátil se na jednoho z mužů z ochranky, kteří ho doprovázeli. „Slyšel jste, co jsem právě řekl?“

„Ano, pane,“ odpověděl ten muž s americkým přízvukem.

„Udělejte to tak.“

„Ano, pane.“

„Povolejte speciální jednotku, aby toho chlapa odnesla, a byl bych moc rád, aby proti němu bylo vzneseno obvinění za nedovolený vstup.“ Bullard překročil ležící tělo a podíval se do scaneru sítnice. Ozvalo se cvaknutí, jak se uvolnil kov, potom se klenuté dveře z nerezavějící oceli a mosazi otevřely dokořán. Za nimi byla malá klenutá místnost. Na jedné straně bylo několik pevných disků uzamčených v průhledných plastových schránkách pečlivě naskládaných do stohu na plastových registračních skříních. Na druhé straně stála malá obdélníková bedna z leštěného ořechového dřeva, obklopovalo ji několik velmi složitých elektronických přístrojů: senzory pro kontrolu ovzduší, vlhkoměr, seismograf, analyzátor plynů, barometry a měřidla teploty. Bullard přešel k bedně, zvedl ji jemně za držadlo. Byla tak lehká, že se v Bullardově masivním sevření zdala, zcela, bez tíže. Otočil se.

„Jdeme.“

„Pane Bullarde, možná byste si chtěl zkontrolovat obsah.“

Bullard se otočil na člověka, který promluvil. „Zkontroluju si ho hodně brzy. Jestli tam něco nenajdu, pak ztráta zaměstnání bude pro vás nejmenší starost.“

„Ano, pane.“

Napětí v místnosti bylo hmatatelné. Muži neklidně přešlapovali, zjevně se jim nechtělo odejít. Bullard se kolem nich protáhl a vykolébal se ven klenutými dveřmi. Otočil se zpátky. „Jdete?“

Muži šli za ním ven ze dveří. Se zasyčením se za nimi zavřely. Bullard znovu překročil Martinettiho a prošel přes troje dveře, muže měl v patách, jediným zvukem byl klapot podpatků na vyleštěných chodbách. Za dalších pár minut šel znovu k obrubníku, kde na něj čekala limuzína, motor spuštěný na volnoběh. Muži stáli nejistě na chodníku, dívali se na Bullarda. O obědě už nepadla jediná zmínka.

Bullard nasedl do vozu, aniž by se ohlédl, bouchl dveřmi. „Do vily,“ houkl a opatrně si položil dřevěnou schránku na klín.

50

D’AGOSTA STÁL U OKEN SVÉHO APARTMÁ V HOTELU LUNGARNO, díval se ven na tmavě zelenou vodu Arna, na světle žluté florentské paláce po obou stranách řeky, Ponte Vecchio s pokřivenými domky usazenými nad vodou. Byl v podivném napjatém očekávání, měl dokonce i trochu závrať. Nevěděl přesně, jestli to je posunem času, honosností okolí nebo faktem, že v zemi, kde má své kořeny, je poprvé v životě.

D’Agostův otec odešel z Neapole v útlém věku s rodiči hned po válce ve čtyřicátém čtvrtém. Byl to útěk před hladomorem. Usadili se na Carmine Street v New Yorku. Jeho otec Vito, rozhořčený stále větší mocí mafie, proti ní bojoval tak, že se stal newyorským policajtem a svou práci vykonával velmi dobře. Jeho policejní odznak a ocenění má stále ve skleněné schránce na krbové římse jako svatou relikvii: policejní bojový kříž, čestnou medaili. D’Agosta vyrostl na Carmine Street mezi italskými imigranty z Neapole a Sicílie, pohrouženými do jazyka, víry, koloběhů svátků a oslav. Od dětství pro něj Itálie měla přídech mytického místa.

A teď je tady.

Cítil, jak mu v krku uvízl knedlík. Nečekal, že to bude takhle emocionálně prožívat. To je země jeho dávných předků. Itálie je kolébkou tolika oborů: výtvarného umění, architektury, sochařství, hudby, vědy a astronomie. Myslel na velká jména minulosti: Augustus César, Cicero, Ovidius, Dante, Kryštof Kolumbus, Leonardo do Vinci, Michelangelo, Galileo… Seznam se táhl do historie starší dvou tisíc let. D’Agosta si byl jistý, že žádný jiný národ na zemi nedal lidstvu tolik génia.

Otevřel okno a vdechl vzduch. Tohle jeho žena nikdy nepochopí, tuto nezměrnou pýchu na vlastní dědictví. Vždycky jí to připadalo trochu přihlouplé. Není se čemu divit, je přece Angličanka. A co udělali Angličané – načmárali akorát pár divadelních her a básní? Itálie je kolébkou nádherné západní civilizace. Zemí jeho předků. Jednou sem vezme svého syna Vinnieho…

Sladké snění mu přerušilo zaklepání na dveře. Posluha mu přinesl zavazadla.

„Kam to budete chtít, pane?“ zeptal se anglicky.

D’Agosta mávl rukou a spustil nonšalantně italsky. „Buon giorno guaglibne. Pepiacérelassáte i valigé abbecino o lietť, grazie.“

Posluha na něj podivně hleděl. Na prchavý okamžik měl D’Agosta dokonce dojem, že v tom pohledu spatřil opovržení. „Prosím?“ zeptal se anglicky.

D’Agostu to podráždilo. „valigé, aggia ritť, mettitele allá.“ Ukázal k posteli.

Posluha položil dvě tašky k posteli. D’Agosta zalovil v kapse, ale nenašel nic menšího než pětieurovou bankovku. Dal ji posluhovi.

„Grazie, signore, Lei é molto gentile. Se Lei na bisogno di qualsiasi cosa, mi dica.“ A odešel.

D’Agosta nerozuměl jedinému slovu, které ten člověk pronesl po „Grazie, signore“. Vůbec to neznělo jako jazyk, kterým mluvila jeho babička. Zavrtěl hlavou. To je určitě florentský dialekt, ten ho vyvedl z míry: věděl, že tolik toho zase nezapomněl. Koneckonců, italština je přece jeho mateřský jazyk.

Ohlédl se. V takovém hotelovém pokoji ještě nikdy nebydlel – vrchol čistoty, zjemnělý vkus a elegance. Byl také obrovský: vlastně skoro jako byt – s ložnicí, obývacím pokojem, mramorovou koupelnou, kuchyní a dobře zásobeným barem, se stěnou oken s výhledem na Arno, Ponte Vecchio, galerii Uffizi, velkou kupoli Dómu. Muselo to stát jmění, ale dávno si přestal dělat starosti s tím, jak Pendergast utrácí svoje peníze, pokud to jsou skutečně jeho peníze. Ten chlap je pro něj záhadou, jak tomu ostatně bylo vždycky.

Ozvalo se další zaklepání na dveře a D’Agosta otevřel. Byl to Pendergast. Detektiv, stále ještě oblečený do obvyklé černé – což ve Florencii nevypadalo tak úplně výlučně jako v New Yorku –, vklouzl dovnitř. V jedné ruce držel svazek papírů.

„Ubytování vám vyhovuje, Vincente?“

„Je tu trochu těsno, ohavný výhled na nějaký most, ale zvyknu si.“

Pendergast se usadil na pohovku a podal D’Agostovi papíry. „Tady máte permesso di soggiorno, povolení k držení střelné zbraně, oprávnění pro vedení vyšetřování od kvestury, váš codicefiscale a několik dalších drobností k podpisu – všechno přes hraběte.“

D’Agosta si vzal papíry. „Fosco?“

Pendergast přikývl. „Italská byrokracie je strašně pomalá a hrabě to kvůli vám trochu postrčil.“

„Je tady?“ zeptal se D’Agosta s pramalým nadšením.

„Ne. Možná přijde později.“ Pendergast vstal a přešel k oknu. „Tamhle je palác jeho rodiny, za řekou, vedle paláce Corsini.“

D’Agosta se podíval na středověkou budovu s cimbuřím na ochranném valu. „Impozantní stavba.“

„To tedy ano. Je v majetku rodiny od třináctého století.“

Další zaklepání na dveře.

„Trasité,“ zavolal D’Agosta, pyšný na to, že může před Pendergastem pohovořit italsky.

Posluha přinesl košík s ovocem. „Signori?“

„Faáteme stúpiacére lassatele ngoppa o tavule.“

Posluha se ani náznakem neotočil ke stolu a zeptal se anglicky: „Kam to mám položit?“ D’Agosta se podíval na Pendergasta a v jeho očích uviděl jiskřičky pobavení.

„O tavule,“ odpověděl zostra.

Muž tam stál s ovocem v ruce, díval se z konferenčního stolku na psací stůl a nakonec položil košík na psací stůl. D’Agosta cítil při takovém vzpurném nepochopení vlnu podráždění – copak tomu chlápkovi nedal dost tučné spropitné? Slova, která tak často slýchal od svého otce, zcela spontánně vyšla z jeho úst. „íllóra qualé bproblema, si surdo? Nun mi capisci? Ma che éparí ofrancěse? Mannaggí a miseria.“

Muž zmateně vycouval z pokoje ven. D’Agosta se otočil na Pendergasta a zjistil, že agent se velmi netypicky a neúspěšně pokouší potlačit veselí. „Co na tom bylo tak legračního?“

Pendergastovi se podařilo uklidnit. „Vincente, já nevěděl, že máte takové zvláštní nadání na jazyky.“

„Italština byl můj mateřský jazyk.“

„Italština? Vy mluvíte také italsky?“

„Co myslíte tím také? A jak si myslíte, že jsem mluvil?“

„Mně to znělo pozoruhodně jako neapolština, často se označuje za italský dialekt, ale v podstatě to je samostatný jazyk. Je fascinující, ale samozřejmě Florentincům nesrozumitelný.“

D’Agosta ztuhl. Neapolský dialekt? To ho nikdy ani nenapadlo. Jistě, v některých rodinách hovořili sicilským dialektem, to si pamatoval z dětství v New Yorku, ale měl za to, že jazyk, kterým mluví, je opravdová italština. Neapolština? Ani náhodou! On mluví italsky.

Pendergast viděl, jak se tváří, a pokračoval. „Když se Itálie v roce 1871 sjednotila, lidé používali celkem šest set dialektů. Rozpoutala se velmi ostrá debata, který jazyk se bude v nové zemi používat. Římané se domnívali, že jejich dialekt je nejlepší, protože koneckonců se jím mluvilo v Římě. Obyvatelé Perugie považovali svůj dialekt za nejčistší, protože v jejich městě je nejstarší evropská univerzita. Florentští zase ten svůj považovali za správný proto, že právě jejich jazykem mluvil Dante.“ Znovu se usmál. „Dante vyhrál.“

„To jsem nevěděl.“

„Ale lidé i dál používali dialekty. Dokonce v době, kdy vaši rodiče emigrovali, mluvilo jen málo občanů oficiální italštinou. Až teprve s příchodem televize Italové pomalu ustupovali od dialektů a začali používat jeden jazyk. To, co vy považujete za italštinu, je v podstatě neapolský dialekt. Sice bohatý na výrazy, ale bohužel vymírající jazyk s prvky španělštiny a francouzštiny.“

D’Agosta byl ohromený.

„Kdo ví? Možná nás pátrání dovede na jih, kde budete moci zazářit. Ale prozatím, blíží se čas večeře. Půjdeme někam něco zakousnout? Znám vynikající osterii na Piazza Santo Spirito, kde je i taková podivná fontána, která by podle mého názoru mohla být pro naše pátrání hodně zajímavá.“

Po pěti minutách procházeli klikatými středověkými uličkami Florencie, až došli na široké, prostorné náměstí stíněné kaštany a ze třech stran uzavřené pěknými renesančními budovami zdobenými štukem v odstínech slonoviny, žluté a okrové barvy. Nejblíže k řece dominovala náměstí jednoduchá fasáda Chiesa di Santo Spirito, strohá ve své jednoduchosti. Ve staré mramorové fontáně uprostřed náměstí zvesela bublala voda. Kolem ní v hloučcích postávali studenti s batůžky, kouřili cigarety a tlachali.

Pendergast nedbale vyndal z kapsy Beckmannovu fotografii a natáhl s ní ruku směrem k fontáně. Potom pomalu obešel náměstí, až se shodovalo pozadí se záběrem. Dlouho se díval a potom fotografii schoval.

„Tady ti čtyři stáli, Vincente,“ řekl a ukázal na to místo. „A tamhle vzadu je Palazzo Guadagni, kde je dnes studentský pensione. Tam zajdeme zítra a uvidíme, jestli si na někoho z našich kamarádů někdo vzpomíná, i když moc nadějí v to nevkládám. Ale pojďte, najíme se. Mám chuť na linguini s bílými lanýži.“

„Já bych si klidně dal cheeseburger a hranolky.“

Pendergast se na něj otočil s ublíženým výrazem. D’Agosta se pokřiveně usmál. „Dělám si legraci.“

Prošli se kolem náměstí k malé restauraci Osteria Santo Spirito. Stolky byly rozestavěné venku a lidé u nich jedli a pili víno, jejich živý hovor se nesl náměstím.

Pendergast počkal, dokud je neuvedli ke stolu, potom pokynul D’Agostovi, aby se posadil. „Musím říci, Vincente, že mi připadáte v lepší formě.“

„Pracuju na tom. A po té události v Riverside Park jsem také oprášil služební zbraň na střelnici.“

„Vaše střelecké umění je legendou. Možná se nám bude hodit zítra, při našem malém večerním dobrodružství.“

„Dobrodružství?“ D’Agosta byl unavený, ale Pendergasta snad ten časový posun ještě více nabil energií.

„Jedeme do Signy navštívit tajnou Bullardovu laboratoř. Když jste si dnes odpoledne vybaloval zavazadla v hotelovém pokoji, mluvil jsem s různými florentskými policisty, snažil jsem se získat záznamy o Bullardovi a o tom, co tady dělá BAI. Ale ani Fosco nemá takové styky, abych se pohnul z místa. Zdá se, že Bullard má spřízněné duše na správných místech – nebo přinejmenším ví, kam má investovat peníze. Jediné, co se mi podařilo získat, je poměrně hodně zastaralá mapa té továrny. V každém případě je jasné, že oficiálními cestami se nikam nedostaneme.“

„Rozumím tomu dobře tak, že on neví, že přijedeme?“

„Budeme tam muset vniknout. Zítra dopoledne si můžeme opatřit vše, co k tomu budeme potřebovat.“

D’Agosta pomalu přikývl. „To by mohlo být vzrušující.“

„Doufejme, že ne příliš. Jak stárnu, Vincente, dávám přednost tichým večerům doma před osvěžující přestřelkou někde v temnotě.“

51

BRYCE HARRIMAN KRÁČEL PO PÁTÉ AVENUE, PROPLÉTAL SE DAVEM s naučenou lehkostí, stále myslel na ty ďábelské vraždy. Ritts měl pravdu: záležitost s Von Menckem se skutečně dotkla bolavého místa. Měl nespočet telefonátů. Většinou samozřejmě od různých potřeštěnců – koneckonců byl to Post –, ale stejně si nemohl vzpomenout na živelnější reakci na svůj článek. Celá záležitost se zlatým řezem a to, jak všechno dokonale ladilo s historickými daty, aura matematiky – pro nevzdělance to mělo přídech ryze vědeckého faktu. Harriman musel připustit, že je skutečně zvláštní, jak ta data v řadě takhle krásně vyšla.

Minul Metropolitan Club a zahlédl zázraky, jaké dělají velké newyorské peníze. Tam byl jeho svět, nebo lépe řečeno svět jeho prarodičů. I když se už pomalu blížil věku, kdy by mohl očekávat první pozvánky do několika prestižních klubů (které zařídil jeho otec), obával se, že jeho současná práce u Postu bude na překážku. Potřeboval by se dostat do Timesů, a to rychle.

Tohle téma by mu mohlo hodně pomoci.

Ritts ho miluje – alespoň nakolik může takový had někoho milovat. Ale dobré téma je jako oheň. Musí se přiživovat. A tenhle už za chvilku začne skomírat. Měl tušení, že Ritts ho může přestat mít rád stejně rychle, jako si ho oblíbil, a svým vzestupem tak bude nepříjemně kompromitován. Potřeboval, aby se něco dělo, i kdyby si to měl sám zařídit. A právě s takovou nadějí se vracel ke Cutforthovu domu. Jeho předchozí články už rozšířily řady agresivních vykladačů bible, uctívačů ďábla, pankáčů, toxikomanů, satanistů a vyznavačů New Age, kteří se teď denně scházeli na kraji Central Parku proti té budově. Už se odehrálo několik pěstních soubojů, vzduchem létaly nadávky, několikrát přijely nejvýznamnější osobnosti New Yorku, aby se pokusily to všechno ukončit. Ale všechno probíhalo neorganizovaně. Každá reakce potřebuje katalyzátor, ani tohle nebyla žádná výjimka.

Blížil se k 68. ulici. Na Páté avenue, v místech, kde je park, už viděl několik skupin toxikomanů. Lokty si razil cestu zástupem čumilů. Od minule se tu nic nezměnilo, jen lidí přibylo. Nějaký satanista oblečený do černé kůže s plechovkou piva v ruce chrlil nadávky na vyznavače New Age v konopných řízách. Všude bylo cítit pivo a marihuanu, připomínalo to atmosféru rockového koncertu. Na vzdáleném konci nějaký muž v sepraných džínách a v tmavé kostkované košili jednotky britské armády ze skotské vysočiny Black Watch mluvil k poměrně velkému davu lidí. Harriman neslyšel, co říká, ale bylo tam nejvíc lidí.

Poodešel od skupiny přihlížejících a o kousek dál se mezi ně zase vrátil, ale byl mnohem blíž u toho člověka. Modlil se, to bylo jasné, ale vypadal normálně a jeho hlas, místo aby se mu lámal na hraně hysterie, zněl klidně, kultivovaně a rozumně. Dokonce během jeho řeči se okolní dav rozrůstal. Spoustu přihlížejících jeho slova zaujala, dokonce poslouchalo i pár satanistů a pankáčů.

„Tohle je udivující město,“ říkal ten muž. „Jsem tady teprve dvacet čtyři hodin, ale už teď mohu s jistotou tvrdit, že nic podobného na zemi neexistuje. Vysoké budovy, limuzíny, krásní lidé. Oslepuje mě, skutečně oslepuje. V New York City jsem poprvé. A víte, co na mě působí úplně nejvíc, víc než lesk a zvláštní kouzlo tohoto místa? Je to spěch. Rozhlédněte se kolem sebe, přátelé. Podívejte se na ty lidi. Podívejte se, jak rychle chodí, mluví do telefonu nebo jen zírají před sebe. Nikdy jsem nic takového nezažil. Podívejte se na lidi v taxících a autobusech, které kolem projíždějí – dokonce i když se sami nepohybují, jako by spěchali. A já vím, co je všechny tak zaneprázdňuje. Od první chvíle hodně naslouchám. Už jsem vyslechl asi tisíc rozhovorů, většinou jednostranných, protože lidé tady na ostrově Manhattan jako by raději mluvili do telefonu než se skutečnými lidmi, tváří v tvář. Co je tak zaměstnává? Jen oni sami. Myslí na zítřejší setkání. Na rezervaci stolu na večeři. Podvádění manželky nebo manžela. Zákeřné jednání obchodního partnera. Nejrůznější plány, pletichy a úskoky a nikdo z nich nevidí dál než řekněme k návštěvě Club Med příští měsíc. Kolik z těchto lidiček je zaneprázdněno natolik, že nedokáže myslet na to, co bude za třicet, za čtyřicet let, a na vlastní smrtelnost? Kolik z těchto lidí věnuje čas tomu, aby došli usmíření s Bohem? Nebo aby pomysleli na slova Ježíšova v Lukášovi: Amen, pravím vám, tato generace neskoná, dokud se vše nenaplní. Řekl bych, že takových je velmi málo. Pokud vůbec nějací jsou.“

Harriman se na kazatele podíval lépe. Měl krátce střižené pískové vlasy, pěkný, ryze americký obličej, dobře vyvinuté paže, byl upravený, čerstvé oholený. Žádné tetování, piercing, ani kožený, cvoky zdobený poklopec. Pokud měl u ruky bibli, neviděl ji. Jako by mluvil ke skupině přátel – k lidem, které respektuje.

„Od chvíle, kdy jsem přijel do New Yorku, dělám i něco jiného,“ pokračoval ten muž. „Navštěvuji kostely. Spoustu kostelů. Nikdy jsem nepoznal jediné město, jakkoli velké, které by se mohlo honosit takovým množstvím kostelů. Ale víte, přátelé, v tom je ta smutná věc. Bez ohledu na to, jak obrovské množství lidí bylo venku, všechny kostely zejí prázdnotou. Hladoví. Hynou nevšímavostí. Dokonce v katedrále sv. Patrika – v tak nádherném křesťanském místě, jaké jsem nikdy v životě neviděl – bylo jen pár věřících. Chodí tam turisté? Ano, to jistě, po stovkách. Ale ty, kdo tam chodí ze zbožnosti, mohu spočítat na prstech svých rukou.

A tohle, moji přátelé, je nejsmutnější ze všeho. Jen si pomyslete, že v místě, kde je tolik kultury, tolik vzdělanosti a vysoké kultivovanosti, může vůbec existovat tak strašlivá duchovní prázdnota. To, co je všude kolem mne, mi připadá jako poušť, která mi vysušuje morek v kostech. Nechtěl jsem věřit tomu, co jsem četl v novinách. Ty strašlivé události, jež mě přivedly až sem téměř proti mé vůli. Ale je to pravda, moji bratři a sestry. Každičké slůvko z toho je pravdivé. New York je město oddané mamonu, nikoli Bohu. Podívejte se na něj!“ Ukázal na pěkně oblečeného muže v obleku s úzkým proužkem, něco přes dvacet let, který je míjel a drmolil něco do mobilního telefonu. „Kdy asi naposledy myslel na svoji smrt? Nebo ona?“ Ukázal na ženu s taškami od Henriho Bendela a Tiffanyho, která vystupovala z taxíku. „Nebo oni?“ Vyčítavým gestem všechny upozornil na pár vysokoškoláků, šli po ulici a drželi se za ruce. „Nebo vy?“ Prstem přejel po davu. „Jak je to dlouho, co jste vy mysleli na svoji smrt? Může přijít za týden, za deset let, nebo za padesát – ale blíží se. Jako že se jmenuji Wayne P. Buck, blíží se. Jste připraveni?“

Harriman se bezděčně zachvěl. Ten chlap byl dobrý.

„Je úplně jedno, jestli investujete v bankách na Wall Street nebo jste dělníci na cestě do Amarilla, smrt nemá předsudky. Velký nebo malý, bohatý nebo chudý, smrt si přijde pro nás všechny. Ve středověku to lidé věděli. Dokonce i naši předkové to věděli. Podívejte se na staré náhrobky, a co vidíte? Představu okřídlené smrti. Ale ne slova memento mori: pamatuj na smrť. Myslíte, že se ten mladý muž někdy zastaví a zamyslí se nad tím? Ohromující: tolik staletí pokroku, a přece jsme pustili ze zřetele jednu základní pravdu, která vždycky, vždycky byla první myšlenkou našich předků. Starý básník Robert Herrick to vyjádřil takto:

Náš život je krátký a dny naše běží stejně rychle jako slunce, A jako pára nebo kapka deště jedenkrát ztracená, se navždy ztratí.“

Harriman polkl. Štěstí se ho drželo. Tenhle chlápek Buck byl osobním dárkem pro něj. Dav kolem rychle narůstal a lidé okřikovali ostatní opodál, aby se uklidnili, jinak by nebyl slyšet mužův tichý, přesvědčivý hlas. Nepotřeboval bibli – on to měl všechno v hlavě! A nejenom bibli – dokázal recitovat i metafyzické básníky.

Opatrně si sáhl do kapsy u košile a stiskl nahrávací tlačítko na diktafonu. Nechtěl přijít ani o jediné slovo. Pat Robertson se svým tuhým make-upem se s tímhle mužem nemůže ani zdaleka porovnávat.

„Ten mladý muž se nezastaví, aby se zamyslel na tím, že každý den, který stráví bez božího doteku, je den, který nemůže nikdy, vůbec nikdy vyžádat zpět. Ti dva mladí milenci se nezastaví, aby se zamysleli nad tím, jak se ze svých skutků budou zodpovídat v posmrtném životě. Ta žena s plnými taškami nejspíš nikdy ani nepomyslela na skutečnou hodnotu života. S největší pravděpodobností nikdo z nich v posmrtný život nevěří. Jsou jako Římané, kteří stáli netečně stranou, když Pána křižovali. Jestli se někdy přece jen zastaví, aby se nad posmrtným životem zamysleli, patrně si prostě řeknou, že umřou, někdo je uloží do rakve, pohřbí a bude po všem.

Jenomže, mí bratři a sestry, ono po všem nebude. V životě jsem dělal ledacos a svého času jsem pracoval jako pomocná síla v márnici. Tak k vám hovořím velmi otevřeně. Když umřete, není to konec. Je to jenom začátek. Na vlastní oči jsem viděl, co se s mrtvými děje.“

Harriman si všiml, že dav zcela ztichl, ač celou dobu houstl a přicházelo stále více posluchačů. Nikdo jako by se ani nepohnul. Uvědomil si, že i on sám téměř zadržuje dech, čeká, co ten člověk řekne dál.

„Možná náš důležitý mladý muž s mobilním telefonem bude docela šťastný, když ho pohřbí uprostřed zimy. To totiž věci maličko zpomalí. Ale dříve nebo později – obvykle dříve – se sejdou hosté k večeři. První se dostaví masařky, Phormia regina, aby nakladly vajíčka. V čerstvé mrtvole dochází k populační explozi, což je vlastně vzhledem k okolnostem velmi nepatřičný výraz. Takový nárůst populace – mluvíme tady o půl tuctu generací – se přidává k desítkám tisíc larev, které jsou neustále v pohybu a neustále hladové. Larvy samé produkují tolik tepla, že ty ze středu se musí přesunout na okraje, ochladit se, než se vrátí zpátky a splní svůj úkol. Na časově zrychleném záznamu je vidět, že je to přímo bouře pohybu. A samozřejmé larvy jsou jen ty první. Časem zápach rozkladu naláká další hodovníky. Ale není důvod, abych vás zatěžoval všemi detaily.

Tolik, moji přátelé, o odpočinku v pokoji.

Možná se tedy náš mladík s mobilním telefonem rozhodne pro kremaci, aby se tomuhle všemu vyhnul. To ale neochrání žádnou mrtvolu před napadením. Po několika letech se stejně dostaví brouci a červi. Kremace je určitě rychlý a důstojný konec pro lidské tělo. Neříkají nám to takhle?

Potom mi dovolte, abych já byl tím, kdo vám řekne, moji bratři a sestry, že žádná smrt, která nás dostihne mimo boží zrak, není důstojná. Byl jsem svědkem více kremací, než dokážu spočítat. Máte představu, jak těžké je spálit lidské tělo? Kolik je k tomu zapotřebí žáru? Nebo co se stane, když se tělo dostane do plamene o teplotě tři sta dvacet stupňů? Já vám to řeknu, moji přátelé, a odpusťte mi, že vás nebudu šetřit. Pochopíte, že je důvod, abych vás nešetřil.

Nejdříve vlasy a chlupy, od hlavy po paty, praskají v plameni modrého kouře. Potom se tělo napne do pozoru jako kadet na slavnostní přehlídce. A potom se tělo pokouší posadit se. Je úplně jedno, že rakev má víko, stejně to zkouší. Teplota stoupá, možná až k hodnotě čtyř set dvaceti stupňů. A to už se vaří morek a kosti začínají praskat, páteř exploduje postupně, každý článek samostatně.

A teplota stále stoupá. Pět set čtyřicet, osm set patnáct, tisíc sto stupňů. Erupce stále pokračují, z pece se ozývají rány, jako by se uvnitř střílelo – ale znovu vás ušetřím detailů o tom, co v kterém okamžiku exploduje. Jen vám řeknu, že to všechno trvá tři hodiny, teprve po třech hodinách z lidských ostatků zbude jenom popel a úlomky kostí.

Proč jsem vás těchto detailů neušetřil, moji bratři a sestry? Řeknu vám to. Protože ani Lucifer, Kníže temnot, který ve své neúnavné honbě za zkažeností nikdy nespí, vás neušetří. A oheň v krematoriu je mnohem chladnější a působí na tělo mnohem kratší dobu než oheň, k němuž je duše toho důležitého mladého muže odsouzená. Tisíc sto stupňů nebo pět tisíc pět set, tři hodiny nebo tři století – to není pro Lucifera nic než závan vlahého letního větříku. A když se v tom hořícím jezeře pekelné síry pokoušíte posadit – uhodíte se do hlavy o střechu pekla a upadnete zpátky do neuhasitelného plamene tak vroucího, že se to nedá ani popsat – kdo potom uslyší vaše modlitby? Nikdo. Na modlení už jste čas měli, ale vy jste ho tragicky promrhali.

A to je důvod, proč jsem tady, přátelé moji. Tam nahoře v té krásné budově, která se tyčí tak vysoko nad našimi titěrnými hlavami, ukázal Lucifer svou tvář tomuto velikému městu a zmocnil se duše člověka. Muže jménem Cutforth. Zjevení nám říká, že v Posledních dnech Lucifer zcela nezakrytě vyjde na zemi. Přišel. Smrt na Long Islandu, smrt právě tady: to je jenom začátek. Dostali jsme znamení a musíme jednat. A jednat hned teď. Ještě není pozdě. Hrobka nebo urna z krematoria, larvy nebo plamen – všichni musíte pochopit, že v tom není žádný rozdíl. Když vaše duše leží obnažená před soudcem všehomíra, jaké bude vaše zúčtování? Obracím se na vás, nahlédněte do sebe sama teď, v tichosti, a v tichosti sami sebe posuďte. A potom, za chvilku, se společně pomodlíme. Pomodlíme se za odpuštění a za čas, který nám ještě zbývá na zemi a v tomto městě odsouzeném k záhubě, kde máme hledat vykoupení.“

Téměř mechanicky, aniž by spustil oči z Bucka, vyndal Harriman z kapsy mobilní telefon a zavolal do redakce fotoreportérům. Mluvil velmi tiše. Směnu měla Kleinova skupina. Klein hned pochopil, co Harriman chce. Žádnou karikaturu agresivního vykladače bible. Přesně naopak. Harriman představí reverenda Bucka jako muže, kterého si budou čtenáři Postu vážit: muže, jenž se zdá jediným rozumným a uvážlivým člověkem na světě.

A když ho posloucháte, můžete tomu uvěřit i vy.

Harriman zasunul telefon zpátky do kapsy. Tenhle reverend Buck to možná ještě neví, ale brzy – hodně brzy – se ocitne na titulní stránce.

52

NOC BYLA VLAHÁ A PLNÁ VŮNÍ. CVRČCI VE TMĚ KONCERTOVALI. D’Agosta šel za Pendergastem po nepoužívané vedlejší koleji mezi zanedbanými betonovými obytnými domy. Byla půlnoc a měsíc právě vyšel, zaléval město sametovým příkrovem.

Koleje končily, dál už byl jenom železniční násep, na kterém po obou stranách do tmy ubíhal prověšený pletivový plot. Na vzdálené straně plotu byla tma, jen zlehka se v ní proti obloze rýsovaly siluety stromů.

D’Agosta šel stále za Pendergastem podél plotu několik set metrů, dokud nedošli ke shluku stromů. Uprostřed byla malá mýtina pokrytá spadaným listím a ostnatými skořápkami kaštanů.

„Tady se připravíme,“ hlesl Pendergast a položil tašku.

D’Agosta také položil tu svoji a několikrát se zhluboka nadechl. Byl rád, že na sobě po té honičce v Riverside Parku začal pracovat, ale měl to udělat už dřív. Pendergast jako by se ani nezadýchal.

Sundal oblek, složil ho do úhledných malých balíčků do tašky. Pod oblekem měl černé boxerky a košili. D’Agosta se svlékl a byl na tom podobně.

„Tady.“ Pendergast podal D’Agostovi kelímek barvy na pleť, druhý vytáhl pro sebe a konečky prstů si začal černit obličej.

D’Agosta udělal totéž a zkoušel plot. Byl tak špatně zajištěný, že projít tudy by neměl být problém: plot byl zrezivělý a nakloněný, se spoustou děr a trhlin. Sundal si boty a vyměnil je za ty, které mu dal Pendergast: černé, těsně padnoucí, s hladkými podrážkami.

Pendergast vyndal svůj les baer a černou barvu nanášel na pistoli. D’Agosta sebou trhl, takovouhle zběsilost udělat s tak krásnou zbraní!

„Budete muset provést totéž, Vincente. Stačí sebemenší odlesk a hned nás uvidí.“

Váhavě vyndal svoji zbraň a také ji začernil.

„Určitě si kladete otázku, jestli je tohle všechno skutečně nutné.“

„Napadlo mě to.“

Pendergast si natáhl pár černých rukavic. „Plot, jak jste se nepochybně dovtípil, je ošidný. Je tu několik bezpečnostních okruhů. První je čistě psychologický, což je bezesporu důvodem, proč si Bullard vybral pro začátek tohle místo.“

„Psychologický?“

„Tohle místo kdysi bylo Il Dinamitificio Nobel, jedna z továren Alfreda Nobela na výrobu dynamitu.“ Zkontroloval hodinky. „Jedna z velikých ironií historie je, že Nobel, který založil Nobelovu cenu míru, zbohatl na nejkrutějším vynálezu v lidské historii.“

„Na dynamitu?“

„Přesně tak. Sedmnáctkrát silnější než střelný prach. Znamenal revoluci ve vedení války. Jsme tak zvyklí na masové zabíjení, Vincente, že zapomínáme, jak vypadala válka, když se používal jenom střelný prach, kanón a střely. Strašná věc, jistě, ale nic proti tomu, co by se mohlo stát. Dnes jediná bomba, namísto usmrcení dvou nebo tří lidí, zmaří stovky životů. Dělostřeleckými granáty a bombami lze vyhodit do vzduchu celé budovy, mosty a továrny. S vynálezem letadla mohly bomby zlikvidovat celé městské bloky, vypálit města, povraždit tisíce lidí. Soustřeďujeme se spíše na hrůzy jaderných zbraní, ale faktem zůstává, že dynamit a jeho odvozeniny zabily a zmrzačily o miliony lidí víc, než má na svědomí atomová bomba a než kdy na svědomí v budoucnu bude mít.“ Zasunul zásobník a tiše zavřel kryt.

„To je fakt.“

„Alfred Nobel měl patent na moderní vedení války. V době největšího rozmachu měl po celé Evropě stovky továren na výrobu dynamitu. Stavěly se na rozsáhlých pozemcích, protože ať se s používanými materiály zachází jakkoli obezřetně, občas dojde k explozi, což znamená stovky mrtvých. Nobel své továrny budoval v chudých oblastech, kde měl k dispozici nekonečný zdroj zoufalé a nahraditelné pracovní síly. Tato továrna byla jedna z největších.“ Máchl rukou do tmy za plotem.

„Nobel by nejspíš vstoupil do dějin jako člověk zla, kdyby se nestalo cosi podivného. V roce 1888 mu zemřel bratr a noviny v celé Evropě omylem zaměnily smrt jeho bratra za smrt jeho samého. V novinách se objevily titulky typu Obchodník se smrtí je mrtev. Když si Nobel četl svůj vlastní nekrolog, byl v hlubokém šoku a pochopil, jak na něj bude historie pohlížet. Založil tedy udílení Nobelových cen – včetně známé Nobelovy ceny míru – jako způsob, jak zvrátit příšerné odsouzení svého života.“

„Zdá se, že to zabralo,“ mumlal D’Agosta.

„Což mě přivádí k jednomu bodu. V době, kdy se tahle továrna zavřela, už tu byly stovky obětí na životech, protože materiál několikrát explodoval. Navíc tisíce dělníků měly podlomené zdraví kvůli chemikáliím, které se používaly při výrobě dynamitu a ovlivňovaly mozek. Takže tohle je prokleté místo. Místní se mu vyhýbají. Dochází sem vrátný, ale jinak sem nevstoupila živá duše, než si ten komplex před sedmi lety koupil Bullard.“

„Takže Bullard svým zástupcům na místě nechává na starosti i ochranu,“ řekl D’Agosta. „To je docela chytré.“

„Je to chytrý zastrašovací prostředek, alespoň pro místní. Ale zabezpečení kousek dál bude určitě dokonalejší. Mohu se jen dohadovat, na jakém principu funguje. Moje dotazy, jak víte, nepřinesly ovoce. Ale mám několik nástrojů, které by nám mohly pomoci.“

Vyndal z tašky chlebník a hodil si jej přes jedno rameno. Znovu zalovil v tašce, vyndal několik aluminiových trubiček a sestavil je dohromady. Na jeden konec připevnil malý kotouč. Přistoupil k plotu, pomalu pohyboval tím vynálezem tam a zpátky. Sehnul se a pečlivě zkoumal hlínu před sebou. Na malém kotouči slabě svítila červená žárovička.

Ustoupil od plotu. „Přesně jak jsem předpokládal. Naměřil jsem elektromagnetické pole střídavého proudu o frekvenci 60 hertzů.“

„Chcete mi říct, že ten plot je pod proudem?“ zeptal se D’Agosta. „Takhle starý?“

„Ne plot samotný. Po zemi jsou rozvedeny senzorové dráty, které přenášejí signál ochrance v případě, že se přes ně někdo pokusí projít.“

„A jak je budeme deaktivovat?“

„Pojďte za mnou.“

Tašky odložili do křoví, plížili se kolem plotu, až došli k místu, kde bylo několik větších děr staženo drátem. Pendergast poklekl a několika zručnými pohyby uvolnil největší otvor. Potom dírou pečlivě protáhl drát, který sloužil jako detektor, a pozorně si prohlédl půdu u plotu. Na kotouči malé diody se rozsvítila čísla.

Stáhl měřicí přístroj, natáhl se pro klacek, odhrnul listí a hlínu a objevilo se pár drátů. Potom všechno znovu opakoval na jiném místě o několik metrů dál. Z chlebníku vytáhl dva „krokodýlky“ připojené k maličkému elektronickému zařízení. Na oba konce připnul jednu svorku.

„Co to děláte?“

„Využiji svorky a kondenzátor, abych snížil naše elektromagnetické hodnoty na úroveň dvou sedmdesátikilových divočáků. Ti se tady běžně vyskytují a Bullardova jednotka pověřená ostrahou nepochybně již zkušenosti s divočáky kolem plotu má. A teď rychle.“

Protáhli se dírou, Pendergast ji rychle zadrátoval a sundal svorky. Potom dalším klackem zahrnul díry v zemi a přikryl je spadaným listím. Nakonec vytáhl malou lahvičku a sprejem nastříkal místo, kudy prošli. D’Agosta ucítil štiplavý zápach.

„Ředěná kančí moč. Pojďte za mnou.“

Přikrčení běželi několik metrů podél plotu, až k hustému křoví, kde se ukryli.

„Teď počkáme, až půjde ostraha zkontrolovat, co se děje. Chvíli to potrvá. Ovládejte svůj dech a zůstaňte v klidu. Určitě přijdou se zařízením pro noční vidění a infračervenými paprsky, takže zůstaňte přikrčený a nehýbejte se. Vzhledem k tomu, že podle jejich předpokladu do plotu narazil divočák, nebudou to tu zkoumat moc dlouho.“

Rozhostilo se ticho. Ve křoví byla neproniknutelná tma. D’Agosta čekal. Po jeho levé ruce seděl Pendergast, zcela nehybný a tichý, až se zdálo, že úplně zmizel. Slyšet bylo jen slabé šelestění větru a občasné volání nočního ptáka. Uplynuly tři minuty, potom pět.

D’Agosta cítil, jak mu po kotníku leze mravenec. Natáhl ruku, chtěl ho sundat.

„Ne,“ zašeptal Pendergast.

Poslechl ho.

Za chvíli ho ucítí, jak zkoumá krátkými a trhanými pohyby jeho holeň. Mravenec se vydal do jeho boty a útočil na ponožku. D’Agosta usilovně myslel na něco jiného, ale uvědomil si, že ho šimrá nos. Jak dlouho už seděli bez hnutí? Deset minut? Ježíši, zůstat takhle úplně bez hnutí je horší než běžet maratón. Neviděl vůbec nic. Dostal křeč do nohy. Tohle měl předvídat a zaujmout pohodlnější polohu. Měl sto chutí se pohnout. Nos ho teď už příšerně šimral, a nejhorší bylo, že se nemohl poškrábat. Další mravenci si dodali odvahu a následovali svého průzkumníka, lezli mu po kůži. Křeč v noze se zhoršovala. Cítil, jak mu lýtkový sval bezděčně cuká.

Potom zaslechli slabé hlasy. Zadržel dech. V dálce viděl světlo baterky, téměř zakryté listím. Další hlasy, praskot vysílačky, naprosto nedůležitý hovor v angličtině. Potom se znovu rozhostilo ticho.

D’Agosta očekával, že mu Pendergast všechno vysvětlí, ale agent FBI mlčel. Všechny svaly na těle už křičely bolestí. Jednu nohu už necítil a všude po něm lezli mravenci.

„Dobře.“ Pendergast vstal a D’Agosta ho s povděkem následoval. Potřásal nohama, mnul si nos, oklepával mravence.

Pendergast se na něj podíval. „Až přijde čas, Vincente, naučím vás jednu velmi užitečnou meditační techniku, dokonalou právě pro obdobné situace.“

„Tu bych určitě využil. Je to pro mě agónie.“

„Teď, když jsme překonali první bezpečnostní pásmo, vydáme se ke druhému. Držte se těsně za mnou a pokud možno šlapejte přesně do mých stop.“

Vydali se lesíkem, Pendergast všechno kontroloval pomocí svého přístroje. Stromy už řídly a ustupovaly zarostlému poli. Za ním stála řada pobořených domů, obrovská cihlová skladiště se špičatými střechami, bez dveří. Po stranách se plazila réva, rostla v temných shlucích, které se pohupovaly ve větru.

U prvního skladiště se Pendergast podíval na malou mapu. Uvnitř to páchlo plísní a suchou práchnivinou, jejich kroky, dokonce i v těch tichých botách, jako by měly ozvěnu. Protější stranou vyšli na obrovské prostranství obklopené budovami. Cement mezi nimi byl popraskaný, prorostlý temnou vegetací.

„Co když mají psy?“ zašeptal D’Agosta.

„Volně pobíhající psi jsou už minulostí. Nelze předem odhadnout jejich chování, jsou hluční a často se stává, že zaútočí na nepravou osobu. Dnes se psi používají pouze na stopování. To, na co si musíme dávat pozor, je mnohem mazanější.“

Přešli přes betonový chodník. V listoví před nimi prchala noční zvířata, slyšeli šustot. Na vzdáleném konci prostranství byla travnatá cesta mezi dvěma řadami pobořených budov, hromady zdiva porostlé břečťanem ve tmě vypadaly jako rozpité kaňky. Pendergast teď šel dál obezřetněji, na cestu si svítil malou baterkou s krytem. Po chvíli se zastavil, poklekl a prohlížel si půdu. Potom větví rozhrnul trávu. Šťouchal větší silou a klacek najednou propadl do volného prostoru.

„Jáma,“ řekl. „Všimněte si, že k těmto ruinám je přístup jenom tudy, jen po téhle cestě.“

„Nastražená léčka?“

„Nepochybně. Ale udělaná tak, aby vypadala jako součást staré továrny, takže když narušitel spadne dovnitř a zabije se, nikdo nebude obviněn.“

„Jak jste na to přišel?“

„Nejsou tady stopy kanců.“ Pendergast opatrně vytáhl klacek a otočil se. „Budeme muset jít dál přes jednu z těch pobořených laboratoří. Dávejte pozor, mohou tam ještě být lahve s nitroglycerinem, strategicky rozmístěné tak, aby o ně neopatrný člověk zavadil. Mohli bychom to považovat za další bezpečnostní pásmo, Vincente, musíme jít tiše a ostražitě.“

Vešli do temné budovy a Pendergast posvítil kolem speciální baterkou. Podlaha byla pokrytá střepy skla, zrezivělými kusy kovu, rozlámanými dlaždicemi a cihlami. Zastavil se, dal D’Agostovi signál, aby vycouval.

Po dvou minutách byli zase na betonovém prostranství.

„Co se stalo?“ zeptal se D’Agosta.

„Příliš mnoho střepů, příliš rovnoměrně poházených a sklo bylo až příliš moderní na to, aby bylo ještě z původní továrny. Zvuková past se senzory, které předají zvuk křupání pod lidskýma nohama. Také senzory pohybu, jak předpokládám.“

V nazelenalém světle baterky vypadal Pendergastův obličej znepokojeně.

„Co teď?“

„Zpátky k jámě.“

Vrátili se, obešli cestu a Pendergast se plížil vepředu sám, zkoumal terén před sebou klackem, až našel jámu. Potom si lehl na břicho, opatrně rozhrnul trávu a posvítil do jámy. Nakonec vstal a zhasl baterku.

„Počkejte tady.“

Odešel, rozplynul se do noci.

D’Agosta čekal. Pendergast mu neřekl, aby se nehýbal a aby byl ticho, nemusel. I tak se krčil v inkoustové tmě, neodvažoval se ani dýchat. Minulo pět minut. Byl stále velmi napjatý. Cítil, jak mu srdce tluče v hrudi.

Uklidni se.

A potom – tak náhle a tiše, jak zmizel – se Pendergast znovu vrátil, v rukou držel dlouhé prkno. Položil je přes díru. „Než budeme na druhé straně, mluvte jen v případě naprosté nezbytnosti. Pojďte za mnou.“

D’Agosta přikývl.

Jeden po druhém přešli přes vratké prkno. Na druhé straně bylo křoví hustší, tvořilo temnou stěnu. Pendergast šel dál, zkoumal terén, čichal. Na okamžik rozsvítil baterku. Kráčeli podél křoví, potom zabočili, kudy je vedla nejspíš zvířecí stezka.

Kanci nám chrání zadek, napadlo D’Agostu.

Pomalu se plížili hustým křovím. Po jejich pravici se tyčila cihlová stěna: ochranná zeď, soudě podle toho, jak byla masivní. Na jednom místě byla pobořená, s největší pravděpodobností po explozi. Prošli tou prolukou, stále se drželi kančí stezky. D’Agosta Pendergasta skoro neviděl a slyšel ho ještě méně: ten člověk se pohyboval tiše jako leopard.

Stezka se vytratila na veliké louce, méně zarostlé než ty, které míjeli předtím. Pendergast zůstal stát, provedl průzkum, pokynul D’Agostovi, aby zůstal vzadu. Na vzdáleném konci viděli tmavou siluetu dalších pobořených domů a za nimi slabé světlo.

Pendergast vyndal z kapsy krabičku cigaret. Velmi pečlivě stínil cigaretu rukama a zapálil ji. D’Agosta na něj užasle hleděl. Pendergast líně vdechl, otočil se a vyfoukl proužek dýmu.

Necelý metr před nimi plující kouř odhalil jasný paprsek modrého světla: laser. Byl výš než kančí hřbet.

Pendergast se po břiše plazil vysokou travou, dal D’Agostovi znamení, aby udělal totéž.

Bolestně pomalu postupovali přes pole. Občas Pendergast potáhl z cigarety a vyfukoval kouř nahoru, odhaloval tak laserové paprsky, které pole křižovaly. Temné lesy a zbořeniny lemovaly louku a nebylo vidět, odkud ty paprsky vycházejí. Když cigareta dohořela, zapálil další.

Za pět minut pole přešli. Pendergast uhasil nedopalek, vstal a přikrčený vešel do prázdného rámu dveří. Posvítil baterkou dovnitř. Paprsek nasvítil dlouhou chodbu, místnosti s kovovými mřížemi, jednu proti druhé. D’Agostovi to připadalo skoro jako vězení. Stropy byly propadlé, některé stěny také, zbylo tu bludiště pobořeného zdiva, trámů a dlaždic.

Pendergast se zastavil mezi dveřmi a máchl do vzduchu nějakým měřicím přístrojem, potom šel opatrně dál. To, co z impozantní budovy zbylo, hrozilo zřícením a občas D’Agosta slyšel skřípění a sténání trámu nebo chrastění padající omítky. Když procházeli velkým pobořeným prostorem, slabé světlo před nimi nabývalo na síle, pronikalo řadou rozbitých oken. Když k nim přišli, opatrně jimi vyhlédli ven.

D’Agostovi se naskytl udivující pohled. Za pobořenou budovou byl dvojitý plot s kotouči drátů nahoře, který uzavíral travnatý prostor, ve světle bylo vidět, jak je posekaný do pruhů. Za sestřihanými keři a květinami stál nový dům, postmodernistická konstrukce ze skla a titanu s bílým obložením. Svítila do noci jako křišťál. Daleko vepředu směrem doprava uviděl D’Agosta strážní domek a bránu v plotě.

Odešli od okna a Pendergast se posadil ke zdi. Zdálo se, že přemýšlí. Uplynulo několik minut, než se zvedl a dal D’Agostovi pokyn, aby šel za ním. Přikrčení procházeli kolem protější stěny a vyšli postranním otvorem bez dveří. Husté křoví a keře angreštu rostly asi tři metry od dvojitého plotu, kde začínal krátce sestřihaný trávník.

Proplétali se křovím. Potom D’Agosta cítil, že Pendergast ztuhl. Ze tmy se k nim rychle blížily hlasy. Někdo si na cestu svítil baterkou. D’Agosta se přitiskl k zemi mezi keři, doufal, že černé oblečení a načerněný obličej mu teď pomohou k neviditelnosti. Ale hlasy už byly velmi blízko a i světlo se rychle blížilo.

53

D’AGOSTA LEŽEL BEZ HNUTÍ, NEODVÁŽIL SE SKORO ANI DÝCHAT, když paprsek baterky probodl listoví a úponky plazivých rostlin. Hlasy teď byly ještě blíž, už zřetelně slyšel, co si ti lidé říkají. Byli to Američané, nejspíš dva, a postupovali pomalu podél vnitřního oplocení. Pocítil náhlou, téměř nepřekonatelnou chuť zvednout hlavu a podívat se. Ale potom mu na záda dopadl jasný paprsek ve tvaru čtverce. Vincent ležel jako mrtvý. Paprsek se chvíli ani nepohnul. Muži se zastavili. Ozval se škrabavý zvuk, zápalka vzplála a potom byl cítit slabý zápach cigaretového kouře.

„… vážně hajzl,“ dolehl k němu jeden hlas. „Kdyby nešlo vo peníze, tak bych se vrátil do Brooklynu.“

„Podle toho, jak to teď vypadá, klidně bysme se mohli vrátit všichni,“ odpověděl druhý hlas.

„Ten blbec se zbláznil.“

Zamumlání na znamení souhlasu.

„Slyšel jsem vo něm, že prej žije ve vile, co kdysi patřila Machiavellimu.“

„Komu?“

„Machiavellimu.“

„To je to nový pravý křídlo, co kope za Rams, že jo?“

„Zapomeň na to. Jako bych vůbec nic neřek.“ Světlo se na chvilku oddálilo, zbyla po něm naprostá tma. D’Agosta si uvědomil, že to byla svítilna, kterou držel jeden z těch chlapů.

Cigareta odletěla temnotou, přistála kousek od D’Agostova levého stehna a muži šli zase dál.

Uplynulo několik minut. Potom byl najednou vedle něj Pendergast.

„Vincente,“ zašeptal, „ochrana území je dokonalejší, než jsem doufal. To je systém, který překazí nejen špionáž, ale zabrání vstupu i samotné CIA. Nemáme šanci dostat se tam s vybavením, které máme k dispozici. Musíme se vrátit a vymyslet přístup odjinud.“

„Třeba odkud?“

„Najednou mě zaujal Machiavelli.“

„Poslouchám vás.“

Plížili se zpátky stejnou cestou, kterou přišli. Připadala jim delší než předtím. Když byli v polovině, Pendergast se zastavil. „Odporný smrad,“ zamumlal.

D’Agosta to cítil také. Vítr se otočil a zápach rozkladu ze vzdálenější místnosti se dostal až k nim. Pendergast odklopil chránič na baterce a trochu si posvítil. V nazelenalém světle poznali, že jsou v bývalé malé laboratoři, dnes už měla propadlou střechu. Na zemi ležely různě zpřeházené těžké trámy a z nich vyčnívala hnijící hlava divočáka, z kousku zbyla už jenom lebka, kly se změnily v pahýly.

„Nastražená léčka s výbušninou?“ zašeptal D’Agosta.

Pendergast přikývl. „Vymyšlená jako nestabilní, rozpadající se budova.“ Přejížděl paprskem zeleného světla po prostoru, nakonec ho namířil na práh dveří. „Tam je spoušť. Stačí šlápnout a všechno vyletí do vzduchu.“

D’Agosta se zachvěl. Myslel na to, jak lehkovážně překračoval právě tenhle práh před necelými deseti minutami.

Opatrně prošli zbývající částí budovy, nad jejich hlavami se občas ozvalo varovné vrzání dřeva. Vzadu za domem bylo rozlehlé pole. D’Agostovi připadalo jako jezero černoty. Pendergast si zapálil další cigaretu, potom si klekl a opatrně postupoval vpřed, foukal dým, dokud neuviděl první laserový paprsek. Byl tenký jako tužka a matně zářil. Pendergast kývl hlavou přes rameno a vrátili se k těžkopádnému plížení po poli, stále zůstávali pod paprsky.

Tentokrát se to zdálo naprosto nekonečné. Když se D’Agosta konečně odvážil podívat dopředu, nesmírně ho překvapilo, že došli teprve doprostřed pole.

V tu chvíli se v poli před nimi prudce rozkymácela tráva. Objevila se rodinka zajíců, vyděšení se okamžitě rozprchli na všechny strany a odskákali do tmy.

Pendergast se zastavil, znovu pořádně zatáhl z cigarety a foukl dým směrem na místo, kde předtím byli zajíci. Objevily se zkřížené laserové paprsky.

„To jsme tedy měli ale pořádný kus štěstí,“ řekl.

„Spustili ten paprsek?“

„Obávám se, že ano.“

„Co teď uděláme?“

„Poběžíme.“

Pendergast vyskočil a letěl přes pole jako netopýr. D’Agosta vyrazil za ním, dělal, co mohl, aby s ním udržel krok.

Místo aby se vrátili, odkud přišli, odbočil Pendergast do lesa na levé straně. Když se přiblížili ke stromům, D’Agosta slyšel vzdálený řev startujících motorů. Po chvíli louku prořezávalo několik párů čelních světel. Za nimi se objevilo jasnější světlo namontovaného hledacího reflektoru, když se dva vojenské džípy řítily kolem pobořených budov.

Pendergast a D’Agosta se vrhli do hustého lesního podrostu, podrápali se o ostružiní a další křoví. Po padesáti metrech Pendergast prudce zabočil a pokračoval v pravém úhlu k jejich předchozímu směru, chlebník se mu divoce zmítal na rameni. D’Agosta běžel za ním, srdce mu tlouklo až v uších. Pendergast znovu prudce odbočil a vyrazili dál. Najednou se ocitli na staré cestě porostlé travou do výšky pasu. Prodírali se dál a D’Agosta se snažil neztratit Pendergasta z dohledu. Už byl hodně zadýchaný, ale strach a adrenalin ho popoháněly.

Silný paprsek projel tmou na silnici a oni se vrhli na zem. Jakmile auto zmizelo, Pendergast se okamžitě postavil a utíkal dál, tentokrát směřoval k dalšímu nízkému podrostu na druhé straně opuštěné cesty. Další paprsky pronikly mezi stromy a tmou k nim doléhaly hlasy.

V nízkém podrostu se Pendergast zastavil, vyndal malou mapu a v zeleném světle baterky si ji prohlížel, než ho D’Agosta doběhl. Potom pokračovali dál, tentokrát do mírného svahu. Stromy byly hustší a zdálo se, že prchající získají před svými pronásledovateli náskok. Poprvé si D’Agosta dovolil doufat, že možná uniknou.

Stromy řídly a D’Agosta viděl rozptýlené světlo hvězd. A potom najednou před nimi bylo černo – šest metrů vysoká zeď, z níž se uvolňovaly cihly, byla porostlá travou a révou.

„Tohle na mapě není,“ řekl Pendergast. „Další ochranná zeď proti výbuchu – nejspíš novější.“

Pohlédl na obě strany. Mezi stromy dole D’Agosta spatřil záblesky baterek. Pendergast se otočil a utíkal podél zdi. Opisovala profil mírného hřebene, jeho zarostlý okraj se rýsoval proti noční obloze.

Vepředu, mezi stromy a keři, kde stěna klesala podle profilu terénu, uviděl D’Agosta tančit světla. „Přelezeme,“ řekl Pendergast.

Otočil se, popadl kořen rostliny na zdi a s jeho pomocí lezl nahoru. D’Agosta udělal totéž. Chytil se tlustého stvolu, našel si úchyt na nohu. Jak spěchal, jedna rostlina se utrhla a s ní se snesla sprška rozpadajících se cihel. D’Agosta zůstal viset, potom se vzpamatoval. Viděl, že Pendergast je už vysoko nad ním, lezl jako kočka. Světla zdola už postupovala do kopce, další skupina se k nim blížila z druhé strany.

„Pospěšte si!“ zasyčel Pendergast.

D’Agosta se chytil révy, potom další, uklouzla mu noha, lezl po čtyřech, jednou nohou hledal úchyt.

Teď už za sebou slyšel kakofonii hlasů. Pendergast v tu chvíli už byl skoro nahoře. Ozval se výstřel a vpravo od něj se do zdi zavrtala kulka. Ještě jeden krok vzhůru, ještě jeden úchyt.

Další dva výstřely. Pendergast se sklonil a vytáhl D’Agostu za ruce nahoru. Světla se teď objevila na volném prostranství před stěnou, horečně nadskakovala, osvěcovala stěnu a zasahovala i je.

„Dolů!“

D’Agosta už přelézal pobořený porostlý horní okraj masivní zdi. Byla nejméně tři metry silná.

„Lezte.“

Otloukl si lokty a kolena, lezl přes horní okraj, schovával se mezi rostlinami. Ozvalo se štěkání automatických zbraní, kulky létaly keři nad ním, padaly na něj drobné větévky a listy.

Dostali se na druhou stranu – ale tam byli další muži, na vodítkách měli tiché psy. D’Agosta se přikrčil a odstoupil od kraje zdi, když další střely proletěly keři nedaleko od něj.

„Ježíši!“ Ležel chvíli na zádech, díval se na nehybné hvězdy.

Psi se náhle rozštěkali. Pustili je na volno.

Z každé strany teď byly slyšet hlasy, směs italštiny a angličtiny. Ostrá světla se komíhala nad jejich hlavami, svítila zdola. D’Agosta slyšel, jak za ním další muži lezou nahoru.

Pendergast byl najednou vedle něj. „Vstaneme a poběžíme. Zůstaňte uprostřed zdi a utíkejte přikrčený.“

„Oba nás zastřelí.“

„Stejně nás zabijí.“

D’Agosta vstal a rozběhl se – nebyl to tak docela běh, spíše se prodíral hustým porostem, v místech, kudy dříve určitě vedla cesta.

Světla opisovala horní kraj stěny a ozvaly se výstřely. A hlas: „Non sparate!“

„Utíkejte dál,“ křičel Pendergast.

Ale bylo pozdě. Před nimi na stěnu právě vylézalo několik temných postav, které jim zastoupily cestu. Světla mířila na ně. D’Agosta a Pendergast si lehli na pobořenou zeď.

„Non sparate!“ někdo znovu vykřikl. „Nestřílejte!“

D’Agosta viděl, že za nimi z druhé strany vylezla na stěnu další skupina mužů. Byli obklíčeni. D’Agosta se schoulil v kruhu jasného světla, připadal si jako nahý.

„Eccoli! Tamhle jsou!“

„Nestřílejte!“

A potom hlas – tichý a rozumný – řekl:

„Oba teď můžete vstát a vzdát se. Nebo vás zabijeme. Vyberte si sami.“

54

LOCKE BULLARD SE UPŘENĚ DÍVAL PŘES STŮL NA DVA MUŽE PŘIPOUTANÉ ke zdi. Dva hajzlové oblečení do černých obleků pro speciální operace. Byli to Američané, zcela zjevně, patrně CIA.

Obrátil se na šéfa své ochranky. „Dejte pryč tu barvu z obličejů. Podíváme se, kdo to je.“

Muži vyndali kapesníky a razantně jim barvu setřeli.

Bullard nemohl uvěřit vlastním očím. Tyhle dva čekal ze všech nejméně: seržant od policie z Long Islandu a Pendergast, zvláštní agent FBI. Okamžitě pochopil, že Vasquez neuspěl. Nebo utekl s penězi, což bylo pravděpodobnější. Neuvěřitelné. I tak Bullarda ohromilo, že se tihle dva za ním vydali do Itálie a podařilo se jim projít několika bezpečnostními pásmy v laboratoři. Zase je podcenil. Musí se toho zvyku zbavit. Tyhle dva nelze podceňovat. A přesně tohle vůbec nepotřeboval. Měl na práci něco důležitějšího, než se zabývat těmi dvěma.

Obrátil se na šéfa své ochranky. „Co se stalo?“

„Pronikli vnějším bezpečnostním pásmem přes starou kolej, dostali se až do druhého pásma. Udělali chybu na laserovém roštu z vnitřní strany.“

„Zjistili jste, po čem jdou? Co slyšeli?“

„Neslyšeli nic, pane. Nezískali nic.“

„Máš jistotu, že se nedostali přes druhý okruh?“

„Absolutní, pane.“

„Mají u sebe nějaké komunikační prostředky?“

„Ne, pane. A nic neodhodili. Přišli hluchý a němý.“

Bullard přikývl, šok pomalu ustupoval vzteku. Tihle dva ho urazili. Oni ho poškodili.

Podíval se na toho tlustého, který – jak se ukázalo – už zas tak tlustý nebyl. „Hej, D’Agosto, ty jsi trochu zhubnul? A co tvý problémy s erekcí?“

Žádná odpověď. Ten hajzl na něj nenávistně zíral. Dobře. Jen ať si tý nenávisti užije.

„A co tenhle ne tak docela zvláštní agent? Jestli jsi dovopravdy to, co tvrdíš. Nechceš mi povědět, co tu děláš?“

Žádná odpověď.

„Nedostal jsi ani hovno, co?“

Byla to ztráta času. Nepronikli druhým, natož třetím bezpečnostním pásmem, takže se nemohli dovědět nic závažného. Nejlepší, co se dalo v tu chvíli udělat, bylo zbavit se jich. Jistě, federálové budou hned zítra rozlezlí po celém prostoru, ale tady je Itálie a on má kamarády na kvestuře. Patří mu pět set akrů, kde může těla ukrýt. Nenajdou naprosto nic.

Jednu ruku měl v kapse kalhot a pohrával si s několika eury. Nahmatal kapesní nůž. Vyndal ho, otevřel si pilníček a jen tak mimochodem si začal čistit nehty. Aniž by vzhlédl, zeptal se: „Manželka žije furt s tím chlápkem, co prodává karavany D’Agosto?“

„Meleš pořád jedno a totéž dokola, Bullarde. Tak mě napadá, jestli třeba ty sám nemáš v tohle ohledu nějakou potíž. Co?“

Bullard cítil, jak se v něm hromadí vztek, ale rychle se ovládl. Zabije je, ale nejdřív D’Agosta něco zaplatí. Dál si čistil nehty.

„Ten tvůj střelec to pěkně podělal,“ pokračoval D’Agosta. „Škoda že odešel po kyanidový cestě dřív, než tě do toho zatáhl. Ale stejně se postaráme, abys dostal trest za komplot. Čekaj tě těžký časy. Posloucháš mě, Bullarde? A až budeš bezpečně v lapáku, já osobně se postarám, aby si tam z tebe někdo udělal čubku číslo jedna. Pro nějakýho skinheada budeš prima buzik.“

Jen díky dlouholeté praxi zůstal Bullard v klidu. Takže Vasquez s penězi neutekl. Práce se mu nepodařila. Nějak to prostě zvoral.

Na tom v tu chvíli vůbec nezáleželo.

Prohlédl si nehty, zavřel pilník a otevřel dlouhou břitvu. Neustále ji měl ostrou jako žiletku pro případ jako tento. Kdo ví: možná získá nějaké informace.

Otočil se na své asistenty. „Položte mu pravou ruku na stůl.“

Jeden z mužů popadl D’Agostův obličej do své masité tlapy a praštil mu hlavou o zeď, druhý vzal jeho ruku, trhl s ní a položil ji na stůl. Policista se chvilku vzpíral.

Bullard se díval na školní prsten, co měl na ruce. Nejspíš nějaká podělaná státní střední škola v Queensu. „Hraješ na piáno, D’Agosto?“

Žádná odpověď.

Přejel D’Agostovi nožem po pravém prostředníku a nařízl mu špičku prstu.

D’Agosta sebou trhl, zalapal po dechu a ucukl. Z rány se vyřinula krev: nejdříve pomalu, potom rychleji. Muž se divoce bránil, ale Bullardova ochranka ho znovu zpacifikovala. Pomalu znovu položili jeho ruku na stůl.

Bullard pocítil příval vzrušení.

„Ty hajzle,“ zasténal D’Agosta.

„Víš co?“ zeptal se Bullard. „Tohle miluju. Mohl bych to dělat celou noc.“

D’Agosta se bránil strážcům.

„Ty jsi od CIA, že jo?“

D’Agosta znovu zasténal.

„Odpověz mi.“

„Ne, prokristapána.“

„Ty.“ Obrátil se na Pendergasta. „CIA? Odpověz mi. Ano, nebo ne?“

„Ne. A vy děláte dokonce ještě větší chybu než předtím.“

„To určitě.“ Proč si dělá starosti? A jaký v tom bude rozdíl? Tihle hajzlové ho ponížili před celým městem. Znovu cítil nával vzteku a – teď opatrněji – vyndal nůž a odřízl poraněný kousek prstu.

„Doprdele!“ ječel D’Agosta. „Ty bastarde!“

Bullard odstoupil, ztěžka dýchal. Dlaně se mu potily, otřel si je do rukávu saka, znovu uchopil nůž. Potom se podíval na hodiny na zdi. Byly už skoro dvě. Nemohl se už nijak rozptylovat. Do svítání musí udělat něco důležitějšího. Něco mnohem, mnohem důležitějšího.

Otočil se na svého šéfa ochranky. „Zabijte je. A zbavte se těl. I jejich zbraní. Udělejte to ve starejch šachtách. A nezůstane tu nic, co by mohlo zajímat soudní lékaře – na celým území, zvlášť kolem laboratoře. Víš, co mám na mysli: vlasy, krev, nic, z čeho by se dala zjistit DNA. Nenech je ani odplivnout.“

„Ano, pane.“

„Vy –“ začal Pendergast, ale Bullard se otočil a dal mu prudkou ránu pěstí do břicha. Pendergast se předklonil.

„Dejte jim roubík. Oběma.“

Muži od ochranky jim do úst nacpali látku zmuchlanou do koule, a tu jim potom přelepili páskou.

„Taky jim zavažte voči.“

„Ano, pane Bullarde.“

Bullard se podíval na D’Agostu. „Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že mi tohle zaplatíš? Tak teď máš prst krátkej jako svýho pinďoura.“

D’Agosta se pral, vydával ze sebe neartikulované zvuky, když mu dávali pásku na oči.

Bullard se otočil ke svému asistentovi, pokynul ke stolu. „Ukliďte ten binec. A pak odsud vypadněte.“

55

D’AGOSTU S ROUBÍKEM A PÁSKOU NA OČÍCH, S RUKAMA V POUTECH za zády, poháněl jeden ze dvou ozbrojenců. Vedle sebe slyšel cinkání Pendergastových pout. Procházeli prostorem, který mu připadal jako dlouhá vlhká podzemní chodba: vzduch tu páchl plísní, cítil, jak mu do oblečení proniká chladná vlhkost. Nebo to možná byl jeho vlastní pot. Měl pocit, že prostředníček má ponořený do roztaveného olova. Pulzovalo mu v něm v rytmu tepu srdce, krev mu volně stékala po zádech.

Na celé té situaci bylo něco nereálného. Kdykoli jindy by ho představa, že přišel o kus prostředníku, zcela pohltila. A přece teď vnímal jenom bolest. Všechno se stalo tak rychle. Ještě před pár hodinami odpočíval v luxusním apartmá. A nedlouho předtím se téměř rozplakal, když poprvé v životě spatřil svoji rodnou zem. A teď je tady – v ústech má špinavý kus hadru, oči zavázané, ruce v poutech a vedou ho na popravu.

Nemohl uvěřit tomu, že má zemřít. Nicméně přesně tohle stane, pokud on nebo Pendergast něco nevymyslí. Ale oni je důkladně prohledali. A Pendergastovu nejmocnější zbraň – jeho jazyk – umlčeli. Zdálo se to nemožné, nemyslitelné. A přece faktem bylo, že od smrti ho dělí už jenom minuty.

Snažil se potlačit pocit neskutečnosti, zapomenout na palčivou bolest, usilovně se pokoušel zosnovat útěk v poslední minutě, nějak převrhnout stoly na ty dva chlapy, kteří je tak věcně odváděli na smrt. Ale z výcviku si neodnesl nic, dokonce ani z detektivek, které četl nebo psal, co by v tuhle chvíli mohl použít.

Zastavili se, D’Agosta zaslechl zasténání zrezivělého kovu, když něco otevírali. Potom ho postrčili dopředu, uslyšel cvrčky a ucítil vlhký noční vzduch. Byli venku.

Pobídli ho – nepochybně hlavní pistole. Teď kráčeli po něčem, co pod lehkými botami cítil jako travnatou cestu. Slyšel šustění listí nad hlavou. Takové malé, bezvýznamné vjemy – a přece mu najednou připadaly nadevše drahé.

„Kristepane,“ řekl jeden z mužů. „Blbá rosa mi zničí boty. Zaplatil jsem za ně dvě stě eur, jsou ručně šitý v Panzanu.“

Ten druhý se zasmál. „Tak ti přeju hodně štěstí, až si budeš kupovat nový. Ten starej páprda šije tak jedny boty za měsíc.“

„Vždycky na nás vyjde ta nejblbější práce.“ Jakoby na potvrzení této věty muž do D’Agosty znovu strčil. „Sakra, už je mám úplně promočený.“

D’Agostovy myšlenky zabloudily k Lauře Haywardové. Uroní pro něj slzu? Bylo to divné, ale jediné, co v tuhle chvíli chtěl, bylo mít možnost jí říct, jak skončil. Napadlo ho, že by mu to všechno ulehčilo, že by to lépe snášel a bylo by to lepší než jenom zmizet, než vůbec nevědět…

„Trochu leštidla na boty a budou zase jako nový.“

„Jak se kůže jednou namočí, už to nikdy není vono.“

„Ty s těma svejma podělanejma botama.“

„Kdybys za ně dal dvě stě eur, taky bys vyváděl.“

D’Agosta cítil, jak v něm pocit neskutečna narůstá. Snažil se zužitkovat tu tepavou bolest v prstu, protože dokud ji bude cítit, bude jasné, že je ještě naživu. Bál se chvíle, kdy bolest pomine…

Ještě pár minut. Udělal krok dopředu, ještě jeden, potom klopýtl o něco v trávě.

Dostal pohlavek. „Čum, kam šlapeš, kreténe.“

Vzduch byl chladnější a voněla hlína a rozkládající se listy. Připadal si příšerně bezmocný. Roubík a páska přes oči ho okradly o možnost jakékoli komunikace s Pendergastem, dát si signál, cokoli udělat.

„Cesta do starýho kamenolomu vede tudy.“

Ozvalo se zašustění a potom klení. „Kristapána, tady je to teda zarostlý.“

„Jo, a koukej, kam šlapeš.“

D’Agosta znovu cítil, jak ho postrčil. Teď šli vlhkým listím.

„Je to přímo před náma. Na kraji je spousta kamení, nezakopněte.“ Chechtot. „Cesta dolů je dlouhá.“

Další postrkování mezi keři a po mokré trávě. Potom D’Agostu prudce zastavili.

„Ještě šest metrů,“ řekl jeho muž.

Ticho. D’Agosta zachytil závan pachu něčeho vlhkého a chladného – zatuchlý vzduch stoupající z hluboké uhelné šachty.

„Jeden po druhým. Nechceme to zmrvit. Ty jdi první. Já tady počkám s tímhle. A dělej, už toho mám plný zuby.“

D’Agosta slyšel, jak Pendergasta postrkují, slyšel vlhké kroky v trávě před sebou. První muž ho držel pevně za pouta, hlaveň pistole mu tiskl k uchu. Měl by něco udělat, musí něco udělat. Ale co? Sebemenší pohyb a je mrtvý. Nemohl uvěřit tomu, co se dělo. Jeho mysl to odmítala přijmout. Uvědomil si, někde hodně, hodně hluboko, jak si byl jistý, že Pendergast to nějak zařídí, vymyslí něco zázračného, vytáhne dalšího králíka z klobouku. Ale čas na něco takového už uplynul. Co může Pendergast udělat: s roubíkem v ústech, páskou na očích, hlaveň zbraně u spánku, na pokraji strmé stěny? Poslední zbytek naděje vzal za své.

„To už stačí,“ ozval se hlas vzdálený asi deset metrů, trochu tlumený listím. Byl to ten druhý muž, mluvil s Pendergastem. D’Agosta zaregistroval další závan chladného vzduchu z uhelné šachty. Nějaký hmyz mu bzučel u ucha. V prstu mu tepalo.

Skutečně bylo po všem.

Slyšel zvuk, když kulka zapadla do komory.

„Usmiř se s Bohem, ty hajzle.“

Pauza. A potom výstřel, neuvěřitelně hlasitý. Další pauza – a potom zdola, z hloubky se ozval zdeformovaný zvuk, jak něco těžkého spadlo na vodní hladinu.

Rozhostilo se ticho, potom se znovu ozval hlas toho muže, trochu popadal dech. „Tak a je to. Přiveď toho druhýho.“

56

TŘI HODINY RÁNO.

Locke Bullard stál v obrovském klenutém salonu své vily postavené osamoceně na kopci jižně od Florencie, jeho pocity prozrazovaly jen pomalé pohyby svalů nad masivní čelistí. Přešel k oknům s tabulkami skla zalitými do olova, z nichž byl výhled na zahrady obehnané zdí. Roztřesenou šlachovitou rukou jedno otevřel. Hvězdy pokryly mraky, noční obloha byla dokonale černá. Dokonalá noc pro jeho záležitost, stejně dokonalá jako kdysi jiná noc, před celou řádkou let. Bože, co by za to dal, kdyby tu noc mohl zrušit… Zachvěl se při té vzpomínce – nebo to možná byl jen závan chladného větru, který se proháněl mezi letitými borovicemi za zahradou.

Chvíli stál u okna, velmi usilovně se pokoušel zklidnit, potlačit narůstající strach. Dole na terase se slabě leskly bílé mramorové sochy. Brzy bude po všem, připomenul si. A bude volný. Volný. Ale teď musí zůstat klidný. Musí dát stranou svůj starý, racionální pohled na svět, alespoň na jednu noc. Zítra si bude moci říct, že to všechno byl jen zlý sen.

S velikým úsilím se snažil soustředit na něco jiného, aspoň na chvíli. Za rozhoupanými vrcholky borovic viděl siluety cypřišů na vzdálených kopcích a ještě dál jasně osvětlenou kupoli Dómu vedle Giottovy kampanily. Kdo řekl, že pouze pokud žijete na dohled Dómu, jste pravý Florenťan? Stejný obraz viděl Machiavelli, naprosto totožný: ty kopce, proslulý Dóm, vzdálená zvonice. Možná Machiavelli před pěti sty lety stál přesně na tomhle místě, když propracovával detaily Vladaře. Bullard tu knihu četl, když mu bylo dvacet. To byl jeden z důvodů, proč okamžitě využil příležitosti, aby získal pro sebe vilu, kde se narodil a vyrostl Machiavelli.

Bullard přemýšlel, jak by asi Machiavelli zareagoval na takovou krizovou situaci. Nepochybně by cítil totéž co on: strach a trpkou odevzdanost. Jak si má člověk vybrat, když stojí před problémem o dvou řešeních, z nichž ani jedno není přijatelné? Opravil se: jedno nepřijatelné, druhé nemyslitelné.

Už jsi přijal nepřijatelné.

Odvrátil se od okna a přes šerou místnost pohlédl na hodiny na krbové římse. Tři hodiny deset minut. Potřeboval udělat poslední přípravy. Přešel ke stolu a zapálil velikánskou starobylou svíčku, jejíž záře osvětlovala starý pergamen: jistou stránku ze zaklínací knihy ze třináctého století. Potom vzal starý nůž, který ležel vedle něj, a na terakotovou podlahu pečlivě namaloval kruh. Pracoval pomalu, dbal hlavně na to, aby kruh nebyl v žádném místě přerušený. Potom vzal kousek dřevěného uhlí, které měl už předem připravené, a po obvodu kruhu psal řecká a aramejská písmena, občas nahlédl do zaklínací knihy. Kolem všeho nakreslil dva pentagramy. Vedle velkého kruhu nakreslil menší – tentokrát přerušovaný. Neměl obavy, že by ho snad někdo vyrušil: poslal pryč všechny od ochranky i domácí služebnictvo. Nechtěl žádné svědky, ale hlavně nechtěl být rušen. Když člověk dělá to, k čemu se chystá on, vyvolává to, v co doufá, že vyvolá, nepotřebuje žádné přerušování, žádné chyby, nic by neměl vynechat. V sázce bylo víc než jeho život – protože jak se zdálo, následky jeho smrtí nezaniknou.

Zastavil se, skoro všechno už měl připravené. Teď už to nepotrvá dlouho. Všechno skončí a on bude moci zase začít. Ještě se bude muset postarat o několik drobnějších nevyřízených záležitostí: například o zmizení Pendergasta a D’Agosty, o Číňany a to, co se stalo v Patersonu. Ale bude úleva vrátit se k obvyklé práci. Tyto problémy, jakkoli ošidné, patřily do reálného světa a s těmi si dokáže poradit. Všechny byly v porovnání s tímhle úplné maličkosti.

Znovu prošel stránku rukopisu a ještě jednou se ujistil, že na nic nezapomněl. Potom, téměř proti své vůli, se podíval na obdélníkovou bedýnku na stole. Teď na to nadešel čas.

Natáhl se, odsunul mosaznou západku. Polaskal leštěný povrch bedýnky a potom – s velikou nechutí – ji otevřel. Vznesl se odtud zápach starého dřeva a koňských žíní. Vdechl jej: ten starý parfém, tu drahocennou vůni. Roztřesenou ruku vložil do tmavé skříňky, pohladil hladký předmět uvnitř. Neodvážil se ho vyndat – vždycky měl trochu strach. To nebylo nic pro něj. Bylo to pro jiné. Pro ty, kteří, pokud se mu všechno podaří, už to nikdy neuvidí…

Náhlá vlna lítosti, vzteku, zloby, strachu a bezmoci v něm vyvolala pochybnosti. Téměř ho už přemohla čirá síla toho předmětu. Nepředstavitelné, že by ho myšlenka prakticky dostala na kolena. Znovu zalapal po dechu, dýchalo se mu špatně, pevně se chytil těžkého stolu. Co se má stát, ať se stane.

Pečlivě zavřel víčko, zasunul západku a bedýnku položil na zem do menšího, přerušeného kruhu. Už se na ni nepodívá, už se nebude dál mučit. Znepokojeně pohlédl na hodiny. Tloukly právě čtvrt, tóny připomínající zvon byly podivným kontrastem tísnivé tmy v místnosti. Bullard polkl, zahýbal čelistí a nakonec s maximálním úsilím pronesl slova, která se tak pečlivě učil zpaměti.

Dokončit zaklínací formuli byla otázka devadesáti vteřin.

Nejdříve se nedělo nic. Napjatě poslouchal, ale neslyšel vůbec nic – žádný zvuk, žádný povzdech, vůbec nic. Řekl snad něco špatně? V opuštěném domě panovalo ticho jako v hrobě.

Přeletěl očima stránku rukopisu. Měl by to odříkat znovu? Ale ne – obřad je nutné provést dokonale, bez jakékoli odchylky. Opakování by mohlo mít katastrofální, nepředstavitelné následky.

Jak v tom slabém světle čekal, uvažoval, že to třeba přece jen nakonec není pravda: že to všechno je jenom čirá pověra. Ale při té myšlence v něm narůstala tak zoufalá kombinace naděje a nejistoty, že ji musel potlačit. Neudělal nic špatně. Nemůže existovat jiná odpověď…

Potom cítil, nebo si myslel, že cítí, podivný pohyb vzduchu. Dolehl k němu slabý zápach, hnal se salonem. Byl to štiplavý zápach síry.

Vánek pohnul záclonami na okně. Místnost jako by potemněla, jako by ze všech směrů dovnitř pronikala noc. Byl ztuhlý strachem a předtuchou. Dělo se to. Zaklínací formule zabrala, přesně jak ho ujišťovali.

Čekal, skoro se bál i dýchat. Zápach sílil, teď už mu připadalo, jako by se šlahouny dýmu vznášely v líném vzduchu v místnosti, šlahouny, které olizovaly okna a kroutily se v rozích. Zachvátila ho podivná obava, fyzický strach. Ano, byl to fyzický pocit, předzvěst toho, co mělo přijít, vzduch jako by narůstající teplotou houstl.

Bullard stál ve větším kruhu, srdce mu bušilo, snažil se vidět za potemnělý vchod. Nejasná silueta… hřmotný, těžkopádný přízrak…

Udělal to! Podařilo se mu to! On přichází! On skutečně přichází…!

57

D’AGOSTA SE CÍTIL OTUPĚLÝ. VÝSTŘEL, TICHO A NAKONEC PÁD DO VODY – taková byla skutečnost.

„Tak jdeme,“ řekl mu katův pomocník a strčil do něj.

D’Agosta se nemohl pohnout, nemohl uvěřit tomu, co se děje.

„Hni sebou!“ Muž ho dloubl hlavní pistole do zátylku.

Klopýtal, snažil se udržet rovnováhu na kamenech. Plesnivý dech otevřené šachty ho zaplavoval. Šest kroků, sedm, tucet.

„Stůj.“

Cítil zkažený vzduch, jak útočí na jeho nozdry, jak mu čuchá vlasy. Všechno vnímal nepřirozeně jasně, čas se zpomalil, vlekl se. Ježíši Kriste, takhle skončit!

Když ucítil hlaveň pistole u spánku, pevně zavřel oči za páskou a modlil se, aby konec byl rychlý.

Mělce se nadechl, potom znovu. Nakonec se ozval ohlušující výstřel. D’Agosta padal do prostoru…

… Nejasně, jakoby z veliké dálky, ucítil, jak ho něčí silná ruka strhla zpátky ze samotného okraje. Potom ho pustila a D’Agosta upadl do trávy plné kamení. Za okamžik slyšel tělo – nikoli své vlastní –, jak dopadlo do vody hluboko pod nimi.

„Vincente?“

Byl to Pendergast.

Jedním řezem ho zbavil pásky na očích, další řez a vyndal mu roubík z úst. D’Agosta ležel tam, kam dopadl, celý omráčený.

„Vstávejte, Vincente.“

Pomalu se vzpamatovával. Pendergast stál vedle něj, zbraň namířenou na toho chlapa, který ho sem přivedl, přivázaného ke stromu. D’Agostova „hlídače“ nebylo nikde vidět.

Tápavě vstal na zdřevěnělých nohou. Pocítil podivnou vlhkost na obličeji. Slzy? Rosa z trávy? Připadalo mu to jako zázrak. Polkl, podařilo se mu zaskřehotat: „Jak…?“

Ale Pendergast jenom zavrtěl hlavou a pohlédl do zívající šachty. „Myslím, že už mu boty starosti nedělají.“ Potom se podíval na toho druhého muže, věnoval mu krátký, mrazivý úsměv.

Byl bledý a mumlal něco přes roubík.

Pendergast se otočil na D’Agostu. „Ukažte mi ten prst.“

D’Agosta na to už úplně zapomněl. Pendergast ho vzal za ruku a prohlížel si ji. „Řez byl proveden ostrým nožem. Máte štěstí: nepoškodil vám kost ani nehtové lůžko.“ Utrhl pruh látky ze své černé košile a ránu mu zavázal. „Možná by bylo moudré odvézt vás do nemocnice.“

„Na to kašlu. Pustíme se za Bullardem.“

Pendergast zvedl obočí. „To rád slyším. Máme stejný názor. Ano, teď máme dobrou příležitost. A co se týče vašeho prstu –“

„Zapomeňte na něj.“

„Jak chcete. Tady máte služební pistoli.“

Pendertgast mu podal glock 9mm, potom se otočil k muži, který ho sem dovedl, a namířil mu na spánek svůj les baer. „Máte jednu šanci – jednu jedinou – říci nám, jak se odtud nejlépe dostaneme. O dispozicích tohoto místa už toho vím docela dost, takže jakýkoli pokus nás podvést vám vynese kulku do týla. Rozuměl jste?“

Ten muž nedokázal mluvit dost rychle.

O hodinu později jeli Pendergast a D’Agosta na jih od Florencie po Via Volterrana, temnou silnicí, která opisovala vrcholky kopců jižně od města. Po okolních kopcích byla roztroušena mdlá světla.

„Jak jste to udělal?“ zeptal se D’Agosta. Stále tomu nemohl uvěřit. „Já myslel, že se chystáme na onen svět!“

Stále ještě měli na sobě černé maskovací oblečení, byly vidět jen Pendergastovy ruce a obličej. V matném světle přístrojové desky měl tvrdý a bezbarvý výraz ve tváři. „Musím přiznat, že i mě ta situace vyvedla z míry. Měli jsme štěstí, že se rozhodli nás rozdělit a zabít jednoho po druhém. To byla jejich první chyba. Druhá byla přílišná sebedůvěra a nepozornost. Třetí byla v tom, že ten můj chlap mi stále tiskl hlaveň pistole do zad – takže jsem samozřejmě pořád věděl, kde ta zbraň je. V manžetě košile, v záložce na nohavici a ještě na jiných místech vždycky nosím drobné nástroje. Je to starý kouzelnický trik. Těmi jsem odemkl pouta. Naštěstí jsou italské zámky poměrně primitivní. Když jsme zůstali stát u jámy, odzbrojil jsem svého protivníka ránou na solar plexus, sundal jsem si pásku z očí a zbavil se roubíku. Potom jsem vystřelil do vzduchu a nohou jsem odkopl veliký kámen do šachty. Dozorce na můj povel vydal rozkaz, aby vás přivedli – udělal to bezprostředně potom, co popadl dech. Je mi líto, že jsem musel zastřelit vašeho strážce, ale jinak bychom si s oběma neporadili… Nerad zabíjím lidi chladnokrevně, ale v tomhle případě nebyla jiná možnost.“

Zmlkl.

D’Agosta cítil, jak v něm narůstá hněv. On necítil ani špetku lítosti. V prstu mu začalo znovu bolestivě cukat v rytmu tlukotu srdce. Bullard. Pendergast měl pravdu: ten muž draze zaplatí.

Auto projelo zatáčkou a necelý kilometr vepředu viděl D’Agosta siluetu vily proti slabé záři noční oblohy, na jednom konci orámovaném cypřiši byla věž s cimbuřím.

„Machiavelliho vyhnanství,“ mumlal Pendergast.

Vůz sjel do údolí, pokračoval dál kolem staré zdi. Pendergast zpomalil, když se blížili k železné bráně, potom odbočil ze silnice. Schovali auto do olivového háje a došli k bráně.

„Čekal jsem přísná bezpečnostní opatření,“ řekl Pendergast, když si rychle prohlédl zámek. „Ale brána je otevřená.“ Podíval se přes ni. „Zdá se, že ani ve strážním domku nikdo není.“

„Jste si jistý, že tohle je ta správná vila?“

„Ano.“ Pomalu otevřel bránu a vešli do temnoty velkého parku kolem vily. Dvě řady cypřišů lemovaly příjezdovou cestu vedoucí do kopce porostlého olivovým hájem. Pendergast zůstal stát, poklekl na všechny čtyři a prohlížel nejasné stopy ve štěrku na příjezdové cestě. Potom vstal, rozhlédl se a pokynul směrem k hustému porostu borovic. „Tudy.“

Procházeli mezi stromy, Pendergast se občas zastavil, zjevně se rozhlížel po strážcích nebo jiném zabezpečení. „To je divné,“ mumlal si pro sebe. „Velmi podivné.“

Brzy došli k hustému živému plotu z vavřínových keřů, dokonale zastřiženému a neproniknutelnému. Pokračovali podél něj k zavřené brance, kterou Pendergast obratně odemkl paklíčem. Za ní našli symetrickou italskou zahradu, nízké ploty z buxusu byly rozesazeny do obdélníků ohraničených záhony levandule a afrikánů. Uprostřed stála mramorová socha fauna s Panovými píšťalami, voda tryskala z otvorů a dopadala do mechem porostlého bazénku. Vzadu se tyčila temná fasáda vily.

Zastavili se, aby si tu velkou stavbu se světle žlutým štukováním prohlédli. Ve třetím patře byla dlouhá lodžie, těsně pod taškovou střechou: řada sloupů s románskými oblouky. Jedinou známkou života byla slabá blikající záře, která ze salonu v prvním poschodí vycházela otevřenými okny s tabulkami zalitými v olovu.

Pendergast šel zase dál a D’Agosta za ním, bublající fontána maskovala jejich kroky. V dalších několika minutách došli k vnější stěně samotné vily. Stále žádná bezpečnostní opatření. „To je divné,“ zašeptal Pendergast. „Možná Bullard není doma.“

Prošli pod jedním velkým oknem salonu. V tu chvíli to D’Agosta ucítil. Byl to jen prchavý náraz zápachu, a přece ho vnímal jako fyzickou ránu. Jeho vztek se najednou proměnil v nedůvěru a potom v plíživý děs. „Síra.“

„Skutečně.“

D’Agosta napůl podvědomě sáhl po křížku na řetízku a šel za Pendergastem kolem domu k velkému portone vily.

„Je otevřeno,“ šeptl Pendergast a protáhl se dovnitř. Po krátkém zaváhání se za ním vydal i D’Agosta. Zastavili se mezi dveřmi, dívali se po rozlehlých klenutých prostorech piano terra, potemnělých starými freskami a s kulatým okénkem.

Zápach tady byl silnější. Síra, fosfor – a spálený tuk. Pendergast teď stoupal po schodech do prvního patra a do salonu. D’Agosta šel za ním klenutou chodbou až k masivním dřevěným dveřím zdobeným šrouby a železnými pásy. Jedno křídlo bylo otevřené a z prostoru za ním vycházelo mihotavé světlo. Pendergast otevřel dveře dokořán.

D’Agostovi trvalo chvilku, než se zorientoval. To světlo nevrhala svíčka ani nevycházelo z velkého krbu u protější stěny, ale z prostředka místnosti. Uprostřed primitivního kruhu něco dohořívalo, pár plamínků olizovalo zuhelnatělé hrudky.

Ta hromada měla tvar lidského těla.

S hrůzou a nevírou D’Agosta zíral na doutnající mastnou hmotu, popelavé zbytky kostry, každá kost popraskaná od ohně, ruce a nohy roztažené na podlaze. Na správném místě byla přezka od pásku a rovněž tři kovové knoflíky od saka. Tam, kde dříve byla kapsa, zůstala žárem spálená hromádka mincí. Zbytky zlatého pera ležely v popelu u hrudníku. Spálené kosti jedné ruky stále ještě zdobil pár povědomě vyhlížejících prstenů.

Ale neshořelo úplně všechno. Jedna noha byla zcela nedotčená, spálená jen po kotník. Vypadala absurdně jako filmová rekvizita, ještě měla obutou krásně vyleštěnou, ručně ušitou botu. A na druhém konci byla další část těla: jen půlka obličeje s jedním upřeným okem, pramenem vlasů a dokonale růžovým uchem, všechno nedotčené, jako by oheň, který pozřel toho člověka, náhle uhasl, když dostoupil ke spánku. Z druhé poloviny zůstala jenom lebka, zčernalá, prasklá a rozdrobená žárem.

Z obličeje zbyla dost velká část, aby bylo nepochybné, o koho se jedná.

Locke Bullard.

D’Agosta si uvědomil, že zadržuje dech. Trhaně vydechl a zhluboka nasál zápach síry a spáleného masa. Když se trochu vzpamatoval, všiml si, že hedvábím potažené stěny a strop jsou pokryté mastným filmem. Velký kruh, v němž leželo tělo, byl vyrytý do podlahy, olemovaný mystickými symboly, obklopený dvojitým pentagramem. O kousek dál byl menší kruh – ale prázdný.

D’Agosta v sobě nenašel dost síly se odvrátit. Cítil prasknutí a uvědomil si, že křížek svírá tak křečovitě, až přetrhl řetízek. Podíval se na předmět ve své dlani, tak známý a uklidňující. Zdálo se neuvěřitelné, že se to mohlo stát, že všechno, co mu řádové sestry před tolika lety říkaly, byla pravda: ale v tu chvíli neměl nejmenší pochybnost: tohle bylo dílo samotného ďábla.

Podíval se na Pendergasta a zjistil, že i on stojí jako přikovaný, v obličeji údiv, šok – a zklamání. To znamená konec dohadům, pomyslel si D’Agosta. A ztrátu svědka. Nebyl to jenom šok. Byla to strašlivá, možná dokonce osudová rána pro pátrání.

Ale ještě když D’Agosta upřeně zíral před sebe, vyndal Pendergast mobilní telefon a navolil číslo.

D’Agosta nemohl uvěřit vlastním očím. „Komu voláte?“

„Volám karabiniéry. Italskou policii. Jsme tu hosté a je důležité hrát podle pravidel.“ Mluvil rychle italsky, potom telefon zaklapl a otočil se na D’Agostu. „Do příjezdu policie zbývá asi tak dvacet minut. Využijeme je naplno.“ Rychle obcházel místo činu, zastavil se u malého stolku, na kterém leželo několik předmětů: starý pergamen, podivně vyhlížející nůž, malá hromádka soli. D’Agosta jenom hleděl, nedokázal se zapojit.

„Ale, ale,“ řekl Pendergast. „Náš přítel Bullard si četl v zaklínací knize, než odešel.“

„Co znamená zaklínací kniha?“

„Kniha černé magie. Jsou v ní návody jak vyvolat démony, mimo jiné.“

D’Agosta polkl. Chtěl se odtud co nejdříve dostat. Tohle nebylo jako Groveova smrt, dokonce ani jako Cutforthova – tohle se stalo právě teď. A zabiják nebyl normální. Tady nemohl udělat nic Pendergast ani nikdo s výkonnou soudní mocí. Zdrávas, Maria, milostiplná…

D’Agosta chtěl Pendergastovi říci, aby odtud odešli, že tady zapracovaly vyšší síly, mnohem mocnější než oni dva, ale nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo.

„Všimněte si, že v kruhu, který obepíná Bullarda, je vyškrabaná mezera – vidíte? – tamhle. Proměnil se v přerušený kruh.“

D’Agosta mlčky přikývl.

„Na druhou stranu menší kruh vedle nebyl nikdy dokreslen. Jsem přesvědčený, že ho maloval rovnou neuzavřený.“ Pendergast přešel ke kruhu a sklonil se, podrobně si ho prohlížel. Z manžety vyndal pinzetu a zprostředka kruhu něco zvedl.

„Je to tak,“ podařilo se D’Agostovi vypravit, znovu polkl.

„Moc rád bych věděl, co bylo v tom přerušeném kruhu – ten předmět uprostřed byl zjevně míněn jako dar, ehm, ďáblovi.“

„Ďáblovi.“ Bůh s námi…

Pendergast pečlivě prohlížel konec pinzety, otáčel ji ze strany na stranu. Potom zvedl obočí a zatvářil se ohromeně.

D’Agosta se zastavil uprostřed modlitby. „Co to je?“

„Koňská žíně.“

A D’Agosta viděl, nebo se domníval, že vidí, jak se v agentově tváři objevil výraz pochopení.

„Co to je? Co to znamená?“

Pendergast svěsil ruku s pinzetou. „Všechno.“

58

HARRIMAN ŠEL PROCHÁZKOU KOLEM HOTELU PLAZA DO CENTRAL PARKU, vychutnával si svěží vzduch. Byl nádherný podzimní večer. Zlaté světlo zbarvovalo listy nad jeho hlavou. Veverky pobíhaly a sbíraly oříšky, maminky vozily kočárky, skupinky cyklistů a mladíků na kolečkových bruslích projížděly kolem na South Park Drive.

Jeho článek o Buckovi vyšel v ranním vydání a Rittsovi se nesmírně líbil. Telefony zvonily celý den, faxy hučely, do redakce přišla od čtenářů záplava e-mailů. Znovu brnkl na strunku.

Ten nádherný večer směřoval Bryce Harriman na sever, zpátky na místo svého dřívějšího triumfu, a hledal další materiál, kterým by se proslavil. Teď potřeboval rozhovor s reverendem Buckem samotným – exkluzivně pro Post. A pokud někdo dokáže exkluzivitu získat, pak jedině on.

Když procházel kolem zadního traktu zoologické zahrady v Central Parku a starého muničního skladiště, zůstal překvapeně stát. Byl tam stan. Starý plátěný stan postavený na zarostlém místě jen kousek na sever od 65. ulice na straně Páté avenue. Když vyšel mírné stoupání, vynořily se další stany. Dosáhl nejvyššího bodu a uviděl před sebou skutečné stanové městečko, kouř z desítek ohňů stoupal do podzimního vzduchu.

Harriman se zastavil, překvapení vystřídalo uspokojení. Povedlo se mu to. Povedlo se mu udržet téma při životě, identifikoval vůdce, lidé stále přicházeli. A teď tohle.

Přešel na okraj tábora. Nějací lidé, hlavně spousta středoškoláků a vysokoškoláků, byli přikrytí jen novinami, ostatní měli spací pytle různých značek a barev, ještě další si vybudovali nouzové stany z prostěradel na tyčích. Našlo se i pár takových, kteří měli přepychové stany od firmy North Face and Antaretica Ltd.

Koutkem oka u zdi oddělující Pátou avenue zahlédl pár policistů, kten sledovali situaci. A po levici další, jen tak postávali, očividně nerozhodni. Nebylo se čemu divit: tábořilo tady určitě pět set lidí.

Loudal se mezi stany po provizorní cestě. Bylo to skoro jako chudinská čtvrť z doby velké hospodářské krize, uzounké cestičky mezi lesními úžlabinami a odhalenými skalními stěnami: ohně, na kterých se vařilo, lidé posedávající na dekách pili kávu. Tu a tam přicházeli další s batůžky a stavěli nové stany. Tábor se rozrostl určitě nejméně k 70. ulici. Neuvěřitelné. Stalo se něco takového v New Yorku někdy předtím? Rychle zavolal mobilem fotografa, který držel pohotovost.

Harriman se zeptal na cestu a za pár minut našel Buckův stan: velký, z armádních rezerv, nedaleko centra tábořiště. Uvnitř uviděl samotného Bucka, seděl u karetního stolku a psal. Byl podivuhodně důstojný a Harriman si vzpomněl na staré obrazy generálů z Občanské války, které kdysi viděl. Doufal, že si fotograf pospíší.

Ve vchodu do stanu mu zastoupil cestu nějaký mladý muž. „Přejete si?“

„Přišel jsem za panem Buckem.“

„Spousta lidí sem přišla za reverendem. Jenže on má teď moc práce, nemůžeme ho rušit.“

„Jmenuji Harriman, jsem z Postu.“

„A já se jmenuju Todd a jsem z Levittownu.“ Pobočník stál na místě, blokoval mu cestu, na tváři zasněný, arogantní úsměv.

Vůl prostě zůstane volem, pomyslel si Harriman. Podíval se ze samozvaného strážce na Bucka, stále pracoval u karetního stolku, vůbec si jich nevšímal. Co to uviděl nalepeného na stěnu stanu? Řadu článků vystřižených z Postu. Jeho článků. Povzbudilo ho to.

„Reverend mě bude chtít vidět.“ Odstrčil toho chlápka, sklonil se a vešel do stanu, přistoupil k Buckovi s napřaženou rukou. „Reverend Buck?“

Muž vstal. „A vy jste –?“

„Harriman z Postu.“

„On sem prostě vrazil, reverende –,“ začal pobočník.

Ale po Buckově tváři se pomalu rozléval úsměv. „Harriman. To je v pořádku, Todde, dokonce jsem na toho pána čekal.“

Potupený Todd se stáhl do rohu, Buck přijal nataženou ruku. Zblízka vypadal menší, než když kázal. Měl na sobě jednoduchou kostkovanou košili s krátkým rukávem a plátěnky, žádný fénem vyfoukaný účes ani polyesterový oblek. Na jednom masitém předloktí zahlédl tetování. Stisk jeho ruky byl drtivý. Bývalý vězeň, dohadoval se Harriman.

„Vy jste na mě čekal?“ zeptal se.

Buck přikývl. „Věděl jsem, že přijdete.“

„Ano?“

„Všechno je to součástí plánu. Neposadíte se?“

Harriman klesl na plastovou židli u karetního stolku a vyndal diktafon. „Mohu?“

„Poslužte si.“

Harriman zapnul přístroj, prozkoušel ho a opatrně ho postavil na stolek. „Možná bychom měli začít tím vaším plánem. Povězte mi o něm.“

Buck se shovívavě usmál. „Měl jsem na mysli boží plán.“

„Dobře. Fajn. A ten je?“

Buck rozpřáhl ruce. „Co vidíte kolem sebe. Já nejsem nic, jen nedokonalý jedinec, který se pokouší co možná nejlépe uskutečnit boží plán. Vy, pane Harrimane, ať už to víte nebo ne, jste rovněž součástí toho plánu. A jak se ukazuje, důležitou součástí. Vaše články sem přivedly spoustu lidí, svedly je dohromady – ty, kteří mají uši, aby slyšeli, a oči, aby byli svědky.“

„Svědky čeho?“

„Nanebevzetí.“

„Prosím?“

„To, co Bůh slíbil svým stoupencům v Posledních dnech. Věřící budou povzneseni na nebesa, zatímco bezbožní se propadnou do špíny a ohně.“ Buck na okamžik zaváhal. A v tom zaváhání Harriman poznal záblesk – jenom záblesk – nervozity. Možná se ten člověk trochu bál toho, co vlastně rozpoutal.

„Co vás vede k myšlence, že nastaly Poslední dny?“

„Bůh mi poslal znamení. Byl to váš článek v novinách, článek o smrti Grovea a Cutfortha, ten mě dovedl z Yumy v Arizoně až sem.“

„A kdo jsou ti lidé, co se tu kolem vás utábořili?“

„Spasení, pane Harrimane. Ti, kteří tu nejsou, jsou ztraceni. Kdo jste vy?“

Harrimana překvapila nenadálost otázky. Buck se na něj díval s téměř rasputinovskou vášní.

„Záleží na tom?“ Harriman se chabě zasmál.

„Záleží na tom, jestli strávíte život na věčnosti ve vroucím jezeru ohně, nebo jestli sladce ulehnete na Ježíšův klín? Protože nadešel čas učinit rozhodnutí. Ta příšerná úmrtí to vyjasnila. Už žádné vyčkávací stanovisko, úvahy o tom, kde je pravda. Tato otázka vstoupí v určitém bodě do života každého člověka a teď to rozhodnutí, které mění život, zcela náhle, bez varování, přichází k vám. Pamatujete si na Pavlův List Římanům: Nikdo není spravedlivý, není ani jeden… všichni zhřešili a jsou daleko od boží slávy. Musíte cítit lítost a být znovu zrozen v lásce k Ježíšovi. Už nemůžete čekat. Tak, pane Harrimane: jste spasený, nebo zatracený?“

Buck čekal na odpověď.

Harriman cítil studený pot na zátylku. Ten chlap skutečně čeká na odpověď a bylo jasné, že nebude pokračovat, dokud se jí nedočká. Co mu odpoví? Vždycky se samozřejmě považoval za křesťana, v jistém slova smyslu – ale nebyl křesťan obrácený na víru, který se ohání biblí.

„Stále o tom přemýšlím,“ řekl nakonec. Jak to, že dopustil, aby Buck převzal iniciativu? Kdo komu měl klást otázky?

„Co je tady k přemýšlení? Rozhodnutí je snadné. Pamatujete, co Ježíš řekl bohatému muži, který toužil po věčném životě: Prodej všechno, co máš, rozděl chudým… Protože snáze projde velbloud uchem jehly, než aby bohatý vešel do božího království. Jste připraven zbavit se pozemských statků, pane Harrimane, a připojit se ke mně? Nebo odejdete jako ten bohatý muž v Evangeliu podle Lukáše?“

Harriman o tom přemýšlel. Opravdu tohle řekl Ježíš? V překladu se muselo něco vytratit.

Možná by ho jiné chování mohlo vyvést ze slepé uličky. „Tak kdy se má tohle všechno stát, reverende?“

„Kdyby každý věděl, kdy přijde Soudný den, tak předchozího večera bychom měli spoustu obrácených na víru. Přijde, až to svět bude nejméně očekávat.“

„Ale vy to očekáváte. A hodně brzy.“

„Ano. Protože Bůh seslal přesné znamení, a tím znamením byla smrt, k níž došlo tamhle v tom domě přes ulici.“

Harriman si všiml, že skupina policistů opodál se trochu rozrostla. Hovořili a dělali si poznámky. Najednou si uvědomil, že tohle malé Shangri-La dlouho nevydrží. Jestli Kristus nepřijde brzy, tak se dostaví policie. Není možné, aby stovky lidí donekonečna kálely do keřů Central Parku. A když na to tak myslel, uvědomil si, že ve vzduchu už něco pořádně zavání…

„Co uděláte, když vás policie násilím vyžene?“ zeptal se.

Buck se odmlčel, jeho tvář prozrazovala další letmý náznak nejistoty, ale zmizel stejně rychle, jako se objevil. Znovu nasadil vyrovnaný výraz.

„Bůh mě povede, pane Harrimane. Bůh bude mým průvodcem.“

59

D’AGOSTA SLYŠEL NEJPRVE SIRÉNY, KTERÉ DVĚMA OSTRÝMI, neladícími tóny otřásly klidem toskánského venkova. Potom se objevily přední reflektory dvou vozů, které rychle objely nedaleký kopec a potom pokračovaly vzhůru po silnici. Zastavily před vilou tak prudce, až jim od kol odletoval štěrk. Světla policejních aut přejela po stropu salonu.

Pendergast se zvedl. Pinzeta, kterou vyčaroval z obleku, stejným kouzlem opět v obleku zmizela.

Podíval se na D’Agostu. „Uchýlíme se do kaple? Nechtěli bychom přece, aby si tito dobří muži mysleli, že jsme si na místě činu s něčím pohrávali.“

D’Agosta, stále ještě vyděšený, beze slova přikývl. Kaple. Zdál se to dobrý nápad. Skutečně dobrý nápad.

Kaple byla na tradičním místě na vzdálené straně salone, maličká, ale nádherná barokní místnost, kam se vešel tak akorát kněz a šest rodinných příslušníků. Vypadalo to, že elektrický proud tam není zaveden, a tak Pendergast zapálil děkovnou svíci v červeném skleněném držáku, oba se potom usadili na tvrdé dřevěné lavice a čekali.

Skoro okamžitě se ozvalo otevírání dveří, z haly dole bylo slyšet dusot bot, policejní rádia vřeštěla. D’Agosta stále svíral křížek, oči upřené na malý mramorový oltář. Svíčka hořela blikotavým načervenalým světlem a vzduch voněl kadidlem a myrhou. Odolal pokušení pokleknout. Připomněl si, že je policista a že je na místě zločinu, a představa, že přišel ďábel a vzal si Bullardovu duši, byla směšná.

A přece ve voňavé tmě mu to směšné nepřipadalo ani v nejmenším. Ruka, kterou svíral křížek, se chvěla.

Karabiniéři teď vtrhli do salone. D’Agosta slyšel, jak někdo zalapal po dechu, přidušené reakce šokovaných policistů, jakousi rychle odříkávanou modlitbu. A potom k nim dolehly známé zvuky při zajišťování místa činu a rozmísťování světel. Zanedlouho se místnost vzadu zalila téměř nesnesitelným jasem. Jeden paprsek se prodral do kaple, dopadl na mramorového Krista za oltářem.

Ve dveřích se objevil muž, vrhal dlouhý stín. Neměl na sobě uniformu, ale na míru šitý šedý oblek, pár zlatých lístků na klopě vypovídalo o jeho hodnosti. Zastavil se a upřeně na ně hleděl. D’Agosta ho vnímal jako obrys zarámovaný jasným světlem s devítimilimetrovou berettou s krátkou hlavní v ruce.

„Rimanete seduti, mani in alto, per cortesia,“ řekl klidně.

„Zůstaňte sedět, ruce dejte tak, abych na ně viděl,“ tlumočil Pendergast. „Jsme policisté –“

„Tacete!“

D’Agosta si najednou uvědomil, že oba jsou stále ještě oblečeni v černém a pořád mají napůl začerněné obličeje. Jen Bůh věděl, co si ten policista myslí.

Přistoupil, pistoli v ruce, nemířil sice přímo na ně, ale také ne úplně jinam. „Kdo jste?“ zeptal se angličtinou s lehkým přízvukem.

„Zvláštní agent Pendergast, Federální vyšetřovací úřad, Spojené státy americké.“ Pendergast měl v ruce pouzdro a otevřel ho tak, aby na jedné straně byl policejní odznak a na druhé jeho průkaz.

„A vy?“

„Seržant Vincent D’Agosta, policejní oddělení v Southamptonu, styčný důstojník FBI. Jsme –“

„Basta.“ Muž postoupil dopředu. Natáhl se po Pendergastově pouzdře, podíval se na odznak a průkaz. „Vy jste ten, kdo nám telefonicky oznámil tu vraždu?“

„Ano.“

„Co tady děláte?“

„Vyšetřujeme sérii vražd ve Spojených státech, které souvisejí s tímto mužem.“ Pendergast pokynul k velké místnosti.

„Mafián?“

„Ne.“

Muži se zjevně ulevilo. „Znáte totožnost mrtvého?“

„Locke Bullard.“

Muž mu vrátil pouzdro a ukázal na jejich oblečení. „Tohle jsou nejnovější uniformy FBI?“

„To je dlouhá historie, Colonnello.“

„Jak jste se sem dostali?“

„Naše auto najdete – pokud jste ho už nenašli – v olivovém hájku na druhé straně ulice. Černý Fiat Stylo. Samozřejmě vám oficiální zprávu předložím s veškerými podrobnostmi: kdo jsme, proč tady jsme. Něco z toho už je ve složce na kvestuře.“

„Panebože, ne. Žádné zprávy. Mně tyhle psané věci nevyhovují. Až se to bude hodit, popovídáme si o tom u espresa jako civilizovaní lidé.“ Muž ustoupil z oslnivého světla. Teprve teď D’Agosta viděl jeho rysy: vystouplé lícní kosti, štěrbina na bradě a hluboko posazené oči. Bylo mu přibližně šedesát a pohyboval se vojensky strnule, prošedivělé vlasy měl sčesané dozadu, neklidnýma očima všechno přejížděl.

„Jsem Colonnello Orazio Esposito. Omlouvám se, že jsem se nepředstavil dříve.“ Potřásli si rukama. „Kdo je váš styčný důstojník na kvestuře?“

„Commissario Simoncini.“

„Aha. A co si myslíte o tamtom…“ Pokynul směrem k velké místnosti. „O tom… cauno?“

„Je to třetí ze série vražd, k prvním dvěma došlo v New Yorku.“

Esposito se cynicky usmál. „Vidím, že si budeme mít o čem povídat, zvláštní agente Pendergaste. Poslyšte, na Borgo Ognissanti je moc hezké caffe, je to jen dvě čísla od kostela a hodně blízko našeho velitelství. Setkáme se tam v osm ráno? Samozřejmě mimo protokol.“

„Bude mi potěšením.“

„A teď by bylo lepší, kdybyste odešli. V oficiální zprávě se o vaší přítomnosti nezmíníme. Aby nám americká FBI oznamovala zločin na italské půdě…“ Úsměv se mu rozšířil. „To by prostě nešlo.“

Potřásli si rukama, on odešel, a když míjel oltář, pokřižoval se tak rychle, že si D’Agosta ani nebyl jistý, jestli to vůbec udělal.

60

D’AGOSTA UŽ VIDĚL HODNĚ POLICEJNÍCH VELITELSTVÍ, ALE TAKZVANÁ kasárna karabiniérů ve Florencii je všechny strčila do kapsy. Nebyla to vůbec kasárna, spíš poněkud chátrající renesanční budova – D’Agosta se alespoň domníval, že byla renesanční – s průčelím do úzké středověké uličky. Krčila se vedle známého kostela Ognissanti, šedá pískovcová fasáda byla skvrnitá špínou, každá římsa a výstupek byly pokryté ostrými bodci proti holubům. Florencie sama o sobě neodpovídala jeho představám: dokonce i v teplém světle říjnového slunce město působilo strohým dojmem, křivolaké uličky stále ve stínu, hrubě tesané kamenné fasády působily téměř ponuře. Vzduch prosytil zápach dieselových výfukových plynů a neuvěřitelně uzounké chodníky ucpávaly zástupy pomalu postupujících turistů v kloboucích se širokou krempou a khaki šortkách s batohy na zádech a lahvemi s vodou vetknutými za pásek, jako by byli na expedici na Saharu, ne na procházce možná nejcivilizovanějším městem na světě.

Setkali se s colonnellem v nedaleké kavárně podle plánu a Pendergast ho hned informoval o jejich vyšetřování – D’Agosta si všiml, že vynechal některé drobné, ale velmi důležité detaily. Teď šli za ním do jeho kanceláře, jeden za druhým, probojovávali se nekonečným proudem japonských turistů v protisměru.

Colonnello zahnul do velkého klenutého vchodu kasáren, nad nímž visela splihlá italská vlajka – první, kterou D’Agosta od příjezdu viděl. Prošli chodbou se sloupořadím a dál na prostorný dvůr. Kdysi elegantní místo se přeměnilo na parkoviště plné policejních dodávek a osobních aut postavených s takovou matematickou přesností, až se zdálo nemožné pohnout jediným, aniž by se nerozhýbaly i všechny ostatní. Všechna okna s výhledem do dvora byla otevřená a ozýval se z nich neutuchající hlomoz vyzvánění telefonů, hlasů a bouchání dveřmi umocněný a zkreslený stísněným prostorem.

Odbočili do další klenuté chodby s kamennými pilíři – stále na nich byly vidět rozpadající se zbytky fresek s náboženskou tematikou – šli kolem otlučené sochy světce, dále po masivním kamenném schodišti a do bludiště moderních kójí postavených nahodile v tom, co kdysi bývala jedna místnost s pilíři.

„Caserma,“ řekl jim za chůze Esposito, „bývala kdysi klášter spojený s kostelem Ognissanti. Ta veliká místnost je sekretariát a dál,“ – mávl rukou na řadu malých, ale masivních dubových dveří, za nimiž se nacházely maličké kanceláře – „jsou pracovní prostory pro policisty, přestavěné z bývalých mnišských cel.“

Zabočili za roh a šli další klenutou chodbou. „V refektáři, kde mniši jídávali, je velmi významná freska Ghirlandaioa, nikdo ji už neuvidí.“

„To tedy ne.“

„Tady v Itálii improvizujeme s tím, co je po ruce.“

Když došli do vzdáleného kouta chodby, pokračovali vzhůru po dalších schodech, z podesty prošli tím, co podle D’Agosty bývaly tajné dveře ve zdi, vystoupali po maličkém kruhovém schodišti, prošli rušnými místnostmi plnými pachu plísně a přehřátých faxů – a potom se najednou Esposito s úsměvem zastavil u malých špinavých dveří, na nichž bylo pouze číslo. Otevřel je a uvedl oba muže dovnitř.

D’Agosta vstoupil do místnosti zalité světlem, která končila stěnou, před níž byly zasklené sloupy a klenba. Za ní se naskýtal výhled na jih, přes Arno. Ten pohled ho nesmírně přitahoval.

Shora nakonec Florencie vypadala tak, jak si ji představoval: město kostelních kupolí a věží, červených taškových střech, zahrad a náměstí, obklopené příkrými zelenými kopci se zámky pohádkové krásy. Byl tam most Ponte Vecchio a palác Palazzo Pitti, zahrady Boboli, dóm sv. Fernanda v Cestello, a za tím kopec Bellosguardo. Za okamžik jeho pozornost upoutala místnost samotná.

Velká a otevřená, s řadami starých mahagonových stolů. Podlaha vyleštěná za pět set let nespočtem nohou, byla vykládaná nápadně zbarvenými mramorovými deskami a na štukovaných stěnách visely obrovské obrazy starých mužů v brnění. Ve vzduchu bylo cítit napětí a několik úředníků v oblecích za stoly se nervózně ohlíželo jejich směrem. Vražda – a zejména její bizarní podrobnosti – byla zjevně v mysli každého z nich.

„Vítejte v Nucleo Investigativo, elitní jednotce karabiniérů, které velím. Vyšetřujeme závažné zločiny.“ Esposito se podíval na D’Agostu úkosem. „Jste v Itálii poprvé, seržante D’Agosto?“

„Ano.“

„A jak se vám tu líbí?“

„Není to… takové, jak jsem očekával.“

V očích toho muže viděl lehký náznak pobavení. Esposito ukázal na obzor. „Krása, ne?“

„Odtud shora.“

„Florenťané…“ Obrátil oči v sloup. „Žijí v minulosti. Věří, že vytvořili všechnu krásu světa – výtvarné umění, vědu, hudbu, literaturu – a že to stačí. Proč dělat něco víc? Čtyři sta let spí na vavřínech. Tam, kde jsem vyrostl, máme rčení: Nun cagná a via vecchiapa nova, ca saie chello che lasse, nun saie chello ca trouve.“

„Nežijte v minulosti – budete vědět, co jste ztratili, ale nebudete vědět, co jste nalezli?“ zeptal se D’Agosta.

Esposito se zarazil. Potom se usmál. „Vaše rodina pochází z Neapole?“

D’Agosta přikývl.

„To je pozoruhodné. A vy skutečně umíte neapolsky?“

„Myslel jsem si, že mě naučili italsky.“

Esposito se zasmál. „Už několikrát jsem slyšel lidi, kterým se stalo totéž. Máte štěstí, seržante, že umíte mluvit krásným starým jazykem, který už se na školách nevyučuje. Italsky se může naučit každý, ale jen opravdový muž umí napolitane. Já sám jsem z Neapole. Nedá se tam pracovat, samozřejmě, ale je to nádherné místo k životu.“

„Si suonne Napele viato a tte,“ řekl D’Agosta.

Esposito se tvářil ještě ohromeněji. „Požehnán buď, jestli sníš o Neapoli. To je moc hezké rčení. Nikdy jsem ho neslyšel.“

„Když jsem byl malý, babička mi to šeptávala do ucha vždycky, když mi dala pusu na dobrou noc.“

„A snil jste někdy o Neapoli?“

„Občas jsem snil o městě, které jsem pokládal za Neapol, ale určitě to byla jen moje představa. Nikdy jsem tam nebyl.“

„Tak tam nejezděte. Žijte si dál ve snech: ty jsou vždycky mnohem lepší.“ Otočil se k Pendergastovi. „A teď – jak říkáte vy Američané – k byznysu.“

Vedl je do protějšího rohu místnosti, kde byla kolem starého kamenného stolu rozestavěna křesla. Esposito mávl rukou. „Caffe per noi, perfavore.“

Za okamžik se objevila žena s tácem maličkých šálků espresa. Esposito si jeden vzal, obrátil ho do sebe a potom stejně rychle vypil i druhé. Vyndal krabičku cigaret a nabídl ostatním.

„Aha, vy Američani nekouříte.“ Jednu si vzal, zapálil a vydechl. „Dnes ráno, mezi sedmou a osmou, jsem měl šestnáct telefonátů – jeden z amerického velvyslanectví v Římě, pět z amerického konzulátu v Lungarnu, jeden z amerického ministerstva zahraničí, dva z New York Times, jeden z Washington Post, jeden z čínského velvyslanectví v Římě a pět od různých nepříjemných lidí kolem pana Bullarda.“ Vzhlédl a zamrkal. „Když tohle vezmu v úvahu a připojím k tomu to, co jste mi právě řekl v kavárně, jasně z toho vyplyne, že Bullard byl důležitý muž.“

„Vy jste ho neznal?“ zeptal se Pendergast.

„Jen z doslechu.“ Nádech, výdech. „Moji kolegové na polizia už o něm mají složku, kterou nám přirozeně nedají k dispozici.“

„Mohl bych vám o Bullardovi říct mnohem víc, ale nebylo by to k ničemu. Takové informace by vás jenom rozptylovaly, jako se to stalo i mně.“

Esposito se otočil na dva karabiniéry, kteří stáli za ním a něco si šeptali. „Basta cú sťtřessarie! Mettiteve áfacitá! Marbnna meja, chisť sopropnsciem!“

D’Agosta potlačil smích. „Já tomu rozuměl.“

„Já ne,“ řekl Pendergast.

„Řekl těm chlápkům v, ehm, neapolštině: Nechte těch keců a koukejte jít něco dělat.“

„Moji chlapi jsou směšní a pověrčiví. Polovina z nich věří, že tohle bylo dílo ďáblovo. Druhá polovina má za to, že je to práce nějaké tajné společnosti. Jak víte, v řadách florentské aristokracie jich je spousta.“ Nádech, výdech. „Připadá mi, pane Pendergaste, že máme co do činění s nějakým šprýmařem.“

„Naopak, náš zabiják to myslel naprosto vážně.“

„Ale tohle všechno – chest é na scéna rb diavulo? Ale no tak. Tohle všechno může moje chlapy vyděsit skoro k smrti. Ale vás?“

„Ujišťuji vás, že tohle všechno je nanejvýš záměrné.“

„Vy už podle všeho máte teorii, co se stalo panu Bullardovi. Možná byste mohl být tak laskav a objasnit mi ji.“ Colonnello se naklonil dopředu, lokty na kolenou. „Koneckonců, já už vám udělal obrovskou službu, když jsem neinformoval o vaší přítomnosti na místě činu. Jinak byste vyplňovali spoustu papírů až do Vánoc.“

„Jsem vám velmi vděčný,“ řekl Pendergast. „Ale zatím vám mohu říct jen o málo víc, než o čem jsem se zmínil včera večer. Vyšetřujeme dvě záhadné smrti, k nimž nedávno došlo ve státě New York. Locke Bullard byl možný podezřelý. Přinejmenším byl zapojen do některých velmi pochybných transakcí. Ale čirou náhodou jeho smrt kopíruje ty předchozí dvě.“

„Aha. A vás něco napadlo? Nějaká domněnka?“

„Bylo by ode mne velmi nerozumné odpovědět na tuto otázku. A kdybych to udělal, nevěřil byste mi.“

„Va be. Tak dobře, co dál?“ Opřel se zády v křesle, objednal si další espreso a vypil ho naráz, jako Rusové pijí vodku.

„Chtěl bych, abyste zjistili všechna úmrtí v Itálii za poslední rok, při nichž bylo tělo nalezeno spálené nebo částečně spálené.“

Esposito se usmál. „Další služba…“ Nechal hlas vytratit se do oblaku dýmu. „Tady v Itálii vyznáváme princip vzájemné výměny. Chtěl bych, abyste mi, pane Pendergaste, řekl, co uděláte vy pro mě.“

Pendergast se naklonil dopředu. „Colonnello, mohu říci jediné – že vám vaši službu tím či oním způsobem vrátím.“

Esposito na něj chvilku upřeně hleděl, zamáčkl cigaretu. „Tak dobře. Hledáte spálenou mrtvolu v Itálii.“ Zasmál se. „Zpoloviny to pak budou násilná usmrcení na jihu. Mafie, Camorra, Cosa Nostra, Sardinians – své oběti po zabití spálí, což je starobylá a úctyhodná tradice.“

„Zcela jistě můžeme vyloučit zabití související s organizovaným zločinem, rodinnými záležitostmi nebo obchodními sváry a všechna, jejichž pachatele jste chytili. Hledáme někoho, kdo je izolován, možná je to starší člověk, patrně venkovan.“

D’Agosta upřeně pozoroval Pendergasta. Kam tím vším míří? V očích mu už zase viděl ten dychtivý lesk. Zcela evidentně šel po horké stopě a jako obvykle se s nikým o své poznatky nepodělil.

„Tím se nám okruh hodně zúží,“ řekl Esposito. „Hned na to někoho vyčlením. Zabere to tak den dva – nemáme tak dobré počítačové vybavení jako vaše FBI.“

„Jsem vám velmi vděčný.“ Pendergast vstal a potřásl Espositovi rukou.

Policista se naklonil dopředu a řekl: „Quanrí o diavulo ťaccarezza, vollánema.“

Když vyšli na slunce, Pendergast se obrátil na D’Agostu. „Zase vás budu muset požádat o překlad.“

D’Agosta se usmál. „Je to staré neapolské přísloví. Musíš mít hodně silné srdce, abys odolal ďáblovým svodům.“

„Velmi případné.“ Pendergast se nadýchl. „Takový hezký den. Co takhle výlet po památkách?“

„Co máte na mysli?“

„Slyšel jsem, že v tomhle ročním období je moc hezky v Cremoně.“

61

D’AGOSTA VYSTOUPIL Z VLAKU NA NÁDRAŽÍ V CREMONĚ DO ŽHAVÉHO slunce pozdního dopoledne. Zvedl se vítr a třásl listím platanů na širokém náměstí, které se rozkládalo před nimi. Za ním byla stará část města, veselá směsice středověkých budov z červených cihel se zvedala z bludiště úzkých ulic. Pendergast si vybral jednu z nich – Corso Garibaldi – vyrazil po ní, ostrý vítr mu v poryvech zvedal černé sako, až za ním povlávalo.

D’Agosta za ním s odevzdaným povzdechem spěchal. Všiml si, že se agent neobtěžuje dívat do mapy. Pendergast mu celou cestu ve vlaku vyprávěl o historii nedalekého kamenolomu na mramor v Carraře a mimořádné souhře okolností, že zdrojem nejčistšího bílého mramoru na světě je místo jen několik desítek kilometrů po proudu řeky od rodiště renesance, což umožňovalo florentským sochařům pracovat s jiným než černým nebo zeleným mramorem. Obratně se vyvlékal z D’Agostových dotazů, proč je výlet za památkami dovedl právě sem.

„Co teď?“ zeptal se D’Agosta a znělo to dopáleněji, než zamýšlel.

„Káva.“ Pendergast prudce zahnul do kavárny a přistoupil k zinkovému baru. D’Agosta cítil, jak v něm narůstá podráždění.

„Due caffe, perfavore,“ objednal Pendergast.

„Odkdy je káva vaším oblíbeným nápojem? Já myslel, že pijete jenom zelený čaj.“

„Obvykle tomu tak je. Ale když jsem v Římě – nebo třeba v Cremoně…“

Přinesli jim kávu v typických maličkých šálcích na espreso. Pendergast kávu zamíchal a vypil naráz po italském způsobu. D’Agosta usrkával, podíval se Pendergastovi do očí. Bylo to tam znovu: ten pohled plný dychtivosti.

„Můj drahý Vincente, nemyslete si, prosím, že chci být záměrně tajemný. U určitého typu policejní práce hrozí nebezpečí, pokud se začnou vypracovávat různé teorie. Žijí si svým vlastním životem. Je to, jako když nosíte barevné brýle, to, co vidíte, považujete za pravdu, i když ve skutečnosti tomu tak není. A tak se vyhýbám diskusím o teoriích – zejména s člověkem, jehož úsudku si vážím jako toho vašeho – dokud nemám v ruce důkaz. Proto jsem se neptal ani na vaši teorii.“

„Já vlastně žádnou nemám.“

„Do večera ji mít budete.“ Hodil dvoueurovou minci na pult a vyšli ven. „Naší první zastávkou je Palazzo Comunale, vynikající příklad středověké městské architektury, uvnitř je pozoruhodná mramorová římsa nad krbem, jejímž autorem je Pedoni.“

„Kruci, vždycky jsem chtěl tenhle krb vidět.“

Pendergast se usmál.

Desetiminutová vycházka je dovedla do samotného srdce města a na křivolaké náměstí. Na jedné straně stála obrovitá katedrála s vysokou věží. Na ni cestou Pendergast ukázal. „Údajně nejvyšší středověká věž v Itálii. Pochází ze třináctého století a dosahuje výšky mrakodrapu o dvaatřiceti patrech.“

„Ohromující.“

„A tady je Palazzo Comunale.“ Vešli do masivního středověkého paláce zcela bez ozdob, postaveného z cihel. Když procházeli vchodem, strážný jim pokynul a D’Agosta nevěděl, jestli se dovnitř dostali tak snadno díky Pendergastově sebejistotě nebo kvůli něčemu jinému. Šel za ním nahoru po schodech a několika kamennými chodbami do malé, pusté místnosti. Uprostřed stála skleněná vitrína a na stropě visel obrovský lustr z benátského skla s nepřeberným množstvím žárovek, takže tam bylo světlo ostré jako při filmování. Nedaleko stála ozbrojená stráž.

Ve vitríně byly šestery housle.

„Á!“ řekl Pendergast. „Jsme tady: Saletta dei Violini.“

„Housle?“

„Ne jen obyčejné housle. To, co tady vidíme, je historie houslí v jediné vitríně. Což je, v mikrokosmu, historie hudby.“

„Aha,“ řekl D’Agosta a v jeho hlase zazněl sarkasmus. Pendergast se nakonec dostane k podstatě věci.

„Tamhlety první udělal Andrea Amati v roce 1566. Vzpomínáte si na housle, na které hraje Constance? Jsou to také Amati, i když zdaleka ne tak kvalitní jako tyto. Další dva nástroje vedle vyrobili jeho synové a tamhlety jeho vnuk. Ty další jsou z roku 1689 a vyrobil je Guiseppe Guameri.“ Pendergast se odmlčel. „A tyhle poslední jsou z dílny Antonia Stradivariho z roku 1715.“

„Stradivárky?“

„Světově nejuznávanější houslař. Vymyslel moderní housle a za svůj život jich vyrobil jedenáct set, z nich přežilo asi šest set. I když se všechny jeho nástroje řadí k těm nejlepším, jaké kdy byly vyrobeny, je jedno období, kdy se podařila série houslí s nejproslulejším dokonalým zvukem – možná dvacet třicet kousků. Tu dobu nazýváme zlatým obdobím.“

„Dobře.“

„Stradivari byl muž mnoha tajemství. Dodnes nikdo nevyřešil záhadu, jak mohl vyrábět tak dokonalé housle. Své postupy a vzorce nosil jenom v hlavě, nikdy si je nikam nezapisoval. Tato nedocenitelná výrobní tajemství předal svým synům, kteří po něm převzali dílnu, ale když i oni zemřeli, zemřela s nimi i všechna Stradivariho tajemství. Od té doby se lidé snaží vyrobit kopii jeho houslí. Rada vědců se pokouší sestavit znovu jeho tajné recepty. Avšak dodnes nikdo Stradivariho tajemství nerozluštil.“

„To tedy musí stát pořádnou hromadu peněz.“

„Není to tak dlouho, co jste si mohl opatřit dobré stradivárky za padesát nebo sto tisíc dolarů. Ale trh s houslemi ruinují boháči. Dnes můžete prvotřídní stradivárky koupit za deset milionů nebo víc.“

„Neříkejte.“

„Hodnota těch nejlepších se ani nedá penězi vyčíslit, zejména těch, které pocházejí ze zlatého období. V těch nástrojích jeho recept dosáhl vrcholu. Je to docela ponižující, Vincente, když si uvědomíte, že dokážeme přistát s kosmickou lodí na Marsu, vyrobit přístroj schopný bilionu početních úkonů za vteřinu, umíme rozštěpit jádro atomu – ale stále se nám nedaří vyrobit lepší housle než muž, který se nimral v prosté dílně před třemi staletími.“

„No, byl to Ital.“

Pendergast se tiše zasmál. „Na stradivárkách je krásné jedno – že se na ně musí hrát, aby si uchovaly svůj tón. Jsou živé. Když je jednoduše necháte v pouzdře, ztratí tón a zemřou.“

„A co tyhle?“

„Jednou týdně je vyndávají a hrají na ně. Cremona je stále centrem výroby houslí a žije tu spousta nadšených dobrovolníků.“

Zaklesl ruce za zády, otočil se. „A nyní ke skutečnému důvodu, proč jsme přijeli do Cremony. Držte se těsně za mnou, prosím, a neztraťte se mi.“

Pendergast ho vedl bludištěm zadních chodeb a úzkých schodišť do postranní uličky za palácem. Tam se nejméně na minutu zastavili, protože Pendergast si pečlivě prohlížel uličku a okolní domy. Potom velmi rychle vedl D’Agostu křivolakými, stále klikatějšími středověkými uličkami a kolem starých cihlových a kamenných budov natěsnaných po obou stranách. Některé uličky byly tak úzké, že ani v poledne sem neproniklo slunce. Občas Pendergast nahlédl do vchodu nebo do postranní uličky.

„Co se děje?“ zeptal se D’Agosta nakonec.

„Jen obezřelost, Vincente, navyklá obezřelost.“

Nakonec došli do tak uzounké uličky, že se tudy stěží dalo projet na kole. Dovedla je až na slepý konec k něčemu, co vypadalo jako opuštěný obchod, do středověkého kamenného okenního oblouku někdo velmi necitlivě zasadil zrcadlové sklo, bylo prasklé, na několika místech přelepené páskou a hodně ušpiněné. Před ním byla zasazena kovová mříž, která už určitě zrezivěla.

Pendergast protáhl ruku mříží a zatahal za provázek. Z obchodu vzadu bylo slyšet zacinkání.

„Bylo by vaše vyšetřování vážně ohroženo, kdybyste mi řekl, koho teď jdeme navštívit?“

„Tady má laboratoř a dílnu il dottor Luigi Spezi, jeden z předních světových expertů na Stradivariho housle. Sám je vlastně renesanční muž, je vědec, inženýr a také dobrý muzikant. Jeho repliky stradivárek jsou nejlepší na světě. Ale varuji vás: je trochu mrzoutský.“

Pendergast zatáhl znovu a zezadu se ozval hlas. „Non lo voglio. Va via!“

Pendergast zazvonil znovu, tvrdošíjně.

Za sklem bylo vidět šedou postavu: hodně vysoký, shrbený muž v kožené zástěře s dlouhými šedými vlasy a šedým knírem. Mával oběma rukama na Pendergasta, vyháněl ho. „Che cazz! Via, ho detto!“

Pendergast vyndal navštívenku, na rub napsal jediné slovo a prostrčil ji škvírou na dopisy ve dveřích. S třepotáním se snesla k zemi. Muž ji zvedl, přečetl si rubovou stranu a na okamžik znehybněl. Pohlédl na Pendergasta, podíval se zpátky na vizitku – a potom začal velmi složitě odemykat dveře a zvedat mříž. Za minutu se už sklonili pod obloukem vchodu a byli v jeho obchodě.

D’Agosta se zvědavě rozhlížel. Stěny obchodu byly zcela pokryté horními deskami, zadními deskami a loubením houslí v různých stadiích vyřezávání. Vonělo to tam příjemně po dřevě, pilinách, fermeži, olejové barvě a lepidle.

Muž upřeně zíral na Pendergasta, jako by se před ním vynořil duch. Měl na sobě špinavou koženou zástěru a sundal si pilinami pokryté brýle, aby se na agenta podíval blíž.

„Tak, Aloysie Pendergaste, doktore filozofie,“ řekl téměř dokonalou angličtinou. „Získal jste mou pozornost. Co chcete?“

„Můžeme si někde promluvit?“

Šli za ním stísněnými prostorami úzkého obchodu – možná dva a půl metru širokého – do mnohem větší místnosti vzadu. Spezi jim pokynul, aby se posadili na dlouhou lavici. Sám se opřel o roh pracovního stolu, zkřížil ruce na prsou a upřeně hleděl.

Na zadní stěně viděl D’Agosta dveře z nerezavějící oceli, které se tam vůbec nehodily, s jedním malým okénkem. Na straně proti oknům byla zářivě bílá laboratoř, stojany s počítači a jejich vybavení a terminály obrazovek se koupaly v nepříjemném světle zářivek.

„Děkuji, že jste mě přijal, Dottore Spezi,“ řekl Pendergast. „Vím, že jste velmi zaneprázdněný muž, a mohu vás ujistit, že nebudeme plýtvat vaším časem.“

Muž pokývl hlavou, trochu se nechal obměkčit.

„Toto je můj spolupracovník seržant Vincent D’Agosta z policejního oddělení v Southamptonu v New Yorku.“

„Velmi mě těší.“ Muž se předklonil a potřásl mu rukou. Měl překvapivě pevný stisk. Potom se znovu posadil a čekal. „Navrhuji výměnu informací,“ řekl Pendergast.

„Jak si přejete.“

„Vy mi řeknete, co víte o Stradivariho tajných receptech. Já vám řeknu, co vím o existenci houslí uvedených na mé vizitce. Přirozeně vaše informace udržím v tajnosti. Nic si nebudu psát a s nikým o tom nebudu mluvit, s výjimkou mého spolupracovníka, který dokáže být velmi diskrétní.“

D’Agosta se zadíval tomu muži do hlubokých, světle modrých očí. Zdálo se, že o tom návrhu přemýšlí, možná s ním i bojuje. Nakonec odměřeně přikývl.

„Výborně,“ řekl Pendergast. „Mohl byste mi odpovědět na několik otázek týkajících se vaší práce?“

„Ano, ale nejprve: ty housle. Jak jste jenom –?“

„Všechno popořadě. Povězte mi, Dottore – protože o houslích nevím vůbec nic – povězte mi, čím to je, že Stradivariho housle mají tak dokonalý zvuk?“

Zdálo se, že muž si oddechl, zjevně pochopil, že před sebou nemá špiona ani konkurenta. „To není žádné tajemství. Já bych ho charakterizoval jako velmi živý. Mají velmi zajímavý zvuk. Navíc v sobě kombinuje temnotu a jas, vyrovnanou hladinu mezi vysokými a nízkými frekvencemi – tón bohatý, ale stejně čistý a sladký jako med. Samozřejmě každé stradivárky znějí jinak – některé mají sytý tón, jiné jemný, některé dokonce drsný, najdou se i nástroje se slabým tónem, až vás to zklame. Některé kousky byly opravovány a přestavovány tak často, že se už jen stěží mohou považovat za originály. Pro příklad – jen šestery housle z dílny Stradivariho mají původní krk. Když vám upadnou housle, vždycky se zlomí krk. Ale existuje asi deset nebo dvacet nástrojů, které znějí téměř dokonale.“

„Proč?“

Při těch slovech se muž usmál. „To je právě ta otázka.“ Vstal, šel k ocelovým dveřím, odemkl je a otevřel. Za nimi byla dvě nahrávací zařízení a regály plné digitálních kolekcí vzorků, kompresních zesilovačů a omezovačů. Stěny a strop pokrývaly akustické obklady.

Vešli dovnitř a on za nimi zavřel a zamkl. Potom zapnul zesilovač a prolínačky na mixážním pultu hned vedle. Z reproduktorů vysoko na stěnách se ozvalo tiché hučení.

„První skutečně vědecký test na stradivárkách byl proveden asi před padesáti lety. Ke kobylce houslí připojili generátor zvuku, který nástroj rozechvěl. Potom změřili, nakolik housle reagovaly vibracemi. Ve skutečnosti to byl absurdní test, protože to nemá vůbec nic společného s tím, jak housle znějí. Ale i takový primitivní test ukázal, že housle výjimečně reagují na rozpětí od dvou do čtyř tisíc hertzů – což je, ani v nejmenším náhodně, rozpětí zvuku, na který je lidské ucho nejcitlivější. Později dovolily vysokorychlostní počítače zpracovat hrající housle v reálném čase. Dovolte, abych vám předvedl příklad.“

Otočil se k jednomu digitálnímu vzorku, použil připojenou klávesnici, aby zvolil audio variantu, výstupní hodnotu poslal do mixážního pultu. Sladký zvuk houslí naplnil místnost.

„Jascha Heifetz hraje kadence z Beethovenova houslového koncertu na nástroji Mesiáš Stradivari.“

Na monitoru za mixážním pultem se objevily složité rozkomíhané linky. Spezi na ně ukázal.

„Tohle je frekvenční analýza od třiceti do třiceti tisíc hertzů. Podívejte se na bohatost nízkofrekvenčních zvuků! Dodávají hlasu houslí temnotu, zvučnost. A v rozpětí od dvou tisíc do čtyřech tisíc, o kterém jsem se zmínil, vidíte, jak je živý a robustní. Tohle je to, co plní koncertní sály zvukem.“

D’Agosta si v duchu kladl otázku, co tohle všechno může mít společného s Bullardem nebo těmi vraždami. Zajímalo ho, co Pendergast napsal na tu navštívenku, kterou muž stále svíral v ruce. Ať to bylo cokoli, přimělo ho to, aby podivuhodně spolupracoval.

„A tohle jsou vysoké frekvence. Podívejte se, jak poskakují a třepotají se, jako plamen svíčky. Právě tyto přechodné tóny dodávají stradivárkám dýchající, rozechvělý tón tak jemný a prchavý.“

Pendergast naklonil hlavu. „Tak, Dottore – v čem je to tajemství?“

Spezi natáhl ruku ke kolekci vzorků a hudba ztichla. „Není v tom jediné tajemství. Byl to celý souhrn tajemství, z nichž se nám některá podařilo rozluštit, jiná nikoli. Například víme přesně, který typ stavby Stradivari používal. Počítačovou tomografií dokážeme zmapovat stradivárky ve třech rozměrech naprosto dokonale. Všichni víme všechno, co se dá vědět o úpravě horní desky, zadní desky, loubení, otvorů ve tvaru písmene f – všechno. Víme také, jaké druhy dřeva používal. Jsme schopni vytvořit dokonalou kopii.“

Otočil se k jednomu počítači, napsal něco na klávesnici a na monitoru se objevilo zobrazení krásných houslí. „Tady to je. Naprosto dokonalá kopie Harrison Strad, do posledního zářezu a škrábnutí. Trvalo mi skoro půl roku, tehdy na začátku osmdesátých let, než jsem to dokončil.“ Podíval se na ně s neradostným úsměvem. „Mají příšerný zvuk. Skutečné tajemství bylo totiž v chemii. Zvláště ve složení roztoku, v němž Stradivari máčel dřevo, a ve složení fermeže. Od té doby se na to snažím přijít.“

„A?“

Muž zaváhal. „Nevím, proč vám tolik věřím, ale je to tak. Dřevo, které Stradivari používal, bylo z úpatí Apenin a ještě čerstvé se nořilo do řeky Adige nebo Pádu, plavilo se po proudu a ukládalo se do poloslaných lagun u Benátek. To všechno z čistě praktických důvodů – bylo to z čiré pohodlnosti, ale velmi zásadně to na dřevo působilo – roztáhlo to póry. Stradivari kupoval dřevo mokré. Nenechal ho vyzrát, naopak dál ho máčel v roztoku vlastní výroby – pokud jsem mohl vydedukovat, byla to kombinace boraxu, mořské soli, rostlinné pryskyřice, křemene a dalších minerálů a mletého barevného benátského skla. Dřevo máčel po celé měsíce, možná i roky, takže nasávalo všechny ty chemikálie. Co to se dřevem dělalo? Udivující, složité a zázračné věci! Především ho to konzervovalo. Působením boraxu se stáhlo, ztvrdlo, ztuhlo. Rozemletý křemík a sklo zajistily, že housle nesežere červotoč – ale také vyplnily vzduchové bubliny a dodaly tónu jas a čistotu. Rostlinné pryskyřice jemně a rafinovaně zapůsobily jako prostředek proti houbě. Samozřejmě skutečné tajemství je v poměru jednotlivých přísad – a ty vám, signor Pendergast, neřeknu.“

Pendergast přikývl.

„Za všechna ta léta jsem udělal stovky houslí ze dřeva opracovaného naprosto stejným způsobem, experimentoval jsem s poměry a dobou máčení. Výsledkem byly nástroje s mohutným čistým tónem. Ale drsným. Bylo třeba zmírnit vibrace, svrchní harmonické tóny.“

Odmlčel se. „A tady odtud vychází pravý génius Stradivariho. Našel ho ve své tajné polituře.“

Myší rozsvítil monitor, klikl přes několik menu. Objevilo se černobíle zobrazení. Krajina neuvěřitelně nerovná, D’Agostovi připadala jako nějaký rozlehlý horský hřbet.

„Toto je politura na stradivárkách pod elektronovým mikroskopem, zvětšení 30 000krát. Jak vidíte, povrch není hladký a tvrdý, jak se jeví při pohledu pouhým okem. Naopak, jsou na něm miliardy mikroskopických prasklin. Když se na housle hraje, tyto praskliny absorbujíc zmírňují prudké vibrace a ozvuky, umožňují tak, aby housle vydávaly nejčistší a nejjasnější zvuk. V tom je to pravé tajemství Stradivariho houslí. Problém je, že politura, kterou používal, představovala nesmírně složitý chemický roztok, v němž byl použit i vařený hmyz a další organické a anorganické látky. Vzdoruje všem analýzám – a máme jen nepatrné množství, které bychom mohli testovat. Není možné z houslí polituru seškrábat – stačí odstranit jen málo a mohly by se zničit celé housle. Bylo by nutné zničit celý nástroj, abychom měli dostatečné množství fermeže na náležitou analýzu. A ani v takovém případě by nebylo možné použít housle horší kvality. To byly jenom experimentální kusy a složení fermeže se mnohokrát měnilo. Ne – to by vyžadovalo zničit housle ze zlatého období. Nejen to, bylo by ještě nutné říznout do dřeva a provést chemickou analýzu roztoku, v němž ho máčel, a stejně tak i styčných ploch mezi fermeží a dřevem. Ze všech těchto důvodů jsme nedokázali odhalit, jak přesně to dělal.“

Opřel se na židli. „Další problém. I kdybyste měli k dispozici všechny tajné receptury, ani tak by se vám to nemuselo povést. Vzhledem k tomu, že Stradivari věděl to, co my nevíme, podařilo se mu udělat některé průměrné nástroje. Do celého procesu vstupovaly i další faktory, které umožnily vyrobit vynikající housle, některé z nich byly zcela mimoso kontrolu – například určitá kvalita kusu dřeva, které použil.“

Pendergast přikývl.

„A tohle, pane Pendergaste, je vše, co vám mohu říci.“ Obličej toho muže se horečnatě leskl. „A nyní si pohovořme o tomhle.“ Otevřel ruku a narovnal pomuchlanou navštívenku. D’Agosta poprvé zahlédl, co tam Pendergast napsal.

Stálo tam slovo Stormcloud.

62

MUŽ DRŽEL NAVŠTÍVENKU V ROZTŘESENÉ RUCE.

Pendergast přikývl. „Snad bude nejlepší začít tím, že řeknete seržantu D’Agostovi, co víte o historii Stormcoudu.“

Spezi se obrátil na D’Agostu, v obličeji výraz lítosti. „Stormcloud byly Stradivariho nejlepší housle. Hrála na ně řada virtuosů téměř bez přerušení od Monteverdiho po Paganiniho a dál. Tyto housle hrály svou roli při některých nejvýznamnějších okamžicích v dějinách hudby. Hrál na ně Franz Clement při premiéře Beethovenova houslového koncertu. Hrál na ně sám Brahms při premiéře svého vlastního Druhého houslového koncertu a Paganini při prvním předvedení všech čtyřiadvaceti capriccií v Itálii. A potom, těsně před první světovou válkou – se smrtí virtuosa Luciana Toscanelliho, Bůh ho zatrať – housle zmizely. Toscanelli na konci svého života zešílel a nějakým způsobem nástroj zničil. Někdo zase tvrdí, že housle se ztratily za francouzské revoluce a napoleonských válek.“

„Neztratily.“

Spezi se okamžitě narovnal. „Chcete tím říct, že stále existují?“

„Ještě pár otázek, jestli mohu, Dottore. Co víte o tom, komu housle Stormcloud patřily?“

„To byla jedna ze záhad, která nástroj obestírá. Vždycky patřil jedné a téže rodině, podle všeho od chvíle, kdy někdo koupil housle přímo od samotného Stradivariho. Předávaly se sice z otce na syna, ale i dál byly zapůjčovány dalšímu virtuosovi. To je úplně normální, samozřejmě: většinu mistrových houslí dnes mají v majetku bohatí sběratelé, kteří je předávají do rukou virtuosů, aby na ně hráli v rámci dlouhodobé zápůjčky. Přesně stejné je to i se Stormcloudem. Když vitruos, který na housle hrál, zemřel – nebo když měl tu smůlu, že hrál na koncertě špatně –, rodina si je vzala zpátky a předala jinému hudebníkovi. Mezi těmi, kdo na ně chtěli hrát, musela být velká konkurence. Nepochybně právě tohle je důvod, proč rodina majitelů zůstávala v anonymitě – nechtěli, aby je pronásledovali a obtěžovali ctižádostiví houslisté.“

„Žádný virtuos nikdy neporušil mlčenlivost?“

„Pokud vím, tak ne.“

„A Toscanelli byl poslední, kdo na ně hrál.“

„Ano, Toscanelli. Velký a příšerný Toscanelli. Zemřel jako syfilitická troska v roce 1910 za podivných a záhadných okolností. Housle nebyly vedle jeho těla a nikdo je nikdy nenašel.“

„Ke komu měly housle přejít po Toscanellim?“

„To je dobrá otázka. Možná k tomu zázračnému dítěti z Ruska, mladému hraběti Ravetskému. Toho však zavraždili za revoluce – veliká ztráta. Bylo to příšerné století. A nyní, pane Pendergaste – zvědavostí ani nedýchám.“

Pendergast sáhl do kapsy, vyndal průhlednou obálku a podržel ji proti světlu. „Kousek koňské žíně ze smyčce Stormcloud.“

Muž se po ní natáhl roztřesenou rukou. „Mohu?“

„Slíbil jsem výměnu informací. Je vaše.“

Muž obálku otevřel, pinzetou vyndal koňskou žíni a položil ji pod mikroskop. Zanedlouho se na monitoru objevilo zobrazení.

„Je to skutečně koňská žíně z houslového smyčce – tady vidíte zrnka kalafuny a tady poškození dřevěnou částí smyčce, šupinky, které způsobilo dlouhé hraní.“ Narovnal se. „Samozřejmě žádný smyčec používaný na Stormcloud s největší pravděpodobností není původní, a i kdyby byl, musely by se koňské žíně tisíckrát vyměnit. Jen stěží to může být důkaz.“

„Toho jsem si vědom. To byla jenom první stopa, která mě přivedla k celé řadě dedukcí, jejichž závěr byl takový, že Stormcloud stále existují. Jsou tady, Dottore, v Itálii.“

„Kéž by tomu tak bylo! Odkud máte tu žíni?“

„Z místa činu v Toskánsku.“

„Proboha, pane: kdo ho měl?“

„To ještě s jistotou nevím.“

„Jak to zjistíte?“

„Nejdříve potřebuju znát jméno rodiny, která Stormcloud původně vlastnila.“

Spezi se na chvíli zamyslel. „Začal bych od dědiců Toscanelliho – prý měl od svých dvanácti milenek tucet dětí. Bůh ví, možná ještě některá z nich někde žije – a dnes, když na to tak myslím, mám dojem, že někde tady v Itálii žije jeho vnučka nebo tak něco. Byl notorický sukničkář, pijan absintu, choval se velmi nepředložené. Možná to řekl jedné z milenek, která třeba tuhle informaci předala svému dítěti.“

„Vynikající domněnka.“ Pendergast vstal. „Byl jste nanejvýš velkorysý, Dottore. Až se dozvím něco víc o místě, kde by mohly tyhle slavné housle být, dám vám vědět. A teď vám poděkuji za váš čas.“

Pendergast vedl D’Agostu zpátky úzkými uličkami se stejnou obezřelostí jako cestou do Speziho dílny. Když ale došli ke kavárně, zdálo se, že je docela spokojený, a tak navrhl, aby si zašli na další espreso. Stál u baru a s úsměvem se obrátil na D’Agostu.

„A nyní, můj milý Vincente – máte nějakou teorii?“

D’Agosta přikývl. „Jednu určitě.“

„Výborně! Neříkejte mi ji. Ještě nějakou dobu budeme pokračovat v tichém vyšetřování. Zanedlouho přijde čas, kdy se budeme potřebovat podělit o závěry.“

„Souhlasím s vámi.“

D’Agosta upil hořký nápoj. Napadlo ho, jestli by se tu někde dal sehnat hrnek slušné americké kávy místo téhle jedovaté černé tekutiny, která stahovala člověku hrdlo a celé hodiny se pak vařila v břiše.

Pendergast do sebe obrátil maličký šálek a opřel se o bar. „Dovedete si, Vincente, představit, jaká by byla renesance, kdyby Michelangelův David byl vytesán ze zeleného mramoru?“

63

LAURA HAYWARDOVÁ SEDĚLA NA ORANŽOVÉ PLASTOVÉ ŽIDLI, káva v polystyrénovém kelímku chladla. Intenzivně si uvědomovala, že je nejmladší a navíc jediná žena v této místnosti plné policistů vysokých hodností. Stěny zasedací místnosti byly vymalovány obvyklou hnědofialovou barvou. Portrét Rudolpha Giulianiho zdobil jednu zeď, vedle byla zarámovaná fotografie Dvojčat a pod ní visel seznam policistů, kteří při útocích z 11. září zahynuli. Žádný portrét současného starosty, prezidenta USA ani nikoho jiného.

Haywardové se to tak líbilo.

Policejní komisař Henry Rocker seděl v čele stolu, velkou rukou neustále svíral pořádný hrnek černé kávy, měl permanentně unavený obličej a soustředěně hleděl doprostřed stolu. Po pravé ruce mu seděl Milton Grable, velitel skupiny policejního okrsku, na jehož území byl zavražděn Cutforth a kde vyrostlo stanové městečko.

Haywardová se podívala na hodinky. Bylo přesně devět dopoledne.

„Grable?“ řekl Rocker a tím zahájil schůzi.

Grable si odkašlal, šustil nějakými papíry. „Jak víte, komisaři, to stanové městečko začíná být problém. Veliký problém.“

Jediným potvrzením jeho slov, jak Haywardové připadalo, bylo, že tmavé kruhy pod Rockerovýma očima ještě více potemněly.

„Pár set lidí žije ve stanech a jediná ulice je dělí od nejluxusnější části v mém okrsku – vlastně od celého města. Svévolně ničí park, chčijou do keřů, serou všude –“ Zabodl oči do Haywardové. „Omlouvám se, madam.“

„To je v pořádku, kapitáne,“ prohodila úsečně. „Jsem obeznámena s oběma vámi použitými výrazy i tělesnými funkcemi.“

„Fajn.“

„Pokračujte,“ vyzval ho komisař suše. Haywardová měla dojem, že v Rockerových očích zahlédla jemný náznak pobavení.

„Volají nám samí papaláši,“ další pohled na Haywardovou, „víte, o kom mluvím, pane. Pořád se ptají, ječí na nás, abychom rychle něco podnikli. A mají pravdu. Ti lidé jsou v parku bez povolení.“

Haywardová poposedla na židli. Jejím úkolem bylo zabývat se Cutforthovou vraždou, ne poslouchat nějakého kapitána z okrsku, jak vykřikuje něco o povoleních.

„Není to politický protest, otázka svobody projevu,“ pokračoval Grable. „Je to banda náboženských cvoků, které podněcuje ten takzvaný reverend Buck. Ten, jen na okraj, strávil devět let v Jolietu za vraždu druhého stupně, zastřelil nějakého prodavače nad balíčkem žvýkaček.“

„Je to pravda?“ zamumlal Rocker. „Proč to nebyla vražda prvního stupně?“

„Přiznal vinu, aby dostal nižší trest. Tím vším chci, komisaři, říct, že tady nemáme co do činění jen s obyčejným fanatikem. Buck je nebezpečný chlápek. A ten zatracenej Post bije na poplach a dělá, co může, jen aby se všechno rozvířilo. Den ode dne je situace horší.“

Haywardová už to věděla, poslouchala Grablea na půl ucha, myslela na D’Agostu a Itálii. Uvědomila si, s bodnutím, kterému tak docela nerozuměla, že se zpozdil s telefonátem, kdy ji měl informovat o vývoji událostí. Tedy to byl opravdový policista. A co tím získal? Povýšení se většinou dočkají takoví jako Grable – ti od psacího stolu.

„To se netýká jen situace v okrsku. Je to problém celého města.“ Grable položil ruce na stůl dlaněmi vzhůru. „Chci mít k dispozici jednotku rychlého nasazení, je třeba tam dojít a toho chlapa vyvést, dřív než budeme muset řešit výtržnosti.“

„A to je právě důvod,“ odpověděl Rocker klidným, chraplavým hlasem, „proč jsme tady, kapitáne: přijít na způsob, jak to zařídit, abychom nemuseli řešit výtržnosti.“

„Přesně tak, pane.“

Rocker se otočil na muže po své levici. „Wentworthe?“

Haywardová neměla představu, kdo to je. Nikdy předtím ho neviděla a na obleku neměl žádné znaky, které by určily jeho hodnost. Dokonce ani nevypadal jako policajt.

Wentworth se otočil, oči napůl přivřené, a než odpověděl, dlouze a pomalu se nadýchl.

Psycholog, pomyslela si Haywardová.

„Co se týče toho chlápka Bucka,“ protahoval Wentworth afektovaně samohlásky, „je to úplně běžný typ. Bez pohovoru s ním samozřejmě nelze stanovit diagnózu. Ale z toho, co jsem vysledoval, vykazuje výrazné znaky poruchy osobnosti: možná je paranoidní schizofrenik, má potenciální mesiášský komplex. Je docela možné, že trpí stihomamem. Vše se komplikuje faktem, že ten člověk má sklony k násilí. Rozhodně bych nedoporučoval použít jednotku rychlého nasazení.“ Zamyšleně se odmlčel. „Ostatní jsou prostí přívrženci a zareagují jako Buck: násilím, nebo spoluprací. Budou následovat svého vůdce. Klíčem je dostat Bucka pryč. Podle mého názoru se tohle hnutí zhroutí samovolně, jakmile odstraníme Bucka.“

„Dobře,“ řekl Grable. „Ale jak ho dostanete pryč, když nepoužijete jednotku rychlého nasazení?“

„Pokud člověku, jako je Buck, pohrozíte, zaútočí. Násilí je posledním prostředkem vyjadřování takového člověka. Navrhoval bych tam vyslat jednoho nebo dva policisty – neozbrojené, kteří nebudou vyhrožovat, nejlépe ženy, a to ženy atraktivní –, aby ho odtamtud vyvedli. Jemné a neprovokativní zatčení. Udělejte to rychle, takový čistý řez. Za den bude stanové městečko pryč, jeho stoupenci odjedou za jiným guru nebo na koncert Grateful Dead nebo budou dělat to, co dělali, než si přečetli ten článek v Postu.“ Další dlouhý výdech. „Taková je moje rada po zvážení situace a okolností.“

Haywardová si nemohla pomoci, obrátila oči v sloup. Buck a schizofrenik? Jeho proslovy, jak byly láskyplně citovány v Postu, neukazovaly byť jen náznak narušení procesu myšlení, jaké by se dalo očekávat od schizofrenika.

Rocker, který se už chystal ji přeskočit, si všiml jejího výrazu. „Haywardová? Chtěla byste něco dodat?“

„Děkuji, pane. Souhlasím částečně s analýzou situace, kterou nám tu přednesl pan Wentworth, ale nesouhlasím ve vší úctě s jeho doporučením.“

Zjistila, že na ni Wentworth zírá svýma vodnatýma očima, zjevně s ní měl soucit. Příliš pozdě si uvědomila, že ho titulovala „pane“ místo „doktore“. Mezi vysokoškolsky vzdělanými lidmi je tohle kardinální chyba, jeho nepřátelství bylo naprosto zjevné. No, tak ho zmáčkneme.

„Neexistuje nic jako nevyzývavé zatčení,“ pokračovala. „Jakýkoli pokus jít tam a násilím Bucka odvést – jakkoli jemně – nezabere. Jestli je blázen, tak chytrý jako opice. Odmítne jít. Jakmile se objeví pouta, ty vaše dvě nejlépe ženy, a to ženy atraktivní se ocitnou ve velmi ošklivé situaci.“

„Komisaři,“ skočil jí do řeči Grable, „ten muž opovrhuje zákony. Mám denně tisíc telefonátů od firem a rezidentů na Páté avenue – Sherry Netherland, Metropolitan Club, Plaza. Telefonní linky jsou přetížené. A můžete se vsadit, že pokud volají mně, budou určitě volat i starostovi.“ Odmlčel se a nechal svá slova doznít.

„Velmi dobře si uvědomuji, že volají starostovi,“ řekl Rocker tiše a netvářil se přitom pobaveně.

„Potom, pane, chápete, že si nemůžeme dovolit luxus plýtvat časem. Musíme něco udělat. Jaké jsou další možnosti kromě zatčení toho muže? Má kapitán Haywardová nějaký lepší nápad? Moc rád bych to slyšel.“ Opřel se zády na židli a ztěžka dýchal.

Haywardová mluvila klidně. „Kapitáne Grable, ty firmy a rezidenti, o nichž jste se zmínil, by neměly mít šanci nutit policii k ukvapeným a neuváženým operacím.“ Jinými slovy, pomyslela si, můžou se jednoduše jít vycpat.

„To se vám snadno říká z vašeho bidýlka v kanceláři detektivů. Já mám ty lidi denně na očích. Kdybyste vyřešili Cutforthovu vraždu, neměli bychom tenhle problém, kapitáne.“

Haywardová přikývla, tvářila se neutrálně. Jedna nula pro Grablea.

Rocker se na ni obrátil. „Když už o tom mluvíme, jak pokračuje vyšetřování, kapitáne?“

„Máme nějaké nové důkazy, zpracovávají je chlapci v laboratoři. Stále ještě kontrolujeme lidi, s nimiž byl Cutforth ve styku v posledních dvaasedmdesáti hodinách života. Věnujeme se také záznamům z bezpečnostních kamer z předsíně jeho bytu a předvádíme je obyvatelům domu a návštěvníkům, o nichž víme, že byli v Cutforthově bytě. A samozřejmě FBI je na velmi slibné stopě v Itálii.“ Bylo to chabé a Haywardová věděla, že to tak také vyznělo. Faktem zůstávalo, že nemají naprosto nic.

„Tak jak byste s tím Buckem naložila vy?“ Grable cítil, že je ve výhodném postavení, útočně se na ni díval.

„Radila bych ještě méně agresivní přístup. Netlačit na to. Nedělat nic, co by mohlo celou situaci ještě víc vyhrotit. Místo toho tam pošlete někoho, kdo s Buckem pohovoří, vysvětlí mu to. Má tam stovky lidí, ničí park a obtěžují obyvatele, kteří žijí v jeho blízkosti. Je v podstatě zodpovědný a přirozeně bude chtít něco s tím udělat, určitě chce poslat své přívržence domů, aby se oholili, vyprázdnili a osprchovali. Takhle bych to podala. A navíc bych nabídla Buckovi obchod: když své přívržence pošle domů, dáme mu povolení ke slavnostnímu pochodu. Zacházejte s ním jako s rozumným člověkem. Jenom cukr, ne bič. Potom, jakmile zruší tábořiště, oplotit oblast pod záminkou regenerace. A potom jim dát povolení ke slavnostnímu pochodu na osmou hodinu v pondělí ráno ke druhému rohu parku Flushing Meadow. To bude naposledy, kdy je uvidíte.“

V Rockerových očích zahlédla náznak cynismu. V duchu si kladla otázku, jestli to má být výraz souhlasu nebo pobavení jako reakce na její návrh. Mezi řadovými policisty měl Rocker dobrou pověst, ale nedal na sobě naprosto nic znát.

„Zacházet s ním jako s rozumným člověkem?“ opakoval Grable. „Ten člověk je odsouzený vrah.“

Psycholog se zasmál. Haywardová se na něj podívala a on jí pohled oplácel. Jeho výraz byl ještě blahosklonnější. Napadlo ji, že určitě ví něco, co jí uniklo. Začalo to vypadat jako předem rozhodnutá věc.

„A když váš plán nevyjde?“ zeptal se jí komisař Rocker.

„Tak se budu muset, ehm, podrobit panu Wentworthovi.“

„Jsem dok –,“ začal Wentworth, ale Grable mu skočil do řeči.

„Komisaři, nemáme čas zkoušet jeden plán a potom další. Potřebujeme Bucka dostat pryč hned teď. Buď odejde po dobrém, nebo v poutech – jeho volba. Uděláme to rychle, za úsvitu. Bude se potit vzadu v policejním autě, ještě než jeho následovníci poznají, že tam není.“

Ticho. Rocker se rozhlížel po místnosti. Bylo tam pár mužů, kteří nepromluvili. „Pánové?“

Přikyvování, mumlání. Zdálo se, že všichni souhlasí s psychologem a Grablem.

„No,“ řekl Rocker a vstal. „Musím se řídit názorem většiny. Koneckonců, nemáme psychologa v našich řadách jen proto, abychom jeho rady ignorovali.“ Podíval se na Haywardovou. Nedokázala z jeho výrazu vyčíst nic, ale cítila v něm jistou sympatii.

„Půjdeme tam v malé skupince, jak navrhuje Wentworth,“ pokračoval Rocker. „Jen dva policisté. Kapitáne Grable, vy budete první.“

Grable se na něj překvapeně podíval.

„Je to váš okrsek, jak jste sám zdůraznil. A patříte k těm, kdo se přiklánějí k rychlé akci.“

Grable rychle ovládl své překvapení. „Samozřejmě, pane. Přesně tak.“

„A také, jak navrhl Wentworth, pošleme ženu.“ Rocker ukázal na Haywardovou. „Budete to vy.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Haywardová viděla, jak si Grable a Wentworth vyměnili pohled.

Ale Rocker se stále díval přímo na ni. Jako by jí říkal: Udrž to všechno za mě na racionální úrovni, Haywardová.

„Buck ocení, že za ním přijdou dva policisté s vyšší hodností. To bude velmi vyhovovat jeho pocitu důležitosti.“ Rocker se otočil. „Grable, jste služebně starší a akce bude probíhat pod vaším velením, sám si připravte podrobnosti a všechno načasujte. Naše porada skončila.“

64

RÁNO PO VÝLETU DO CREMONY BYLO JASNÉ A SVĚŽÍ, D’Agosta mhouřil oči proti polednímu slunci, když doprovázel Pendergasta na Piazza Santo Spirito, které leželo přes řeku naproti hotelu, kde bydleli.

„Informoval jste kapitána Haywardovou?“ zeptal se Pendergast.

„Než jsem šel spát.“

„Něco zajímavého?“

„Ani ne. Těch pár stop, které sledovali v Cutforthově případu, je dovedlo do slepé uličky. Bezpečnostní kamery v jeho domě jim neprozradily vůbec nic. Stejné to nejspíš bude i v případu Grove. A zájem všech hlavounů New Yorku teď zcela upoutal ten kazatel, který se usídlil v Central Parku.“

Náměstí už nebylo tak pokojné jako předtím: klid narušila velká skupina mladých lidí s batůžky na zádech, kteří seděli na schodech u fontány, mluvili hlasitě v několika jazycích, kouřili marihuanu a posílali si dokola láhev vína Brunello. Doprovázelo je nejméně deset psů, kteří volně pobíhali kolem.

„Dávejte pozor, kam šlapete, Vincente,“ zamumlal Pendergast se smutným úsměvem. „Florencie: tak nádherná směsice chudoby a bohatství.“ Zvedl ruku nad hromádkou psích výkalů a ukázal na velkolepou budovu v jihovýchodním rohu náměstí. „Například Palazzo Guadagni. Jeden z nejkrásnějších příkladů renesančního paláce v celém městě. Byl postaven na začátku 15. století, ale rodokmen Guadagniových sahá ještě několik staletí dál.“

D’Agosta se podíval na budovu. Přízemí bylo postaveno z drsných bloků šedohnědého pískovce, vyšší poschodí byla pokrytá žlutým štukem. Nejvyšší poschodí z velké části zabírala lodžie: zastřešené sloupořadí podpírané kamennými sloupy. Stavba byla střízlivá, ale elegantní.

„V prvním poschodí jsou různé kanceláře a byty, ve druhém jazyková škola. A v nejvyšším patře je pensione, který vede Signora Donatelli. Nepochybně právě tam se v roce 1974 sešel Beckmann s ostatními.“

„Té ženě palác patří?“

„Ano. Je poslední z rodu Guadagni.“

„Vy si vážně myslíte, že si bude pamatovat pár studentů z univerzity, kteří tu byli před desítkami let?“

„Zkusit to můžeme, Vincente.“

Nesměle se vydali přes náměstí a vešli do obrovských dvoukřídlých dveří pobitých železnými trny. Kdysi velkolepá, dnes však umouněná klenutá chodba vedla ke schodišti a na podestu prvního poschodí. Na ozdobné liště s vybledlou barokní freskou byl zavěšený kousek potrhaného kartonu. Šipku a slovo Recepce někdo načmáral pevnou rukou.

Na tak veliký palác byla recepce nepřiměřeně malá: přecpaná, ale vzorně uklizená, přepažená dřevěnou příčkou s otlučenými otvory schránek na jedné straně a háčky na klíče na straně druhé. V místnosti byla maličká stará paní, seděla za starým psacím stolem. Měla na sobě velmi elegantní šaty, dokonale nabarvené a upravené vlasy, červenou rtěnku bezchybně nanesenou, kolem krku a ve scvrklých uších měla šperky s kameny velmi podobnými diamantům.

Vstala a Pendergast se uklonil.

„Molto lieto di conosceria, signora.“

Žena odpověděla odměřeně: „IIpiacere é mio.“ Potom pokračovala anglicky s přízvukem. „Zjevně jste sem nepřišli hledat si pokoj.“

„Ne,“ odpověděl Pendergast. Otevřel pouzdro a ukázal jí svůj průkaz.

„Vy jste policista.“

„Ano.“

„Co chcete? Mám málo času.“ Mluvila hodně ostrým a výhružným hlasem.

„Domnívám se, že na podzim roku 1974 tady bydlelo několik amerických studentů. Tady je jejich fotografie.“ Pendergast vyndal Beckmannovu fotografii.

Nepodívala se na ni. „Máte jejich jména?“

„Ano.“

„Tak pojďte se mnou.“ A otočila se a prošla kolem příčky, zadními dveřmi a do mnohem větší místnosti. D’Agosta viděl, že je to jakás takás knihovna. Vázané výtisky, rukopisy a dokumenty zaplňovaly police od podlahy po strop. Vonělo to tam pergamenem a suchou hnilobou, starou kůží a voskem. Kazetový strop býval kdysi důkladně pozlacený, ale teď se už věkem rozpadal, dřevo bylo samá díra.

„Rodinný archiv,“ objasnila. „Jsou tu záznamy za posledních osm století.“

„To máte tedy dobré záznamy.“

„Mám vynikající záznamy, děkuji vám.“ Zamířila rovnou k nízké polici na druhé straně místnosti, vyndala masivní knihu a přinesla ji na prostřední stůl. Otevřela ji, otáčela stránku za stránkou, kde byly spěšným drobným rukopisem zapsány účty, platby, jména a data.

„Jména?“

„Bullard, Cutforth, Beckmann a Grove.“

Otáčela stránky, hbitě je zkontrolovala, každý pohyb zvedl slabý obláček prachu. Najednou se zarazila.

„Tady to je. Grove.“ Kostnatým prstem obtíženým prstenem s obrovským diamantem ukázala na to jméno. Potom projela zbytek stránky.

„Beckmann… Cutforth… Bullard. Ano, byli tu všichni v říjnu.“

Pendergast nahlédl do knihy, ale i on měl zjevně potíže rozluštit tak drobounký rukopis.

„Byli tu všichni současně?“

„Ano.“ Odmlka. „Podle tohoto záznamu jen jednu noc, 31. října.“

S klapnutím zavřela knihu. „Ještě něco, signore?“

„Ano, signora. Udělala byste mi laskavost a podívala byste se na tuhle fotografii?“

„Jistě neočekáváte, že bych si pamatovala nějaké nepořádné americké studenty, kteří tu byli před třiceti lety? Je mi devadesát dva let, pane. Už si mohu dovolit zapomínat.“

„Žádám vás o shovívavost.“

Netrpělivě si povzdechla a vzala fotografii, podívala se na ni – a zřetelně sebou trhla. Dlouho upřeně hleděla, ta troška barvy, kterou měla v obličeji, pomalu mizela. Potom fotografii vrátila Pendergastovi.

„Čirou náhodou,“ řekla tiše, „si vzpomínám. Pamatuji si tohohle.“ Ukázala na Beckmanna. „Počkejte. Něco strašného se přihodilo. On s nějakými chlapci, nejspíš s těmi z fotografie, někam odešel. Byli pryč celou noc. On se vrátil zpátky a byl strašně rozrušený. Musela jsem mu sehnat kněze…“

Zmlkla. Její odměřená sebejistota a neotřesitelné sebevědomí vzaly za své.

„Bylo to v předvečer Všech svatých. Vrátil se z noční pitky a byl v hrozném stavu. Vzala jsem ho do kostela.“

„Do kterého kostela?“

„Rovnou do toho nejbližšího, Santo Spirito. Pamatuji si, jak panikařil a prosil, aby se mohl vyzpovídat. Je to už hodně dávno, a přece mi ta podivná událost utkvěla v mysli. Tohle a také výraz v obličeji toho ubohého hocha. Žebronil o kněze, jako by na tom závisel jeho život.“

„A?“

„Šel ke zpovědi a hned potom si všechno sbalil a odjel.“

„A ti další američtí studenti?“

„Nevzpomínám si. Každý rok tady slaví svátek Všech svatých, vlastně spíš předvečer, vy tomu říkáte Halloween, že? Je to jenom záminka, aby se mohli napít.“

„Víte, kam tehdy večer šli? Nebo s kým se mohli setkat?“

„Nevím nic víc, než jsem vám řekla.“

Z recepce bylo slyšet zvonění. „Mám hosty, kterým se musím věnovat,“ omluvila se.

„Ještě jednu otázku, signora, když dovolíte,“ zdržel ji ještě Pendergast. „Kněz, který tu zpověď slyšel – je ještě naživu?“

„To by měl být otec Zenobi. Ano, otec Zenobi. Teď žije s mnichy z La Verna.“

Otočila se, potom se ohlédla. „Ale pokud vás napadlo, že ho přesvědčíte, aby porušil svatost zpovědního tajemství, pane, pak se hořce mýlíte.“

65

D’AGOSTA PŘEDPOKLÁDAL, ŽE PO ODCHODU Z PALÁCE SE HNED vrátí do hotelu. Pendergast místo toho setrvával na náměstí: chodil sem a tam, ruce v kapsách, nejprve se díval doleva, potom doprava. Po několika minutách se obrátil na D’Agostu.

„Gelato? Jednu z nejlepších ve Florencii, pokud se nemýlím, prodávají v Café Ricchi.“

„Zmrzlinu už nejím.“

„Já ano. Dovolte.“

Vešli do kavárny a namířili k baru. Pendergast si objednal kornoutek – tiramisu a créme anglaise – a D’Agosta požádal o espreso.

„Nevěděl jsem, že máte rád sladkosti, příteli,“ přiznal se D’Agosta, když stáli u baru.

„Mám slabost pro zmrzlinu. Ale hlavní důvod, proč jsme se tady zastavili, je pochopit jeho záměry.“

„Čí?“

„Toho chlapa, co nás sleduje.“

D’Agosta se narovnal. „Cože?“

„Ne – nedívejte se. Těžko ho někam zařadit, je mu tak kolem pětadvaceti, má modrou košili a tmavé kalhoty. Působí na mě profesionálním dojmem.“

Pendergastovi přinesli kornoutek a on se hned do zmrzliny pustil. Potom se náhle výraz jeho obličeje změnil.

„Právě vešel do pensione,“ řekl. Nechal zmrzlinu zmrzlinou, pohodil několik eur na pult a vyběhl z kavárny, D’Agosta za ním.

„Bojíte se o signoru?“

„Signora je naprosto v bezpečí. Obavy mám o toho kněze.“

„O kněze –?“ Najednou to D’Agosta pochopil. „Tak můžeme toho chlápka zastavit, až vyjde ven.“

„To by nesplnilo účel a navíc bychom měli nepříjemnosti se zákonem. Největší šancí je samotný klášter. Pojďte, Vincente: nemůžeme ztrácet ani minutu.“

Za dvacet minut ujížděli přes kopce na severovýchod od Florencie, Pendergast řídil fiat z půjčovny. D’Agosta dokázal jezdit taky hodně rychle, ale i když Pendergast byl zjevně odborník, srdce mu teď tlouklo nepříjemně silně. Pneumatiky kvílely v ostrých zatáčkách, z nichž ani jediná neměla ochranná svodidla, když jimi projížděli děsivou rychlostí. S každou serpentinou se před nimi objevovalo stále více hor: velký hřbet Apenin.

„Už nějakou dobu si uvědomuji, že nás někdo sleduje,“ řekl Pendergast. „Od chvíle, co jsme našli Bullardovu mrtvolu, a možná dokonce i předtím. V důležitých chvílích – jako při našem výletu do Cremony – se mi podařilo držet si ho od těla. Ještě jsem náš stín nekonfrontoval, doufal jsem, že se dozvím, kdo za ním je. Nenapadlo mě, že zvolí tak přímý přístup jako před chvílí na náměstí. To znamená, že se blížíme k pravdě. Ale taky to znamená větší nebezpečí – pro nás a pro všechny, kdo mají důležité informace – jako například otec Zenobi.“

Auto zakvílelo v další zatáčce. D’Agosta se vzepřel odstředivé síle, pot mu stékal z čela.

„Viděl jsem, jak dokážete vytáhnout informace od nejrůznějších lidí,“ ozval se, když už mohl zase klidně dýchat. „Ale jestli přesvědčíte kněze, aby vám prozradil třicet let starou zpověď, budu plavat až do Southamptonu.“

Další zatáčka a dlouhý jekot, auto viselo prakticky přes okraj propasti.

Tentokrát D’Agosta skoro páčil prsty z přístrojové desky. „Myslíte, že bychom mohli maličko zpomalit?“

„Myslím, že ne.“ A Pendergast pohodil hlavou přes rameno.

Auto zase proletělo, jen napůl ovladatelné, zatáčkou, a když D’Agosta dopadl na okénko spolujezdce, otevřel se mu děsivý pohled na horské úbočí pod ním. Asi o tři serpentiny níž uviděl motocykl, černý a chromovaný, s odhaleným a lesklým hranatým šasi. Rychle se k nim blížil.

„Máme v patách motorku!“ řekl.

Pendergast přikývl. „Ducati Monster, model S4R, pokud se nemýlím. Dvouválec se čtyřmi ventily, má hodně přes sto koňských sil, lehký, ale pořádně silný stroj.“

D’Agosta se znovu ohlédl. Jezdec byl oblečen do červené kůže, na hlavě měl helmu s kouřovou maskou.

„To je ten muž z náměstí?“ zeptal se.

„Buď on, nebo někdo, kdo je s ním ve spojení.“

„On po nás jde?“

„Ne. Jde po knězi.“

„Za žádných okolností mu neujedeme.“

„Můžeme ho zpomalit. Vezměte si zbraň.“

„A co mám dělat?“

„To nechám na vaší uvážlivosti.“

Teď D’Agosta slyšel ječení motoru blížícího se zezadu. Projeli obrovskou rychlostí další zatáčku, jak fiat uhýbal doprava a doleva, zůstával za ním oblak prachu. Ale to už motocykl řezal stejnou zatáčku, naklonil se v neuvěřitelném úhlu, skoro ležel na silnici. Jezdec se rychle narovnal a zmenšoval rozestup mezi nimi, připravoval se předjet.

„Počkejte, Vincente.“

Vůz uhnul vlevo do protisměru právě ve chvíli, když se motocykl objevil vedle nich, potom se vrátil na správnou stranu silnice s kvílením pneumatik a odřízl ho. D’Agosta se ohlédl a viděl, jak se motocyklista chystá znovu je předjet.

„Přijíždí vpravo od nás!“ křičel.

V poslední minutě Pendergast znovu hodně prudce uhnul vlevo, správně předvídal klamný manévr. Za nimi se ozval skřípot pneumatik, jak motocyklista šlápl na brzdu, a stroj se postavil na zadní kolo. Jezdec vrátil motorku na obě kola. D’Agosta viděl, jak sahá do bundy. „Má zbraň!“

D’Agosta se přilepil na dveře spolujezdce a čekal, pistoli připravenou v ruce. Pochyboval, že jezdec na motorce může při rychlosti 120 kilometrů za hodinu na klikaté horské silnici střílet s nějakou přesností – ale nehodlal nic riskovat.

Motocyklista se obrovskou rychlostí znovu přiblížil a vyrovnal stroj.

D’Agosta zamířil.

„Počkejte, dokud nezačne pálit,“ řekl Pendergast.

Ozvala se rána a okamžitě vyšel modrý obláček, po dalším výstřelu bylo zadní okénko najednou neprůhledné, hustá síť prasklin se rozbíhala od dokonalé díry po náboji ráže 9mm. Pendergast v okamžení prudce zabrzdil, což D’Agostu odhodilo dopředu, bezpečnostní pás se napjal, potom prudce změnil směr a zase přidal plyn.

D’Agosta odepjal bezpečnostní pás, přelezl na zadní sedadlo, vykopl popraskané sklo, stabilizoval pistoli a vystřelil. Motocyklista prudce uhnul a ztratil se za zatáčkou, zařadil na nižší rychlost.

„Ten bastard –!“

Auto zajelo do další zatáčky, dostalo na štěrku smyk, a ten ho odhodil nebezpečně blízko okraji srázu. D’Agosta si klekl na zadním sedadle, skoro se neodvážil ani dýchat, mířil rozbitým oknem, připravený vystřelit v okamžiku, kdy se motocykl znovu objeví. Když se řítili do další zatáčky, ducati se zalesklo přibližně sto metrů za nimi.

Pendergast zařadil na nižší rychlost, motor burácel námahou, ručička otáčkoměru byla v červeném poli. Auto vjelo do další dlouhé a ohavné zatáčky.

Když vyjeli větší rychlostí ze serpentiny, vynořila se před nimi silnice směřující na vrchol hory, kterou obklopoval dlouhý temný borovicový les. Kolem nich se mihl nápis Chiusi della Verna 13 km. D’Agosta stále upíral oči dozadu, ve větrném víru za nimi tančilo jehličí.

… náhle se ve vnějším oblouku zatáčky vynořilo ducati. D’Agosta zamířil, ale vystřelit na vzdálenost dvě stě metrů z jedoucího vozu bylo nemožné. Seděl a čekal na příležitost.

S pronikavým kvílením se motocykl vrhl vpřed, motor ječel, když řidič zařadil pětku, potom šestku, blížil se stále větší rychlostí. Ten člověk už pistoli schoval a oběma rukama v rukavicích svíral řídítka, hlavu měl skloněnou.

„Znovu se pokusí projet kolem nás.“

„Nepochybně.“ Pendergast zůstal uprostřed silnice, plynový pedál na podlaze.

Ale auto nemohlo s ducati soupeřit. Blížilo se k nim, celou cestu přidávalo na rychlosti. Ten stroj musí jet určitě rychlostí dvě stě sedmdesát za hodinu, pomyslel si D’Agosta. Věděl, že se pokusí prudce uhnout a vyrazit těsně kolem nich na poslední chvíli, jenže Pendergast nebude moci odhadnout, zda řidič uhne vpravo nebo vlevo. Namířil pistoli. Střelbu si hodně zlepšil během spousty hodin na střelnici 27. okrsku, ale ty vibrace a pohyb auta, pohyb motocyklu – to bude těžké. Motocykl teď už dosahoval dvojnásobek rychlosti jejich vozu, rychle se k nim blížil…

D’Agosta stiskl spoušť, mířil dolů na stroj, a minul.

Vůz se prudce stočil doprava, když motorka kolem nich projela po levé straně – dvojitý tlumič se zablýskl, motocyklista se tak nakláněl dopředu, až se zdálo, že se zavěsil na vidlici předního kola – a za další zatáčkou zmizel.

„Tak tohle jsem prohrál,“ konstatoval Pendergast suše.

Teď se i oni blížili k zatáčce, jeli tak rychle, že vozidlo bylo neovladatelné. Pendergast brzdil a dupal na plyn a otáčel volantem doleva. Auto se prudce otočilo kolem dokola, dvakrát, možná i třikrát – D’Agosta byl příliš otřesený, aby to věděl jistě –, až teprve potom se zastavilo na samotném okraji srázu.

Stáli tam jenom chvilku, štiplavý zápach spáleného brzdového obložení se vznášel nad vozem.

„Fiat i při všech problémech pořád dokáže vyrobit slušné vozidlo,“ řekl Pendergast.

„Eurocaru se to líbit nebude,“ doplnil ho D’Agosta.

Pendergast šlápl na plyn a auto se s jekotem znovu rozjelo, stále vyšší rychlostí projelo další zatáčkou.

Znovu projeli jedlovým lesem, než se dostali na další úsek ostrých zatáček do kopce, bylo to ještě horší než předtím. D’Agosta cítil, jak se mu nepříjemně zvedá žaludek. Odvážil se jedinkrát podívat přes okraj útesu. Hluboko dole – hodně, hodně hluboko – viděl údolí Casentino poseté poli a vesnicemi. Rychle odvrátil oči.

Stoupali dál, zatáčku za zatáčkou, Pendergast jel mlčky. D’Agosta znovu nabil a zkontroloval pistoli: to bylo lepší než vyhlížet ven z okna. Najednou se kolem nich míhaly domy, projížděli městem Chiusi della Verna. Pendergast tiskl ruku na klakson, chodci v hrůze uskakovali ke dveřím obchodu, když auto urazilo zpětné zrcátko zaparkované dodávky, které upadlo na silnici a kutálelo se po ní. Hned za městem byla další vybledlá cedule: Santuario della Verna 6 km.

Silnice vytrvale stoupala strmým lesem, jedna zatáčka horší než druhá. A potom najednou vyjeli na louku a tam – přímo před nimi, ale přesto 300 metrů nad nimi – stál klášter La Verna, budova ze starého kamene usazená na skalním útesu, jako by visela volně ve vzduchu. Klášter byl bez oken, tak starý a rozlehlý a zjizvený časem, že vypadal jako součást čelní stěny samotné. Navzdory okolnostem D’Agosta pocítil mrazení v zádech, z nedělní školy věděl, že tohle je snad nejposvátnější křesťanský klášter na světě, postavený v roce 1224 samotným svatým Františkem.

Vůz se vrhl znovu do lesa a klášter zmizel. „Máme vůbec šanci?“ zeptal se D’Agosta.

„Záleží na tom, jak rychle náš muž najde otce Zenobiho. Klášter je rozlehlý. Kdyby tak měli telefon!“

Auto projelo další zatáčkou. D’Agosta slyšel vyzvánění zvonu, přes hluk motoru k nim doléhal slabý zpěv.

„Myslím, že se mniši modlí,“ řekl. Podíval se na hodinky. Byla to jistě sexta: šestá hodinka Opus Dei.

„Ano. Nanejvýš nešťastné.“ Pendergast projel vozem poslední zatáčku, kola podklouzla na starých, mechem pokrytých kočičích hlavách, které tu byly místo asfaltu.

Silnice z kočičích hlav – jistě vybudovaná, aby se po ní nikdy nejezdilo – vedla za klášter. Tam, u kamenného oblouku ve vnější zdi kláštera, který vedl do masivní křížové chodby, uviděl D’Agosta ducati položené na trubkovitém rámu, široké zadní kolo se dosud líně protáčelo.

Pendergast zastavil a vystoupil, pistoli v ruce, dokonce ještě než vůz úplně stál. D’Agosta se mu držel v patách. Běželi kolem motorky, přes kamenný most a dál do křížových chodeb. Velkou kapli měli po pravé ruce, dveře dokořán, mocné zvuky chorálu stoupaly a klesaly v chladném vánku. Když běželi, zpěv zazněl trochu váhavě, potom ve všem nastalém zmatku utichl úplně.

Vřítili se do kostela přesně ve chvíli, kdy postava v červené kůži – s rukama nehybně předpaženýma – pálila bez míření na starého mnicha, který klečel, ruce zvednuté v překvapeném gestu, jako by se modlil. Třesk pistole v tom stěsnaném prostoru byl neuvěřitelně hlasitý, odrážel se ozvěnou, dokonce i když už dozněly tóny písně. D’Agosta vykřikl v úžasu, vzteku a hrůze, když kněz upadl a střelec zvedl svoji zbraň, jako popravčí pečlivě zamířil a vystřelil podruhé.

66

PŘED ROZBŘESKEM STÁLA HAYWARDOVÁ S KAPITÁNEM GRABLEM na kamenitém výběžku severně od starého arzenálu v Central Parku. Odtud se jim naskýtal dobrý pohled na stanové městečko, stále ještě dřímající v tichém ránu. Dostali instrukce o tom, kde přesně je stan Waynea Bucka, a ona ho hned poznala: velký přístřešek ze zelného plátna v srdci tábořiště.

Haywardová měla stále vtíravější zlé tušení. Tohle nebyla žádná rychlá akce, jen někam prostě dojít, vyřídit to a zase pryč. Provizorní městečko se rozrostlo daleko víc, než předpokládala: bylo tam tři sta stanů, možná víc, roztroušených v listoví. A terén jim nijak nepomůže: temně zelené vlhké dolíky a listnaté úžlabiny obklopené travnatými pahrbky. Po stranách se táhly dlouhé pásy tmavošedé skály. Přes spleť větví rozeznala policejní auto – zaparkované na Páté avenue –, které odtud odveze Bucka. Stálo se spuštěným motorem na straně k parku, přímo naproti vchodu do domu, kde bydlel Cutforth.

Tohle místo bylo to poslední, kde v tu chvíli chtěla být. Správně by měla pokračovat ve vyšetřování Cutforthovy vraždy. Neměla by být tady – už ne, když bylo zapotřebí věnovat se rozpracovanému případu. Hodně jí to připomínalo staré zlé časy, kdy pracovala na rozpisu služeb u dopravní policie.

Podívala se na Grablea. Předchozí večer mluvila s D’Agostou, stručně, a teď si moc přála být s ním. Mohla by se na něj spolehnout. Ale Grable –

Upravil si kravatu, narovnal se v ramenou. „Pojďte to obejít a vejdeme dovnitř ze západní strany.“ Potil se, košile se mu lepila na hrudník, i když ráno bylo chladné.

Haywardová přikývla. „Podle mého názoru je rychlost rozhodující. Abychom tam neuvízli.“

Grable polkl, povytáhl si pásek. „Kapitáne, na rozdíl od některých kolegů jsem nemarnil čas ve školní lavici, jen abych získal vyšší hodnost. Musím si ji zasloužit ve službě. Vím, co dělám.“

Potom si dlouho prohlížel dřímající stanové městečko. Haywardová se podívala na hodinky. Světla každým okamžikem přibývalo a za pár minut už vyjde slunce. Na co Grable čeká?

„Máme maličko zpoždění, jestli mohu vůbec něco poznamenat,“ řekla.

„Nepracuji podle jízdního řádu, kapitáne.“

Pokusila se potlačit zlé tušení. Byla to Grableova operace – Rocker to řekl jasně – a ona se má řídit jeho pokyny. Zaujmout k tomu špatný postoj nepovede k ničemu. A ten plán by mohl vyjít. Hergot, vyšel by, kdyby jednoduše vnikli do tábořiště a zase odešli dost rychle, odvlekli Bucka do čekajícího policejního vozu, ještě než se stačí probudit. Mohlo by to vyjít, říkala si v duchu, pokud sebou Grable hodí. Jestli máš někoho zatknout, tak to udělej. Nedávej jim čas na přemýšlení. Podívala se znovu na Grablea, nechápala, proč si dává tak na čas.

„Dobře,“ řekl Grable, když si všiml jejího pohledu. „Jdeme.“

Vydali se na západ mezi nízkými stromky a křovinatým porostem, obešli z boku stanové městečko, pořád se drželi u jedné strany mělké soutěsky. Brzy došli k tomu, co vypadalo jako vyšlapaná cesta přímo do provizorně vybudované komunity. Šli teď po větru a Haywardová ucítila silný zápach splašků a nemytých těl.

Grable přidal do kroku, když se blížili k vnějšímu okraji. Pár lidí už bylo vzhůru, někteří si připravovali snídani na malých skládacích vařičích, jiní se jen tak bez cíle potulovali.

Grable zaváhal hned u vnějšího okruhu nepravidelně postavených stanů. Potom bryskně pokývl na Haywardovou a pokračovali v cestě. Přátelsky kývala hlavou na ty, kdo už byli vzhůru a pozorovali je. Terén se tady už vyrovnal a stany stály blíž k sobě, mezi nimi zůstaly úzké uličky. Za několik minut došli na mýtinu uprostřed, kde byl Buckův stan.

Zatím to jde dobře, pomyslela si Haywardová.

Přední dílec stanu byl přivázaný ke dvěma kůlům po stranách. Grable zůstal stát před vchodem a hlasitě zavolal: „Bucku? Tady kapitán Grable z Newyorského policejního sboru.“

„Hej!“ Z ničeho nic se objevil vysoký mladík s ostře řezanými rysy. „Co to děláte?“

„Do toho vám nic není,“ odsekl Grable.

Sakra, pomyslela si Haywardová, takhle ne.

„Nic se neděje,“ řekla. „Přišli jsme si promluvit s reverendem.“

„Jo? A o čem?“

„Ustup, chlapče,“ nařídil Grable.

„Co se děje?“ ozval se tlumený hlas ze stanu. „Kdo tam je?“

„Kapitán Grable, Newyorský policejní sbor.“ Začal povolovat uzel na provazu, který fixoval přední stanový dílec ke kůlu. Už ho skoro rozvázal, když se zevnitř vynořila ruka a pevně sevřela jeho zápěstí. A potom vyšel Buck, vzpřímený a vážný. „Tohle je můj domov,“ pronesl chladně a důstojně. „Nenarušujte ho.“

Nasaď mu želízka, pomyslela si Haywardová. Nasaď tomu čubčímu synovi želízka a už ho odtud, hergot, vyveď.

„Jsme policejní důstojníci z New York City a tohle je veřejné prostranství. Není to soukromé obydlí.“

„Pane, znovu vás žádám, abyste se držel dál od mého domova.“

Haywardovou ohromilo reverendovo vystupování. Otočila se, chtěla vidět, jak si s tím Grable poradí. Šokovalo ji, když zbledl v obličeji lesklém potem.

„Wayne Bucku, jste zatčen.“ Grable se pokusil odepnout pouta z opasku, ale trochu se mu třásly ruce a trvalo to déle, než by mělo.

Haywardová tomu nemohla uvěřit. Grable na to nestačil. To byla jediná odpověď. Tak dlouho seděl za stolem v kanceláři, že už nedokázal jednat – kdo ví, jestli vůbec někdy byl pohotový – a zapomněl, jak se chovat v tak nejistých situacích jako tahle. To vysvětlovalo jeho váhání u muničního skladiště, to, jak se potil, všechno. Původně chtěl, aby sem komisař vyslal velkou skupinu, aby se o Bucka postarala, ale když Rocker předal práci přímo jemu, nemohl odmítnout. Teď, bez jednotky rychlého nasazení, která by mu kryla záda, stál proti němu nesmiřitelný Buck a on ztrácel nervy.

Buck na něj upřeně zíral, neudělal jediný vstřícný pohyb, ale ani nekladl odpor.

Muž s ostře řezanými rysy, nejspíš Buckův bodyguard nebo pobočník, si přiložil ruce k ústům, udělal z nich misku a hrozivým hlasem vykřikl: „Vstávejte! Vstávejte! Jsou tu policajti a chtějí zatknout reverenda!“

Najednou byl všude pohyb a mumlání hlasů.

„Otočte se a dejte ruce za záda, pane,“ řekl Grable, ale hlas se mu třásl.

Buck se stále ani nepohnul.

„Vstávejte!“

„Kapitáne,“ pronesla Haywardová tichým hlasem, „klade odpor při zatčení. Nasaďte mu pouta.“

Ale Grable se ani nepohnul.

V tu chvíli si Haywardová uvědomila, že už promarnili vhodnou příležitost. Rozhlédla se, vzpomněla si na dobu, kdy jako dítě – aby ukázala, jak je odvážná – strčila klacek do vosího hnízda. Byl to moment, jen moment, napětí… potom tlumený hukot, těsně předtím, než se vosy vyrojily, rozvztekané na maximální míru. Takhle přesněji teď připadalo to stanové městečko. Lidé už vstali, ale ještě nevyšli ze stanů, potlačený šum, který hrozil explozi.

„Braňte reverenda! Policie ho sem přijela zatknout! Vstávejte!“

Teď nastalo rojení. Najednou byly stovky lidí na nohou a venku ze stanů, oblékali si košile, přicházeli k nim.

Haywardová se naklonila ke Grableovi. „Kapitáne? Máme problém. Hlavně zůstaňte v klidu.“

Grable pohnul ústy, ale nevyšel z nich žádný zvuk.

Dav se k nim valil, vepředu se rychle tvořila stěna lidí, další proudili ze všech směrů, obklopili stan, bylo slyšet rozezlené hlasy.

Hergot. Otočila se tváří k davu. „Podívejte, přátelé, nejsme tu, abychom vám dělali potíže.“

„Lhářko!“

Všichni začali křičet. „Rouhači!“

Tlačili se blíž. Buck neřekl nic, neudělal nic, jen tam prostě stál, ztělesněná důstojnost.

„Podívejte,“ řekla Haywardová, zvedla ruce, mluvila klidně, „jsme jen dva. Není proč se rozčilovat.“

„Bezbožní římští vojáci!“

„Nesahejte svýma špinavýma rukama na reverenda!“

Bylo to horší, než předpokládala. Grable instinktivně ustupoval, hledal, kudy se dostane pryč, ale žádnou únikovou cestu nenašel.

Dav se hrnul dopředu, byl stále rozzlobenější.

„Dotkněte se jednoho z nás a bude to kvalifikováno jako násilné napadení,“ řekla Haywardová nahlas, ale klidně.

To zastavilo přední řady davu, ale ti zezadu se tlačili, bylo jen otázkou času, kdy je ti lidé obklopí ze všech stran.

Grable nechal pouta na pokoji a sáhl po zbrani.

„Grable, ne!“ ječela Haywardová.

Okamžitě se ozval křik. „On bude střílet! Vrah! Jidáš!“ Přední řada se pohnula kupředu.

Prásk! zbraň vystřelila do vzduchu, reakce na tak náhlý zvuk zavlnila davem. A v tomto okamžiku mu Buck, který stál jen pár desítek centimetrů od Grablea, vykopl zbraň z ruky jediným rychlým, jistým pohybem.

Díky bohu, pomyslela si Haywardová, držela ruce stále tak, aby na ně všichni viděli, hodně daleko od zbraně. Něco se musí okamžitě stát, jinak budou na lopatkách. Otočila se a promluvila na Bucka: „Měl byste něco udělat, reverende. Všechno je ve vašich rukou.“

Buck postoupil dopředu, zvedl ruce. Dav se utišil, najednou se přestal pohybovat.

Nechal uplynout okamžik, potom pomalu svěsil ruku a ukázal prstem na Grablea. „Tento člověk sem přišel pod pláštíkem Knížete temnot, aby mě zatkl. Ale Bůh odhalil jeho lest.“

Grable jako by oněměl.

„Tihle centurioni, tihle vojáci Říma, vstoupili do našeho tábora jako plazící se hadi s ďábelským záměrem. A přemohla je vlastní hanba a zbabělost.“

„Hanba, zbabělci!“

Haywardová využila chvilky klidu a tiše promluvila k Buckovi. „Rádi bychom teď odešli.“

Z davu znovu explodoval jekot. „Hanba!“

Pak vyletěla hůl a dopadla do prachu u jejich nohou. Viděla další, jak se pohupují nad hlavami lidí. Někteří na kraji už začali sbírat kamení.

Haywardová se naklonila dopředu, znovu mluvila tichým hlasem a doufala, že ji slyší jenom reverend. „Reverende Bucku? Co se stane s vámi a vašimi stoupenci, pokud nás zraníte? Nebo když nás vezmete jako rukojmí? Jak myslíte, že na to bude reagovat newyorská policie?“ Chladně se usmála. „Zásah ve Waco bude proti tomuhle procházka růžovou zahradou.“

Chvíli bylo ticho. Potom Buck zvedl ruce, aniž by dal nějak najevo, že slyší, a sklonil hlavu. Znovu okamžitě nastalo ticho.

„Moji lidé,“ řekl. „Moji lidé. Jsme křesťané. Možná přicházejí ve zlé vůli, ale my jim musíme ukázat, jak vypadá slitování a odpuštění.“ Otočil se ke svému pobočníkovi. „Rozestupte se, aby mohli nečistí odejít, Todde. Ať odejdou v pokoji.“

Hole nad davem pomalu klesaly. Pak se lidé rozestoupili a vytvořili uličku. Haywardová se sklonila, v obličeji celá rudá, popadla Grableovu pistoli, dala si ji za pas. Otočila se a zjistila, že Grable za ní nejde. Pořád ještě stál na místě jako solný sloup.

„Jdete, kapitáne?“

Trhl sebou, ohlédl se, potom prošel kolem, aniž by se na ni podíval. Za okamžik se rozběhl. Dav jásal. Haywardová kapitána následovala – důstojným krokem, oči upřené před sebe, dělala, co mohla, aby nedala najevo – výrazem ve tváři, držením těla, hlasem –, že prodělává nejhorší ponížení za celou svoji policejní kariéru.

67

D’AGOSTOVI V UŠÍCH ZAZNĚL DĚSIVĚ HLASITÝ VÝSTŘEL. BYL TO Pendergast, který střílel nad hlavy davu.

Úkladný vrah se otočil a spatřil je. Mrkl na postavu zhroucenou u svých nohou, rychle se rozhlédl, potom se otočil a vyrazil. Mniši v hnědých hábitech obklopili svého padlého bratra, někteří začali odříkávat modlitby, jiní křičeli a gestikulovali.

Několik souvěrců ukazovalo do zadní části kostela. „Da questa parte! Ě scappati di lá!“

Pendergast se na ně podíval. „Vincente, za ním!“ Vyndal mobilní telefon a už volal vrtulník záchranky.

Jeden mnich vyskočil a popadl D’Agostu za paži. „Já pomoci vám,“ řekl lámanou angličtinou. „Vy za mnou pojďte.“

Běželi spolu dveřmi napravo od oltáře, po temné chodbě a do vnitřní křížové chodby, potom přes dvůr a dalším kamenným průchodem, který najednou končil na čelní straně útesu. Tam se zastavili. Postranní průchod jim křížil cestu, klenby a sloupy byly vytesané z původní horniny.

„Tudy šel.“ Mnich se otočil a rychle utíkal starou chodbou zdobenou freskami. Na jejím konci byly železné dveře, pootevřené, mnich je otevřel dokořán. Temnou chodbu zalilo sluneční světlo. D’Agosta prošel za mnichem dveřmi až na čerstvý vzduch. Pod nimi sestupovalo schodiště vytesané přímo do čelní stěny útesu – tak prudké, až se tajil dech. Proti pádu bylo opatřeno polorozpadlým železným zábradlím.

D’Agosta se odklonil od stěny útesu a nahlédl přes zábradlí. Na okamžik ho přemohla závrať. Potom zahlédl postavu v červeném, jak se žene dolů po schodech.

„Eccoo!“ Mnich se znovu rozběhl, hábit za ním povlával. D’Agosta za ním utíkal, jak dokázal nejrychleji: schody byly tak vyhlazené časem, tak vlhké, že klouzaly jako led. Staré a málo používané schodiště se na několika místech rozpadalo tak, že museli překračovat zející modrou propast pod sebou.

„Vy víte, kam utekl?“ zeptal se D’Agosta a lapal po dechu.

„Do lesa dole.“

V jednom místě schody nebyly tak prudké, a tak pomalu přecházeli přes další proluku. Železné zábradlí na tomhle místě už odpadlo úplně a jedinou záchranou pro toho, kdo tudy šel, byly drsné skalní úchyty. Oba muže bičoval silný studený vítr.

Zdola zaslechli výstřel. Mnich uklouzl, sevřel úchyt a škrábal se na nohy, aby znovu získal rovnováhu. D’Agosta se přitiskl ke skále. Byl zcela odkryt, nemohl nijak pomoci, neměl se kam schovat a dokonce se nemohl ani pohnout. Oběma rukama křečovitě svíral úchyty na kamenné stěně, takže nemohl ani vyndat pistoli.

Další výstřel. D’Agosta ucítil spršku úlomků kamene na obličeji. Dole uviděl zabijáka asi sto metrů pod schodištěm. Mířil přímo na ně.

Nebylo pomoci: nemohl tam jen tak stát a čekat, až ho zasáhne střela. Jednou rukou se pustil, zapřel se koleny, přitiskl se ke stěně a vytáhl pistoli. Mířil, jak mohl nejlépe, vypálil jednou, dvakrát.

Dva krátké výstřely, minul o pár centimetrů. Muž zařval a zmizel z dohledu. Mezitím se mnich vzpamatoval a našel si bezpečnější místo. D’Agosta cítil, že klouže, chystal se odhodit pistoli. „A me!“ řekl mnich.

D’Agosta mu hodil svůj glock, mnich ho velmi obratně chytil. Potom se znovu stáhl na původní místo a přeskočil proluku schodiště. Sotva dopadl na druhou stranu, zazněl další výstřel. „K zemi!“

Přikrčili se ke kamenné stezce, kryla je jen mírně vyčnívající skála. Další výstřel, další sprška úlomků kamene.

Ježíši, pomyslel si D’Agosta, jsme v pasti. Nedokázal se pohnout dopředu, nedokázal se ani vrátit. Měl by střelbu opětovat. Mnich mu podal pistoli.

D’Agosta vyndal zásobník, zkontroloval ho. Zbývalo osm nábojů. Plochou dlaně vrátil zásobník na místo. „Až vystřelím, běžte. Capisci?“

Mnich přikývl.

D’Agosta vstal, současně zamířil a stiskl spoušť. Trefil skálu, za kterou se střelec krčil, držel ho tam, aby nemohl střelbu opětovat. Mnichovi se podařilo překonat proluku bez zábradlí a na druhé straně našel dobrý úkryt v místě, odkud dolů vedlo další primitivní schodiště.

Když D’Agosta vystřílel zásobník, přitiskl se ke stěně za výčnělek skály. Zasunul rezervní zásobník a běžel přes odkrytou část cesty až k mnichovi a do bezpečí schodiště, zůstal stát a podíval se přes skalní stěnu. Střelce nikde neviděl.

Rychle vstal a pokračoval v pronásledování, mnicha měl v patách. Sestupovali stále dolů, až najednou došli na konec schodiště. Dole na úpatí skály byl malý vinohrad. Za ním hustý les.

„Kudy?“ zeptal se D’Agosta.

Mnich pokrčil rameny. „Je pryč.“

„Ne. Vydáme se za ním do lesa.“

D’Agosta pokračoval přikrčený podél vinné révy ke stromům. Za pár okamžiků došli do lesa, obklopovaly je kmeny veliké jako katedrály, tiché, vonící pryskyřicí a chladné. Vypínaly se vzhůru do temnoty. D’Agosta se díval na zem, ale v hustém koberci spadaného jehličí nikde ani památky po šlépějích.

„Máte představu, kudy mohl jít?“ zeptal se.

„To není možné vědět. Psi nutný.“

„Má klášter psy?“

„Ne.“

„Můžeme zavolat policii.“

Mnich pokrčil rameny. „Trvá to. Pro psy dva tři dny možná.“

D’Agosta se ohlédl do nekonečného lesa. „Sakra.“

V kapli panoval zmatek. Pendergast se skláněl nad zhrouceným mnichem, prováděl mu masáž srdce a dával umělé dýchání. Několik mnichů klečelo kolem v půlkruhu, zjevně je vedl představený řádu, jiní stáli opodál, tiše si něco mumlali. Byli v šoku. Když D’Agosta vešel do kaple, velmi udýchaný, slyšel vzdálený hukot helikoptéry.

Poklekl a vzal mnichovu křehkou ruku do své. Muž měl zavřené oči, v obličeji byl popelavý. Vzadu se stále ozývalo odříkávání modliteb několika mnichů, uklidňující ve své rytmické kadenci.

„Myslím, že měl srdeční infarkt,“ řekl Pendergast a stlačoval mužův hrudník. „Trauma po zásahu střelou. Ale když už letí helikoptéra, mohli by ho zachránit.“

Najednou mnich zakašlal. Ruka se zachvěla a otevřel oči, díval se přímo na Pendergasta.

„Padre,“ oslovil ho Pendergast tichým, klidným hlasem, „mi dica la confessionepiú terribile che lei na mal sentito.“

Oči, tak moudré a tak blízké smrti, jako by všechno pochopily. „Un ragazzo Americano che hafatto un patto con il diavoo, ma ho salvato, ho sicuramente sahato.“ Povzdechl, usmál se, potom zavřel oči a naposledy se dlouze a přerývaně nadechl.

Za okamžik vběhli do chrámu záchranáři s nosítky. Všichni se pustili horečně do práce, aby stabilizovali oběť: jeden připojil monitor na sledování činnosti srdce, další diktoval do nemocnice zprávu o stavu životních funkcí pacienta a poslouchal, jak má postupovat dál. Rychle vyšli ze dveří s nosítky a za několik vteřin se už helikoptéra vzdalovala od chrámu. A potom bylo po všem. Najednou se zdálo, že kostel je úplně prázdný, vůně kadidla se vznášela ve vzduchu, vytrvalé opakování modlitby dodávalo podivný tón smíření s nanejvýš šokujícím násilným činem.

„Utekl,“ zalapal po dechu D’Agosta.

Pendergast mu položil ruku na paži. „Je mi to líto, Vincente.“

„Co jste teď tomu mnichovi říkal?“

Pendergast na okamžik zaváhal. „Zeptal jsem se ho, jestli si vzpomíná na nejstrašnější zpověď svého života. Řekl mi, že byla od nějakého hocha – Američana –, který uzavřel smlouvu s ďáblem.“

D’Agosta cítil, jak se mu zvedá žaludek. Takže nakonec to všechno přece jen byla pravda. Skutečná pravda.

„Dodal, že určitě chlapcovu duši zachránil. Vlastně věděl, že jeho duši zachránil.“

D’Agosta se musel posadit. Na okamžik svěsil hlavu, stále ještě prudce oddechoval, potom se podíval na Pendergasta. „Jo. Ale co ti tři ostatní?“

68

REVEREND BUCK SEDĚL ZA STOLEM VE SVÉM STANU, PAPRSKY JASNÉHO ranního slunce dopadaly šikmo na síť u vchodu a rozzářily plátěné stěny. Všichni v táboře byli stále ještě rozrušeni jednáním policie, stále ještě plni energie. Buck cítil, jak jeho tělem pulzuje tatáž energie. Vášeň a víra jeho stoupenců ho uváděly v úžas, znamenaly pro něj velké povzbuzení. Boží duch nepochybně sešel mezi ně. S Bohem bylo možné úplně všechno.

Buck věděl, že policie nebude otálet, přejde do rozhodné akce – záhy. Jeho okamžik se už blíží: okamžik, kvůli němuž se vydal tak daleko, kvůli němuž tak tvrdě pracoval, se naplní.

Ale jaký okamžik? A jak přesně ho naplní?

Ta otázka nabývala na velikosti a hlodala v něm již několik dní. Nejprve to byl jen slabý hlas, pocit neklidu. Ale nyní ho už vůbec neopouštěla, i když se modlil, postil a činil pokání. Boží cesta byla nejasná, Jeho přání záhadná.

Znovu sklonil hlavu v modlitbě, prosil Boha, aby mu ukázal cestu.

Zvenčí slyšel vzrušený hovor mnoha lidí. Zaposlouchal se. Všichni mluvili o zmařeném pokusu ho zatknout. Zvláštní, že policie poslala jen dva lidi. Patrně nechtějí předvádět agresi, po té události ve Waco.

Waco. Poznámka, kterou stranou pronesla ta policistka, ho přivedla k rozumu. Bylo to skoro jako chirurgický řez. Ona byla někdo, ten někdo. Nemohlo jí být víc než pětatřicet, skutečně hezká, naprosto sebejistá. Ten policajt byl obyčejný slaboch, nadutec a tyran, jako spousta bachařů, s nimiž měl co do činění ve vězení. Ale ona – ona měla v sobě sebedůvěru, sílu pekla za sebou.

Odolal by, kladl by odpor? Disponoval nesmírnou silou, stovkami stoupenců, kteří mu věří srdcem i duší. Měl sílu přesvědčení a ducha, ale oni měli fyzickou sílu zbraní. Možná měli za sebou státní moc. Měli zbraně, slzný plyn, vodní dělo. Kdyby kladl odpor, byla by to jatka.

Co chce Bůh, aby udělal? Sklonil hlavu a znovu se modlil.

Uslyšel zaklepání na jeden dřevěný sloup stanu.

„Ano?“

„Už je skoro čas na ranní kázání a požehnání.“

„Děkuji, Todde. Za pár minut přijdu.“

Potřeboval slyšet odpověď, třeba jen pro sebe sama, než se dokáže znovu postavit před své lidi. Spoléhali na něj, na jeho duchovní vedení v této největší krizi. Byl na ně pyšný, na jejich odvahu a přesvědčení. „Římští vojáci,“ křičeli tak trefně na policisty…

Římští vojáci – to bylo ono.

Náhle jako by kolečka nějakého velikého duchovního stroje do sebe zapadla, jednotlivá spojení se zaklesla jako kostky domina. Pilát. Herodes. Golgota. Pořád to tam bylo, ta odpověď, kterou hledal. Potřeboval jen silnou víru, aby ji našel.

Ještě chvíli klečel. „Děkuji, Otče,“ mumlal. Potom vstal, cítil, jak ho zaplavuje světlo.

Teď už přesně věděl, jak se postavit tváří v tvář římským oddílům.

Odhrnul dílec stanu a vydal se ke kameni, u něhož kázal. V nádherném ránu hleděl na krásu boží země všude kolem. Život je tak vzácný, tak prchavý dar. Když stoupal po cestě kolem kamene, připomněl sám sobě, že onen svět bude mnohem lepší, mnohem krásnější. Když přišli bezvěrci, dobrý tisíc, věděl, jak přesně je dovede k vítězství.

Za bouřlivého jásotu zvedl ruce.

69

SKLEP KASÁREN KARABINIÉRŮ VYPADAL SPÍŠ JAKO podzemní žalář a D’Agosta šel za colonnellem Espositem a Pendergastem klikatými tunely z neomítnutého kamene, pokrytými pavučinami a vápnem. Skoro ho překvapilo, že tu nevidí kostry upoutané řetězem ke stěně.

Colonnello se zastavil u železných dveří a otevřel je. „Jak uvidíte, žel bohu, ještě jsme nedošli do jedenadvacátého století,“ řekl, když jim pokynul, aby vešli.

D’Agosta vkročil do místnosti plné registračních skříní a otevřených polic. Na policích byly položené fascikly s dokumenty převázané motouzy. Některé byly staré a zplesnivělé, určitě tam ležely už staletí. Policista v modrobílé čisté uniformě s elegantním červeným proužkem na vnější straně nohavic se postavil a rázně zasalutoval.

„Basta,“ řekl colonnello unaveně, potom ukázal na staré dřevěné židle rozestavěné kolem dlouhého stolu. „Posaďte se, prosím.“

Když se usadili, řekl colonnello něco mladšímu policistovi, který vyndal tucet pořadačů a položil je na stůl. „Tady je přehled vražd, které odpovídají tomu, co jste chtěli: nevyřešené vraždy za poslední rok, kdy oběť byla nalezena upálená. Sám jsem je všechny prošel, ale nic zajímavého tam není. Mnohem větší starosti mi dělá to, co se stalo dnes dopoledne v La Verne.“

Pendergast vzal první desky, otevřel je a vyndal shrnutí celého případu. „Je mi to líto mnohem víc, než dokážu vyjádřit.“

„Mně je to líto dokonce ještě víc. Všechno tu bylo poklidné, než jste přijeli – a potom…“ Rozhodil rukama a slabě se usmál.

„Už jsme skoro u konce, colonnello!“

„A já vás snažně prosím, abyste na ten konec došli co možná nejdříve, ať to znamená cokoli.“

Pendergast si začal pročítat jedno resumé po druhém, každé po přečtení podával D’Agostovi. Jediným zvukem byl jemný šelest stlačeného vzduchu, který se do suterénu přiváděl lesklým hliníkovým potrubím plazícím se hadovitě po klenutém stropě v marném pokusu dostat do takové hloubky čerstvý vzduch. D’Agosta si prohlížel každý případ a k němu přiložené fotografie, snažil se porozumět italštině, ale víc než základ nepochytil. Občas si napsal poznámku – spíš proto, aby mohl referovat Haywardové při dalším telefonátu, než aby si to pamatoval.

Za necelou hodinu prošli všechny případy.

Pendergast se otočil na D’Agostu. „Našel jste něco?“

„Nic zvláštního.“

„Tak si dáme druhé kolo.“

Colonnello se podíval na hodinky, zapálil si cigaretu.

„Nemusíte tu být s námi,“ řekl Pendergast.

Esposito mávl rukou. „Jsem docela rád ukrytý tady dole, mimo dosah, mobilní telefon je bez signálu. Nahoře to tak příjemné není, když každou půlhodinu volá Procuratore della Repubblica – obávám se, že to je zase všechno kvůli vám.“ Rozhlédl se. „Chybí tu přístroj na espreso.“ Otočil se na policistu. „Caffe per tutti.“

„Si ssignore.“

D’Agosta si povzdechl a znovu začal listovat sotva srozumitelnými papíry. Tentokrát se zastavil nad černobílou fotografií muže ležícího v jakési opuštěné budově. Mrtvola byla zkroucená v popraskaném cementovém rohu, hodně popálená. Typický policejní snímek, šedavý, mizerný.

Ale bylo tam něco jiného. Něco, co se nehodilo.

Pendergast okamžitě zaregistroval jeho zájem. „Ano?“

D’Agosta mu podal fotografii. Pendergast ji zkoumal několik vteřin. Potom zvedl obočí. „Ano, vidím to.“

„Co je?“ zeptal se colonnello, váhavě se naklonil.

„Tenhle člověk. Vidíte tu malou kaluž krve pod ním? Toho někdo spálil a potom zastřelil.“

„Takže?“

„Obvykle bývají oběti zastřeleny a teprve potom upáleny, aby se zničily důkazy. Vy jste někdy slyšel o případu, kdy člověka nejprve upálí a potom ho zastřelí?“

„Velmi často, mám-li se vyjádřit stručně.“

„Ne na polovině těla. Když svou oběť jen mučí, pak ji většinou pálí jen na jednom místě.“

Esposito upřeně hleděl na fotografii. „To neznamená nic. Možná nějaký maniak.“

„Můžeme se podívat na kompletní zápis?“

Colonnello pokrčil rameny, vstal, šouravým krokem přešel ke skříni na druhé straně místnosti a vrátil se s tlustým svazkem dokumentů. Položil ho na stůl, provázek přeřízl perořízkem.

Pendergast si dokumenty prošel, jeden vybral a stručně o něm promluvil anglicky: „Carlo Vanni, věk šedesát devět, farmář v důchodu, tělo nalezeno v pobořené casa colonica v horách nedaleko Abetone. Na místě činu nebyl nalezen žádný fyzický důkaz, žádné otisky prstů, vlákna, patrony, otisky, stopy.“ Vzhlédl. „Mně to nepřipadá jako práce maniaka.“

Na colonnellově tváři se pomalu rozléval úsměv. „Jsou známy případy, kdy se i mezi karabiniéry najde někdo neschopný. To, že se nenašel žádný důkaz, neznamená, že tam žádný nebyl.“

Pendergast obrátil stránku. „Jediná střela do srdce. A co je tohle? Nějaké kapičky roztaveného hliníku, které objevil medico legale, vpálené hluboko do masa.“

Otočil další stránku.

„A tohle je ještě překvapivější. Několik let před vraždou byl Vanni obviněn z obtěžování dětí v místní komunitě. Dostal se z toho kvůli formálním nedostatkům při vyšetřování. Podle policie byla vražda obyčejná pomsta a ukazuje se, že se nijak zvlášť nesnažili vraha najít.“

Colonnello uhasil cigaretu. „Allora. Vražda ze msty, někdo z komunity. Vrah chtěl, aby ten pedofil trpěl za to, co provedl. Proto upálení a potom střela do srdce. To všechno vysvětluje.“

„Mohlo by to tak vypadat.“

Dlouhé ticho.

„A přece,“ řekl Pendergast téměř pro sebe, „je to příliš dokonalé. Kdybyste chtěl někoho zabít, colonnello, ale bylo by vám jedno, kdo to je, koho byste si vybral? Přesně takového muže: provinil se ohavným zločinem, ale nikdy za něj nebyl potrestán. Muže bez rodiny, bez styků s důležitými lidmi, bez práce. Policie se nebude namáhat najít vraha a místní lidé udělají vše, aby vyšetřování zdržovali a kladli mu překážky.“

„To je příliš chytré, agente Pendergaste. Nikdy v životě jsem neměl co do činění se zločincem, který by byl schopen tak vysoce propracovaného plánu. A proč zabíjet někoho namátkou? To je jako z Dostojevského.“

„My tu ale nemluvíme o obyčejném zločinci a náš vrah měl velmi přesný důvod zabíjet.“ Pendergast odložil desky a upřeně se díval na D’Agostu. „Vincente?“

„Stojí za podrobné prostudování.“

„Mohl bych dostat kopii zprávy medico legace?“ zeptal se Pendergast.

Colonnello zamumlal něco policistovi, který zrovna přišel s kávou. Ten vzal desky ke xeroxu a za chvíli se vrátil s kopií.

Colonnello ji podal Pendergastovi, potom si zapálil cigaretu, obličej poznamenaný nevolí. „Doufám, že po mně nebudete žádat pokyn k exhumaci.“

„Obávám se, že ano.“

Esposito si povzdechl, pramínek kouře mu vycházel z nosních dírek. „Mio Dio. To mi ještě scházelo. Uvědomujete si, jak dlouho to potrvá? Nejméně rok.“

„Nepadá v úvahu.“

Colonnello přikývl. „To je Itálie.“ Pousmál se. „Samozřejmě…“

„Samozřejmě co?“

„Vždycky je možné využít neoficiální cestu.“

„Myslíte vykrádání hrobů?“

„My tomu říkáme raději il controllopreliminare. Když něco najdete, potom uděláte všechno papírování kolem.“

Pendergast vstal. „Děkujeme, colonnello.“

„Za co? Nic jsem neřekl.“ A naznačil úklonu. „Kromě toho je to místo mimo moji jurisdikci. Uspokojivé uspořádání pro všechny zainteresované – snad kromě Carla Vanniho.“

Když odcházeli, colonnello za nimi zavolal. „Nezapomeňte si zabalit panini a pořádnou láhev Chianti. Mám obavu, že noc bude dlouhá a mrazivá.“

70

KOSTEL, KDE BYL CARLO VANNI POHŘBEN, LEŽEL NA úpatí apenin nad městem Pistoia na konci klikaté silnice, která stoupala zdánlivě donekonečna vzhůru tmou. Jejich náhradní fiat zatáčel vlevo a vpravo, čelní světla se v každé zatáčce zabodávala do noci.

„Měli bychom se připravit na společnost,“ řekl Pendergast.

„Myslíte, že o nás vědí?“

„Tím jsem si jist. Sleduje nás nějaké auto. Párkrát jsem ho viděl o tři nebo čtyři zatáčky níž. Bude muset zaparkovat pod kostelem a já nemám v úmyslu nechat se překvapit. Umíte jistit při přístupu k cíli?“

„Samozřejmě.“

„Budete mě krýt, já budu postupovat, potom vám dám signál, abyste šel dál zase vy. Takovýhle.“ A zahoukal tak, že to nebylo k rozeznání od sovy.

D’Agosta se usmál. „Vždycky mě dokážete překvapit. Pravidla boje?“

„Máme co dělat s potenciálním vrahem, ale nemůžeme střílet první. Počkejte na první výstřel, potom střelte tak, abyste zabil.“

„Mezitím to dostanete vy.“

„Umím se o sebe postarat. Jsme na místě.“ Pendergast zpomalil, vjel do poslední zatáčky. „Zkontrolujte zbraně.“

D’Agosta odepjal glock, vyndal zásobník, ujistil se, že je tam všech patnáct nábojů, zacvakl ho na místo a odjistil. Pendergast projel kolem kostela, zaparkoval na odstavném pruhu na konci silnice a vystoupil.

Ve vzduchu se vznášela vůně drcené máty. Byla bezměsíčná noc. Na tmavé obloze nad temnou linií cypřišů byly poházené jasné hvězdy. Kostel sám stál dole, jeho silueta se slabě rýsovala proti vzdálenému světlu z Pistoie. Cvrčci v temnotě cvrkali. D’Agostu napadlo, jak dokonalé je to místo pro vykrádání hrobů – tiché a odlehlé.

Pendergast mu poklepal na rameno a ukázal k tmavému lesíku asi o sto metrů níže. D’Agosta se krčil ve stínu auta, pistoli připravenou, a zatímco Pendergast vyrazil tiše dolů k lesíku, mizel ve tmě.

Po chvíli D’Agosta zaslechl tiché houkání.

Vstal, rychle namířil ke stromům a přidal se k Pendergastovi. Vzadu stál kostel: malý a hodně starý, postavený z kamenných bloků se čtyřhrannou věží. Přední vchod – gotický oblouk nad dřevěnými dveřmi – byl zavřený.

Pendergast znovu poklepal D’Agostovi na rameno, tentokrát pokynul směrem ke vchodu. D’Agosta ustoupil do stínu a čekal.

Pendergast spěchal přes nádvoří před kostelem. D’Agosta rozeznal jeho siluetu, černá proti černé, až přede dveřmi. Bylo slyšet, jak je zkouší otevřít, ale byly zamčené. Následovalo slabé škrabání kovu o kov, to vsunul šperhák do zámku, potom tiché zavrzání, jak se dveře otevřely. Rychle se protáhl dovnitř. Za okamžik se ozvalo další soví zahoukání. D’Agosta se zhluboka nadechl, přeběhl otevřené nádvoří přímo do dveří. Pendergast za ním okamžitě zavřel, do klíčové dírky zasunul štíhlou trubičku a dveře znovu zamkl.

D’Agosta se otočil, pokřižoval se. Interiér kostela byl chladný a voněl voskem a kamenem. Několik svící blikotalo před dřevěnou malovanou sochou Panny Marie, jejich matné oranžové světlo zalévalo malou loď chrámu.

„Vy běžte nalevo, já půjdu napravo.“

Šli každý podél protilehlé stěny starého kostela, zbraně připravené. Bylo tam prázdno, interiér zdobila jen socha Panny Marie, zpovědnice se zataženou záclonkou a primitivní oltář s krucifixem.

Pendergast se plížil ke zpovědnici, uchopil záclonku a prudce ji odhrnul.

Prázdná.

D’Agosta sledoval, jak odkládá zbraň a plavným krokem se blíží k malým zrezivělým dveřím zasazeným do rohu na druhé straně. Sklonil se nad zámkem a – s dalším rachotem a škrabáním – ho otevřel. Kamenné schodiště za dveřmi vedlo dolů. Pendergast zapnul baterku a posvítil do šera.

„Tohle není první hrob, do kterého vniknu,“ mumlal Pendergast, když se D’Agosta postavil vedle něj, „ale vše nasvědčuje tomu, že bude nejzajímavější.“

„Proč Vanniho pohřbili tady a ne venku na hřbitově?“

Prošli dveřmi a Pendergast je tiše zavřel a zamkl. „Protože kostel stojí na prudkém kopci a nemá žádné vnější camposanto. Všichni mrtví se pohřbívají v kryptách vyhloubených do úbočí pod kostelem.“

Sestoupili po schodišti a ocitli se v nízkém klenutém prostoru. D’Agosta cítil zápach plesniviny. Na levé straně ve světle baterky spatřili středověké sarkofágy, na mramorových víkách několika z nich byla vytesaná těla zemřelých, jako by spali. Jeden měl na sobě brnění, jiný oděv biskupa.

D’Agosta následoval Pendergasta doprava. Ta cesta vedla kolem řady starých hrobek zdobených sochami a reliéfy k dalším železným dveřím. Během okamžiku je Pendergast otevřel.

Baterka osvítila ještě primitivnější tunel, vyhloubený do samotné skály. Do drsných stěn byly vytesány výklenky, v každém hromádka kostí, lebka a kousky hadrů. Některé kostry měly na kostnatých prstech prsteny a různé šperky, náhrdelníky se povalovaly mezi žebry. Ozvalo se slabé cupitání myší a několik chlupatých kuliček spěchalo přes špinavou podlahu ve snaze najít si úkryt. O kousek dál byly řady novějších hrobů, úzké okraje vystupovaly do tunelu jako v mauzoleu. Každá nika byla opatřena mramorovou destičkou.

Jak procházeli, data na destičkách byla stále novější. Některé zdobily fotografie zesnulých, vážné obličeje z počátku dvacátého století poznamenané strádáním a zklamáním. Objevilo se pár volných krypt s prázdnými mramorovými destičkami. Další hlásaly jméno a datum narození, ale bez data úmrtí. Pendergast pohupoval baterkou zleva doprava a zase zpátky, jak šli stále dál. D’Agosta před sebou uviděl zadní stěnu krypty. A tam, osamoceně, úplně na konci řady, byl hrob, který hledali:

CARLO VANNI 1948-2003

Pendergast sáhl do saka a vyndal tenkou látku, kterou rychle rozprostřel na kamennou podlahu před kryptou. Potom vyndal úzké páčidlo a dlouhý kovový list se zahnutým koncem, který zasunul za mramorovou desku a pomalu jím pohyboval po všech čtyřech obvodových stranách. Do pukliny, kterou si sám vytvořil, vsunul páčidlo a prudce zatáhl. Deska se uvolnila a vznesl se lehký obláček prachu. Pendergast ji obratně zachytil a položil na látku.

Z temného otvoru vystupoval odporný pach spáleniny.

Pendergast posvítil do niky. „Pomozte mi, prosím vás.“

D’Agosta si vedle něj klekl. Nedíval se do otvoru, nějak mu to připadalo neslušné.

„Uchopte levou nohu, já pravou a zkusíme ho vyndat. Máme štěstí, že Vanniho nika je na úrovni podlahy.“

D’Agosta se přinutil podívat. V šeru rozeznal jenom podrážky bot, obě děravé.

„Připraven?“

D’Agosta přikývl. Vsunul ruku dovnitř a vzal za botu.

„Vezměte nohu nad kotníkem, takhle by vám mohla zůstat v ruce, právě v kotníku se může utrhnout.“

„Dobře.“ D’Agosta posunul ruku, obepjal nohavici. Cítil v dlani sukovitou kost, jenomže se ozval praskot něčeho jiného dole, znělo to jako pergamen a žaludek se mu začal povážlivě zvedat. Zápach byl otřesný.

„Na tři pomalu a zlehka zatáhněte. Jedna, dvě, tři…“

D’Agosta zatáhl a po chvíli se tělo odlepilo a vyjelo ven až překvapivě lehce.

„Poodejdeme kousek.“

D’Agosta couval a táhl tělo, dokud nebyla celá mrtvola z niky venku. Do všech stran se rozběhla spousta škvorů, zpanikařili ve světle baterky. D’Agosta uskočil, sklepl několik brouků, kteří se mu vydali po noze vzhůru.

Carlo Vanni ležel před nimi, paže zkřížené, ruce obepínající krucifix, oči otevřené dokořán, ale černé a svrasklé. Rty se mu stáhly ze zubů – měl jenom zkažené pahýly. Bílé vlasy měl sčesané k hlavě, museli k tomu použít nějaký úžasný přípravek, protože ani jeden pramínek se nehnul. V obleku hmyz svým neutuchajícím pohybem nadělal díry, ale jinak šaty zůstaly nedotčené, byly jen trochu zaprášené. Spáleniny byly patrné jen na rukou, zůstaly černé a zkroucené, nehty svinuté do drobných spirál.

„Držte mi světlo, prosím vás, Vincente.“

Pendergast se sehnul nad tělem, ke krku mrtvoly zasunul nůž a jedním tahem rozpáral oblečení od brady po pupek. Rozhalil ho do stran. Papírová vycpávka, která vydouvala oblek, vyplnila pokleslé břicho. Pendergast ji odstranil a odhalil tak zčernalý trup, kůže se odlupovala v plátech spálených na prach. Ohořelá žebra trčela z hrudního koše, byly vidět zuhelnatělé konce.

D’Agosta se velmi snažil, aby držel světlo rovně a nechvěla se mu ruka.

Pendergast vyndal z kapsy kus papíru a položil ho vedle těla. D’Agosta viděl, že je to kopie zprávy soudního lékaře, fotokopie rentgenu, na němž se ukázala místa, kde byly kovové kuličky. Potom si přiložil k oku hodinářskou lupu a sklonil se k tělu. Nožem v jedné ruce a lékařskou pinzetou ve druhé začal zkoumat břicho. Bylo slyšet lehké praskání.

„Aha!“ Zvedl ztuhlou kapičku kovu sevřenou v pinzetě, potom ji vložil do zkumavky a vrátil se k mrtvole.

Z temnoty za nimi bylo slyšet nějaký zvuk.

D’Agosta se okamžitě narovnal, sklopil baterku směrem do krypty. „Slyšíte to?“

„Krysa. Světlo, prosím vás.“

Namířil baterku znovu na Vanniho, srdce mu bušilo. Moc se mu chtělo říct, kolik papírování kolem toho na ně čeká. Rok? Klidně dva.

Ozval se další zvuk a D’Agosta tím směrem posvítil. Krysa velikosti menší kočky se přikrčila a mrkala očima, s tichým prskáním předváděla zuby.

„Kšá!“ D’Agosta na ni kopl hlínu a krysa zmizela.

„Světlo?“

Obrátil kužel zpátky. „Hnusné bestie.“

„Tady je další.“ Pendergast uložil dlouhou kapku zchladlého kovu do zkumavky. „Zajímavé. Tenhle kov pronikl do těla do hloubky více než 15 centimetrů. Kapky se na mrtvole ani nerozpleskly: vysokou rychlostí vnikly do těla. To je podle mého mínění výsledek malé exploze.“

Vyňal třetí a čtvrtou kapičku, zazátkoval zkumavku, sundal si z oka hodinářskou lupu. Všechno zmizelo zase v jeho obleku. „Myslím, že jsme tu hotoví,“ řekl a podíval se na D’Agostu. „Vrátíme pana Vanniho na místo odpočinku.“

D’Agosta se sklonil a znovu uchopil mrtvolu, pomáhal ji zasunout zpátky do niky.

Pendergast smetl kousky, které opadaly z těla, na kopii zprávy soudního lékaře a vysypal je do niky. Potom vyndal malou zkumavku s cementem, a ten nanesl na čtyři spodní strany mramorové desky a nalepil ji zpátky na místo, maličko ji poklepal, aby dobře přilnula.

Odstoupil, podíval se na výsledek své práce. „Výborně.“

Vyšli z krypty a po schodech se vrátili do kostela. Dveře byly stále zavřené a zamčené. Pendergast je odemkl a D’Agosta ho kryl, když běžel přes nádvoří. O chvíli později slyšel Pendergastův hlas. „Je to dobré.“

D’Agosta vyšel do horké noci, nesmírně se mu ulevilo, že už nemusí být v kryptě. Oprášil si ruce a nohy, cítil ten zápach, plesnivinu, která mu na šatech ulpěla. Pendergast před ním již mířil k temnotě kopce. Viděli zadní světla auta, které klikatě sjíždělo z kopce asi kilometr pod nimi.

„To je náš člověk.“ Rozsvítil baterku a objevil neznámé stopy, jasně viditelné v nevysoké trávě pokryté rosou.

„Co dělá?“

„Vypadá to, že už nás nechtějí zabít. Spíš se usilovně snaží zjistit, kolik toho víme. Proč? Co myslíte, Vincente?“

71

HAYWARDOVÁ NIKDY NEMĚLA RÁDA POCIT DÉJA VU A PRAVĚ TO odpoledne se jí zdálo, že tohle všechno už slyšela, seděla ve stejné místnosti se stejnými lidmi, poslouchala stejné argumenty, kterými se oháněli před čtyřiadvaceti hodinami. Jenomže tentokrát šlo o vlastní flek. Připomnělo jí to tu hru na židle, kdy začne hrát hudba a ve chvíli, kdy přestane, musíte židli obsadit. Jakmile dohraje hudba tady, nějaký ubohý budižkničemu nepochybně zůstane stát, takže ho klidně budou moci vykopnout.

Vypadalo to, že Grable se usilovně snaží všechny ujistit, že ten zadek, který si nemá kam sednout, je její.

Byl uprostřed rozvláčné zprávy o zhudlařeném pokusu zatknout Wayna, vyjádření, ve kterém se jeho vlastní zbabělost a nevhodné chování nějakým způsobem změnily v sebekázeň a hrdinství. Příběh se rozvíjel a vrchol přišel ve chvíli, kdy musel vystřelit do vzduchu jako varování pro zuřivý dav. Díky tomu mohli v klidu a s důstojností příslušníků Newyorského policejního sboru z místa odejít, a to i když se jim nepodařilo splnit původní cíl zatknout Bucka. Z celé zprávy vyznívalo, že všechnu práci odvedl on, že na sebe vzal veškerá rizika, zatímco Haywardová se přinejlepším zdráhala zapojit do akce. Dokonce se mu podařilo vyvolat dojem, že se zdrží kritiky, jako by Haywardová při celé akci byla pro něj jenom přítěží.

Kdyby byl v terénu tak skvělý, jako když se snaží urvat židli, pomyslela si chmurně, tak bychom tu teď nebyli. Uvažovala o tom, že zareaguje, ale rozhodla se mlčet, nechtěla hrát stejnou hru jako on. Kdyby poukázala na to, že utekl jako mizera, se staženým ocasem, že propadl panice a vypadla mu zbraň z ruky – no, mohlo by se to hned objevit v zápisu, ale k ničemu by jí to nebylo. Jak přemýšlela, přestala vnímat přehlídku polopravd.

Světlým bodem bylo, že Pendergast a D’Agosta podle všeho v Itálii úspěšně pokročili. A Pendergast jí zmizel z očí a určitě některému italskému policistovi zkomplikoval život. Na druhou stranu se jí ale stýskalo po D’Agostovi. Chyběl jí dokonce mnohem víc, než si původně myslela.

Potom dostal slovo Wentworth, to už se pokusila trochu soustředit. Rozvlekle vykládal o psychologii davu, používal citací o megalomanii z kartotéčních lístků, které si právě k této příležitosti připravil. Byla to obrovská kouřová clona slov a teorií pospojovaných zcela beze smyslu. Potom hovořil nějaký šéfík ze sousedství, ten vykládal o tom, jak moc je znepokojený pan starosta, jak jsou všichni hodně rozčilení, jak jsou všichni významní lidé ve městě bez sebe z toho, že se s tím vším nic nedělá.

Zdálo se, že nikdo nemá tušení, jak Bucka z Central Parku vyhnat. Rocker je všechny vyslechl se stejně unaveným výrazem ve tváři, který neprozrazoval, co si myslí. Nakonec svýma unavenýma očima spočinul na ní. „Kapitáne Haywardová?“

„Nemám co dodat.“ Řekla to možná o trochu příkřeji, než měla v úmyslu. Rocker jen maličko zvedl obočí. „Takže souhlasíte se zde přítomnými pány?“

„To jsem neřekla. Jen jsem podotkla, že nemám co dodat.“

„Našla jste ještě něco v Buckových záznamech? Třeba něco výjimečného?“

„Ano,“ řekla Haywardová, která celé dopoledne strávila na telefonu. „Ale není to nic moc. Hledají ho z Broken Arrow v Oklahomě za porušení volné vazby.“

„Porušení volné vazby!“ zasmál se Grable. „Takový vtip. Zákony, které porušuje tady, jsou napadení policisty, kladení odporu při zatýkání, pokus o únos – tím chci jenom říct, že toho máme dost, abychom ho poslali do vězení na celá léta.“

Haywardová neřekla nic. Faktem zůstávalo, že porušení volné vazby bylo jediné, co mu mohli hodit na krk. Co se týkalo všeho ostatního – desítky přítomných svědků by mohly pravdivě vypovědět, že Grable vyndal zbraň a vystřelil, aniž ho někdo provokoval, že Buck ve skutečnosti nekladl odpor při zatýkání, že se dav rozestoupil jako to sakramentské Rudé moře, aby mohli odejít, a že Grable utekl a nechal v prachu ležet svoji zbraň. Rocker přikývl. „Co teď?“ Ticho.

Rocker se stále díval na Haywardovou. „Kapitáne?“

„Navrhla bych to, co jsem navrhovala na první schůzce.“

„I po té, ehm, nepříjemné zkušenosti z dnešního rána?“

„Dnes ráno se nestalo nic, co by mě přimělo změnit názor.“ Následovalo dlouhé, tíživé ticho. Grable vrtěl hlavou, jako by chtěl říci: „Někteří lidé se proste nikdy nepoučí.“

„Aha. Navrhovala jste, že tam půjdete sama, je to tak?“

„Přesně tak. Já tam půjdu a požádám Bucka o spolupráci, aby poslal své lidi domů, aby se vysprchovali a vyměnili si prádlo. Za to mu slíbíme povolení ke slavnostnímu průvodu. Je třeba zacházet s ním s respektem. Předstoupit před něj s férovým, čestným varováním.“

Grable ze sebe vydal posměšné zachrochtání.

Rocker se otočil. „Kapitáne Grable, chcete něco říci?“

„Já tam byl, komisaři. Buck je blázen. V minulosti byl odsouzen za vraždu. A jeho stoupenci jsou skuteční fanatici. Když tam půjde sama, bez velké skupiny lidí, která by ji ochránila, tak ji vezmou jako rukojmí. Nebo se stane něco horšího.“

„Komisaři, při vší úctě, nesouhlasím s kapitánem Grablem. Jsou tam už skoro týden a Buck a jeho stoupenci se chovali dost rozumně a ukázněně. Jsem přesvědčena, že za pokus to stojí.“

Wentworth také zavrtěl hlavou.

„Doktore Wentworthe?“ řekl Rocker.

„Já bych plánu kapitána Haywardové dával jen malou šanci na úspěch. Kapitán Haywardová není psycholožka a její předvídání lidského chování je pouhým osobním názorem, který není založen na vědeckém studiu psychologie člověka.“

Haywardová se podívala na komisaře. „Nepatřím k těm, kdo mají potřebu se vychloubat, pane, ale faktem je, že mám titul magistra v oboru soudní psychologie z Newyorské univerzity. Protože vím, že doktor Wentworth je docentem na College of Staten Island – na městské univerzitě, je pochopitelné, že na akademické půdě jsme se nikdy nesetkali.“

V nepříjemném tichu měla Haywardová dojem, že Rocker potlačuje úsměv.

„Trvám na svém předchozím komentáři,“ prohlásil Wentworth sarkasticky.

Rocker ho ignoroval, stále mluvil s Haywardovou. „A to je všechno?“

„To je všechno.“

„Raději byste měli mít připravenou jednotku rychlého nasazení, aby kapitána Haywardovou zachránila. Budou zapotřebí i zdravotníci, až dojde k nevyhnutelnému,“ prohlásil Grable.

Rocker se podíval na své ruce a zamračil se. Potom zase hlavu zvedl. „Pozítří je neděle. Už jsem se rozhodl využít relativního klidu a s pomocí výrazné převahy toho muže zatknout. Ale velmi nerad bych k takovému kroku přistoupil, dokud nevyzkoušíme všechny ostatní možnosti. Přikláním se k variantě kapitána Haywardové, měla by se o to pokusit. Pokud se jí podaří Bucka dostat z Central Parku bez použití slzného plynu a vodních děl, plně s ní souhlasím.“ Otočil se na Haywardovou. „Uděláte to v poledne. Jestli to nevyjde, vtrhneme tam podle plánu.“

„Děkuji vám, pane.“

A nakonec: „Haywardová, jste si jistá, že ten váš plán zabere?“

„Ne, pane.“

Rocker se usmál. „To je všechno, co jsem chtěl slyšet – pro změnu trochu zatracené pokory.“ Přejel očima zbytek své skupiny, potom se znovu vrátil k Haywardové. „Jděte do toho, kapitáne.“

72

D’AGOSTA SE DÍVAL NA NEJASNÉ OBRYSY OSTROVA, zvedal se rovnou od přístaviště prudce z moře, které se v dopoledním světle lehce mihotalo. Capraia: nejvzdálenější z toskánských ostrovů, vrcholek hory ztracený v širém oceánu. Vypadal neskutečně, téměř pohádkově. Trajekt společnosti Toremar si razil cestu vpřed, přídí vytrvale rozrážel vodu a s elánem se blížil do svého cíle.

Pendergast stál vedle D’Agosty, mořský vítr mu cuchal blonďaté vlasy, jeho jemně řezané rysy vypadaly v ostrém slunečním svitu jako z alabastru. „Nejzajímavější ostrov, Vincente,“ říkal. „Kdysi to bývalo vězení pro nejnebezpečnější a nejinteligentnější zločince v Itálii – kápa mafie a ty, kdo se neustále pokoušeli uprchnout. V polovině šedesátých let vězení zavřeli a dnes je většina ostrova národním parkem.“

„Podivné místo k životu.“

„Vlastně je to nejkouzelnější z toskánských ostrovů. Na útesu je malý přístav a vesnička, které spojuje jediná silnice, dlouhá necelý kilometr. Vzhledem k tomu, že ostrov nemá žádné pláže, nepostihl ho ten ohavný vývoj jako ostatní turisticky zajímavá místa.“

„Jak že se jmenuje ta žena?“

„Viola Maskeleneová. Lady Viola Maskeleneová. Nepodařilo se mi toho o ní moc zjistit – žije v ústraní. Podle všeho bývá v létě na ostrově, odjíždí koncem října. Po zbytek roku cestuje – tak jsem alespoň byl informován.

„Víte jistě, že je doma?“

„Ne. Ale dávám přednost možnosti překvapit kořist.“

„Kořist?“

„Obrazně řečeno, jen v souvislosti s vyšetřováním. Máme co do činem s vysoce kultivovanou a velmi zcestovalou Angličankou. A jako jediné pravnouče Toscanelliho největší lásky by mohla znát rodinná tajemství.“

„Možná to s ní bude těžké.“

„To se nedá vyloučit. Právě proto ten moment překvapení.“

„Kolik jí je?“

„Předpokládám, že je to dáma středního věku, pokud jsem dobře počítal.“

D’Agosta se na něj podíval. „Tak jaký je rodinný příběh?“

„Byla to jedna z těch vášnivých afér devatenáctého století, o kterých se můžeme dočíst. Látka na operu. Prababička Violy Maskeleneové, známá viktoriánská kráska, se provdala za vévodu z Cumberlandu, ten byl o třicet let starší a nejchladnější a nejkorektnější muž, jakého si dovedete představit. Toscanelli ji svedl jen několik měsíců po svatbě a měli spolu legendární románek. Z jejich vztahu vzešla nemanželská dcera a ubohá vévodkyně při porodu zemřela. To dítě byla babička lady Maskeleneové.“

„Co tomu všemu říkal vévoda?“

„Možná byl chladný, ale podle všeho byl i charakterní muž. Po smrti své manželky podnikl kroky k tomu, aby dítě legálně adoptoval. Vyšší tituly a majetky jí byly upřeny, nicméně dcerka získala nižší titul a nějakou půdu v Cornwallu.“

Trajekt pod jejich nohama hučel a ostrov jako by se postupně zhmotňoval, když se blížili k přístavu. Stáli tiše a Pendergast vyndal z kapsy zkumavku. Zvedl ji před sebe, roztavené kapky kovu vyjmuté z Vanniho mrtvoly předchozí noci se třpytily ve slunci. „Ještě jsme nemluvili o tomhle.“

„Jo. Ale myslel jsem na ně.“

„Já také. Možná, Vincente, nakonec nadešel čas, abychom oba odkryli karty.“

„Vy první.“

Pendergast se slabě usmál a zvedl prst. „Nikdy. Jako nadřízený policista si ponechávám právo mít eso v rukávu.“

„Vytahujete se tu na mě se svojí hodností?“

„Přesně tak.“

„No, já bych řekl, že ty kapky pocházejí z nějakého zařízení, které selhalo, a roztavený kov zůstal v těle oběti a ošklivě ji popálil.“

Pendergast přikývl. „Z jakého typu zařízení?“

„Něco, co mělo původně Vanniho sežehnout. Totéž, co zabilo ostatní. Ale ve Vanniho případě to nejspíš nevyšlo, a tak ho potom museli zastřelit.“

„Bravo.“

„A vaše teorie?“

„Dospěl jsem ke stejným závěrům. Vanni byl první oběť – možná byl předmětem pokusu – vysoce specializovaného vražedného nástroje. Vychází tak najevo, že nakonec skutečně máme co do činění s úkladným vrahem z masa a kostí.“

Trajekt teď projížděl kolem vulkanických útesů, velmi důkladně omytých mořským příbojem, a dál do malého přístavu. Řada rozpadajících se domů zdobených žlutým a červeným štukem se tísnila na přístavní hrázi, za nimi prudce stoupala úbočí kopců. Trajekt vjel do přístavu a z něj vystoupila hrstka cestujících a vyjelo jediné auto. D’Agosta skoro ani nestačil došlápnout na pevninu a trajekt už pozpátku vyplouval na moře a pokračoval na další zastávku, na ostrov Elba.

„Máme čtyři hodiny času, potom se trajekt vrací.“ Pendergast vytáhl kousek papíru a pečlivě si ho prohlížel. „Lady Viola Maskeleneová, Via Saracino 19. Doufejme, že la Signorinu najdeme doma.“

Vydal se po přístavní hrázi k autobusové zastávce, D’Agosta vedle něj. Za chvíli už po silnici supěl starý oranžový autobus, měl co dělat, aby bez úhony odbočil do izolované úzké uličky, potom otevřel dveře. Nastoupili, dveře se se skřípotem zavřely a autobus se s úpěním a supěním vrátil na silnici do děsivě příkrého svahu, který jako by vystupoval přímo z pěnivého moře.

Za pět minut už byli ve vesnici na druhém konci silnice. Dveře se zase skřípavě otevřely a oni vystoupili. Na jedné straně stál starý kostel broskvové barvy, na druhé uviděli trafiku. Uličky z kočičích hlav se rozbíhaly v podivných úhlech, byly tak úzké, že jimi neprojelo auto. Obrovský pobořený hrad, celý zarostlý opuncií, tvořil dominantu mysu před nimi. Za vesnicí se zvedaly řady pustých hor porostlých keři.

„Kouzelné,“ vydechl Pendergast. Ukázal na označení ulice, vytesané na staré mramorové destičce přicementované na stěnu domu. Na ní stálo Via Saracino. „Tudy, seržante.“

Kráčeli uličkou mezi nabílenými domky, čísla stoupala pomalu. Zanedlouho vyšli z města a ulička se proměnila v udusanou cestu lemovanou kamennými zdmi, které ohrazovaly zahrady s malými citroníky a mikroskopickými vinohrady. Cesta prudce zatáčela a tam – na kraji útesu, zcela osamoceně – stál pěkný kamenný dům porostlý bugenvileí, s výhledem na nezměrnou modř Středozemního moře.

Pendergast spěchal, došel na vnitřní dvůr a zaklepal na dveře.

Ticho.

„Ce nessuno?“ zavolal.

Vítr se proháněl keříky rozmarýny, unášel s sebou vůni moře.

D’Agosta se rozhlédl. „Tamhle někdo je,“ řekl. „Nějaký muž tam ryje.“ Ukázal směrem k malému, terasovitému vinohradu vzdálenému asi tři sta metrů, kde nějaká postava obracela půdu rýčem. Ten člověk měl na sobe obnošený slamák, staré plátěné kalhoty a režnou košili vepředu napůl rozepnutou. Postava se narovnala.

„Oprava: žena něco ryje.“ Pendergast se vydal po cestě energickým krokem. Když došli k vinohradu, procházeli velmi opatrně mezi hroudami čerstvě obrácené půdy. Žena je sledovala, opřená o rýč.

Pendergast se zastavil, aby k ženě natáhl ruku, jako obvykle se napůl uklonil. V odpověď sundala slaměný klobouk, protřepala si husté lesklé tmavé vlasy a podala mu ruku.

D’Agosta ztuhl. Tohle není žena středních let.

Byla nesmírně hezká, vysoká, měla štíhlou, urostlou postavu, oduševnělé oříškové oči, vystouplé lícní kosti, pleť opálenou a pihovatou od sluníčka, nos ještě červený od fyzické námahy.

Pendergast se narovnal až po chvíli, ale zdálo se, jako by byl přibitý na místě, stále ji držel za ruku, neříkal nic, jen jí hleděl do očí. Vypadalo to, že žena je na tom úplně stejně. Nastal okamžik naprosté nehybnosti. D’Agostu napadlo, jestli se ti dva odněkud neznají – skoro to vypadalo, jako by jeden druhého poznali.

„Jsem Aloysius Pendergast,“ pronesl Pendergast po delší době.

„Já jsem Viola Maskeleneová,“ odpověděla se silným, přívětivým anglickým přízvukem.

Když uvolnili stisk rukou, D’Agosta si uvědomil, že je Pendergast zcela netypicky zapomněl představit. „A já jsem seržant Vincent D’Agosta, policie Southampton.“

Žena se k němu otočila, jako by si ho všimla až teprve teď. Ale úsměv, který mu věnovala, byl vroucný. „Vítám vás na Capraie, seržante.“

Další trapné ticho. D’Agosta hleděl na Pendergasta. Tvářil se zcela nezvykle, byl hodně překvapený, jako by mu právě někdo kornoutem zmrzliny přejel přes záda. Co se to děje?

„No,“ řekla lady Maskeleneová s dalším úsměvem, „předpokládám, že jste sem přijeli za mnou, pane Pendergaste?“

„Ano,“ vyhrkl chvatně. „Ano, přijeli jsme za vámi. Týká se to –“

Zvedla prst. „Rozpálený vinohrad není dobré místo na civilizovaný rozhovor. Víte co, vrátíme se do mého domu a dáme si na terase něco chlazeného, ano?“

„Ano, jistě.“

Znovu se usmála: oslnivým úsměvem s dolíčky ve tvářích. „Povedu vás.“ Vydala se přes pole, ve velkých vysokých botách kráčela ztěžka přes hroudy. Terasa byla stíněná pergolou obrostlou vistáriemi a lemovaná kvetoucí rozmarýnou a miniaturními citroníky. Bylo to, jako by seděli na kraji známého světa, útesy se svažovaly do nekonečné modři, táhly se k horizontu a nepostřehnutělně splývaly s oblohou. Prostor narušoval jediný malý černý útes asi půldruhého kilometru od břehu, který jen opticky zvětšoval vzdálenost, nekonečno.

Lady Maskeleneová je posadila ke starému stolu na odřené dřevěné židle a potom zmizela v domě. Po chvíli se vrátila s vinnou lahví bez viněty naplněnou světle jantarovou tekutinou, skleničkami, lahví olivového oleje a otlučeným keramickým tácem, na který navršila tlustě nakrájené krajíce chleba. Položila sklenice na stůl, obešla je, nalila jim bílé víno. Když podávala D’Agostovi sklenku, ucítil jemnou vůni, parfém hroznů, půdy a moře.

Pendergast upil. „To je vaše víno, lady Maskeleneová?“

„Ano. Olivový olej také. Když člověk pracuje na vlastním kousku půdy, je to úžasně uspokojující.“

„Complimenti.“ Pendergast znovu upil, ponořil kus chleba do misky s olivovým olejem. „Výborný.“

„Děkuji vám.“

„Dovolte mi, abych vám vysvětlil, proč jsme za vámi přijeli, lady Maskeleneová.“

„Ne,“ řekla tichým hlasem, nedívala se na něj, ale na moře, v tom intenzivním světle se její oříškové oči zbarvily skoro do modra a na rtech se jí objevil podivný úsměv. „Nekažte ještě tenhle… blízký okamžik.“

D’Agosta nechápal, o jakém blízkém okamžiku by mohla mluvit. Slabý zvuk příboje a křik racků doléhaly z okraje útesu.

„Vy tady máte ale kouzelnou vilu, lady Maskeleneová.“

Zasmála se. „To není vila – jen obyčejný přímořský přízemní domek. Proto to mám tolik ráda. Tady mám svoje knížky, svoji hudbu, svoje víno, svoje olivovníky – a moře. Co víc si člověk může přát?“

„Zmínila jste se o hudbě. Hrajete na nějaký hudební nástroj?“

Zaváhala. „Na housle.“

Tak už pomaličku postupujeme, pomyslel si D’Agosta. Jako obvykle se Pendergast dostával k jádru věci oklikou.

„Jste tady celý rok?“

„Ale ne. To bych se začala nudit. Až taková samotářka zase nejsem.“

„Kde tedy žijete?“

„Vedu docela dekadentní život. Podzim v Římě, prosinec v Luxoru, v Zimním paláci.“

„V Egyptě? To je podivné místo na zimu.“

„Vedu menší vykopávky v Údolí králů.“

„Takže vy jste archeoložka?“

„Egyptoložka a filoložka. V tom je rozdíl, víte – studujeme mnohem víc než hlínu, hrnce a kosti. Odkryli jsme hrob písaře Devatenácté dynastie, plný fascinujících zápisů kněží. Samozřejmě hrob byl v dávnověku vypleněný, ale naštěstí všichni ti zloději chtěli jenom zlato a drahokamy. Svitky a zápisy zůstaly nedotčené. Písaře samého jsme našli ve vlastním sarkofágu, držel svazek záhadných svitků magických návodů, které jsme už rozvinuli a přeložili. Jsou nesmírně choulostivé.“

„Fascinující.“

„A potom na jaře odjíždím do Cornwallu, tam máme rodinné sídlo.“

„Jaro v Anglii?“

Zasmála se. „Miluju bláto. A ledový déšť. A natáhnout se na kožešinovou předložku před plápolajícím krbem a číst si knížku. A co vy, pane Pendergaste? Co máte rád vy?“

Zdálo se, že taková otázka Pendergasta překvapila a svůj zmatek zamaskoval douškem vína. „Miluji tohle vaše víno. Osvěžující, jednoduché, prosté.“

„Dělá se z malvazu, starého sladkého řeckého vína, který na ostrov dovezli téměř před čtyřmi tisíciletími minojští kupci. Ve mně ta chuť vyvolává samotnou historii, Minojce, jak křižují temné moře na triérách, jak směřují na vzdálené ostrovy…“ Zasmála se, odhrnula černé vlasy z obličeje. „Jsem nevyléčitelný romantik. V dětství jsem si přála být Odysseus, až vyrostu.“ Podívala se na Pendergasta. „A vy? Čím jste chtěl být jako chlapec?“

„Velkým bílým lovcem.“

Zasmála se. „Takový podivný cíl! A stal jste se jím?“

„Svým způsobem. Ale na lovu v Tanzanii… mě najednou přešla chuť.“

Znovu ticho. DAgosta se už ani nesnažil pochopit smysl cesty, kterou se Pendergast vydal. Upil víno. Bylo velmi dobré, i když trochu příliš suché. A chleba byl vynikající, takový hutný, olivový olej čerstvý, až chutnal jako kořeněný. Ponořil do něj kousek chleba a vložil ho do úst, hned za ním další. Nesnídal a byl na sebe stran diety až příliš přísný. Pokradmu se podíval na hodinky. Jestli to Pendergast neuspíší, tak nestihnou trajekt.

Potom k D’Agostově překvapení začala o té věci mluvit sama.

„Když už mluvíme o historii, moje rodina je v tomto ohledu dost zajímavá. Víte o mém pradědečkovi Lucianu Toscanellim?“

„Ano.“

„V životě dělal výjimečně dobře dvě věci: hrál na housle a sváděl ženy. Byl to Mick jagger své doby. Jeho fanynky byly vévodkyně, baronesy, princezny. Občas měl dvě nebo tři ženy za den, ne vždy v rozdílnou dobu.“ Lehce se zasmála.

Pendergast si odkašlal, vzal si kousek chleba.

„Ale měl jednu velikou lásku, a tou byla moje prababička. Vévodkyně z Cumberlandu. Dala mu nemanželskou dceru, moji babičku.“ Odmlčela se a zvědavě pohlédla na Pendergasta. „Kvůli tomuhle jste přijeli, viďte?“

Pendergastovi chvilku trvalo, než odpověděl. „Ano, je to tak.“

Povzdechla si. „Můj pradědeček skončil jako spousta dalších lidí v časech, kdy neznali penicilin: měl pohlavní chorobu.“

„Lady Maskeleneová,“ řekl Pendergast spěšně, „prosím vás, nemyslete si, že jsem za vámi přijel, abych strkal nos do vašich soukromých rodinných záležitosti. Mám skutečně jen jednu otázku, na kterou bych potřeboval odpověď.“

„Já vím, jaká je to otázka. Ale chci, abyste nejprve znal historii mé rodiny.“

„To není třeba –“

Maskeleneová zčervenala, rukou se dotýkala knoflíčků na své košili. „Chci, abyste to věděl předem, to je všechno. Potom nebude nutné, abychom o tom znovu hovořili.“

D’Agosta poslouchal a byl velmi překvapený. Chci, abyste to věděl předem. Před čím? Pendergast mu připadal ve stejných rozpacích. V každém případě, když na to nedokázal nijak odpovědět, spustila znovu.

„Takže můj pradědeček dostal syfilis. Nakonec to dospělo do třetí fáze, kdy spirochety napadají mozek. Jeho hra se změnila. Byla bizarní. Při koncertě ve Florencii ho obecenstvo vypískalo. Rodina, která housle vlastnila, je chtěla zpátky. On ale nechtěl přestat hrát. Utekl před tou rodinou a před jejich agenty, cestoval od města k městu, hnalo ho narůstající šílenství a pomáhal mu nespočet žen. Agenti té rodiny a soukromí detektivové ho houževnatě pronásledovali – ale v tichosti, protože nanejvýš důležité bylo uchovat jméno té rodiny v tajnosti. Můj pradědeček byl o krok napřed. Hrál ve svých hotelových pokojích po nocích: šíleně, dokonce skladby Bacha, Beethovena, Brahmse zahrál děsivě – jak se proslýchá –, s úžasnou technickou virtuozitou, ale chladně, cize, všechno špatně. Ti, kdo ho slyšeli, říkají, že to bylo, jako by housle vzal do ruky samotný ďábel.“

Odmlčela se.

„Pokračujte,“ vyzval ji Pendergast jemně.

„Rodina, která vlastnila Stormcloud, byla velmi vlivná, spřízněná s nějakými evropskými královskými rodinami. Přesto se nedařilo mého pradědečka chytit. Pronásledovali ho z jednoho konce Evropy na druhý. Honička nakonec skončila v malé vesničce Siusi v Jižním Tyrolsku. Tam, pod vrcholky Dolomitů, ho zahnali do úzkých. Samozřejmě ho zradila žena. Utekl zadem malým albergo a prchal do vysokých hor, s sebou si vzal jenom housle a to, co měl na sobě. Vystoupil na velký Sciliar. Znáte ho?“

„Ne,“ řekl Pendergast.

„Je to vysoká alpská náhorní plošina vklíněná mezi vrcholky Dolomitů, oddělená roklemi a strmými stěnami. Říká se, že tam kdysi čarodějky sloužily své černé mše. V létě tam několik odvážných pastevců honí svá stáda. Ale tehdy na podzim byl Sciliar opuštěný. Tu noc hodně sněžilo. Druhý den našli jeho tělo, zmrzl a zemřel v jedné opuštěné pastevecké chatrči. Stormcloud zmizel. Ve sněhu kolem chatrče se nenašly žádné stopy. Dospěli k závěru, že cestou na Sciliar v pomatení mysli zahodil housle do Sciliarských vodopádů.“

„Vy tomu věříte?“

„Nerada, ale ano.“

Pendergast se předklonil. Jeho normálně klidná, téměř medová jižanská výslovnost se prohloubila. „Lady Maskeleneová, jsem tady, abych vám řekl, že Stormcloud existují.“

Upřeně na něj hleděla. „To už jsem zaslechla.“

„Já vám to dokážu.“

Dál se na něj dívala s vážným, vyrovnaným výrazem ve tváři. Nakonec se bezbarvě usmála a smutně zavrtěla hlavou. „Uvěřím tomu, až je uvidím.“

„Já je získám zpátky. A sám vám je předám.“

D’Agosta poslouchal, byl hodně překvapený. On se možná mýlí, ale věděl s jistotou, že Pendergastovým cílem cesty nebylo informovat tuhle ženu o existenci houslí. Spíš ho překvapilo, že se o nich Pendergast vůbec zmínil.

Velmi významně zavrtěl hlavou. „Na světě jsou stovky podvrhů a kopií Stormcloudu. Ve velkém se vyráběly v devatenáctém století, prodávaly se po devíti librách za kus.“

„Až vám přinesu ty housle, lady Maskeleneová –“

„Už dost s tou lady Maskeleneovou. Pokaždé, když to vyslovíte, mám pocit, že do pokoje musela vstoupit moje matka. Říkejte mi Violo.“

„Samozřejmě, Violo.“

„To zní lépe. A já vám budu říkat Aloysie.“

„Samozřejmě.“

„Ale je to takové nezvyklé jméno. Četla vaše matka hodně ruských románů?“

„Neobvyklá jména jsou v naší rodině tradiční.“

Viola se zasmála. „Stejně jako muzikantská v mojí. Povězte mi o Stormcloudu. Kde jste je našel? Tedy jestli jste ty housle skutečně našel.“

„Povím vám celou tu historii, až vám je přinesu. Zahrajete si na ně – a potom sama poznáte.“

„V něco takového jsem ani nedoufala. Velmi ráda si to poslechnu.“

„Ten příběh vám také objasní vaše příjmení.“

Maskeleneová se smíchem mávla rukou. „To je hloupost. Upřímně řečeno, nemám ani trochu ráda oslovení lady Maskeleneová. Tituly, rodinná čest – to jsou nesmysly z devatenáctého století.“

„Čest z módy nikdy nevyjde.“

Zvědavě se na Pendergasta podívala. „Vy jste dost velký staromilec, viďte?“

„Nevěnuji příliš velkou pozornost poslední módě, pokud to myslíte takhle.“

Prohlédla si od hlavy k patě jeho černý oblek a pobaveně se usmála. „Ne, asi ne. Mně se to docela líbí.“

Pendergast zase jako by byl v rozpacích.

„No,“ – vstala, v hnědých očích se jí odrazilo světlo z vody, úsměv jí ve tvářích zase vyčaroval dolíčky – „ať ty housle najdete nebo ne, přijeďte mi v každém případě říct, jak to dopadlo. Přijedete?“

„Nic by mě nemohlo potěšit víc.“

„Dobře. Tedy ujednáno.“

Pendergast se na ni vážně podíval. „Což mě dovádí k účelu mé návštěvy.“

„Ta zásadní otázka. Ach.“ Usmála se. „Jen do toho.“

„Jak se jmenuje ta mocná rodina, které kdysi Stormcloud patřily?“

„Nemůžu udělat nic víc, než vám jednoduše odpovědět.“ Sáhla si do kapsy, vyndala obálku a položila ji před Pendergasta. Na ní bylo krasopisně uvedeno Dr. Aloysius X. L. Pendergast.

Pendergast se na to podíval, z obličeje mu vyprchala veškerá barva. „Kde jste k tomu přišla?“

„Současný hrabě Fosco – protože právě tahle rodina kdysi vlastnila ty housle – mě včera velmi překvapivě navštívil. Překvapení není ten správný výraz – byla jsem úplně vyvedená z míry. Řekl mi, že přijedete, že jste přátelé, a požádal mě, abych vám tohle předala.“

Pendergast pomalu zvedl obálku. D’Agosta sledoval, jak strčil prsty pod chlopeň, roztrhl ji a otevřel. Vyndal kartičku se stejně ušlechtilým, ladným rukopisem:

Isidor Ottavio Baldassare Fosco,

hrabě svaté Říše římské Rytíř velkého kříže řádu Quincunxů

Doživotní první mistr tajné společnosti Růžového kříže zednářů Mezopotámie

Člen Královské zeměpisné společnosti, atd., atd.

touží po vaší milé společnosti na svém rodinném sídle

Castel Fosco v neděli, 4. listopadu

Castel Fosco

Greve v Chianti

Firenze

Pendergast se zostra podíval na D’Agostu a potom zpátky na lady Maskeleneovou. „Tento muž není žádný přítel. Je nesmírně nebezpečný.“

„Cože? Ten tlustý, okouzlující starý hrabě?“ Smála se, ale smích utichl, když viděla výraz v jeho obličeji.

„Právě on má ty housle.“

Zůstala na něj zírat. „Byly by stejně jeho – nebo ne? Tedy, kdyby se našly.“

„Aby je získal, velmi brutálním způsobem zabil nejméně čtyři lidi.“

„Panebože.“

„Nikomu dalšímu o tom neříkejte. Tady na Capraia budete v bezpečí. Kdyby si myslel, že je to nezbytné, už by vás zabil.“

Pořád na něj upírala oči. „Vy mě děsíte.“

„Ano, a je mi to líto, ale občas je dobře se bát. Za dva tři dny je po všem. Prosím vás, Violo, buďte opatrná. Jenom tady zůstaňte a nedělejte nic, dokud se nevrátím s houslemi.“

Chvilku neodpovídala. Stáli tam docela klidně, dívali se jeden na druhého, nikdo nemluvil. Potom se Pendergast otočil, rychle vyšel brankou a dál kráčel na pěšinu.

D’Agosta se opřel o zábradlí na zádi trajektu, sledoval, jak ostrov splývá s horizontem stejně rychle, jako se objevil: s nádechem očekávání nového začátku. Pendergast stál vedle něj. Od chvíle, kdy odešli z malého domku na útesu, agent neřekl jediné slovo. Díval se na vířící brázdu, zjevně pohroužený v myšlenkách.

„Fosco věděl, že vy víte,“ řekl D’Agosta. „To ji zachránilo.“

„Ano.“

„To celé byla jen pečlivě promyšlená intrika, jak získat ty housle, viďte?“

Pendergast přikývl.

„Od začátku jsem věděl, že ten tlustej bastard s tím má něco společnýho.“

Pendergast neodpovídal. Měl hodně vzdálený výraz v očích.

„Jste v pořádku?“ odvážil se D’Agosta konečně zeptat.

Pendergast na něj chvilku zaraženě hleděl, potom se otočil. „Docela v pořádku, děkuju.“

Ostrov nakonec zmizel. A jako by to bylo dokonale načasováno, na východním horizontu se začal zhmotňovat nízký reliéf toskánské krajiny.

„Co teď?“

„Přijmu Foscovo pozvání. Něco jiného je vědět, něco jiného je mít důkaz. Pokud chceme Fosca dostat, musíme získat přístroj, kterým páchal ty vraždy.“

„Tak proč vám Fosco poslal pozvánku?“

„Chce mě zabít.“

„Skvělé. A vy máte v úmyslu to pozvání přijmout?“

Pendergast se odvrátil a upřeně se díval na moře, oči měl v tom jasném světle skoro bílé. „Fosco ví, že pozvání přijmu, protože je to jediná šance, jak získat důkaz nezbytný pro to, aby ho posadili za mříže. Když to neuděláme teď, vrátí se a bude nás děsit příští měsíc, možná za rok nebo za deset let…“ Odmlčel se. „A co víc, vždycky bude představovat nebezpečí pro Violu – lady Maskeleneovou – kvůli tomu, co všechno ví.“

„Chápu.“

Ale Pendergast se stále díval na moře. Po chvíli promluvil velmi tichým hlasem. „Zítra to skončí, v Castel Fosco.“

73

BRYCE HARRIMAN SEDĚL ZA STARÝM STOLEM, DĚLAL SI POZNÁMKY v ostrém světle lucerny, reverend Buck seděl proti němu. Byla skoro půlnoc, ale vůbec se mu nechtělo spát. Předchozího dne napsal prvotřídní článek o zmařeném pokusu zatknout Bucka. Sestavil ho dohromady z výpovědí půl tuctu svědků a bylo to velmi pikantní: naparující se policejní kapitán přišel zatknout Bucka, zpanikařil a nechal všechno na kolegyni, a ta musela všechno urovnat. Skvělý materiál. Z dlouhodobého hlediska se může proměnit i v něco mnohem většího než jenom skvělý materiál: pomalu už začíná šlapat na paty pátračům z Timesů a při pohovoru, kdy se zajímal o práci v jejich novinách, mu zástupci listu připadali velmi vstřícní. Tenhle nový článek bude pro něj snadný výdělek. A díky Buckovi byl jediným novinářem, který měl povolen vstup do stanového městečka. Když se teď zveřejní tenhle druhý materiál, bezprostředně po tom předchozím, bude skórovat dvojnásobně. A přijde i zítra, jen tak pro případ, že by došlo k nějaké rozhodující akci.

Soudě podle nálady v táboře to bude asi pěkný zmatek. Od toho zhudlařeného pokusu o zatčení byli všichni napjatí, agresivní, jako by měl zanedlouho vybuchnout soudek střelného prachu. Dokonce o půlnoci byli vzhůru všichni z tábora, víc lidí než předešlého dne, kdy došlo k tomu nepodařenému vpádu na tohle území. Modlitby a diskuse na různých shromážděních zněly pronikavě do temnoty. Spousta děcek, kterých si všiml během své první návštěvy, byla pryč – jedna nebo dvě noci spánku na tvrdé zemi, bez napojení na internet a bez kabelové televize je přiměly odcupitat pěkně zpátky domů na pohodlná předměstí. Zůstalo tam zdravé jádro, skuteční nadšenci. A o ty nebyla nouze: stále tam byly nejméně tři stovky stanů.

Buck sám byl jiný. Ta tam byla jiskřička nejistoty, slabá aura překvapení a údivu, kterou měl dřív. Teď se zdál téměř neskutečně klidný a sebejistý. Když se podíval na Harrimana, jako by se díval skrze něj do jiného světa.

„Takže, pane Harrimane,“ říkal, „máte to, pro co jste si přišel? Je skoro půlnoc a já obvykle před spaním ještě hovořím k lidem.“

„Ještě jednu otázku. Co myslíte, že se stane? Jistě si uvědomujete, že Newyorský policejní sbor to jen tak nevzdá.“

Napůl očekával, že taková otázka s Buckem trochu zamává, ale místo toho se zdálo, že se ten muž ponořil ještě hlouběji do jistého smíření. „Co se má stát, to se stane.“

„Možná to nebude nic pěkného. Jste připraven?“

„Ne, hezké to nebude a ano, jsem připravený.“

„Říkáte to, skoro jako byste předem věděl, co se stane.“ Buck se zasvěceně usmál, ale neřekl nic. „Nejste znepokojený?“ ptal se Harriman tvrdošíjně dál. Znovu ten nevyzpytatelný úsměv. Sakra, jak se dá v článku citovat úsměv! „Možná dojde na slzný plyn, policajti na vás vytáhnou obušky. Už žádná legrace a hraní.“

„Vkládám svou víru v Boha, pane Harrimane. Vy jste věřící?“

Je čas to zabalit.

„Díky, reverende, moc jste mi pomohl,“ Harriman vstal.

„A díky i vám, pane Harrimane. Nechcete se ještě chvilku zdržet a vyslechnout si mé poselství lidem? Jak říkáte, něco se stane. A z toho důvodu bude moje kázání dnes večer poněkud odlišné.“

Reportér zaváhal. Musí vstávat v pět ráno a jít na věc. Byl si naprosto jistý, že policie na to skočí zítra, možná začnou hodně brzy. „O čem je?“

„O pekle.“

„V takovém případě zůstanu.“

Buck vstal a dal znamení svým mužům, ti přišli, pomohli mu obléci si jednoduchý hábit a potom ho vyprovodili ze stanu. Harriman šel hned za nimi, vyndal z kapsy diktafon, snažil se nevnímat zápach, který se linul po celém táboře. Věděl, že míří k velkému ledovcovému kameni, který vystupuje ze země západně od stanového městečka a kterému se teď všeobecně říká „kámen kázání“.

Shon v táboře ustal, když Buck obešel velký balvan, vystoupal na travnatý pahorek zezadu a nakonec se znovu objevil na převislé skále. Pomalu zvedl ruce. Harriman sledoval stovky lidí, které se kolem něj kupily v temnotě.

„Moji přátelé,“ začal. „Přeji vám dobrý večer. Znovu vám děkuji, že jste se ke mně připojili při tomto duchovním hledání. Je mým zvykem při těchto večerních promluvách pohovořit k vám o něm: vysvětlit, proč jsme zde a co musíme udělat. Ale dnes bude jiné téma.

Bratři a sestry, brzy se ocitnete tváří v tvář zkoušce. Veliké zkoušce. Včera jsme zde dosáhli pozoruhodného vítězství, díky Bohu za to. Ale agenti temnoty se lehko nevzdávají. Proto musíte být silní a přijmout vůli boží.“

Harriman poslouchal, diktafon držel ve výšce, překvapil ho Buckův tón i chování. Mluvil klidným hlasem, ale zvonil železným přesvědčením, jaké od něj nikdy předtím neslyšel, dokonce ani při prvním kázání před domem, v němž bydlel Cutforth. Buck měl ve svých jasných očích podivný výraz: očekávání smíšené s téměř stoickou rezignovaností.

„Mluvil jsem k vám mnohokrát o tom, proč jsme sem přišli, čeho chceme dosáhnout. A nyní, v předvečer vaší zkoušky, která předčí všechny ostatní, musím věnovat pár chvil, abych vám připomněl, proti čemu stojíme a kdo je náš nepřítel. Pamatujte na má slova, i když už nebudu mezi vámi.“

Předvečer vaši zkoušky. Kdo je náš nepřítel. Už nebudu mezi vámi. Od posledního setkání v Buckově stanu začal Harriman číst bibli – jen trochu – a slova Ježíšova mu teď vytanula na mysli: Kam já jdu, tam mne nyní následovat nemůžeš, budeš mne však následovat později.

„Proč, moji přátelé a bratři, byli naši středověcí předci – jinak prostoduší a nevzdělaní lidé – mnohem bohabojnější než lidé dnes? Avšak již při vyslovení této otázky odpovídám. Protože se Boha báli. Věděli, jaká odměna čeká ty, kdo se dostanou do nebe. A také věděli, co čeká hříšníky, bezbožníky, líné a nevěřící.

Chyba není jen na straně lidí. Dnes je větší chyba dokonce na straně duchovních. Učinili přijatelným slovo boží, zlehčili jeho varování, řekli svým stádečkům, že peklo je jenom metafora či starobylý pojem bez reálné podstaty. Boží láska je velkorysá a shovívavá, říkají nám. Ukolébávají svá stádečka do falešného pocitu bezpečí. Jako by křest tady, několik dobrých skutků tam, jedno nebo dvě přijímání byly vstupenkou do nebe. To je tragická chyba, moji přátelé.“

Buck se odmlčel a rozhlédl se po napjatém davu.

„Boží láska je přísná. V tomto městě, jako ve všech velkých městech, denně umírají lidé. Umírají po stovkách. A kdy, co myslíte, si všechny ty ubohé duše začnou uvědomovat skutečný osud, který je jim uchystán? A kdy jim spadnou klapky z očí a oni pochopí, že celý jejich život byl jen lež – že ho strávili tím, že před světlem utíkali stále hlouběji do temnoty – a že je teď čekají jen nepředstavitelná muka? Není možné vědět to s jistotou. Ale já věřím, že to alespoň někteří lidé zahlédnou ve své poslední chvíli. Věřím, že tito lidé mají plíživý pocit, že něco je hodně špatně: něco mnohem, mnohem horšího než samotný akt umírání. V těch posledních okamžicích, kdy se duše pomalu odděluje od těla, se konstrukce každodenní reality rozpadá. A najednou vidí tu prázdnotu. Potom přicházejí strašlivé útrapy, zdrcující strach, stále větší horko. Nemohou křičet, nemohou uprchnout. Není to žádný záchvat zděšení, který přejde, tohle je předzvěst budoucnosti. Je to krok na první stupeň dlouhého schodiště do pekel.

A jak vypadá peklo? Našim předkům říkali, že je to hořící ohnivé jezero pekelné síry, v němž se bude člověk nekonečně dlouho topit. Strašlivá výheň, jejíž plameny nepřinášejí světlo, pouze temnotu. A v těch prostších časech takovýhle popis stačil.“

Znovu se odmlčel a rozhlédl se, několika lidem se podíval přímo do očí. „Dávejte pozor, jsem přesvědčený, že pro někoho tohle peklo skutečně je. Ale není to jediné peklo. Existuje nespočet pekel, moji bratři a sestry. Existuje peklo pro každého z nás. Lucifera možná nelze srovnávat s naším Bohem. A přece byl velmi mocný anděl a jako takový má moc, která daleko přesahuje naše ubohé chápání.

Jedno si musíte pamatovat, a pamatujte si to stále: Lucifer, ďábel, byl z nebes vyhnán, protože ovládl závist a zlo. Ve své nesmiřitelné žárlivosti, neuhasitelné žízni po pomstě nás teď používá jako rukojmí. Stejně jako zavržené dítě nenávidí protěžovaného rivala, on nás nenávidí za to, čím jsme: milované děti boží. A kdo z nás může doufat, že pochopí hloubku jeho bezedné zlosti? Každý člověk, který se mu zaprodá, každá duše, kterou si vezme, je pro něj vítězství: pěst, jíž hrozí Bohu.

Zná slabosti každého z nás, zná naše drobné touhy, ví, co probudí naši marnivost nebo nenasytnost nebo neodolatelnou touhu či krutost. Nemáme před ním žádná tajemství. Přichystal pokušení pro každého z nás, pokryl naši cestu spoustou všeho možného, aby nás vlákal do temnoty. A jakmile úspěšně naláká duši do svého království – jakmile znovu vyhraje –, myslíte si, že Satan bude spokojený, když ponechá tu duši prostě jenom v pekle jako takovém? Znovu se zamyslete, moji přátelé: myslete. Ten, kdo zná všechny naše slabosti, zná také naše obavy. Dokonce i ty, o nichž sami nevíme. A aby dosáhl svého vítězství, aby přivodil své oběti maximální utrpení, připraví každému jeho vlastní peklo tak, aby bylo nanejvýš nesnesitelné pro každého jednotlivce. A nejhorší ze všeho je, že to peklo bude trvat věčně. Navždycky. Navždycky. Pro někoho to může být hořící ohnivé jezero, pro jiné to může být věčnost, kdy zůstane zatlučený hřebíky v černé rakvi, bez hnutí, bez světla, bez mluvení, šílenství se zdvojnásobí a zčtyřnásobí za dlouhé a dlouhé věky. Pro jiné to může znamenat řekněme nedostatek vzduchu. Představte si to na chvíli, přátelé moji. Představte si, že zadržíte dech na dvě minuty, možná na tři. Představte si tu zoufalou potřebu kyslíku, strašlivé mučení. A přece v pekle není úleva, nemůžete se nadýchnout dobrého sladkého vzduchu. Není tam ani prázdnota zapomnění. Je tam pouze okamžik maximální agónie, která trvá navždycky.“

Maximální agónie, která trvá navždycky. Proti své vůli se v teplé noci zachvěl.

„Další pekla nemusí být tak patrná. Představte si člověka, který se vždycky bál, že se zblázní, a ten to prožívá desetiletí nebo dokonce staletí. A potom začne všechno znovu. A znovu. Nebo si představte bezmezně milující matku, která se musí dívat – znovu a znovu a znovu –, jak je po její smrti její vlastní dítě čím dál chudší a zanedbanější, propadlo drogám, depresím, týrání a smrti.“

Tady přestal a vystoupil na samotný vrcholek kamene.

„Zamyslete se nad tím, jaké úplně nejhorší peklo pro sebe si dokážete představit. A potom si uvědomte, že Satan, který vás zná lépe než vy sami, by vám mohl připravit něco ještě mnohem horšího. A on to udělá. Už to udělal. V předtuše. Protože na svou krutou duši má jenom jeden balzám: zoufalství, zoufalé prosby, pláč a utrpení svých obětí.“

Buck se znovu odmlčel. Zhluboka se nadechl, ještě jednou. Potom, ještě tišším hlasem pokračoval.

„Řekl jsem, že existuje peklo pro nás pro všechny. To peklo je tady, čeká na každého z vás. Satan to zařídil tak, abyste své peklo našli velmi snadno, přímo do něj vede široká a pohodlná cesta. Pro nás je mnohem, mnohem snazší nechat se unášet proudem, jít bez rozmyšlení po té široké, příjemné avenue, mnohem jednodušší než hledat hrbolatou, ukrytou odbočku, která vede do nebes. Musíme bojovat proti lákadlu snadné cesty. Je to boj, přátelé moji, boj na smrt. Protože je to jediný způsob – jediný způsob –, jak najdeme tu těžkou cestu do nebe. A vás žádám, abyste si to pamatovali při zkouškách, které nás všechny čekají.“

Potom se otočil, sestoupil a zmizel všem z očí.

74

KDYŽ D’AGOSTA VEŠEL DO PENDERGASTOVA HOTELOVÉHO APARTMÁ, našel ho u snídaně. Na stole byly různé druhy ovoce, rohlíky a nevyhnutelné espreso, před kterým zjevně nebylo úniku. Pendergast uďobával sousta ztracených vajec a četl něco, co se podobalo dokumentům poslaným faxem. Na malou chvíli si D’Agosta vzpomněl, jak spolu jedli v Southamptonu, kdy tenhle případ byl úplně čerstvý. Připadalo mu to už strašně dávno.

„Á, Vincente,“ řekl Pendergast. „Pojďte dál. Chtěl byste něco k jídlu? Můžete si objednat.“

„Ne, děkuji.“ I když ráno bylo krásné a slunce zalévalo celý pokoj, D’Agosta cítil, jako by nad nimi oběma visel hrozivý mrak. „Překvapuje mě, že máte chuť k jídlu.“

„Je důležité, abych se teď občerstvil. Nevím, za jak dlouho se budu moci zase najíst. Ale to by vám nemělo bránit ve snídani: pojďte, vezměte si croissant. Tyhle alsaské švestkové zavařeniny z Fauchonu jsou výborné.“ Odložil faxy stranou a vzal si La Nazione.

„Co jste to četl předtím?“

„Nějaké faxy od Constance. Budu potřebovat veškerou, ehm, munici, kterou mohu sehnat, kvůli tomu, co přijde. Ona mi hodně pomohla.“

D’Agosta přešel dopředu. „Jdu s vámi,“ řekl vážně. „Chci to vyřídit tady a hned, abych předešel pozdějším otázkám.“

Pendergast odložil noviny. „Předpokládal jsem, že s tímhle přijdete. Dovolte mi jen připomenout, že pozvánka platila jen pro mě.“

„Pochybuji, že ten hrabě s velikým zadkem bude něco namítat.“

„Nejspíš máte pravdu.“

„Prošel jsem tím vším, nejednou mě postřelili, přišel jsem o kousek prstu, skoro mě shodili z útesu, skoro jsem sjel z útesu.“

„Zase máte pravdu.“

„Tak nečekejte, že strávím večer na kulečníku s chlazeným pivem, zatímco vy budete ve Foscově brlohu.“

Pendergast se slabě usmál. „Ještě musím vyřídit jednu záležitost, než odjedeme z Florencie. Tak to pojďte probrat.“ A znovu zvedl noviny.

O dvě hodiny později jejich auto zastavilo v úzké ulici ve Florencii, před rozlehlou, strohou budovou z hrubě opracovaného kamene.

„Palazzo Maffei,“ řekl Pendergast zpoza volantu. „Mohl byste na mě laskavě chvíli počkat? Nebude to trvat dlouho.“ Vystoupil z vozu a přistoupil k mosazné tabulce se zvonky, přečetl si jména a jedno tlačítko stiskl. Za chvíli se ozval tlumený hlas ze skřípavého domácího telefonu. Pendergast odpověděl. Potom se velké dveře s bzučením otevřely a on zmizel uvnitř.

D’Agosta se díval, byl zvědavý. Pochytil z italštiny dost na to, aby věděl, že to, co řekl Pendergast do domácího telefonu, neznělo úplně normálně. Popravdě řečeno, znělo to spíš latinsky.

Vystoupil z auta, přešel přes úzkou ulici a podíval se na zvonky. Ten, který stiskl Pendergast, byl označený prostě: Corso Maffei. To D’Agostovi nic neříkalo. Vrátil se do půjčeného auta.

Za deset minut se Pendergast vynořil z budovy a sedl za volant.

„K čemu to bylo dobré?“ zeptal se D’Agosta.

„Pojistka,“ odpověděl Pendergast. Potom se otočil a napjatě se podíval na D’Agostu. „Šance na úspěch při tomto riskantním činu není o moc vyšší než padesát na padesát. Musím to udělat. Vy ne. Já osobně bych byl raději, kdybyste se mnou nešel.“

„V žádném případě. Jsme tu spolu.“

„Jak vidím, jste rozhodnutý. Ale dovolte, abych vám připomněl, Vincente, že máte syna a to, co se ukazuje jako výborné vyhlídky na pracovní postup a šťastný život.“

„Řekl jsem, že v tomhle jedeme spolu.“

Pendergast se usmál a vzal ho za paži – podivně srdečné gesto od muže, který sotva kdy dal najevo cit. „Věděl jsem, že tak odpovíte, Vincente, a jsem tomu rád. Naučil jsem se spoléhat na váš zdravý úsudek, vyrovnanost a střelecké kvality, kromě jiných vynikajících vlastností.“

D’Agosta se cítil nevysvětlitelně v rozpacích a zamumlal něco v odpověď.

„Během odpoledne bychom měli dorazit na zámek. Budu vás informovat cestou.“

Silnice vedla na jih z Florencie do Chianti, vinula se nejkrásnější krajinou, jakou kdy D’Agosta viděl: na kopcích se táhly pruhy vinohradů, které v podzimních barvách žloutly, a světle šedozelené olivové háje, pohádkové zámky a oslnivé renesanční vily byly roztroušené na kopcích a hřebenech. Vzadu se vynořilo lesnaté pohoří, tu a tam byl vidět ponurý klášter nebo stará zvonice.

Silnice volně opisovala hřbety nad řekou Greve. Když projížděli přes Passo dei Pecorai, hluboko pod nimi se vynořilo město Greve, rozkládalo se v údolí podél řeky. Když projeli další zatáčku, Pendergast ukázal prstem na své postranní okénko. „Castel Fosco,“ řekl.

Stál na osamělé skále vysoko v pohoří Chianti. Z této vzdálenosti se D’Agostovi zdálo, že je to jedna masivní věž s cimbuřím, časem omšelá, která se tyčí nad lesem. Cesta se stočila, vedla dolů, takže se jim hrad ztratil z očí. Po chvíli Pendergast odbočil z hlavní silnice a pokračoval spletí zátočin do stále menších uliček, až přijeli k mechem obrostlé stěně s železnou bránou. Na mramorové destičce vedle ní bylo napsáno Castel Fosco. Otevřená brána byla poničená a zrezivělá a zdálo se, že byla nakřivo zasazená od začátku. Stará udusaná cesta vedla od vrať přes vinohrady, prudce stoupala a ztrácela se za vrcholem kopce.

Když jeli do kopce, Pendergast ukázal na terasovité vinice a hájky, které lemovaly cestu. „Zjevně bohatá usedlost a jedna z největších v Chianti.“

D’Agosta neřekl nic. Každý metr, kterým se nořili do panství hraběte, jako by v něm prohluboval tísnivý pocit.

Cesta dostoupila na hřbet a hrad se znovu objevil, teď již mnohem blíž: obrovská kamenná pevnost usazená na skalním útesu horského svahu. K jedné straně pevnosti byla později přistavěna půvabná renesanční vila se světle žlutým štukovým exteriérem a střechami z červených tašek. Ta přístavba byla také hodně stará. Řady vznosných oken ostře kontrastovaly s ponurými, masivními liniemi ústřední pevnosti.

Celá stavba byla obklopena dvojitou stěnou. Vnější byla skoro celá pobořená, se spoustou děr po vypadaných kamenech, s pobořenými věžemi a rozpadajícím se cimbuřím. Vnitřní stěna byla mnohem lépe udržovaná a plnila funkci opěrné zdi hradu samotného, jeho obrovské valy ohraničovaly rovnou plochu kolem fasády. Za hradem stoupaly svahy dalších tři sta metrů do divokého, zalesněného amfiteátru, zubaté vrcholky vytvářely pilovité, půlkruhové ostří proti obloze.

„Přes pět tisíc akrů,“ řekl Pendergast. „Domnívám se, že se datuje z doby před více než tisíciletím.“

Ale D’Agosta neodpovídal. Pohled na ten hrad ho zasáhl víc, než si byl ochoten přiznat. Tísnivý pocit v něm narůstal. Zdálo se šílené takhle vejít do jámy lvové. Ale naučil se Pendergastovi bezvýhradně věřit. Ten člověk nikdy nedělá nic bezdůvodně. Přelstil odstřelovače. Zachránil je oba před smrtí z rukou Bullardových mužů. Zachránil jim život mnohokrát předtím, při vyšetřování jiných případů. Pendergastův plán – ať je jakýkoli – prostě vyjde. Samozřejmě že všechno vyjde.

75

AUTO PROJELO POSLEDNÍ ZATÁČKOU A MINULO POBOŘENOU VNĚJŠÍ BRÁNU. Hrad se tyčil nad nimi v přísné a nezměrné majestátnosti. Pokračovali dál po cestě lemované cypřiši s masivními žebrovanými kmeny a zastavili na parkovišti těsně před vnitřní spojovací zdí. D’Agosta se na tu zeď díval okénkem spolujezdce s nepěknou předtuchou. Hrad čněl do výšky šest metrů nad jejich hlavami, jeho šikmé opěrné pilíře byly postříkané vápnem, pokryté mechem a porostlé netíkem. V této vnitřní stěně nebyla žádná brána, jen dvoukřídlé dřevěné opásané dveře s hroty nahoře na vrcholku širokého kamenného schodiště.

Když vystoupili z auta, ozvalo se hučení a po něm hluboké škrabání a dveře se na neviditelný pokyn otevřely.

Vystoupili po schodech a prošli masivními dveřmi do toho, co jim připadalo jako úplně jiný svět. Pěkně sestřihaný trávník vnitřního dvora ubíhal stovky metrů až ke krajům samotného hradu. Na jedné straně trávníku bylo velké kruhové jezírko se sochou Neptuna obkročmo sedícího na mořské obludě, obklopené starou mramorovou balustrádou. Po pravé straně stála malá kaple s kupolí s taškovou střechou. Za ní byla další balustráda nad malou zahradou, která ubíhala dolů z kopce a najednou končila u opevněné vnitřní stěny.

Ozval se další škrabavý zvuk a půda se zatřásla; D’Agosta se otočil a uviděl velké dřevěné dveře, jak se za nimi s duněním zavírají.

„Nevadí,“ zamumlal Pendergast. „Přípravy byly provedeny.“

D’Agosta upřímně doufal, že ví, o čem mluví. „Kde je Fosco?“ zeptal se.

„Nepochybuji o tom, že se s ním už hodně brzy setkáme.“

Přešli trávník a přistoupili k hlavnímu vchodu do masivní pevnosti. Ten se se skřípotem železa otevřel. Tam stál Fosco oblečený do elegantního obleku v barvě holubí šedi, delší vlasy měl sčesané dozadu, hladký bílý obličej zmuchlaný do úsměvu. Jako vždycky měl na rukou kozinkové rukavice.

„Můj drahý Pendergaste, vítám vás ve svém skromném příbytku. A je tu i seržant D’Agosta? Je od vás moc hezké, že se připojíte k naší malé společnosti.“

Natáhl ruku. Pendergast si jí nevšímal.

Hrabě nechal ruku klesnout, úsměv se nezměnil. „Škoda. Doufal jsem, že naši záležitost dokážeme vyřídit ve vší zdvořilosti, jako gentlemani.“

„Bydlí tu nějaký gentleman? Rád bych se s ním seznámil.“

Fosco nesouhlasně mlaskl. „Takhle se jedná s mužem v jeho vlastním domě?“

„Jedná se snad s mužem v jeho vlastním domě tak, že ho upálíte?“

Po Foscově obličeji přejel výraz nechuti. „Tak vy chcete rovnou přejít k našemu jednání? Ale na to bude čas, na to bude čas. Pojďte dál.“

Hrabě ustoupil stranou a oni vešli dlouhým klenutým průjezdem do velké hradní haly. Vypadalo to jinak, než D’Agosta očekával. Po třech stranách byla ladná lodžie se sloupy a římskými oblouky.

„Všimněte si Della Robbia tondi,“ řekl Fosco a pokynul na malovanou terakotovou výzdobu na stěnách nad oblouky. „Ale určitě jste po takové cestě unavení. Odvedu vás do vašich pokojů, abyste se mohli osvěžit.“

„Do našich pokojů?“ zeptal se Pendergast. „My tu strávíme noc?“

„Přirozeně.“

„Podle mého názoru to nebude nutné a ani možné.“

„Ale já na tom musím trvat.“ Hrabě se otočil a uchopil železný prstenec na otevřených hradních dveřích, které s duněním zavřel. Rozmáchlým dramatickým gestem vyndal z kapsy obrovský klíč a zamkl. Potom otevřel dřevěnou skříňku na vedlejší stěně. Uvnitř D’Agosta viděl panel s tlačítky, elektronické vybavení působilo v těch starých zdech velmi nepatřičně. Hrabě navolil na panelu spoustu čísel. V odpověď se ozvalo cvaknutí a shora spadla masivní železná mříž, zasunula se do těžké železné konzoly a zahradila dveře.

„Teď jsme ochráněni před neoprávněným vpádem,“ řekl Fosco. „Nebo když už o tom mluvím, před neoprávněným únikem.“

Pendergast neodpověděl. Hrabě se otočil, svým podivným lehkým krokem je vedl přes halu a do dlouhé chladné kamenné galerie. Portréty, většinou zčernalé věkem, lemovaly obě stěny, společně s postaveným prorezlým brněním, oštěpy, kopími, bodci, palcáty a dalšími středověkými zbraněmi.

„To brnění nemá žádnou hodnotu, je to replika z osmnáctého století. Na obrazech jsou portréty mých předků, samozřejmě. Čas je poněkud zatemnil – naštěstí – hrabata z rodu Fosců nejsou žádní krasavci. Toto panství vlastníme od dvanáctého století, kdy jej můj urozený předek Giovan de Ardaz násilím vyrval langobardskému rytíři. Rodina si sama udělila titul ‚kavalír‘ a do erbu si dala draka ve skoku. Široký pruh zprava nahoře doleva dolů je znakem levobočka. V době velkých vévodů z nás udělali hrabata svaté Říše římské prostřednictvím samotné manželky kurfiřta, palatýna. Vždycky jsme tu žili v tichosti, starali jsme se o vinice a olivové háje, nikdy jsme se nemíchali do politiky, ani jsme neusilovali o žádný úřad. My Florenťané máme takové pořekadlo: Hřebík, který vyčnívá, je třeba zatlouct. Rod Foscových nevyčníval, takže jsme nikdy nepocítili ránu kladivem v průběhu mnoha politických změn.“

„A přece se vám, pane hrabě, podařilo za posledních deset měsíců vyčnívat hodně výrazně,“ odpověděl Pendergast.

„Žel bohu, a do značné míry proti mé vůli. To bylo jenom proto, abych získal zpátky to, co nám poprávu náleželo. Ale podrobněji si o tom popovídáme u večeře.“

Vyšli z galerie a potom pokračovali krásným přijímacím pokojem s okny vsazenými do olova a stěnami pokrytými tapiseriemi. Fosco ukázal na velké obrazy s krajinami. „Hobbema a van Ruisdael.“

Za přijímacím pokojem byla řada půvabně zařízených a osvětlených komnat, nakonec se ale charakter místností náhle výrazně změnil. „Teď vcházíme do Longobardské původní části hradu,“ řekl Fosco. „Pochází z devátého století.“

Místnosti tady byly malé a téměř bez oken, světlo sem pronikalo jen úzkými čtvercovými otvory vysoko ve stěnách. Místnosti byly holé a měly kalcinované stěny.

„Pro tyto ponuré staré místnosti nemám žádné využití,“ řekl hrabě, když tudy procházeli. „Je tu vždycky vlhko a chladno. Pod nimi je ale několik úrovní sklepů, tunelů a druhých suterénů, což je nanejvýš užitečné pro výrobu vína, balzamikového octa a prosciutto di Cinghiale. Zde na panství lovíme své vlastní divočáky. Tunely, které jsou úplně nejníž, do skály vytesali Etruskové před třemi tisíci let.“

Přišli k těžkým železným dveřím zasazeným do ještě těžší kamenné zdi. D’Agosta si všiml, že hlouběji v hradu se na kamenech sráží vlhkost do drobných kapiček.

„Pevnost,“ řekl Fosco, když dalším klíčem odemykal dveře.

Hned za nimi bylo široké kruhové schodiště bez oken, které šroubovitě vystupovalo z hloubky a nad jejich hlavami se točilo tak vysoko, že nedohlédli na jeho konec. Fosco z nástěnného svícnu vyndal svítilnu na baterky, zapnul ji a vedl je vzhůru po schodech. Po pěti nebo šesti otočkách se zastavili na malém odpočívadle s jednoduchými dveřmi. Fosco je odemkl dalším klíčem a uvedl je do prostoru, který připomínal malý byt vybavený ve stylu staré hradní pevnosti, z malých okének bylo hodně hluboko vidět údolí řeky Greve a vlnité kopce ubíhající směrem ke Florencii. V kamenném krbu plápolal oheň a terakotovou podlahu pokrývaly perské běhouny. Před krbem bylo pohodlné sezení, na jedné straně stál stůl s dobrým výběrem vín a likérů a protější stěnu pokrývaly police s knížkami.

„Eccoci qua! Věřím, že komnaty budou pro vás pohodlné. Na každé straně jsou dvě malé ložnice. Výhled je osvěžující, nemyslíte? Znepokojuje mě, že s sebou nemáte žádná zavazadla. Budu muset Pinkettsovi říci, aby vám opatřil všechno, co potřebujete – žiletky, župany, pantofle, noční košile.“

„Velmi pochybuji, že tu zůstaneme na noc.“

„A já zase velmi pochybuji, že odtud odejdete.“ Hrabě se usmál. „Jíme později, v kontinentálním stylu. V devět.“

Uklonil se, vycouval ze dveří, bouchl s nimi, až dutě zaduněly. S usedajícím srdcem D’Agosta poslouchal harašení klíče v zámku a potom kroky hraběte, který rychle scházel ze schodů.

76

SHROMAŽDIŠTĚ PRO POSTUP NA BUCKOVO TÁBORIŠTĚ BYLO NA PARKOVIŠTI za arzenálem, mimo dohled ze stanového městečka. Komisař Rocker povolal tři přepadové oddíly Newyorského policejního sboru a tým jednotky zvláštního nasazení, dva vyjednavače s únosci, jízdní policii, dvě mobilní velitelské jednotky a spoustu řadových policistů s helmami a neprůstřelnými vestami, aby zatýkání proběhlo úspěšně. Byly tam také hasičské vozy, sanitky a antony, vše v diskrétní vzdálenosti na 67. ulici.

Haywardová stála na severním okraji tábořiště, naposledy si zkontrolovala rádio a zbraň. Dav uniformovaných policistů, který se promenoval kolem s obušky a štíty, byl obrovský. Navíc přijeli různí operační specialisté, kterým z uší visely dráty, a dokonce i několik důvěrných informátorů převlečených za obyvatele stanového městečka. Chápala důvod pro tak neobvykle přísná opatření: pokud se dovnitř vchází s přesilou, v devíti případech z deseti se protivník vzdá. Nejhorší, co se může stát, je dovolit protivníkovi, aby si myslel, že pokud se postaví na odpor, má šanci.

Jenže tihle lidé si mysleli, že za nimi stojí Bůh. Tohle nejsou stávkující řidiči autobusů nebo státní zaměstnanci s partnery a dětmi, kteří postaví dvě auta napříč silnice. Tohle byli skuteční věřící. Nedalo se předvídat, jak se zachovají. Její přístup dával větší smysl.

Nebo ne?

Rocker se vynořil z davu, přešel k ní a položil jí ruku na rameno. „Připravena?“

Přikývla.

Otcovsky ji poplácal. „Když půjde do tuhého, zavolejte rádiem. Hned se přesuneme na místo.“ Podíval se na spoustu mužů a vybavení za nimi. „Pevně doufám, že nic z toho nebude zapotřebí.“

„Já taky.“

U jedné mobilní velitelské jednotky uviděla Wentwortha, z ucha mu visel drát, mluvil a živě gestikuloval. Hrál si na policistu, užíval si to. Podíval se jejím směrem a ona se odvrátila. Bylo by pokořující nezvládnout to. A nejen pokořující, vážně by to ohrozilo její kariéru. Wentworth už předpověděl neúspěch a jen díky Rockerově podpoře byla tahle její mise schválena. Poněkolikáté od poslední schůzky si kladla otázku, proč tolik riskuje vlastní kůži. Tohle není způsob jak povýšit. Kolikrát už viděla lidi, co se jenom nechali unášet proudem? D’Agostův přístup na ni padá jako stín.

„Připravena?“

Přikývla.

Rocker ji pustil. „Tak jděte na to, kapitáne.“

Ještě jednou se ohlédla na bezpečné zázemí shromaždiště. Potom se vydala po cestě, která se stáčela na sever kolem zbrojnice, vyndala odznak z kapsy a připjala si ho na sako.

Za několik minut se ukázaly první stany roztroušené na okraji tábora. Zvolnila, pomalu si zvykala na dav. Bylo poledne a všude se pohybovala spousta lidí. Vzduchem se vznášela vůně smažené slaniny. Když se přiblížila k první řadě stanů, lidé se zastavovali a upřeně na ni hleděli. Přátelsky je zdravila pokývnutím hlavy, ale dostávalo se jí jen nevraživých pohledů. Dav se zdál mnohem napjatější než v pátek – a to se dalo pochopit. Nebyli to hlupáci. Věděli, že neodejdou jen pod pohrůžkami. Čekali, jaké další prostředky proti nim policisté použijí. Potřebovala jen, aby pochopili, že ona není žádný takový prostředek.

Vešla do jedné klikaté uličky, cítila, jak se na ni všichni dívají, slyšela šeptané komentáře. Slova Satan a nečistá dolehla až k jejím uším. Udržovala si přátelský úsměv na tváři, nenucenou chůzi. Vzpomněla si na profesora sociální dynamiky, který dav přirovnal ke psu: když ukážete strach, kousne, když se dáte na útěk, bude vás pronásledovat.

Cestu znala a za necelou minutu se už blížila k Buckovu stanu. Seděl venku za stolem, četl knihu, byl do ní úplně zabraný. Najednou se před ní objevil tentýž nadmíru snaživý muž, který ji a Grablea oslovil před dvěma dny – Buck mu říkal Todd. Dav se pomalu srocoval. Nic ošklivého: jen zvědavý, tichý a nepřátelský dav.

„Už zase vy,“ řekl ten muž.

„Zase já,“ odpověděla Haywardová. „Přišla jsem si popovídat s reverendem.“

„Už jsou zase tady!“ křičel na ostatní, zastoupil jí cestu.

„Nejsou, přišla jsem sama.“

Mumlání davu sílilo jako elektrický šum. Ve vzduchu bylo najednou cítit napětí. Haywardová se ohlédla, překvapilo ji, nakolik ten dav narostl. Soustřeď se na Bucka. Ale ten dál četl u stolu, ignoroval ji. Z místa, kde stála, přečetla titul knížky: Foxova kniha mučedníků, edice Readers Digest.

Todd postoupil o kousek blíž, takže se už skoro – ne úplně – dotýkal jejího těla.

„Nemůžeme reverenda vyrušovat.“

Pocítila bodnutí čehosi nepříjemně podobného pochybnosti. Skutečně ten její plán vyjde? Nebo nakonec měl Wentworth pravdu?

Mluvila dost nahlas, aby ji Buck slyšel. „Přišla jsem si promluvit. Nemám žádný zatykač. Chci jenom mluvit s reverendem, jako člověk s člověkem.“

„Lhářko!“ vykřikl někdo z davu.

Musela projít kolem pobočníka, který jí stál v cestě. Udělala krok vpřed, lehce o něj zavadila.

„To je útok, policistko,“ řekl Todd.

„Jestli se mnou reverend nechce mluvit, ať mi to řekne sám. Ať se rozhodne sám.“

„Reverend si nepřál, aby ho někdo vyrušoval.“ Stále se dotýkali jeden druhého a Haywardové z toho naskočila husí kůže. Ale pocítila, že se malinko stáhl.

Nemýlila se. Todd ustoupil o krok dozadu, stále jí stál v cestě.

„Římanka!“ ozval se výkřik z davu.

Co to pořád mají s těmi římskými nesmysly? „Žádám vás jen o pět minut vašeho času, reverende,“ zvolala. „Pět minut.“

Konečně Buck odložil knížku s velikou rozvážností, vstal od stolu, nakonec zvedl hlavu a podíval se na ni. V okamžiku, kdy se jejich oči setkaly, pocítila mrazení. V pátek se zdál trochu nejistý v tom, co dělá, možná by se nechal přesvědčit. Ale dnes byl chladný, klidný, dával najevo maximální sebedůvěru, jakou u něj předtím neviděla. Jediná emoce, kterou v něm cítila, byl jen záblesk – snad zklamání. Polkla.

„Promiňte.“ Pokusila se obejít strážce.

Buck tomu muži pokynul a on ustoupil o krok stranou. Potom se na ni Buck podíval, ale tak, že si nebyla jistá, jestli ji vůbec vidí, nebo jestli hledí skrze ni.

„Reverende, Newyorský policejní sbor mě pověřil, abych vás a vaše stoupence požádala o jednu laskavost.“ Udržuj to jako neformální hovor, kterým ho nechceš zastrašit. To se naučila v kurzu vyjednávání. Ať mají pocit, že sami rozhodují.

Ale Buck na sobě vůbec nedal znát, že by ji slyšel.

Dav zlověstně utichl. Neotočila se, ale cítila, že teď už je obrovský – nepochybně přišla většina obyvatel tábora.

„Podívejte, reverende, máme problém. Vaši stoupenci ničí park, podupávají keře, likvidují trávu. Navíc používají tento prostor jako veřejné záchodky. Lidé z okolí si stěžují. Ohrožuje to zdraví, zejména vás všech.“

Odmlčela se, v duchu si říkala, jestli alespoň něco z jejích slov padne na úrodnou půdu.

„Reverende, mohl byste nám v tomhle pomoci?“

Čekala. Buck neříkal nic.

„Potřebuji vaši pomoc.“

V davu za sebou slyšela neklidné mumlání. Lidé se nahrnuli kolem Buckova stanu. Teď byla skutečně obklopená.

„Mám pro vás nabídku. Myslím, že je fér. Čestná.“

Zeptej se jakou, kruci. Nejdůležitější bylo přimět ho, aby mluvil, aby se ptal. Jenomže on neřekl ani slovo. Dál se na ni díval, díval se za ni. Kristepane, asi ho nějak špatně odhadla – nebo se od jejich posledního setkání něco změnilo. Nebyl to tentýž muž.

Poprvé ji napadlo, že by mohla docela reálně prohrát.

„Chcete vědět jakou?“

Žádná odpověď.

Odhodlaně pokračovala dál. „Především ohrožení zdraví. Nechceme, abyste vy nebo vaši stoupenci onemocněli. Bylo by vhodné, abyste jim dal den volno. To je všechno – jeden den. Nechte je odejít domů, ať se osprchují, dají si teplé jídlo. Na oplátku od nás dostanete povolení ke slavnostnímu průvodu, který vám umožní setkat se zcela legitimně s požehnáním města. Ne takhle, ničit park, obtěžovat rezidenty, vysloužit si neúctu celého města. Podívejte se, slyšela jsem vás hovořit. Vím, že jste slušný chlap, přímý. Máte tak šanci dát všechno do pořádku, získat si respekt – a nepřipravíte se o možnost šířit své myšlenky.“

Odmlčela se. Neříkej toho příliš. Nech ho, ať změní názor.

Všichni čekali, až reverend promluví. Všechno záviselo na Buckovi.

Nakonec se pohnul. Zamrkal, pomalu zdvihal ruku, skoro jako robot. Rozhostilo se ticho a napětí ještě vzrostlo. Haywardová slyšela čiřikání ptáků na stromech.

Ruka se pomalu zastavila, ukazovala na ni.

„Centurio,“ řekl hlasem velmi tichým, byl to spíše jen hlasitý šepot.

Jeho slova jako by upustila tlak z hrnce. „Centurio!“ vykřikl náhle dav. „Římský voják!“ Lidé v davu se začali strkat a blížili se.

Poprvé pocítila bodnutí strachu. Selhání už nabývalo reálných rozměrů, ale ve hře bylo víc než kariéra. Dav byl nebezpečně rozrušený.

„Reverende, pokud je vaše odpověď ne –“

Ale Buck se odvrátil a k jejímu naprostému zmatku vešel do svého stanu, zvedl dílec a zmizel v jeho útrobách. Další lidé se trousili na místo, kde před chvílí stál. Nechal ji napospas davu.

Otočila se k těm lidem tváří. Teď přišla chvíle rozpoutat peklo. „Tak dobře, lidičky, vím, kdy mám pochopit, že odpověď je záporná –“

„Zmlkni, Jidáši!“

Haywardová znovu viděla hole nad jejich hlavami. Udivovalo ji, jak hnusný může být dav, takhle se změnit za tak krátkou chvíli. Selhala, ostudně selhala. Není pochybnosti, má po kariéře. Skutečnou otázkou zůstávalo, jestli se odtud vůbec dostane celá.

„Odcházím,“ pronesla nahlas a pevně. „Odcházím a očekávám, že mě necháte odejít v míru. Jsem tu jako představitelka zákona.“

Pohnula se směrem ke stěně lidských těl, ale dav se nerozestoupil. Šla dál, čekala, doufala, že jí ustoupí. Ale neudělali to. Několik rukou ji pořádnou silou strčilo do zad.

„Přišla jsem v míru!“ řekla nahlas, snažila se ovládnout chvění hlasu. „A odcházím v míru!“ Postoupila o další krok k lidské stěně, ocitla se tváří v tvář Toddovi. Něčím nad hlavou hrozivě mával. Kamenem.

„Nedělejte žádné hlouposti,“ řekla mu.

Zdvihl ruku, jako by chtěl hodit. Okamžitě udělala krok k němu, dívala se mu do očí, jako se to dělá, když se setkáte s nebezpečným psem. Před rozvášněný dav vždycky vyjde ten nejbláznivější z nich. Stoupenci zůstali vzadu v naději, jak si užijí, až jejich protivník bude v koncích a zůstane naprosto bezmocný. Ale ti vepředu byli zabijáci.

Todd ustoupil o krok dozadu. „Jidášova děvko,“ řekl a mával výhružně kamenem.

Haywardová se snažila zachovat klid a v duchu si rychle promítla své možnosti. Když vytáhne zbraň, bude konec. Samozřejmě, výstřelem do vzduchu by se možná na chvíli stáhli, ale jakmile se vzpamatují, vrhnou se na ni – pak by musela střílet do davu. A potom by byla mrtvá. Mohla zavolat Rockerovi, ale než všechny zmobilizuje a dorazí až sem, potrvá to deset minut. To už dav bude hodně rozvášněný a okamžitě se postaví na odpor. Než by se dostali až k ní… Pane bože, neměla deset minut, neměla ani pět minut.

Jediný, kdo by dokázal tenhle dav zvládnout, byl Buck, a ten zalezl do svého stanu.

Ustoupila, pomalu opsala kruh. Dav byl tak hustý, že už neviděla ani jeho stan. A oni ji tlačili pryč od něj, jako by ho ten dav chtěl ušetřit nepříjemnosti, která za chvíli přijde. Ze všech stran se ozývaly posměšky a skandované výkřiky.

Zoufale pátrala v paměti po něčem užitečném z výcviku. Psychologie davu ji velmi zajímala, zejména po nepokojích ve Wisheru před několika lety. Problém byl v tom, že rozhněvaný dav se nechová jako normální člověk. Dav nereaguje na řeč těla. Dav poslouchá výlučně sebe sama, nikoho a nic jiného. S davem se nemůžete rozumně domluvit. Dav může s nadšením spáchat násilný čin, jehož by se za normálních okolností nedopustil ani jediný z těch, kdo tam jsou.

„Centurio!“ Todd postoupil o další krok dopředu, povzbuzený, dav za ním se semkl. Hystericky rozhněvaný. Neměli v úmyslu jí ublížit – měli v úmyslu ji zabít.

„Bucku!“ vykřikla, otočila se, ale bylo to beznadějné, nemohl ji slyšet přes posměšky z davu.

Znovu se k nim otočila tváří. „Vy si říkáte křesťané?“ ječela. „Podívejte se na sebe!“

Špatný tah. Ta slova jejich zlobu rozdmýchala ještě víc. Ale nic jiného jí už nezbývalo.

„Slyšeli jste někdy o nastavení druhé tváře? Miluj bližního svého –“

„Rouhačka!“ Todd zamával kamenem, dav jeho pohyb kopíroval.

Teď už se skutečně hodně bála. Ustoupila o krok, cítila, jak do ní zezadu strkají. Hlas jí selhal. „V bibli stojí –“

„Ona mluví neuctivě o bibli!“

„Slyšíte ji?“

„Umlčte ji!“

Slepá ulička. Haywardová věděla, že už nemá čas. Musela něco vymyslet, než začnou padat kameny. Až někdo hodí první, nepodaří se to zastavit, dokud nebude po všem.

Vyčerpala všechny své možnosti. Už nemohla dělat nic.

Nic. Vůbec nic.

77

ZA PĚT MINUT DEVĚT SE D’AGOSTA ODVRÁTIL OD OKNA A VIDĚL PENDERGASTA, jak se klidně zvedá z pohovky, kde ležel naprosto bez hnutí celou půlhodinu. Předtím agent dokázal odemknout dveře svým paklíčem, ale nevypadalo to, že by chtěl prozkoumat terén, a tak znovu zamkl a oba čekali.

„Dobře jste si odpočinul?“ Nechápal, jak Pendergast může v takovou chvíli spát. On sám byl tak napjatý, že nemohl ani oka zamhouřit.

„Já jsem neodpočíval, Vincente – přemýšlel jsem.“

„Jo. To já taky. Třeba jak se odtud dostaneme.“

„Určitě jste nepředpokládal, že jsem se rozhodl jít sem s vámi bez toho, že bych měl připravený plán úniku. A pokud můj plán nevyjde, věřím v improvizaci.“

„Improvizaci? To se mi zrovna moc nelíbí.“

„Tyhle staré hrady jsou samá díra. Tak či onak se odtud dostaneme s důkazem, který potřebujeme, a vrátíme se s posilami. Posilami, které přesvědčíme pouze důkazem. Jít sem, Vincente, byla naše jediná možnost – jedině že bychom to vzdali.“

„Ale o takové variantě já vůbec neuvažuju.“

„Ani já ne.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Otevřely se a stál tam Pinketts v livreji. D’Agosta pohnul rukou k pistoli.

Pinketts se lehce uklonil a řekl svou vznosnou angličtinou: „Podává se večeře.“

Šli za ním ze schodů a přes několik místností a chodeb do jídelního salotto. Bylo to veselé místo, vymalované žlutě, s vysokými klenutými stropy. Na stole bylo připravené stříbro a talíře, uprostřed naaranžované čerstvé růže. Prostřeno bylo pro tři.

Fosco stál na druhém konci místnosti, kde za roštem obrovského kamenného krbu zdobeného vytesaným erbem plápolal nízký oheň. Prudce se otočil, po jeho tlusté ruce rychle přeběhla malá bílá myška a utíkala po rukávu vzhůru.

„Vítám vás.“ Odložil myšku do malé drátěné pagody. „Pane Pendergaste, vy budete sedět tady, po mé pravici, pan D’Agosta po mé levici, když dovolíte.“

D’Agosta se posadil, posunul svou židli kousek od Fosca. Z hraběte měl pořád husí kůži, teď už sotva vydržel být s ním v jedné místnosti. Ten muž byl ďábel v lidské podobě.

„Trochu prosecca? Moje vlastní.“

Oba muži zavrtěli hlavami. Fosco pokrčil rameny. Pinketts mu nalil do sklenice bílé víno a hrabě ji zvedl do výšky.

„Na Stormcloud,“ řekl. „Škoda že si nemůžete připít. Dejte si tedy alespoň vodu.“

„Seržant D’Agosta i já jsme pro dnešní večer abstinenti,“ odpověděl Pendergast.

„Připravil jsem vynikající pokrm.“ Vypil sklenku a na jeho pokyn Pinketts přinesl talíř s hromadou něčeho, co D’Agostovi připadalo jako studený nářez.

„Mettati misii toscani,“ řekl Fosco. „Prosciutto z divočáka skoleného na panství. Zastřelil jsem ho sám. Nechcete kousek ochutnat? Finocchiona a soprassata, rovněž z panství.“

„Ne, díky.“

„Pane D’Agosto?“

D’Agosta neodpověděl.

„Škoda že nemáme po ruce trpaslíka, který by ochutnával jídlo. Tak strašně nerad jím sám.“

Pendergast se naklonil dopředu. „Nenecháme večeři stranou a nepůjdeme rovnou k věci? Seržant D’Agosta ani já tu nemůžeme zůstat na noc.“

„Ale já na tom trvám.“

„Vaše trvání pro mě neznamená vůbec nic. Odejdeme, kdy budeme chtít.“

„Abych pravdu řekl, neodejdete – dnes večer ani žádný jiný večer. Radím vám, abyste se najedli. Bude to vaše poslední jídlo. Nebojte se, není otrávené. Mám pro vás oba vymyšlený mnohem rafinovanější osud.“

Takovou zprávu přijali mlčky.

Pinketts přistoupil a nalil do sklenky červené víno. Hrabě ho roztočil ve sklence, ochutnal a přikývl. Potom se podíval na Pendergasta. „Kdy jste pochopil, že jsem to byl já?“

Pendergast odpověděl po chvilce, pomalu. „Našel jsem kousek koňské žíně na místě Bullardovy vraždy. Věděl jsem, že je z houslového smyčce. V tu chvíli jsem si vzpomněl na jméno Bullardova člunu: Stormcloud. Všechno do sebe zapadalo. Uvědomil jsem si i to, že tenhle případ byl jenom mrzkým pokusem o krádež, kvůli níž jste zabíjel a zastrašoval. Moje myšlenky se samozřejmě hned obrátily k vám – i když jsem byl už dlouho přesvědčený, že to všechno přesahuje Bullardovy možnosti.“

„Chytrý. Nečekal jsem, že si to dáte dohromady tak rychle – proto ten nepatřičný spěch s vraždou starého kněze. Lituju toho víc, než dokážu vyjádřit. Bylo to zbytečné, hloupé. Věc chvilkové paniky.“

„Zbytečné?“ odsekl D’Agosta. „Hloupé? Mluvíme tady o vraždě člověka.“

„Ušetřte mě morálních odsudků.“ Fosco upil víno, nabral si kousek prosciutta na vidličku, snědl ho a zase se mu vrátila dobrá nálada. Podíval se na Pendergasta. „Co se mě týče, pět minut poté, co jsme se seznámili, jsem věděl, že vy budete problém. Kdo by čekal, že muž jako vy bude tak trvat na prosazování zákona?“

Když marně čekal na odpověď, zvedl svou sklenici k dalšímu přípitku. „Od první chvíle, kdy jsem vás uviděl, mi bylo jasné, že vás budu muset zabít. A už jsme u toho.“

Upil, položil sklenku. „Doufal jsem, že ten idiot Bullard to dokáže. Ale selhal, jak jinak.“

„Vy jste ho k tomu ponoukal, přirozeně.“

„Řekněme, že v tom vyděšeném stavu byl velmi vnímavý na sugesci. A tak to teď zůstalo na mně. Ale nejdřív, nemáte dojem, že byste mi měl poblahopřát k perfektně provedenému plánu? Vzal jsem housle Bullardovi. A jak dobře víte, pane Pendergaste, nejsou žádní svědci ani hmatatelný důkaz, který by mě s těmi vraždami spojoval.“

„Máte housle. Kdysi je měl Bullard. To lze stanovit bez sebemenší pochybnosti.“

„Podle práva patří rodině Foscových. Stále mám doma účet podepsaný samým Antoniem Stradivarim a vlastnictví je mimo pochybnost. Až uplyne dost dlouhá doba od Bullardovy smrti, objeví se housle v Římě. Naplánoval jsem to do nejmenších podrobností. Vznesu svůj požadavek, zaplatím šťastnému obchodníkovi menší odměnu a nástroj získám naprosto čistě. Bullard nikomu neřekl, proč potřebuje odstranit housle ze své laboratoře, dokonce ani lidem ve své společnosti.“ Fosco se suše zasmál. „Takže sám vidíte, že neexistuje nic, pane Pendergaste, žádný důkaz proti mně. Ale na druhou stranu jsem v takových záležitostech byl vždycky dítě štěstěny.“ Ukousl chleba. „Například v jádru této záležitosti sehrála výjimečnou úlohu. Víte jakou?“

„Dokážu to odhadnout.“

„Třicátého prvního října v roce 1974, časně odpoledne, jsem cestou do knihovny Biblioteca Nazionale narazil na skupinu nezkušených amerických studentů. Znáte ten typ – zaplavují Florencii po celý rok. Bylo odpoledne, předvečer Všech svatých – pro ně Halloween, samozřejmě – a pili nadmíru. Já sám jsem byl mladý a nezkušený a zjistil jsem, že jsou tak překvapivě neotesaní, že mě pobavili. Tak jsme se dali do hovoru. V jedné chvíli jeden ze studentů – Jeremy Grove, abych byl přesný – měl náhlý záchvat zlosti kvůli náboženství, tvrdil, že Bůh je nesmysl pro prostoduché lidi a podobně. Taková naprostá arogance mi hodně vadila. Prohlásil jsem, že o existenci Boha mluvit nemohu, ale že vím jednu věc: že existuje ďábel.“

Fosco se tiše zasmál, jeho objemné břicho poskakovalo.

„Všichni existenci ďábla popírali. Řekl jsem, že mám kamarády, kteří fušují do okultismu, sbírají staré rukopisy a takové věci, a že já sám mám jeden starý pergamen s formulemi, jak vyvolat samotného Lucifera. Mohli bychom tu otázku vyřešit. Noc pro to byla perfektní, protože byl Halloween. Chtěli by to zkusit? Ale jistě, odpověděli. To je dokonalý nápad!“

Fosco se celý zachvěl rozrušením.

„Takže jste jim připravil představení.“

„Přesně tak. Pozval jsem je do svého hradu na půlnoční seanci a potom jsem hodně rychle všechno připravil. Byla to veliká legrace. Pinketts pomohl – a mimochodem, on vůbec není Angličan, ale sluha jménem Pinchetti, který je čirou náhodou šikovný lingvista a milovník intrik. Měli jsme jenom šest hodin, ale udělali jsme to docela dobře. Vždycky jsem byl všeuměl, stavěl jsem si strojky a všelijaká udělátka a náhodou jsem i tvůrce fuochi d’artificio – ohňostrojů. Tady je celá spousta tajných chodeb, propadla a skryté panely ve sklepích. A my jsme toho plně využili. To byla noc, na kterou se nezapomíná! Měl byste vidět jejich obličeje, když jsme pronášeli zaklínacíí formule a žádali Knížete temnot, aby jim přinesl velké bohatství, výměnou nabídli své duše, bodli se do prstu a podepsali smlouvu vlastní krví – hlavně když Pinketts uplatnil inscenační umění.“ Opřel se a burácel smíchy.

„Vy jste je vystrašil. Beckmanna jste vyděsil natolik, že mu to zničilo život.“

„Všechno to bylo z legrace. Pokud to otřáslo jejich dojemnými maličkými jistotami, tím líp. Oni šli svou cestou a já svou. A přichází náhoda tak úžasná, až mám pocit, že to musí být řízení osudu: po třiceti letech jsem ke své hrůze zjistil, že jeden z těch sosáků získal Stormcloud.“

„Jak jste se to dověděl?“ zeptal se Pendergast.

„Jdu po stopách Stormdoudu téměř celý svůj dospělý život, pane Pendergaste. Za svůj celoživotní cíl jsem si stanovil vrátit housle naší rodině. Byl jste navštívit lady Maskeleneovou, takže znáte historii těch houslí. Věděl jsem moc dobře, že Toscanelli nehodil housle do Sciliarského vodopádu. Jak by mohl? I když tak bláznil, věděl lépe než kdokoli jiný, co ty housle představují. Ale když je nezničil, co se s nimi stalo? Odpověď není tak záhadná. Umrzl v pastevecké boudě na Sciliaru a potom sněžilo. Ve sněhu nebyly žádné stopy. Zjevně ho někdo našel mrtvého i s houslemi, předtím než sněžilo, a housle ukradl. A kdo byl ten někdo? Je to zřejmé – ten, komu patřila ta bouda.“

Pinketts odnesl jeho talíř, potom se vrátil a přinesl další tortelloni s máslem a šalvěji. Fosco se do nich se zalíbením pustil.

„Pamatujete, jak jsem říkal, že miluju detektivní práci? Mám na ni mimořádný talent. Vystopoval jsem Stormcloud od pastevce k jeho synovci, ke skupině cikánů, do jednoho obchodu ve Španělsku, do sirotčince na Maltě – takhle ty housle cestovaly. Jímala mě hrůza, když jsem si pomyslel, že je někdo nechal ležet na slunci, zabalené v bedně s trochou slámy a hozené někde vzadu na voze, odložené bez dozoru v nějaké školní aule. Mio Dio! A přece přežily. Skončily ve Francii, kde se prodaly se spoustou podřadných nástrojů do lycea. Nějakému troubovi z orchestru upadly na zem, naštípl se jim šnek, a tak je odnesli do opravy do obchodu s houslemi na Angouleme. Majitel obchodu je poznal, vyměnil je a zpátky poslal jiný nástroj.“ Fosco odmítavě mlaskl. „To pro něj musel být ohromný okamžik! Věděl, že je nikdy nezíská do legálního držení, a tak je propašoval do Ameriky a tiše je dal do prodeje. Trvalo dlouho, než našly svého kupce. Kdo by chtěl stradivárky, když se na ně jako na stradivárky nedá hrát? Když na ně nikdy neprosadíte zákonný nárok? Když vám je každou chvíli může někdo zabavit? Ale nakonec se kupec našel – Lock Bullard. Dva miliony dolarů – všeho všudy! Zjistil jsem to tři měsíce po uzavření obchodu.“

Výraz temné zuřivosti přejel Foscovi po tváři, rychle se vytratil, když se objevil Pinketts a nesl mu další chod, bistecca fiorentina, ještě prskající z ohně. Fosco si ukrojil kus téměř syrového masa, vložil jej do úst a žvýkal. „Já jsem je chtěl od Bullarda koupit, dokonce bych za ně slušně zaplatil, i když vlastně patřily mně. Ale nikdy jsem se nedostal k tomu, abych učinil nabídku. Bullard se chystal ty housle zničit.“

„Aby odhalil jednou provždy tajné Stradivariho recepty.“

„Přesně tak. A víte proč?“

„Vím, že Bullard neměl nic do činění s výrobou houslí, ani neměl zájem o hudbu.“

„To je pravda. Ale víte, do jakého obchodu se pouštěla jeho společnost BAI? S Číňany?“

Pendergast neodpověděl.

„Rakety, můj milý Pendergaste. Pracoval na balistických střelách. Proto potřeboval ty housle!“

„Blbost!“ skočil mu do řeči D’Agosta. „Nemůže přeci existovat žádná spojitost mezi tři sta let starými houslemi a balistickou střelou.“

Fosco si toho nevšímal. Stále se díval na Pendergasta. „Mám takové tušení, že víte víc, než dáváte najevo, můj pane. V každém případě se mi podařilo nasadit do jejich laboratoře špiona. Chudák, skončil s roztříštěnou hlavou. Ale než k tomu došlo, řekl mi, co Bullard chce s houslemi provést.“

Předklonil se, oči se mu leskly nevolí. „Víte, Číňani vyvinuli balistickou střelu, která by teoreticky mohla proniknout protiraketovým štítem, který USA plánují. Jenomže měly problém s tím, že při návratu jejich rakety explodovaly. Aby raketa nebyla vidět na radaru, nesmí mít oblý tvar a nesmí být lesklá. Podívejte se na ty podivné hranaté tvary vašich neviditelných stíhaček a bombardérů. Ale tohle nebyl bombardér, který létá rychlostí devíti set kilometrů za hodinu: tohle byla balistická střela, která se vracela do atmosféry rychlostí desetkrát vyšší. Jejich zkušební střely explodovaly po nekontrolovatelných rezonančních vibracích při návratu do atmosféry.“

Pendergast téměř nepostřehnutelně přikývl.

„Bullardovi vědci si uvědomili, že řešení tohoto problému je ve Stradivariho receptuře na složení politury. Dovedete si to představit? Víte, klíčem ke Stradivariho polituře je fakt, že po několika letech hraní na ní vzniknou miliardy mikroskopických prasklin a puklin příliš malých, aby byly vidět pouhým okem. Ty mimořádně působí na utlumení a zvroucnění zvuku stradivárek. I proto je třeba, aby se na housle hrálo pravidelně – jinak se pukliny a praskliny začnou zatahovat. Bullard připravoval vysoce účinný potah pro ty čínské rakety, u nichž by mělo dojít k témuž – v potahu by měly vzniknout miliardy mikroskopických puklin, aby tlumily vibrační rezonance při návratu do atmosféry. Ale musel zjistit přesné fyzikální vlastnosti, proč ty praskliny a pukliny mají takovou schopnost. Musel vědět, jak jsou v polituře trojrozměrně rozprostřeny, jak se dostanou do kontaktu se dřevem, jak jsou široké, dlouhé a hluboké, jak jsou vzájemně propojeny.“

Fosco se odmlčel, dal si kousek steaku a upil víno.

„Aby to Bullard mohl udělat, potřeboval rozřezat stradivárky ze zlatého období. Mohl použít libovolné, ale na trhu žádné nebyly – zejména ne pro něj. A potom se na černém trhu objevily Stormcloud. Eccofatto!“

D’Agosta na hraběte hleděl dílem s odporem a dílem s nevírou, když si otíral červené mastné rty do obrovského ubrousku. Připadalo mu to ohavné, nemožné.

„Takže teď víte, Pendergaste, proč jsem potřeboval zajít tak daleko. Pro Bullarda to mělo cenu miliardy jen na té smlouvě s Číňany. A ještě víc peněz v budoucnosti, až prodá tu technologii spoustě dalších nedočkavých kupců. Musel jsem ty housle získat, než je zničí. Už si je odvezl do své laboratoře v Itálii, a tam byly uloženy pod skutečně neproniknutelnou ochranou. A potom mě to napadlo. Využiju toho jediného, co mám: našeho prvního setkání před třiceti lety. Vyděsím Bullarda tak, že to s houslemi úplně vzdá!“

„Skrze vraždy ostatních, kteří se zúčastnili toho zinscenovaného vyvolání ďábla.“

„Ano. Rozhodl jsem se zabít Grovea, Beckmanna a Cutfortha tak, aby to vypadalo, že si ďábel nakonec přišel pro jejich duše. Zdálo se, že Beckmann zmizel, takže zbýval jenom Grove a Cutforth. Jenom dva. Cokoli jsem se chystal udělat, muselo vypadat naprosto přesvědčivě. Bullard byl ignorant, chvastoun s minimálním náboženským cítěním. Potřeboval jsem je zabít tak ojediněle a příšerně, aby si policie vůbec nevěděla rady, aby to vyvolalo nejrůznější úvahy o ďáblovi – a to nejdůležitější, aby to přesvědčilo Bullarda. Muselo být samozřejmě horko. A tak jsem vymyslel to zařízeníčko. Ale to je jiná historie.“

Odmlčel se, aby mohl polknout doušek vína.

„Velmi pečlivě jsem připravil scénu pro Groveovu smrt. Začal jsem tím, že jsem mu volal a děsil ho příběhem strašlivé návštěvy, kterou jsem měl, jak jsem se bál Lucifera, že pro nás přijde kvůli té ceremonii tehdy před lety, a jak musíme něco udělat. Zpočátku byl skeptický, takže jsem přiměl Pinkettse, aby připravil pár překvapení v jeho domě. Podivné zvuky, pachy a tak. Je úžasné, jak pár rekvizit podkope přesvědčení i toho nejarogantnějšího chlapa. Byl stále vyděšenější. Navrhl jsem mu, ať se pokusí napravit své hříchy, proto ta podivná večeře se společností u něj. Půjčil jsem mu svůj milovaný kříž. Ten hloupý blázen mi dal klíče od svého bytu, řekl mi kódy bezpečnostního systému – všechno, co jsem potřeboval.

Jeho smrt zabrala jako mávnutí kouzelným proutkem. Téměř okamžitě mi Bullard volal. Dal jsem si záležet, aby veškeré moje telefonní hovory byly z telefonní karty, kterou nelze vystopovat. Dál jsem hrál roli vyděšeného hraběte. Řekl jsem mu o podivných věcech, které se mi přihodily, o zápachu síry, odhmotněných zvucích, nepříjemných pocitech pálení po těle – všechny ty věci se mu samozřejmě později staly. Předstíral jsem přesvědčení, že si pro nás všechny přijde ďábel: koneckonců jsme mu nabídi své duše ve smlouvě, kterou jsme před třiceti lety podepsali. Ďábel splnil to, k čemu se ve smlouvě zavázal, teď je řada na nás, abychom svým závazkům čestně dostáli.

Když jsem takhle zlikvidoval Bullarda, přišel čas jednat s Cutforthem. Dal jsem Pinkettsovi pokyn, aby koupil byt hned vedle jeho, vystupoval jako anglický baronet, který asistuje při různých, ehm, příležitostech. Stejně jako Grove se tomu zpočátku vysmíval i Cutforth. Byl přesvědčený, že moje malé představení tehdy v roce 1974 byl podvod. Ale když se objevily podrobnosti o Groveově smrti, byl stále nervóznější. Nechtěl jsem, aby byl zase moc nervózní – jen tak akorát, aby zavolal Bullardovi a ještě víc ho vyděsil. Což samozřejmě udělal.“

Suše se zasmál.

„Po Cutforthově smrti vaše bulvární plátky vysloveně skvostně bubnovaly na poplach, vybičovaly lidi až k šílenství. Prostě dokonalost sama. A Bullard se sesypal. Byl úplně bez sebe. Potom colpo di grazia: zavolal jsem Bullarda a řekl mu, že se mi podařilo zrušit moji smlouvu s Luciferem!“

Fosco si spokojeně mnul ruce. D’Agostovi se při pohledu na něj zvedl žaludek.

„Strašně chtěl vědět, jak se mi to podařilo. Řekl jsem mu, že v jednom starém rukopisu se píše, že ďábel někdy přijímá dar výměnou za lidskou duši. Ale že to musí být skutečně výjimečný dar, něco velmi neobvyklého, něco, co by v případě ztráty znehodnotilo lidského ducha. A že jsem přesně takovým způsobem obětoval svého Vermeera.

Chudák Bullard byl bez sebe. Neměl Vermeera, jak říkal. Nic hodnotného kromě lodí, aut, domů a společností. Žadonil o radu, co by měl koupit, co by mohl ďáblovi dát. Tvrdil jsem mu, že to musí být něco naprosto unikátního a vzácného, předmět, jehož ztrátou by byl svět o něco ochuzený. Že mu nemůžu nijak poradit – přirozeně nemohl tušit, že vím o Stormcloudu – a že pochybuju, že má něco, co by ďábel mohl chtít, že já sám měl veliké štěstí s Vermeerem, protože Caravaggia by ďábel určitě nepřijal!“

Při téhle duchaplnosti Fosco vybuchl smíchy.

„Řekl jsem Bullardovi, že ať je to cokoli, musí to ďábel dostat okamžitě. Třicáté výročí uzavření smlouvy s ním se blížilo. Grove a Cutforth už byli mrtví. Neměli dost času, aby sehnali něco tak výjimečného, aby to ďáblovi vyhovovalo. Připomněl jsem mu, že ďábel se mu klidně dokáže podívat až do srdce, takže nemůže ani náhodou podvádět, a ať mu předloží cokoli, mělo by to být skutečně hodnotné, jinak jeho duše bude navždycky hořet.

A tehdy se definitivně sesypal a řekl mi, že má velmi vzácné housle, stradivárky, co se jmenují Stormcloud – a jestli by to stačilo. S upozorněním, že nemůžu mluvit za ďábla, jsem mu řekl, že to možná na jeho záchranu bude stačit, alespoň kvůli němu v to pevně doufám. Poblahopřál jsem mu, že má takové štěstí.“

Fosco se odmlčel, aby si vložil do úst další kus masa, z něhož odkapávala šťáva. „Samozřejmě jsem se do Itálie vrátil mnohem dříve, než jsem vám tvrdil. Dokonce ještě před Bullardem. Tady z knihovny jsem mu dal starou zaklínací knihu s tím, že tam najde, jak postupovat při rituálu, a že má housle položit do přerušeného kruhu. On sám bude ve svém uzavřeném kruhu ochráněn. Ale musí poslat pryč všechno služebnictvo, vypnout bezpečnostní systém a tak dále – ďábel nemá rád, když ho něco ruší. Ten ubožák postupoval přesně podle mých pokynů. Místo ďábla jsem tam poslal Pinkettse, ten za ďábla vydá, to vám řeknu. S divadelními efekty a ve vhodném oblečení. Vzal ty housle a odešel a já spustil svůj strojek, abych se Bullarda zbavil.“

„Proč ten strojek a divadelní efekty?“ zeptal se Pendergast tiše. „Proč ne kulka? Už přece nebylo nutné oběť dál děsit.“

„To kvůli vám, můj milý příteli! Byl to způsob, jak vyburcovat policii z klidu a jak vás dostat do Itálie, kde bude pro mě snazší vás zlikvidovat.“

„Jestli bude snadné nás zlikvidovat, se teprve uvidí.“

Fosco se zasmál, byl ve velmi dobré náladě. „Vy si zjevně myslíte, že máte co nabídnout, jinak byste moje pozvání nepřijal.“

„Máte pravdu.“

„Pokud si myslíte, že něco máte, nebude to rozhodně stačit. Už jste vlastně mrtví. Znám vás dost na to, abych věděl, že si tohle uvědomujete. Znám vás, protože jste jako já. Jste mi hodně podobný.“

„Nemůžete se víc mýlit, hrabě. Já nejsem vrah.“

D’Agostu překvapilo, když si všiml, že Pendergast lehce zrůžověl v obličeji.

„To ne, ale mohl byste být. Máte to v sobě. Vidím to.“

„Nevidíte nic.“

Fosco dojedl steak a vstal. „Považujete mě za špatnýho chlapa. Tuhle situaci označujete za mrzkou. Ale uvědomte si, co jsem udělal. Zachránil jsem nejlepší housle na světě před zničením. Zabránil jsem Číňanům, aby pronikli budovaným protiraketovým štítem, odvrátil jsem hrozbu pro miliony vašich spoluobčanů. A za jakou cenu? Za život homosexuála, zrádce a autora populární hudby, který zaplavoval svět svou obscénností, a bezbožné duše, která zničila každého, koho se dotkla.“

„Do tohoto výčtu jste nezahrnul naše životy.“

Fosco přikývl. „Ano. Vaše a toho nešťastného kněze. To je politováníhodné. Ale pokud chcete znát pravdu, za ten hudební nástroj bych obětoval stovku lidských životů. Na světě žije pět miliard lidí. A Stormcloud je jenom jeden.“

„Nemá hodnotu ani jednoho lidského života,“ slyšel D’Agosta sám sebe.

Fosco se otočil, zvedl překvapeně obočí. „Ne?“

Plácl rukama. Pinketts se objevil ve dveřích.

„Přineste mi housle.“

Muž zmizel a po chvíli se vrátil se starým dřevěným pouzdrem, které tvarem připomínalo malou tmavou rakev, s letitou patinou. Pinketts jej položil na stůl u stěny a odešel do protějšího rohu.

Fosco vstal a přešel k pouzdru. Vzal smyčec, napjal ho, přejel po něm kalafunou několikrát nahoru a dolů a potom – pomalu a láskyplně – vyndal housle. D’Agostovi nepřipadaly nijak výjimečné: prostě housle, starší než většina ostatních. Těžko uvěřit, že právě kvůli tomuhle nástroji se vydali na tak dlouhou cestu, že kvůli němu tolik lidí zaplatilo životem.

Fosco si položil housle pod bradu, stál vzpřímeně. Po chvilce soustředění si povzdechl, přivřel oči. A potom smyčec začal pomalu přejíždět po strunách a ozvaly se jasné tóny. D’Agosta poznal jeden z mnoha klasických nápěvů, který mu v dětství zpíval dědeček. Byla to Bachova skladba s jednoduchou melodií, rytmicky stoupající v důstojné kadenci. Vzduch se plnil krásnými tóny.

Místnost jako by se změnila. Byla zaplavena jakýmsi neskutečným jasem. Rozechvělá čistota melodie brala D’Agostovi dech, naplnila ho jako něco živého, sladkého a neposkvrněného, co hovoří jazykem beze slov. Byl to jazyk čisté krásy.

A potom melodie skončila. Bylo to jako vytržení ze sna. D’Agosta si uvědomil, že na okamžik zapomněl na všechno: na Fosca, vraždy, nebezpečnou situaci, v níž se s Pendergastem ocitli. Teď se to vrátilo s dvojnásobnou silou, jak to všechno na chvíli vypustil z hlavy, o to silněji to vnímal.

Fosco mlčky svěsil housle. Potom promluvil šeptem, rozechvělým hlasem. „Vidíte? Nejsou to jenom obyčejné housle. Jsou živé. Rozumíte, pane D’Agosto, proč je zvuk stradivárek tak krásný? Protože je smrtelný. Protože je jako tlukoucí srdce ptáka v letu. Připomíná nám to, že všechno krásné musí zahynout. Hluboká krása hudby spočívá v její pomíjivosti a křehkosti. Chvíli se nadechuje – a potom vydechuje. To byl génius Stradivariho: toho okamžiku se zmocnil a uložil ho do dřeva a fermeže. Smrtelnost učinil nesmrtelnou.“

Podíval se na Pendergasta stále ještě znepokojenýma očima. „Ano, hudba vždy umírá. Ale tohle“ – zvedl housle – „neumře nikdy. Přežije nás všechny stokrát. Teď mi řekněte, pane Pendergaste, že jsem udělal chybu, když jsem tyhle housle zachránil. Prosím, řekněte, že jsem spáchal zločin.“

Pendergast neříkal nic.

„Já to řeknu,“ ozval se D’Agosta. „Jste chladnokrevný vrah.“

„Ano,“ mumlal Fosco. „Vždycky je spoleh na to, že nevzdělanec vystoupí a předestře absolutní moralitu.“ Opatrně obalil housle měkkou látkou a odložil je. „I když jsou krásné, nejsou úplně stoprocentní. Je třeba, aby se na ně víc hrálo. Cvičím každý den, začínal jsem s patnácti minutami, postupně stále déle, teď je to půlhodina. Už se hojí. Za další půlrok budou v dokonalé formě. Půjčím je Renatě Lichtensteinové. Znáte ji? První žena, která vyhrála Čajkovského soutěž, té dívce je teprve osmnáct let, ale už je fantastická. Ano, na tyhle housle bude hrát Renata a dál bude pokračovat jejich sláva a proslulost. A potom, až už nebude moci hrát Renata, můj dědic housle zapůjčí někomu jinému a jeho dědic zase někomu jinému a tak to půjde dál po celá staletí.“

„Vy máte dědice?“ zeptal se Pendergast.

D’Agostu taková otázka překvapila. Ale Fosca nikoli, dokonce se zdálo, že ho to těší.

„Přímého ne, to ne. Ale nebudu už moc dlouho čekat a opatřím si syna. Právě jsem se seznámil s nanejvýš okouzlující ženou. Má jedinou chybu, je totiž Angličanka, může se však pyšnit alespoň italským pradědečkem.“ Zeširoka se usmál.

D’Agosta viděl, jak Pendergast bledne. „Děláte si absurdní naděje, jestli si myslíte, že ona se za vás provdá.“

„Já vím, já vím. Hrabě Fosco je tlustý, nechutně tlustý. Ale nepodceňujte sílu přitažlivosti slova, která dokáže dobýt ženské srdce. S lady Maskeleneovou jsme na ostrově prožili úžasné odpoledne. Oba pocházíme z urozené třídy. Rozumíme si.“ Poplácal se po vestě. „Možná dokonce budu držet dietu.“

Na to nikdo nic neřekl. Potom Pendergast promluvil znovu. „Ukázal jste nám housle. Můžeme vidět i to zařízení, o kterém jste mluvil? To zařízení, které zabilo nejméně čtyři lidi?“

„S největší radostí. Jsem na něj ohromně pyšný. Nejenže vám ho ukážu, dokonce vám i předvedu, jak funguje.“

D’Agosta se zachvěl. Předvedu?

Fosco pokývl hlavou Pinkettsovi, ten vzal housle a odešel z místnosti. Za okamžik se vrátil s velkým hliníkovým kufrem. Fosco ho otevřel zdvižením západky a zvedl víko, ukázal se půltucet kusů kovu uložených v šedé pěnové gumě. Začal je vyndávat, šroubovat dohromady. Potom se otočil a pokynul D’Agostovi.

„Mohl byste si, seržante, laskavě stoupnout tamhle?“ požádal ho tiše.

78

„BUCKU!“ VYKŘIKLA HAYWARDOVÁ ZNOVU, ZÁPOLILA S TÉMĚÉŘ ZNIČUJÍCÍ panikou. „Nedovolte jim to udělat!“ Ale bylo to beznadějné, řev davu přehlušil její hlas a Buck byl ve svém stanu, přední dílce zatažené, zůstal mimo dohled za lidskou zdí.

Dav se blížil, smyčka se rychle stahovala. Vůdce vzbouřenců – Buckův pobočník, povzbuzený stále rozzuřenějšími stoupenci – zvedl ruku s kamenem. Haywardová ho sledovala, viděla, že má oči doširoka otevřené a že se mu chvěje chřípí. Takový pohled se jí naskytl už dříve: byl to pohled někoho, kdo se chystá udeřit.

„Nedělejte to!“ vykřikla. „Tohle je v rozporu se vším, v co věříte!“

„Mlč, centurione!“ zařval Todd.

Klopýtla, znovu našla rovnováhu. I v téhle nesmírně nebezpečné chvíli si uvědomila, že nemůže dát najevo strach. Stále se dívala na Todda – on byl ta největší hrozba, zápalka pro soudek se střelným prachem – a rukou pohupovala blízko zbraně. Jako poslední možnost – naprosto nejposlednější možnost – zbraň použije. Samozřejmě když to udělá, bude to znamenat konec. Ale nehodlá se nechat jen tak.

NĚCO na tomhle všem není v pořádku. Něco se dělo, něco se odehrávalo jinde, něco, čemu nerozuměla.

Křik davu, podivné nadávky – to nedávalo smysl. Centurio. Římský voják. Co je to za řeč? Že by Buck ve svých nedávných kázáních něco maličko podnítil? A když tak myslí na Bucka, proč se tvářil zklamaně, že přišla právě ona – a proč potom jednoduše odešel? Proč ten skleněný, vyčkávací výraz v očích? Něco se s ním stalo mezi touhle a minulou návštěvou.

Co to bylo?

„Rouhači!“ ječel Todd. Postoupil o další krok dopředu.

Dav na to reagoval tak, že se semkl kolem Haywardové. Už měla stěží dost místa, aby se mohla otočit. Vzadu na krku cítila čísi zatuchlý, odporný dech. Srdce jí tlouklo jako šílené. Rukou pohnula blíž k pažbě své zbraně.

Nějaký vzor tu je, jen kdyby ho viděla. Musí ta být. Ze všech sil se snažila jednat racionálně. Ven odtud ji mohl dostat jedině Buck. Jinou možnost neviděla.

V duchu si rychle probrala vědomosti z oboru deviantní psychologie a přemýšlela o možné Buckově motivaci. Co to říkal Wentworth? Možná paranoidní schizofrenik, v úvahu přichází mesiášský komplex. Ona však byla stále přesvědčená o tom, že Buck není schizofrenní.

Ale mesiášský komplex…?

Potřeba být Mesiášem. Možná – jenom možná – se Wentworth trefil víc, než si sám uvědomoval.

Ve chvíli, kdy dospěla k takovému odhalení, pochopila. Všechny Buckovy nové naděje, nové touhy byly náhle odhalené. Ta slova o Římanech – nemluvili o římských katolících. Hovořili o skutečných Římanech. Centurionech. Vojácích, kteří přišli zajmout Ježíše.

Najednou pochopila Buckův scénář. Proto ji ignoroval, odešel zpátky do stanu. Ona se nehodila do jeho vize toho, co se musí stát.

Otočila se čelem k davu a oslovila ho nejhlasitěji, jak dokázala. „Skupina vojáků přichází zatknout Bucka!“

To na dav okamžitě zapůsobilo. Jekot trochu ochabl, zepředu dozadu, bylo to jako vlnění vody, když se do ní vhodí kámen.

„Slyšeli jste!“

„Vojáci přicházejí!“ ječela Haywardová povzbudivě.

Dav přijal její výrok, jak doufala, a jako megafon volali na Bucka: „Vojáci přicházejí! Vojáci přicházejí!“

Všimla si pohybu davu a čehosi jako obecného povzdechu. Když jedna skupina couvla, uviděla Haywardová Bucka, který se znovu objevil ve vstupu do stanu. Dav kypěl očekáváním. Todd znovu zdvihl kámen, potom zaváhal.

To přesně potřebovala. Naskytla se jí příležitost, několik okamžiků, ale stačilo to na zavolání Rockerovi. Vyndala rádio a předklonila se, kryla se před davem.

„Komisaři!“ zavolala.

Chvilku bylo slyšet jenom praskání statické elektřiny. Potom se z malého reproduktoru ozval Rockerův hlas.

„Co se tam ksakru děje, kapitáne? Zní to jako nějaká výtržnost nebo vzbouření. Mobilizujeme se, vydáváme se za vámi hned teď z dostaneme vás z toho –“

„Ne!“ řekla Haywardová zostra. „To by bylo krveprolití!“

„Volá někam přes rádio!“ hulákal Todd. „Zrádkyně!“

„Pane, poslouchejte mě. Pošlete třicet tři mužů. Přesně třicet tři. A z tajných policistů, které jste používali pro pochůzku po tábořišti, a těch, co jsou oblečení jako Buckovi stoupenci, sem pošlete jednoho. Jen jednoho.“

„Kapitáne, nemám tušení, co –“

„Zavřete pusu a poslouchejte mě. Buck musí sehrát umučení Krista. Tak sám sebe vidí. Je newyorským obětním beránkem. Žádné jiné vysvětlení pro jeho chování neexistuje. Takže musíme na tu jeho hru přistoupit, nechat ho, ať si vyhraje. Ten převlečený policista, což je volavka, je Jidáš, musí Bucka obejmout. Slyšíte, pane? Musí Bucka obejmout. A potom sem přijedou další policisté a dají se do práce. Když tohle uděláte, komisaři, nedojde k žádné výtržnosti. Buck mírumilovně odejde. Jinak –“

„Ale třicet mužů? To nebude stačit –“

„Třicet tři. Tolik bylo Římanů v zástupu.“

„Vemte jí to rádio!“ Strkali do ní ze všech stran. Odvrátila se, kryla rádio.

„Chcete mi říct, že podle vás si Buck myslí –“

„Prostě to tak udělejte, pane. Hned teď!“

Haywardová cítila, jak jí někdo buší do zad. Rádio vyletělo do davu.

„Agent temnot!“

Haywardová nevěděla, jestli Rocker porozuměl. A co víc, nevěděla, jak bude dav reagovat. Buck možná má svůj scénář, ale bude se jím řídit i tenhle vybičovaný dav?

Podívala se směrem k Buckovi, který právě vcházel do davu. „Udělejte cestu pro římské vojáky!“ ječela. „Udělejte cestu!“ Ukázala na jihozápad. Věděla, že odtud přijde policie.

Bylo to úžasné: lidé se otáčeli, hleděli. Díval se i sám Buck. Stál tam, klidný a vysoký, čekal, až drama začne.

„Přicházejí!“ křičeli ostatní. „Přicházejí!“

Následovala vlna zmatku a strkání, jak se zbytek skupiny začal vyzbrojovat kameny a holemi. Najednou Buck zvedl paže, chtěl něco říci. Dav se zklidnil.

„On promluví!“ Volali lidé. „Ticho!“

Buck hovořil hlubokým, pronikavým hlasem: „Udělejte cestu centurionům!“

To všechny překvapilo. Někteří pevněji sevřeli své provizorní zbraně, jiní se ohlíželi přes rameno směrem k blížící se policii. A ještě další hleděli na Bucka, nejistí, jestli ho slyšeli dobře.

„Přesně takhle by to mělo být!“ křičel Buck. „Je čas, aby se naplnilo, o čem hovořili proroci. Udělejte cestu, mí bratři a sestry, udělejte cestu!“

Ozval se křik, nejprve nesladěný, potom s větší přesvědčivostí. „Udělejte cestu!“

„Nebojujte s nimi!“ volal Buck. „Odhoďte zbraně! Udělejte cestu centurionům!“

„Udělejte cestu centurionům!“

Buck rozpřáhl ruce a dav se před ním váhavě rozestupoval.

Haywardová to všechno sledovala a cítila, jak se jí znovu rozproudila krev po celém těle. Dav si jí teď přestal všímat. Jediný Todd, pobočník, jako by takovou změnu nepřijal. Stále hleděl střídavě na ni a na Bucka, jako by byl příliš uchvácen okamžikem zuřivosti, aby dokázal změnit směr.

„Zrádkyně!“ štěkl na ni.

A v tu chvíli, jako na znamení, k nim od vzdálených stromů běžel sevřený šik policistů. Rocker nakonec pochopil. Dostali se k vnějšímu kraji davu, strkali do davu svými štíty. Ale lidé už, na Buckovo nabádání, ustupovali.

„Nechte je projít!“ křičel Buck s pažemi vzepjatými.

Teď už se policisté řítili po cestě, ničili stany, odstrkovali opozdilce. Když se dostali na otevřený prostor před Buckův stan, nastala panika a došlo k potyčce. Todd zdvihl kámen, vztek zkřivil jeho tvář. „Tys to udělala, ty děvko –!“

Kámen proletěl vzduchem a zasáhl Haywardovou do spánku. Zakolísala, padla na kolena, cítila pramínek krve.

Najednou tam byl Buck, objal ji svými silnými pažemi a pomohl jí na nohy. Gestem ruky dav zastavil. „Odložte meče! Přišli mě zatknout a já s nimi odejdu v míru! Toto je vůle boží!“

Haywardová se na něj celá omámená podívala. Osušil jí ránu sněhobílým kapesníkem. „Potud tedy trp,“ mumlal. Jeho obličej zářil, byl zaplavený světlem.

Samozřejmé, pomyslela si, dokonce i tohle je součástí scénáře.

Další zmatek. Kdosi Bucka políbil – konečně ta volavka – slyšela Buckova slova: „Jidáši, zradils mě polibkem?“ – a potom všude kolem byli policisté a odvedli ho od ní. Tržná rána na hlavě jí krvácela a ona se cítila zesláblá.

„Kapitáne Haywardová?“ slyšela, jak ji někdo volá. „Kapitán Haywardová je raněná!“

„Honem! Potřebujeme doktora!“

„Kapitáne Haywardová, jak je vám? Napadl vás?“

„Jsem v pořádku,“ řekla, setřásla ze sebe slabost, když se kolem ní seskupili policisté, každý jí chtěl pomoci. „To nic není, jenom škrábnutí. Nebyl to Buck.“

„Ona krvácí!“

„Nevšímejte si toho, to nic není. Pusťte mě.“ Váhavě ji pustili.

„Kdo to byl? Kdo vás napadl?“

Todd upřeně zíral, znovu se v něm ozval člověk, byl vyděšen z toho, co před chvílí udělal.

Haywardová odvrátila oči. Další zatčení v tuhle chvíli by mohlo mít katastrofální následky. „Já nevím. Odněkud to přiletělo. To je jedno, na tom nezáleží.“

„Odneseme vás na ambulanci.“

„Půjdu sama,“ řekla a odstrčila další ruku. Bylo jí trapně. Nic se jí nestalo: rány na hlavě vždycky dramaticky krvácejí. Rozhlédla se, zamrkala. Bezbřehé ticho jako by viselo nad davem. Policie nasadila Buckovi pouta a policisté kolem něj utvořili půlkruh, už s ním odcházeli. Ohromený dav přihlížel, když je Buck se vší vážností nabádal, aby zůstali v klidu, chovali se mírumilovně a nikomu neubližovali.

„Odpusťte jim,“ řekl.

Veškerý pohyb ustal. Buck jim nařídil, aby se rozešli, a oni ho poslechli.

Bylo po všem.

79

D’AGOSTA OKAMŽITĚ TASIL SVOJI ZBRAŇ A NAMÍŘIL NA HRABĚTE. „Ani náhodou,“ řekl.

Hrabě zíral na zbraň, žoviálně si povzdechl. „Dejte tu pistoli pryč, vy blázne. Pinkettsi?“

Sluha, který předtím odešel z místnosti, se teď vrátil a nesl v obou rukou velikou dýni. Položil ji do ohniště.

„Je pravda, seržante D’Agosto, že na vás by ta demonstrace byla mnohem efektnější. Ale to by tu byl strašný nepořádek.“ Fosco se vrátil k sestavování svého vynálezu.

D’Agosta pomalu vycouval a přitom zandal pistoli zpátky do pouzdra. Když předtím zbraň vyndal, něco ho napadlo. On i Pendergast jsou ozbrojeni. Při prvním náznaku potíží by neváhal vytáhnout pistoli na hraběte i Pinkettse. Podle všeho kromě nějakého pomocníka v kuchyni tam žádní další sloužící nebyli – ale věděl, že pokud jde o hraběte, zdání klame.

„A je to.“ Fosco zvedl sestavený přístroj, který vypadal jako velká puška, z valné části vyrobená z nerezavějící oceli, s baňatou mísou na jedné straně a válcem s tuctem tlačítek a číselníků na straně druhé. „Jak už jsem říkal, věděl jsem, že musím zabít Grovea a Cutfortha tak, aby policie byla naprosto bezradná. Muselo při tom být teplo, samozřejmě. Ale jak? Oheň, žhářství, vaření – příliš obyčejné. Muselo to být záhadné, nevysvětlitelné. A tehdy jsem si vzpomněl na fenomén samovznícení člověka. Víte, že tento jev byl poprvé popsán tady v Itálii?“

Pendergast přikývl. „Hraběnka Cornelia.“

„Hraběnka Cornelia Zangari de Bandi di Cesena. Nanejvýš dramatické. Tak jsem přemýšlel, jak by se takový ďábelský efekt dal okopírovat. Potom jsem si vzpomněl na mikrovlny.“

„Mikrovlny?“ opakoval D’Agosta.

Hrabě se na něj povýšeně usmál. „Ano, seržante. Přesně jako vaše mikrovlnná trouba. Pro moje potřeby se zdály být naprosto dokonalé. Mikrovlny působí zevnitř ven. Lze je zaměřit, stejně jako světlo, aby – řekněme – spálily tělo a všechno kolem zůstalo netknuté. Mikrovlny zahřejí vodu mnohem selektivněji než suché materiály, tuky nebo oleje, takže spálí vlhké tělo dřív, než zahřejí koberce či zařízení. A ionizují a ohřívají kovy s určitým počtem valenčních elektronů.“

Fosco přejel rukou přes svůj vynález, potom ho postavil na stůl vedle sebe. „Jak víte, pane Pendergaste, jsem všeuměl. Miluju výzvu. Je docela jednoduché postavit mikrovlnný převaděč, který dodá nezbytný počet wattů. Problém byl v dodávce energie. Ale I. G. Farben, německá společnost, s níž byla moje rodina za války spjata, vyrábí úžasnou kombinaci kondenzátoru a baterie schopné dodat požadovaný elektrický náboj.“

D’Agosta letmo pohlédl na mikrovlnné zařízení. Vypadalo skoro hloupě, jako levná rekvizita ze starého sci-fi filmu.

„Nikdy by to nefungovalo jako válečná zbraň: maximální teoretický dosah je necelých šest metrů, a aby to fungovalo, je zapotřebí čas. Ale to dokonale vyhovovalo mému účelu. Měl jsem dost času, abych odstranil všechny překážky. Spousta dýní padla za oběť, seržante D’Agosto. Nakonec jsem to otestoval na tom starém pedofilovi z Pistoie – na tom, jehož hrob jste zkoumali. Zbylo tam trochu roztavené hmoty – lidské tělo potřebuje mnohem více zahřát než dýně. Tak jsem to zařízení přestavěl a vylepšil a s větším úspěchem jsem ho použil na vyděšeném Groveovi. Nestačilo to, aby ten člověk shořel, ale účel to splnilo. Potom jsem naaranžoval celou scénu ke své spokojenosti, všechno jsem zabalil a odešel. Pořádně jsem zamkl a znovu zapnul bezpečnostní zařízení. S Cutforthem to bylo dokonce jednodušší. Jak už jsem se zmínil, můj člověk Pinketts si pronajal vedlejší byt a provedl v něm úpravy. Proměnil se v úžasného staršího anglického gentlemana, ubožáka sehnutého a zachumlaného před chladem.“

„To vysvětluje, proč nebylo možné identifikovat podezřelého pomocí záznamů z bezpečnostních kamer,“ řekl D’Agosta.

„Pinketts kdysi pracoval v divadle, což se mi mnohokrát osvědčilo. V každém případě tahle zbraň dokonale funguje přes hrázděné stěny zděné bez malty. Mikrovlny, můj milý Pendergaste, mají úžasnou vlastnost, že proniknou stěnou jako světlo sklem, pokud v ní není vlhkost nebo kov. Samozřejmě ve stěně mezi byty nemohly být žádné hřebíky, protože kov absorbuje mikrovlny, rozehřál by se a způsobil by požár. Tak Pinketts na naší straně stěnu otloukl, vyndal z ní všechny hřebíky a nahradil je dřevěnými spojovacími kolíky. Když bylo všechno hotovo, stěnu omítl. Celá akce byla maskována jako úpravy v bytě. Pinketts sám se ujal té úlohy u Cutfortha, když jsem s vámi byl v opeře. Jaké lepší alibi jsem si mohl zajistit, než strávit večer, kdy došlo k vraždě, se samotným detektivem!“ Fosco se dmul tichou radostí.

„A ten zápach po síře?“

„Síra spálená s fosforem v kadidelnici injektáží vpravená do zdi prasklinami kolem lišty.“

„Jak jste vypálil ty znaky na zeď?“

„Kopyto u Grovea jsem udělal přímo, zaměřenou mikrovlnou. Zobrazení v Cutforthově bytě bylo zapotřebí udělat nepřímo – Pinketts se do bytu nemohl dostat – tím, že namířil to zařízení na masku. Bylo to sice náročnější, ale zabralo to. Vypálil ten obraz skrz stěnu. Skvělé, nemyslíte?“

„Jste zvrácený,“ řekl D’Agosta.

„Jsem všeuměl. Nejraději řeším drobné záhadné problémy.“ Děsivě se usmál a zvedl zařízení. „Teď, prosím, ustupte. Potřebuji nastavit dosah paprsku. Nemusí nás to všechny sežehnout jako tu dýni.“

Fosco zvedl tu nepohlednou věc, kožený řemen na ní si přehodil přes rameno, zamířil na dýni, seřídil nějaké knoflíky. Potom stiskl primitivní spoušť. D’Agosta se díval, děsivě ho to fascinovalo. V kondenzátoru se ozvalo hučení – to bylo všechno.

„Teď je právě zařízení nastaveno na nejnižší stupeň. Kdyby ta dýně byla naše oběť, začala by v tuto chvíli mít hodně nepříjemný pocit v útrobách a na kůži.“

Dýně zůstala nedotčená. Fosco otočil knoflíkem a hučení zesílilo.

„Teď naše oběť křičí. Nepříjemný pocit se stává nesnesitelným. Podle mě něco jako když máte břicho plné vos, které donekonečna bodají. Kůže začne vysychat a naskakují puchýře. Stále vyšší teplota ve svalech brzy začne spalovat nervová zakončení a oběť sebou křečovitě trhá a v záchvatu se hroutí. Vnitřní teplota těla je nesmírně vysoká. Za několik vteřin sebou tluče o zem, ukousne si jazyk nebo ho spolkne.“

Další pootočení volicího kotouče. Na dýni se objevil malý puchýř. Zdálo se, že změkl a trochu poklesl. Měkké plesknutí a dýně shora dolů praskla, zevnitř vytryskla pára.

„Teď je naše oběť v bezvědomí, od smrti ji dělí jen pár vteřin.“

Zevnitř dýně bylo slyšet, jak se vaří, a prasklina se rozšířila. S vlhkým zvukem se najednou z pukliny vyřinul oranžový sliz, rozléval se po podlaze v potůčcích, z nichž se zvedala pára.

„Žádný komentář není nutný. V této chvíli je naše oběť mrtvá. Ale zajímavá část teprve přijde.“

Puchýře se začaly vydouvat po celém povrchu dýně, některé praskaly s drobnými obláčky páry, jiné se roztrhly a prýštila z nich oranžová tekutina.

Další pootočení volicího kotouče.

Dýně znovu pukla a podruhé se z ní vyřinula horká mazlavá hmota vroucí dužiny a semen. Dýně zase o něco zplihla a potemněla, stonek zčernal a kouřilo se z něj, další tekutina a semena se vyronila z puklin a současně z nich tryskala pára. A potom najednou začala semena s ostrým pukáním explodovat. Zdálo se, že dýně ztvrdla, místnost zaplnil pach spálené dužiny, potom se s náhlým puff! rozhořela.

„Ecco! Skutek je dokonán. Naše oběť hoří. A přece, kdybyste položili ruku na kámen vedle ní, cítili byste, že je na dotek jen trochu zahřátý.“

Fosco sklonil svůj vynález. Dýně dál doutnala, plamen olizoval stonek, prskalo to a praskalo a pomalu z ní stoupal odporný černý kouř.

„Pinkettsi?“

Sluha bez dalších pokynů hned vzal ze stolu láhev acqua minerale a polil jí dýni. Potom bublající zbytky obratně vhodil do ohně, navršil na ně několik kousků dřeva a znovu se odebral do rohu.

„Úžasné, nemyslíte? A přesto, s lidským tělem je to mnohem dramatičtější, to vás mohu ujistit.“

„Vy jste zvrácenej parchant, víte to?“ řekl D’Agosta.

„Ten váš chlap, Pendergaste, mi začíná jít na nervy.“

„Nepochybně má spoustu předností,“ odpověděl Pendergast. „Ale podle mého už tohle trvá dost dlouho. Je čas, abychom přešli k dalším záležitostem.“

„Ovšem, ovšem.“

„Přišel jsem vám nabídnout obchod.“

„Přirozeně.“ Fosco cynicky sešpulil rty.

Pendergast se na okamžik podíval na hraběte, z jeho očí se nedalo vyčíst vůbec nic, nechal ticho narůst. „Napíšete a podepíšete přiznání všeho, co jste nám dnes večer řekl, a jako důkaz mi dáte ten svůj ďábelský vynález. Já vás doprovodím ke karabiniérům, kteří vás zatknou. Budete souzen pro vraždu Lockea Bullarda a Carla Vanniho a jako spolupachatel vraždy kněze. V Itálii není trest smrti a nejspíš vás z vězení pustí do pětadvaceti let, to vám bude osmdesát, abyste zbytek svých dní prožil v míru a tichosti – pokud se vám podaří ve vězení přežít. Tohle chci po vás já.“

Fosco poslouchal, na tváři nevěřícný úsměv. „To je všechno? A co mi za to dáte vy?“

„Váš život.“

„Nevšiml jsem si, že by můj život byl ve vašich rukou, pane Pendergaste. Zdá se mi, že je to přesně naopak.“

D’Agosta koutkem oka zaregistroval pohyb. Pinketts tasil devítimilimetrovou berettu a mířil na ně. D’Agosta natáhl ruku ke zbrani, rozepnul pouzdro.

Pendergast zavrtěl hlavou na znamení, aby to nedělal. Potom vytáhl z kapsy obálku. „To je kopie dopisu, který je uložený u Prince Corso Maffei. Má ho otevřít, pokud se pro něj nedostavím do čtyřiadvaceti hodin.“

Při jménu Maffei Fosco zbledl.

„Vy jste členem tajné společnosti známé jako Comitatus Decimus, Společnost deseti. Jako člen této společnosti, jejíž kořeny sahají do středověku, jste zdědil a byly vám svěřeny jisté dokumenty, formule a rukopisy. Vy jste tuto důvěru zneužil, zejména 31. října roku 1974, kdy jste imitoval ceremonii za využití těch nástrojů, abyste vyděsil skupinu amerických studentů. Potom jste vše dovršil těmi vraždami.“

Bledost vystřídaly skvrny vzteku. „Pendergaste, to je absurdní.“

„Víte lépe než já, že ne. Patříte k této tajné společnosti na základě svého titulu. V té záležitosti jste neměl na výběr: narodil jste se do toho. V mládí jste to nebral vážně, domníval jste se, že jde jenom o žert. Ale po letech jste pochopil vážnost své chyby.“

„To jsou všechno jenom hrozby, ubohý pokus zachránit si vlastní kůži.“

„Starosti byste si měl dělat o svoji kůži. Víte, co čeká členy společnosti, kteří poruší mlčenlivost. Pamatujete, co se přihodilo jistému Meucciovi? Těch deset mužů v čele Comitatu má obrovské peníze, obrovskou moc a obrovskou oblast vlivu. Najdou vás, Fosco – vy to víte.“

Fosco mlčel, jen na Pendergasta zíral.

„Jak jsem říkal, dám vám váš život tak, že si vyzvednu ten dopis – ale to až poté, kdy od vás dostanu vámi podepsané přiznání a doprovodím vás na ústředí karabiniérů. Housle si můžete nechat. Koneckonců jsou vaše. Když se nad tím zamyslíte, je to slušná nabídka.“

Fosco roztrhl obálku tlustou rukou a začal číst. Po chvíli se zarazil a vzhlédl. „To je hanebnost!“

Pendergast jenom pozoroval, jak se Fosco znovu začetl do dokumentu a jak se mu viditelně třesou ruce.

D’Agosta sledoval tuhle změnu a porozuměl. Teď už pochopil, proč se Pendergast ráno zastavil, jak říkal, zařídit „pojistku“. Uložil kopii dopisu u toho Prince Maffei. Jak Pendergast tohle všechno dal dohromady a co to přesně znamená, nevěděl. Nepochybně se to včas dozví. Ale tenhle ohromující pocit ho hodně uklidnil. Pendergast jim znovu zachránil kůži.

Hrabě najednou dokument položil. Obličej mu zbělel.

„Jak jste tohle věděl? Někdo už musel zlomit pečeť Comitatu! Platit musí někdo jiný, ne já!“

„Dověděl jsem se to od vás, od nikoho jiného. To je všechno, co potřebujete vědět.“

Fosco se ze všech sil ovládal. Položil dopis na stůl, podíval se zpříma na Pendergasta. „Tak dobře. Čekal jsem tvrdé otevření naší hry, ale tohle vám dělá čest. Dvacet čtyři hodin, říkáte? Pinketts vás doprovodí zpátky do vašich pokojů a já si promyslím odpověď.“

„Ani náhodou,“ řekl D’Agosta. „Odcházíme. Můžete nám zavolat do hotelu, až budete připraven podat doznání.“ Podíval se na Pinkettse a zbraň, kterou na ně mířil, ústí se pohybovalo dopředu a dozadu. D’Agosta si byl jistý, že má velikou šanci – pokud to dobře načasuje – zasáhnout Pinkettse kulkou dříve, než stačí zareagovat.

„Půjdete do svých pokojů a počkáte na moji odpověď,“ řekl hrabě velitelsky.

Když se nikdo nepohnul, téměř nepostřehnutelně pokynul Pinkettsovi.

Ten jenom trochu pohnul rukou a D’Agosta poklesl, překulil se a vypálil plavným, naučeným pohybem. Pinketts se bez jediného výkřiku zapotácel, opřel se o zeď za sebou, berettu stále v rukou, a ještě jednou jim vystřelil nad hlavu. D’Agosta si klekl na jedno koleno a dvakrát vypálil. Pinketts sebou zaškubal, jeho zbraň poskakovala po podlaze, až se zastavila v rohu. Pendergast už tasil svoji zbraň a mířil na hraběte.

Fosco pomalu zdvihl ruce.

Najednou se ve dveřích do jídelny objevili muži: vypadali velmi obhrouble a oblečení byli ve venkovských šatech, v rukou pistole, ve tvářích odhodlaný výraz. Vešli spořádaně, rozvážně, beze spěchu, jisti si sami sebou. Za okamžik jich uvnitř bylo snad deset, pistole namířené na Pendergasta a D’Agostu.

Dlouho bylo ticho přerušované jen vytrvalým Pinkettsovým chrčením, které se proměnilo v sípáni, až nakonec úplně utichlo.

Fosco měl stále ruce zdvižené. „Zdá se, že je to nerozhodně,“ řekl. „Jak teatrální. Vy zabijete mě, moji muži zabijou vás.“ I když ta slova řekl s lehkostí, vyzněla velmi ostře a ledově.

„Nechte nás odtud odejít,“ řekl D’Agosta. „A nikdo nikoho nezabije.“

„Už jste zabili Pinkettse,“ odpověděl Fisco rázně. „A to jste se mě opovážil poučovat o posvátnosti lidského života. Pinketts byl mým nejlepším a nejloajálnějším sluhou.“

D’Agosta postoupil o krok k hraběti.

„Agente Pendergaste!“ zvýšil hlas Fosco a otočil se. „Když se jen trochu zamyslíte, tak pochopíte, že tuhle hru nemůžete vyhrát. Až napočítám do tří, dám pokyn, aby D’Agostu zabili. Já zemřu také, vaší rukou. Vy naopak zůstanete naživu a budete myslet na to, jak jste přivodil smrt svého partnera. Znáte mě dost dobře na to, abyste pochopil, že tohle není planá hrozba. Vy odložíte zbraň – protože máte ten dopis.“

Zarazil se. „Jedna.“

„To je trik!“ křičel D’Agosta. „Nenechte se nachytat!“

„Dva.“

Pendergast svěsil zbraň.

Hrabě se znovu zarazil, ruce stále ve vzduchu. „Takže, pane D’Agosto, vy jste ještě zbraň neodložil. Skutečně mám říct to poslední číslo, nebo pochopíte, že se situace obrátila proti vám? Ani přes vaše pozoruhodné střelecké mistrovství se vám nepodaří zastřelit víc než jednoho nebo dva mé muže, než vás pošleme zpátky ke Stvořiteli.“

D’Agosta pomalu svěsil zbraň. Ještě jednu měl připjatou k noze a věděl, že Pendergast také. Hra rozhodně ještě neskončila. A oni pořád měli ten dopis.

Fosco se podíval z jednoho na druhého, oči se mu leskly. „Velmi dobře. Moji muži vás doprovodí do pokojů a já se zatím zamyslím nad vaší nabídkou.“

80

ÚSVIT SE KONEČNÉ PRODRAL MALÝMI OKNY PEVNOSTI, KDYŽ SE V JEHO pokoji objevil Pendergast. D’Agosta seděl u krbu, zamumlal pozdrav. V noci se neklidně převaloval, nemohl spát, ale připadalo mu, že Pendergast neměl žádné potíže.

„Vynikající oheň, Vincente,“ řekl, uhladil si přední díl obleku a posadil se ke krbu. „Tahle podzimní rána mi připadají poněkud chladná.“

D’Agosta oheň pořádně prohrábl. „Spalo se vám dobře?“

„Postel byla odporná. Jinak to docela šlo, děkuji za optání.“

D’Agosta přihodil další poleno. Takové čekání a nevědomost mu hodně vadily a nedokázal v sobě potlačit podráždění z předchozího večera, kdy Pendergast odešel do svého pokoje bez uspokojivého vysvětlení.

„Jak jste vlastně věděl o té záležitosti s tajnou společností?“ zeptal se poněkud nevrle. „Už dřív jsem zažil, jak taháte králíka z klobouku, ale tohle byl vrchol.“

„Jak příhodná metafora. Podezíral jsem Fosca, že je do té záležitosti nějak zapletený, ještě předtím, než jsem našel tu koňskou žíni ze Stormcloudu na místě činu u Bullarda.“

„Kdy jste ho podezíral poprvé?“

„Vzpomínáte si na mého spolupracovníka Mimea? Zmínil jsem se o něm. Na moji žádost se podíval na internet na nedávné aktivity všech, kdo byli na posledním večírku u Grovea. A podařilo se mu zjistit, že před půlrokem Fosco tajně koupil vzácný florentský kříž ze sedmnáctého století v obchodě se starožitnostmi na Via Maggio.“

„Ten, co dal Groveovi?“

„Přesně tak. A vzpomeňte si, že sám hrabě si dal pořádně záležet, aby náležitě zdůraznil, že kdyby Grove žil jen o den déle, mohl být o čtyřicet milionů dolarů bohatší.“

„Ano. Vždycky, když někdo začne dobrovolně spolupracovat, pokud jde o alibi, je to podezřelé.“

„Achillova pata pana hraběte je v jeho výřečnosti.“

„Ano, a ještě v jeho velkohubosti.“

„Začal jsem hledat slabé stránky pana hraběte. Bylo jasné, že je nebezpečný, a já věděl, že potřebujeme mít něco v záloze – jen tak pro případ. Možná si vzpomínáte na slova colonnella v kasárnách o tajných společnostech. Řekl, že florentská šlechta jimi oplývá. Tak mě napadlo, jestli Fosco také v nějaké není, a kdyby ano, jestli by se toho nedalo nějak využít proti němu. Florentská šlechta patří k nejstarším v Evropě – rodinný původ lze vystopovat až do začátku 13. století. Většinou jsou jejich tituly z dávné doby spjaté s různými tajemnými řády a bratrstvy, některé se datují až z doby křížových výprav. Většina z nich má tajné dokumenty, obřady a tak dále. Templáři, Černí gonfaloniéři, Rytíři růže – jejich celá řada.“

D’Agosta mlčky přikývl.

„Některé z těchto společností berou sebe sama nesmírně vážně, i když už svoji původní funkci dávno neplní a všechno zůstává jen na bázi prázdných obřadních úkonů a ceremonií. Hrabě sám patří do jedné z nejstarších rodin a z titulu dědického práva určitě patřil k mnoha z nich. Poslal jsem e-mail Constance a jí se podařilo odkrýt několik možností. Potom jsem využil některé svých kontaktů tady v Itálii.“

„Kdy?“

„Předevčírem v noci.“

„A já si myslel, že ve svém apartmá tvrdě spíte.“

„Spánek je, bohužel, biologická potřeba, při níž ztrácíme čas a jsme zranitelní. V každém případě jsem objevil náznaky o existenci skupiny Cominatus Decimus, Společnosti deseti. Byla to horda úkladných vrahů, která se utvořila v problematických letech ve třináctém století, dlouho předtím, než se k vládě dostal rod Medicejských. Jedním ze zakladatelů řádu byl francouzský baron Hugo d’Aquilanges, který do Florencie přivezl nějaké podivné rukopisy plné temných dovedností. Za použití rukopisů skupina vyvolala ďábla – nebo tomu alespoň věřili –, aby získala pomoc při svých půlnočních úkladných vraždách. Navzájem si přísahali absolutní mlčenlivost, jakékoli její porušení se trestalo okamžitou smrtí. Rytíř Mantun de Ardaz do Fosco byl dalším zakladatelem, své členství i s titulem předal svému synovi a tak dále, až k našemu Foscovi. Jejich linie zjevně také spravovala knihovnu Comitatu. Tam byly ty staré dokumenty, které Fosco využil, aby přivolal ďábla s Bullardem a ostatními v předvečer svátku Všech svatých. Zda měl od začátku v úmyslu ty staré dokumenty použít, nevím jistě. Ale mohl se dovědět, že Beckmann umí italsky a že Grove, dokonce už jako student, o rukopisech ledacos věděl. Ale Fosco nepotřeboval jakýkoli starý rukopis – muselo to být opravdové. Podle mého názoru zkrátka nedokázal odolat, aby připravil takovou legraci. Samozřejmě si včas neuvědomil, co to znamená – ani jaký trest ho čeká za porušení tajemství. Víte, členové jsou zasvěceni do řádu až po dosažení třiceti let věku.“

„Ale pořád jste mi ještě nevysvětlil, jak jste se dověděl, že tam Fosco patří.“

„Při tom hledání se ukázalo, že když je dědičný člen přijat do společnosti, je označený černou tečkou – v podstatě je to tetování – za použití popela z mrtvoly Mantuna de Ardaze, který byl za kacířství vyvržen, rozčtvrcen a spálen na Piazza della Signoria. Tahle černá tečka je přímo nad srdcem.“

„A kdy jste si jí všiml?“

„Když jsem s ním mluvil v Sherry Netherland. Měl bílou košili s rozhalenkou. Samozřejmě jsem tehdy nechápal její význam – vypadala jednoduše jako mateřské znaménko.“

„Ale zapamatoval jste si to.“

„Fotografická paměť je někdy docela užitečná.“

Najednou dal Pendergast D’Agostovi znamení, aby byl zticha. Asi minutu zůstali oba bez hnutí. Potom D’Agosta slyšel kroky a tiché zaklepání.

„Dále,“ řekl Pendergast.

Dveře se otevřely a Fosco se jimi protáhl, za ním půl tuctu mužů s pistolemi. Pokynul jim. „Dobré ráno vám oběma. Věřím, že jste strávili příjemnou noc.“

D’Agosta neodpověděl.

„A jakou noc jste měl vy, hrabě?“ zeptal se Pendergast.

„Vždycky spím jako nemluvně, děkuji za optání.“

„Je zvláštní, že tak to je u většiny vrahů.“

Fosco se otočil na D’Agostu. „Vy naopak vypadáte trochu přepadle, seržante. Doufám, že jste se nenachladil.“

„Je mi z vás zle.“

„Vkusu člověk neporučí,“ prohodil Fosco s úsměvem. Potom se podíval na Pendergasta. „Jak jsem slíbil, pouvažoval jsem o vaší nabídce. A přišel jsem vám sdělit odpověď.“

Sáhl do kapsy a vyndal hladkou bílou obálku. Podal ji Pendergastovi, oči mu při tom jiskřily.

D’Agosta sebou trhl. Viděl totiž, jak Pendergast zbledl, když tu obálku spatřil.

„Je to tak. To je ten dopis, který jste nechal u Prince Maffei. Neotevřený a nepřečtený. Řekl bych, že se na to hodí slovo šach, pane Pendergaste. Teď jste na tahu vy.“

„Jak jste –“ začal D’Agosta. Potom zmlkl.

Fosco mávl rukou. „Pan Pendergast nepočítal s mou brilantností. Řekl jsem Princi Maffei, že se do mého zámku někdo vloupal a že si dělám starosti o bezpečí nejtajnějšího rukopisu, který je v Comitatu, a samozřejmě jsem ho jako knihovník Comitatu měl u sebe. Požádal jsem, jestli bych ho nemohl nechat u něj, dokud zloději nebudou dopadeni. Přirozeně mě vzal do svého nejtajnějšího kabinetu, kde, jak jsem byl přesvědčen, měl váš dopis. Samozřejmě jsem nevěděl, co jste mu o tom dopise řekl, a tak mi připadalo lepší se o tom vůbec nezmiňovat. Ten starý blázen otevřel trezor, aby tam uložil ten rukopis. Uvnitř, mezi všemi těmi starými plesnivými papíry, byla obálečka čisťounká, jako ze škatulky! Bylo jasné, že je od vás. Jeden zručný pohyb a už byla moje! Až si tam pro ten dopis nepřijdete, Prince Maffei otevře trezor a nenajde nic a určitě si začne dělat starosti s tím, jakou daň si na něm vybírá stáří.“

Fosco se tiše zasmál, objemné břicho se roztřáslo, v natažené ruce držel dopis.

Rozhostilo se ticho, když Pendergast upřeně hleděl na obálku. Potom si ji vzal, otevřel, podíval se na list papíru a nechal ho volně spadnout na zem.

„Řekl jsem šach, ale možná jsem měl raději říct šachmat, pane Pendergaste.“ Otočil se na muže ve dveřích. Byli oblečeni do režné vlny a kůže, každý s namířenou zbraní. Další muž v poskvrněné bundě z jemně hlazené kůže stál za nimi. Měl malý, ostře řezaný obličej a pozoroval je inteligentníma očima.

D’Agosta sjel rukou ke své pistoli. Pendergast si toho všiml a naznačil mu, aby to nedělal.

„Klid, D’Agosto,“ řekl Fosco konejšivě. „Váš nadřízený ví, že je to zbytečné – to jenom ve filmu dva muži přemohou sedm chlapů. Samozřejmě si docela přeju vás dva vidět mrtvé tady a hned. Ale na druhou stranu,“ dodal škádlivě, „neztrácejte naději – vždycky je šance na útěk!“ Zasmál se a otočil. „Fabbri, odzbroj tyhle gentlemany.“

Muž v kožené bundě postoupil dopředu, napřáhl ruku. Po chvíli Pendergast vyndal svou rezervní zbraň a podal mu ji. S velmi neblahým tušením D’Agosta zdráhavě odevzdal zbraň.

„Teď je prohledejte,“ řekl hrabě.

„Vy první, pane Pendergaste,“ řekl Fabbri se silným přízvukem. „Sundejte si sako a košili. Potom se postavte tamhle a zdvihněte ruce.“

Pendergast udělal všechno podle pokynů, každý kus oděvu podával Fabbrimu. Když si sundal košili, D’Agosta si poprvé všiml, že agent má kolem krku řetízek s malým přívěškem: podivný motiv bdělého oka nad ptákem Fénixem, který se zvedá z popela.

Jeden z venkovanů postrčil Pendergasta ke stěně. Fabbri ho začal zkušeně proklepávat odshora dolů. Hned našel bodec.

„Bude tam mít také nástroje na otevírání zámků,“ řekl hrabě.

Fabbri prohledal Pendergastův límeček a manžety, nakonec našel malý nástroj připevněný lepicí páskou. Byly tam i další věci: injekční stříkačka a jehla, několik malých zkumavek.

„V tom obleku máte nacpaný pěkný arzenál,“ uchechtl se Fosco. „Fabbri, polož to všechno, prosím tě, tamhle na ten stůl.“

Fabbri vytáhl nůž a pustil se do párání podšívky obleku a pečlivě ho prohlížel. Našel tam další věci – pinzetu, několik malých balíčků s chemikáliemi – všechno ukládal na stůl.

„Ústa. Zkontroluj mu ústa.“

Muž otevřel Pendergastovi ústa, zkontroloval mu zuby, podíval se pod jazyk.

D’Agosta se děsil tak nedůstojného zacházení. S každým dalším objeveným nástrojem cítil, jak jeho naděje mizí. Ale Pendergast měl v zásobě spoustu triků. Nějak se mu určitě podaří to zvládnout.

Fabbri nasměroval Pendergasta, aby ustoupil stranou a předklonil hlavu, aby se mu mohl podívat do vlasů. Pendergast poslechl, ruce měl stále nad hlavou, postavil se tak, aby byl zády k půlkruhu mužů a k hraběti, který si prohlížel předměty na stole a tiše je oceňoval. Teď byl Fabbri k D’Agostovi zády, ale Pendergast byl k němu čelem. A D’Agosta užasl nad tím, co uviděl.

Uviděl Pendergasta, jak nepatrně pohybuje rukama a vyndává maličký kousek kovu, který měl mezi prsteníčkem a malíčkem levé ruky. Nějak se mu podařilo ho schovat do dlaně hned na začátku prohledávání.

„Dobře,“ řekl Fabbri. „Připažte a postupte tamhle.“

Pendergast udělal, co mu řekl. Pohybem tak hbitým, že si D’Agosta vůbec nebyl jistý, jestli ho vůbec viděl, vsunul Pendergast ten kousek kovu Fabbrimu do límce u bundy – vlastně toho muže využil jako skrýš.

Potom Fabbri prohlédl Pendergastovy boty, odřezal podpatky nožem a podrážku na několika místech probodl. Tak našel další sadu paklíčů. Zamračil se a znovu se vrátil k Pendergastově obleku.

Když konečně všechno prohledal, bylo Pendergastovo oblečení na cáry.

„A teď ten druhý,“ řekl Fosco.

Tutéž proceduru zopakovali s D’Agostou, svlékli ho a všechno rozpárali, podrobili ho stejně nedůstojnému prohledání.

„Nechal bych vás oba nahé,“ řekl hrabě, „ale sklepení v tomhle hradu je strašně vlhké. Byl bych nerad, kdybyste se nachladili.“ Ukázal na jejich šaty. „Oblečte se.“

Poslechli.

Fabbri je otočil. „Andiamoci.“

Hrabě se otočil a vyšel z místnosti. Fabbri šel za ním, potom Pendergast a D’Agosta. Půl tucet hrdlořezů se vydal za nimi.

Sešli po točitém schodišti, ven z pevnosti a zpátky do starých pokojů hradu. Hrabě je vedl znovu do jídelny, potom přes kuchyni a dál do velké čisté zásobárny. Klenutý vchod byl zasazený do protější stěny a za ním se objevilo klesající schodiště, jeho konec nebylo vidět. Skupina vešla do hlubokého, klenutého tunelu, jeho stěny ronily vlhkost a pokrývaly je vápencové krystaly. Beze slova prošli kolem zásobáren a prázdných kamenných galerií.

„Ecco,“ řekl hrabě a zastavil se před nízkými dveřmi. Fabbri se také zastavil a Pendergast s očima upřenýma na zem do něj zezadu nemotorně narazil. Fabbri zaklel a odstrčil ho, takže agent upadl na kamennou podlahu.

„Jděte dovnitř,“ řekl hrabě.

Pendergast se postavil a prošel do malé místnosti za dveřmi. D’Agosta ho následoval. Železné dveře se s bouchnutím zavřely a oni jen slyšeli, jak se v zámku otáčí klíč. A pak byla tma.

Obličej hraběte se ukázal v malé mříži ve dveřích.

„Tady budete v bezpečí,“ řekl, „já zatím dohlédnu na několik posledních detailů. Potom se vrátím. Víte, připravil jsem něco speciálního, něco na tělo vám oběma. Pro Pendergasta doslova literární konec – vlastně něco z Poea. A pro D’Agostu, vraha mého Pinehettiho, použiji svůj mikrovlnný vynález ještě jednou, potom ho zničím, a tak zmizí poslední důkaz o mé účasti v celém případu.“

Obličej zmizel. Po chvíli slabé osvětlení na chodbě potemnělo.

D’Agosta seděl ve tmě, poslouchal ozvěnu vzdalujících se kroků. Za okamžik bylo slyšet už jenom tiché odkapávání vody a třepot křídel, dozajista netopýřích, napadlo D’Agostu.

Poposedl, přitáhl si potrhané šaty k tělu. Pendergastův hlas k němu pronikal ze tmy, tak tichý, že ho skoro nebylo slyšet.

„Nevidím důvod, proč odkládat náš odchod. Vy ano?“

„Co ten paklíč, který jste strčil Fabbrimu pod límec?“ zašeptal D’Agosta.

„Jistě. Jsem mu zavázán, že mi ho pohlídal. Samozřejmě jak jsem klopýtl, tak jsem do něj narazil, abych si ho zase vzal. Pochybuji, že nás teď Fabbri nebo někdo z těch venku hlídá. Zabouchejte na dveře, Vincente, a uvidíme, jestli se dočkáme odezvy.“

D’Agosta zabouchal a křičel: „Haló! Pusťte nás ven! Pusťte nás ven!“

Ozvěna na chodbě za dveřmi pomalu utichla.

Pendergast chytil D’Agostu za paži a znovu zašeptal. „Dělejte rámus, já zatím odemknu zámek.“

D’Agosta křičel, ječel a nadával. Po chvíli ho Pendergast znovu chytil za paži a řekl: „Hotovo. Teď poslouchejte. Ten chlap, co čeká ve tmě, má určitě elektrickou baterku, kterou rozsvítí při sebemenším podezření, že se děje něco zvláštního. Najdu ho a postarám se o něj. Vy dál dělejte rámus, abyste odvedl jeho pozornost a zároveň zastřel zvuk mých kroků ve tmě.“

„Dobře.“

D’Agosta znovu spustil křik, dupal a dožadoval se vypuštění ven. Byla tam naprostá tma a on neviděl, co dělá Pendergast. Ječel a ječel. Najednou se zvenku ozvalo hlasité bouchnutí a dusot. Potom paprsek světla probodl nízké dveře.

„Výborná práce, Vincente.“

D’Agosta prošel ven nízkými dveřmi. Tam, asi šest metrů od nich, byl Fabbri, ležel obličejem dolů na kamenné podlaze, ruce rozpřažené do stran.

„Jste si jistý, že z téhle impozantní stavby existuje nějaká cesta ven?“ zeptal se D’Agosta.

„Slyšel jste pískot netopýrů, viďte?“

„Ano.“

„Musí tu být cesta ven.“

„Jo, pro netopýra.“

„Tam, kam poletí netopýři, se vydáme i my. Ale nejdřív se musíme podívat na ten přístroj. Je to náš jediný důkaz proti hraběti.“

81

VRACELI SE KAMENNÝMI CHODBAMI SKLEPŮ SE ZÁSOBAMI A NENÁPADNĚ vyšli po starém schodišti do spíže. Pendergast si místnost pečlivě prohlédl, potom pobídl D’Agostu, aby šel dál. Pomalu přešli do kuchyně: velikánské místnosti s rovnoběžně postavenými stoly z borovicového dřeva napuštěného olejem a z mramoru, s masivním ohništěm plným mřížek a roštů. Litinové nádobí viselo na velkých hácích a řetězech spuštěných od stropu. Ze salotto vzadu nebylo slyšet žádné zvuky. Zdálo se, že tu nikdo není.

„Když Pinketts přinesl tu zbraň,“ šeptal Pendergast, „prošel těmito kuchyňskými dveřmi a nebyl pryč déle než minutu. Musí to být blízko.“

„Proč by to ukládali pořád na stejné místo?“

„Pamatujete, co říkal Fosco. Chystá se ten přístroj použít ještě jednou – na vás. Jsou tu tři cesty. Jedna z nich vede do jídelny, druhá, kterou jsme právě přišli, do spíže. Zbývá tamhleta.“ Ukázal prstem ke dveřím, které vedly do něčeho, co připomínalo starou chladírnu na maso.

V ten okamžik se z jídelny za nimi ozvaly kroky. Přitiskli se ke stěně za dveřmi kuchyně. Hlasy hovořily italsky, byly příliš nezřetelné, aby bylo rozumět jednotlivým slovům, ale blížily se.

„Budeme dál pátrat,“ řekl Pendergast. „Každou chvíli se může spustit poplach.“

Vešli do chladírny masa: ve studené kamenné místnosti bylo zavěšeno prosciutti a salámy, police se prohýbaly pod vahou obrovských kol zrajících sýrů. Pendergast rozsvítil Fabbriho baterku a rozhlížel se po přeplněném prostoru. Na jedné z horních polic zahlédl lesk hliníku.

„Tamhle!“ D’Agosta popadl přístroj.

„Je příliš objemný,“ řekl Pendergast. „Vyndáme to z bedny a sestavíme zbraň.“

Otevřeli bednu a Pendergast – s menšími potížemi – sešrouboval jednotlivé části. Podal zbraň D’Agostovi, ten si přehodil přes rameno kožený řemen, na kterém byla zavěšena. Potom spěchali zpátky do kuchyně. Další hlasy, tentokrát ze samotné jídelny. Potom zasyčení rádia. Ozval se skřípavý hlas, hlučný, plný paniky.

„Sono scappati!“

Horečná aktivita, po ní vzdalující se kroky.

„Mají rádia,“ zamumlal Pendergast. Zastavil se jen na okamžik. Potom se vrhl zpátky přes kuchyni a jídelnu, D’Agosta za ním, zbraň mu poskakovala na rameni. Vyběhli ven do centrální galerie, kolem věkem potemnělých portrétů a drahých tapiserií.

Před sebou slyšeli nejasné hlasy.

„Tudy,“ řekl Pendergast a pokývl k malým otevřeným dveřím. Proběhli jimi a ocitli se ve staré zbrojnici. Zrezivělé meče a různá brnění visely na stěnách. Pendergast beze slova sundal meč, prohlédl ho, vrátil na původní místo a sundal jiný.

Hlasy byly zřetelnější. Nakonec dveřmi plnou rychlostí proběhla skupina mužů směrem do jídelny a do kuchyně.

Pendergast vyhlédl a potom přešel k D’Agostovi.

Pokračovali dál galerií, potom stále měnili směr v bludišti elegantních komnat, až se nakonec dostali do malých, vlhkých místností bez oken, které lemovaly celou pevnost. D’Agosta slyšel jen jejich vlastní kroky, žádné jiné. Vypadalo to, že mají alespoň na chvíli štěstí: nikdo nečekal, že namíří do samotného srdce hradu, místo aby se snažili dostat ven.

Ještě než tohle domyslel, uslyšel vepředu hlas, někdo mluvil hodně divoce. Rozhlédl se. V téhle řadě holých kamenných místností nebylo kam se schovat.

Pendergast se rychle postavil za dveře, D’Agosta se krčil za jeho zády. Ve dveřích se objevil nějaký muž, běžel s rádiem v ruce. Pendergast zvedl meč jediným rychlým pohybem, muž zachroptěl a potom se zhroutil na podlahu, dlažební kameny se zbarvily krví.

V okamžení Pendergast vzal tomu muži pistoli, berettu 9mm. Meč podal D’Agostovi a pokynul mu, aby ho následoval.

Před nimi zíval vstup na točité schodiště, které vedlo do temnoty. Utíkali ze schodů, brali je po dvou. Potom Pendergast zvedl ruku.

Zdola zaslechli slabou ozvěnu kroků. Někdo běžel směrem k nim.

„Kolik hrdlořezů ten tlustej prevít zaměstnává?“ zamumlal D’Agosta.

„Řekl bych, že kolik se mu zachce. Zůstaňte stát. Máme výhodu momentu překvapení a výšky.“ A Pendergast pečlivě namířil pistoli dolů do zatáčky schodů. Po chvíli se objevil muž ve venkovském oblečení. Pendergast bez váhání vystřelil, potom si klekl na zhroucené tělo, vzal tomu muži zbraň a hodil ji D’Agostovi.

Druhý muž křičel zdola. „Carlo! Cosa ce?“

Pendergast se vrhl dolů ze schodů, jeho potrhaný oblek za ním vlál a – skočil ke druhému muži – srazil ho ze schodů úderem do hlavy. Potom mu vzal z ruky zbraň a zasunul si ji za pásek kalhot.

Běželi vlhkou chodbou, která vedla od schodiště. D’Agosta slyšel za sebou křik. Pendergast zhasl baterku, aby se nestali snadným terčem, a dál pokračovali v naprosté tmě.

Vepředu se tunel rozvětvoval. Pendergast se zastavil, prohlížel si zem a strop.

„Všiml jste si guána? Netopýři létají tudy.“

Pokračovali tunelem vlevo. V dálce před nimi se objevilo slabé světlo. Ozval se výstřel a odštípl se kámen. D’Agosta se zastavil, aby palbu opětoval. Jejich pronásledovatelé se zastavili.

„Co ta mikrovlnná zbraň?“ zeptal se.

„V téhle situaci je nepoužitelná. Než začne fungovat, trvá to moc dlouho a nemá velký dosah. Kromě toho teď nemáme čas zjistit, jak s ní vlastně zacházet.“

Tunel se znovu větvil. D’Agosta cítil nahoře čerstvý vzduch, potom si všiml slabé záře. Proběhli kolem jednoho rohu, potom dalšího – a najednou se ocitli proti masivní železné mříži, jíž pronikalo jasné světlo. D’Agosta viděl, že za mříží je okraj útesu pod hradem. Za ním viděl příkré svahy hor, nalevo hlubokou strž a napravo se zdvihaly vrcholky a převislé skály.

„Hergot.“

„Čekal jsem něco takového,“ řekl Pendergast. Rychle zkontroloval mříž. „Stará, ale pevná.“

„Co teď?“

„Zaujmeme postavení. Spoléhám na vaše střelecké schopnosti, Vincente.“

Pendergast se přitiskl k poslednímu výstupku tunelu a D’Agosta udělal totéž. Muži se teď blížili rychleji – soudě podle kroků, bylo jich nejméně šest. D’Agosta se otočil, zamířil, vystřelil. V šeru viděl, jak jedna postava klesla k zemi. Ostatní se rozutekli, přitiskli se k drsným kamenným stěnám. V odpověď se ozval výstřel z pistole. Po něm rychlý štěkot automatické zbraně: dvě krátké série, kulky se odrážely od stropu se sprškou jisker a kamení.

„Hergot!“ řekl D’Agosta, nevědomky se přikrčil.

„Zdržte je, Vincente, já se zatím podívám, co bych mohl provést s tou mříží.“

D’Agosta se natáhl, na okamžik se vyklonil zpoza výstupku a vystřelil. Automatická zbraň palbu opětovala, kulky se znovu odrážely od stropu, zaduněly i na zemi, nedaleko od D’Agosty.

Oni schválně míří tak, aby se střely odrážely.

Vytrhl zásobník ze zbraně a zkontroloval ho. Byl na deset nábojů, teď viděl ještě šest. Plus jeden v komoře.

„Tady máte rezervní zásobník,“ řekl Pendergast a hodil mu ho. „Šetřete municí.“

D’Agosta se podíval: byl plný. Měl tedy ještě sedmnáct střel.

Další krátký štěkot automatických zbraní, jimiž vypálili do stropu, takže střely se odrážely jemu přímo před nohy.

Úhel odrazu se rovná úhlu dopadu, pamatoval si D’Agosta nejasně z doby, kdy chodíval na střelnici. Střílel na místo, odkud viděl, že se střílí, vystřelil podruhé, pokaždé mířil na kus kamene tak, aby úhel odrazu byl správný.

Zaslechl výkřik. Takže jednička z matematiky.

Teď se z druhé strany rozezněla kanonáda. D’Agosta se ukryl za výstupek zrovna včas, kulky pleskaly do země přesně na místo, kde ještě před okamžikem stál.

„Jak to jde?“ zavolal přes rameno.

„Víc času, Vincente. Snažte se získat ještě víc času.“

Další kulky se sesypaly ze stropu se sprškou kamení.

Čas. D’Agosta neměl možnost volby. Musel se vrátit a znovu střílet. Vyplížil se zpoza výstupku, nahlédl za něj. Přikrčený muž se vyhoupl ze stínu a běžel, aby zaujal postavení kousek blíž k nim. D’Agosta jednou vystřelil a poranil mu ruku, muž s výkřikem ustoupil.

Teď Pendergast střílel rytmicky ze své zbraně. D’Agosta se ohlédl a viděl, že střílí do zdi kolem mříže.

Další střely padaly kolem něj. D’Agosta znovu vypálil.

Pendergast vyprázdnil zásobník. „Vincente!“ zavolal.

„Co je?“

„Hoďte mi svou zbraň.“

„Ale –“

„Zbraň!“

Pendergast ji chytil, pečlivě zamířil a vypálil na místo, ve kterém byla mříž zacementovaná. Cement už byl starý a měkký, střely měly svůj efekt, ale D’Agosta sebou stále cukal, nemohl si pomoci, ale neustále počítal promarněné střely. Jedna, dvě, tři, čtyři, cvak. Pendergast vyndal prázdný zásobník a odhodil ho stranou. D’Agosta mu podal rezervní. Palba zpoza rohu nabyla na intenzitě. Zbývaly už jen okamžiky, než je přemohou.

Zazvonilo dalších sedm ran. Potom Pendergast přestal, přikrčil se.

„Kopneme spolu. Na tři.“

Prudce vší silou kopli do mříže, ale ta se ani nepohnula.

Pendergast ještě dvakrát vystřelil, potom zbraň zasunul za opasek.

„Kopneme znovu. Ze země.“

Lehli si, zvedli nohy a společně kopli.

Mříž se pohnula.

Znovu, potom ještě jednou – a teď se uvolnila, spadla z útesu se sprškou kamenů a oblázků.

Vstali a přistoupili k okraji. Drsná skála se prudce svažovala nejméně 15 metrů, teprve potom se trochu vyrovnala.

„Hergot,“ mumlal D’Agosta.

„Nemáme na výběr. Odhoďte to zařízení do nějakého křoví, aby se úplně nerozbilo. Potom polezte dolů.“

D’Agosta se vyklonil, mikrovlnné zařízení odhodil do hustého křoví. Potom se zhluboka nadechl, polkl, aby se zbavil hrůzy, která ho málem ochromila, a přehoupl se přes okraj. Pomalu klouzal dolů, držel se pevně zbytků malty a hledal úchyt na nohy. Potom další sestup, další úchyt. Zanedlouho byl obličejem pod okrajem, tiskl se k útesu.

A potom byl Pendergast najednou vedle něj. „Postupujte do stran, ne přímo dolů. Tak najdete úchyty snadněji a navíc nebudete tak snadný cíl.“

Skála tvořila vápencový svah, děsivě prudký, avšak nabízel hojnost úchytů pro ruce i pro nohy. Profesionální horolezec by takový sestup hravě zvládl, D’Agostu však vyděsil. Nohy mu pořád klouzaly a kožené podrážky na botách mu vlastně nebyly k ničemu.

Dolů slézal velmi opatrně, jedna ruka za druhou, snažil se nepoškrábat si poraněný prst o ostrou skálu. Pendergast byl už hluboko dole, sestupoval hodně hbitě.

Shora bylo slyšet střely, potom děsivou kanonádu a nato se rozhostilo hrobové ticho. A po něm bylo slyšet spoustu hlasů: Eccoli! Di la!

D’Agosta se podíval nahoru a spatřil několik obličejů nakloněných přes okraj. Objevila se ruka s pistolí, mířila přímo na něj. Byl snadný cíl, nemohl nijak klást odpor. Pane bože, bylo po všem.

Pendergastova zbraň se ozvala zdola: poslední dávka. Střelec to dostal přímo do čela, zavrávoral, svalil se a potom tiše padal dolů, hlavou přímo na skálu. D’Agosta se ohlédl, znovu sestupoval, jak dokázal nejrychleji.

Nahoře byl velký pohyb. D’Agosta viděl další postavu, jak se opatrně vynořuje, tentokrát s automatickou zbraní v ruce. Rozeznal typický tvar uzi.

Přitiskl se ke skále. Pendergast dole zmizel z dohledu. Kde hergot je?

Slyšel, jak uzi spustila kanonádu krátkých výstřelů, kulky mu hvízdaly kolem uší. Hledal nohou další úchyt, ale uvědomil si, že ho chrání jen mělký převis nahoře, kdyby se pohnul, nechránilo by ho už vůbec nic.

Další střelba ten fakt potvrdila: ocitl se v pasti.

„Pendergaste!“

Žádná odpověď.

Další výstřely, do obličeje ho štípaly úlomky kamenů. Pohnul jednou nohou, hledal.

Další výstřely. Cítil, jak mu jedna kulka škrábla o botu. Strašně rychle dýchal, lapal po dechu, s rukou sevřenou kolem titěrného úchytu. Nikdy v životě nebyl takhle vyděšený.

Další výstřely, drobení kamene.

Oni stříleli skrz tenký převis nad ním. I kdyby se ani nehnul, stejně ho dostanou. Cítil, jak mu krev stéká po tváři z místa, kam ho bodl kus ostrého kamene.

Potom uslyšel osamělý výstřel, tentokrát zdola, výkřik shora, a potom se objevil další muž, uzi v rukou.

Pendergast. Musel se nějak dostat dolů a vzít zbraň tomu mrtvému muži.

D’Agosta propadl panice, klouzal dolů, znovu nacházel rovnováhu a zase klouzal. Zdola se ozval další výstřel, potom ještě jeden – Pendergast ho kryl, rozsedlinu nad ním ostřeloval, aby na něj ti nahoře nemohli.

Skála potom už nebyla tak příkrá, posledních šest metrů napůl lezl a napůl klouzal. Potom už stál na nohou na kamenném svahu, propocený, s tlukoucím srdcem, nohy jako z gumy. Pendergast tam byl přikrčený za skálou, střílel nahoru do rozsedliny.

„Vezměte ten přístroj a jdeme,“ řekl.

D’Agosta vstal, po čtyřech vlezl do nejhustšího křoví a sebral zbraň. Jedna žárovka byla trochu poškozená a přístroj byl umazaný a poškrábaný, ale jinak se nezdál poškozený. Přehodil si ho přes rameno a spěchal se ukrýt mezi stromy. Pendergast se k němu v okamžiku připojil.

„Dolů. Na silnici do Greve.“

Vydali se z kopce, skákali a běželi mezi kaštany, zvuk výstřelů nad nimi vzadu slábl stále víc.

A potom se Pendergast najednou znovu zastavil.

V následujícím tichu D’Agosta slyšel zvuk zdola. Rytmický, táhlý štěkot psů.

Spousty psů.

82

PENDERGAST CHVÍLI POSLOUCHAL, POTOM SE OTOČIL NA D’AGOSTU. „Foscovi honicí psi na divoká prasata. S psovody. Jdou zdola.“

„Pane bože…“

„Jsou vycvičeni tak, aby postupovali ve vějíři v řadách, kterými nelze proklouznout. Dostanou svoji kořist do pasti a obestoupí ji. Nemáme na vybranou. Budeme muset jít nahoru a potom přes vrchol hory. To je naše jediná šance.“

Otočili se a lezli s námahou příkrým lesem, šikmo ke svahu, směrem od hradu. Bylo to velmi náročné, nepříjemné stoupání: kaštanový les prorostlo ostružiní, půda byla vlhká a po listech to klouzalo. D’Agosta slyšel psí štěkot dole, připadalo mu, že psů je několik desítek, jeden přes druhého štěkali v hlučné kakofonii. Zvuky se odrážely ozvěnou přes údolí, z jednoho konce na druhý. Připadalo mu, že se blíží.

Vylezli jeden obzvlášť strmý úsek lesa a prchali po mírnějším svahu osázeném vinnou révou se zažloutlými listy. Utíkali vzhůru mezi řadami rostlin, klopýtali po hroudách hlíny, která se jim lepila na boty. Ztěžka oddechovali.

Nebylo pochyby: psi je doháněli.

Na protějším konci vinice se Pendergast na okamžik zastavil, aby udělal rychlý průzkum. Byli v kuloáru mezi dvěma horskými hřbety. Nahoře se hřbety zužovaly směrem k vrcholu, vzdálenému přibližně kilometr a půl. Hrad byl pod nimi, na jedné vyčnívající skalnaté terase, ponurý a temný.

„Pojďte, Vincente,“ řekl Pendergast. „Nesmíme ztratit ani okamžik.“

Vinice je vedla k dalšímu strmému svahu hustě porostlému kaštany. Prodírali se porostem vzhůru, trnité keře jim trhaly už tak na cáry rozedrané oblečení. Nad sebou uviděli pobořenou zeď nějaké staré zříceniny, stará casa colonka obrostlá révou. Lezli kolem zříceniny a přilehlých hospodářských stavení, až došli na zarostlou paseku. Pendergast se znovu zastavil, aby si prohlédl úbočí nad nimi.

D’Agosta měl pocit, že mu každou chvíli exploduje srdce. Mikrovlnné zařízení, které nesl přes rameno, představovalo velkou přítěž. Díval se na hřeben pod sebou, lapal po dechu, dole zahlédl několik psů. Běželi a štěkali. Už slyšel vzdálený pískot a křik psovodů.

Pendergast upřeně hleděl nahoru do svahu, kde se kuloár směrem k vrcholu zužoval. „Vidím záblesk oceli.“

„Muži?“

Pendergast přikývl. „Lovil jste někdy kance?“

„Ne.“

„Přesně takhle teď loví nás. Jako divoká prasata. Tamhle nahoře, v místě, kde se stezka zužuje, čekají lovci. Možná tucet, možná víc, jsou tam připraveni v záloze. Rozestoupeni tak, že mají na dostřel celou horní část horského hřbetu.“ Pokývl, téměř jako na výraz uznání. „Je to standardní lov. Psi vyženou kance a štvou je zužujícím se údolím ke hřbetu, tam je přinutí vyrazit z úkrytu a lovci je složí.“

„Co budeme dělat?“

„Nebudeme se chovat jako kanec. Místo abychom utíkali od psů, namíříme do stran.“

Otočil se a běžel po svahu, v pravém úhlu k rojnici, opisoval vyvýšeniny a prolákliny terénu. Štěkot psů se přiblížil, nesl se ozvěnou mezi skalami, což vyvolávalo dojem, že psi se blíží ze všech stran.

Příkré úbočí hory bylo přibližně půl kilometru před nimi. Kdyby se nám přes ně podařilo dostat, pomyslel si D’Agosta, když klopýtali dál, vyzráli bychom nad psy a znovu lezli dolů. Ale les byl stále strmější a hustší, což je zpomalovalo. A potom, zcela nečekaně, doběhli na okraj malé, ale velmi prudké strže, jejímž dnem se přes ostré balvany řítil potok. Na druhé straně, asi ve vzdálenosti šesti metrů, prudce klesala vlhká skála porostlá mechem.

To místo bylo neproniknutelné.

Pendergast se otočil. Připadalo mu, že psi jsou už hodně blízko. D’Agosta dokonce slyšel praskání větviček a klení lovců.

„Tuhle strž nedokážeme přejít,“ řekl Pendergast. „Takže máme poslední možnost. Musíme jít nahoru a zkusit proniknout mezi lovci.“

Pendergast vyndal pistoli, kterou vzal mrtvému muži, zkontroloval zásobník. „Zbývají tři rány,“ řekl. „Jdeme.“

Pokračovali v cestě. D’Agosta měl pocit, že už nemůže dál ani o kousek, ale adrenalin – a příšerné štěkání loveckých psů – ho poháněly dopředu.

Po několika minutách les zřídl a prosvětlil se. Přikrčili se a pomalu se plížili dopředu. Nahoře les zcela ustoupil loukám a stezkám lemovaným křovinami. D’Agosta v hrůze zadržel dech. Stezky byly zarostlé neproniknutelným houštím, louky otevřené a holé, sem tam na nich rostly izolované skupiny stromů. Ještě dalších tři sta metrů vedla cesta vzhůru, lemovaná dvěma horskými hřbety, nakonec se přehoupla přes holý vrchol. Bylo to jako na cvičné střelnici.

Pendergast si pečlivě prohlížel vrcholek hory nejméně minutu, i když se psi rychle blížili. Zavrtěl hlavou.

„Nemá to smysl, Vincente. Jít dál je sebevražda. Tam nahoře bude příliš mnoho mužů a nepochybně v tomhle údolí loví celý život. Tudy neprojdeme.“

„Jste si jistý? Určitě tam ti chlapi budou?“

Pendergast přikývl, znovu pohlédl nahoru na horský hřbet. „Odtud jich tam vidím nejméně půl tuctu. Těžko říci, kolik se jich ukrývá za skalními výběžky.“ Odmlčel se, jako by uvažoval. Potom mluvil rychle, skoro jenom pro sebe. „Kruh se sevřel z obou stran a nahoře. A dolů jít nemůžeme: kvůli psům nemáme šanci.“

„Jste si jistý?“

„Ani stokilový divočák, který by proběhl hustým křovím rychlostí čtyřicet pět kilometrů za hodinu, by těm psům neunikl. Jakmile se kanec ukáže, psi se seběhnou a…“

Zastavil se. Potom se podíval na D’Agostu, oči se mu leskly.

„Vincente, to je ono. Mám řešení. Poslouchejte mě. Vrhnu se přímo dolů z kopce. Až se dostanu k psům, svým štěkotem přilákají další. Mezitím vy utečete pár set metrů stranou, tamhletudy, co možná nejrychleji. Potom půjdete pomalu dolů. Pomalu. Jakmile uslyšíte štěkot psů, kteří oběť zahnali do rohu – to je nezaměnitelný štěkot –, poznáte, že jsem u nich a že štěkají na mě. Jak se psi budou sbíhat, naruší se jejich řady a právě v tu chvíli budete moci proběhnout. Potom, teprve potom. Je vám to jasné? Poslouchejte ten štěkot, až mě psi obklíčí. Jakmile tudy proniknete, jděte přímo na silnici do Greve.“

„A vy?“

Pendergast zvedl pistoli.

„Třemi střelami? To se vám nepovede.“

„Jiná možnost není.“

„Ale kde se s vámi setkám? Na silnici do Greve?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Nečekejte na mě. Vyhledejte colonnella a vraťte se s posilou co možná nejdřív. V plném počtu. Rozumíte? Vezměte ten přístroj – budete ho potřebovat, abyste ho přesvědčil.“

„Ale…“ D’Agosta se zastavil. A potom – až teprve v tu chvíli – pochopil dosah Pendergastových slov.

„Do háje s tím vším,“ řekl. „Jdeme spolu.“

Štěkot se blížil.

„Tudy projde jen jeden z nás. Jiný způsob neexistuje. Teď už běžte!“

„Nepůjdu. V žádném případě… Nenechám vás těm psům…“

„Sakra, Vincente, musíte!“ A Pendergast se k němu bez dalšího slova otočil zády a běžel z kopce.

„Ne!“ křičel D’Agosta. „Néééééé –“

Ale bylo příliš pozdě.

Cítil se paralyzovaný, připadalo mu to neuvěřitelné a nedokázal se pohnout z místa. Pendergast běžel z kopce, v ruce pistoli – a potom zmizel mezi stromy.

Nezbylo mu, než se tomu plánu podrobit. Téměř jako automat lezl D’Agosta po čtyřech, pohyboval se po vrstevnici, dokud se nedostal o tři sta metrů dál. Otočil se, byl připravený k sestupu.

Potom se zastavil. Vepředu v hustém nízkém podrostu pod skalním výstupkem uviděl stát osamělého muže. Z žádného jiného místa by pod tou skálou nebyl vidět. Stál nehybně, díval se na D’Agostu.

Ježíši, napadlo D’Agostu. A je po všem.

Natáhl se po mikrovlnném přístroji, věděl, jak ho využije. Ten muž nebyl ozbrojen, nebo pokud byl, jeho zbraň neviděl. Tuhle situaci bude lépe vyřešit holýma rukama. Chystal se ke skoku.

Ale potom zaváhal. I když ten muž byl oblečen jako venkovan, připadal mu jiný než ostatní Foscovi muži. Byl hodně vysoký a štíhlý, možná o deset centimetrů vyšší než Pendergast, a měl krátce střiženou bradku. Na jeho očích bylo něco podivného. Každé mělo jinou barvu: levé oříškově hnědou, pravé modrou.

Možná je místní, pomyslel si D’Agosta. Nebo pytlák nebo něco takového. To si tedy skutečně vybral nejlepší chvíli na vycházku.

Najednou znovu začal vnímat psy. Pořád štěkali: pravidelně, rytmicky jako předtím.

Nemůže už ztrácet čas. Ten muž se od něj klidně odvrátil, zcela bez zájmu. D’Agosta pomalu sestupoval, čekal, až se změní psí štěkot. Jednou se ohlédl a viděl, že ten neznámý, stále bez hnutí, upřeně hledí dolů ze svahu.

Pokračoval pomalu a velmi opatrně lesem. Zapomeň na něj. Důležitý byl v tu chvíli Pendergast. Uteče. Musí, musí…

A potom najednou napravo pod sebou slyšel hystericky štěkat osamoceného psa, znělo to mnohem vyšším a mnohem naléhavějším tónem než předtím. Zastavil se a poslouchal. Další se připojil, potom třetí. V okamžení už tam byli všichni. D’Agosta slyšel, jak se s hlasitým štěkotem sbíhají na jedno místo. Potom se ozval výstřel a psí jekot. Posedlost nabrala obrátky. Byl to děsivý zvuk, přerušený druhým výstřelem, potom třetím. Po každém z nich se ozvalo hlubší bum-bum staré karabiny těžkého kalibru. Hustým porostem neviděl D’Agosta vůbec nic, ale až příliš jasně slyšel, co se děje.

To byla jeho šance. Přitiskl si k tělu přístroj a hnal se dolů, co nejrychleji mohl, skákal, řítil se ostružiníkem, klopýtal, znovu nacházel rovnováhu, běžel pořád dál. Utíkal přes malou paseku a tam – daleko vpravo od sebe – naposledy zahlédl Pendergasta: osamělá postava v černém obklopená rozlícenou smečkou psů, ze dvou stran se k němu blížilo dvanáct chlapů, každý s puškou namířenou přímo na něj. Rámus byl neuvěřitelný, kruh šílených psů se svíral, ti odvážnější se vrhali vpřed, snažili se vyrvat kusy masa.

D’Agosta utíkal pořád dál – a potom se dostal mimo dosah psů, kteří se drali na svou oběť. To všechno zůstalo za ním a nad ním. Pokračoval dál, děsivý jekot psů, nadávky a křik psovodů doléhaly k jeho uším stále slaběji. Lov skončil, kořist byla zahnána do kouta – jenomže tentokrát to nebyl divočák, ale člověk. Pendergast. A nepodaří se mu uniknout: tentokrát ne.

83

BUCK SEDĚL NA POLNÍM LŮŽKU VE SVÉ CELE V MANHATTANSKÉ VAZEBNÍ věznici, poslouchal a čekal. Bylo to moderní, sterilní zařízení, všude bílé zdi a zářivky, sklem s pletivem pronikalo tlumené světlo. I když bylo po půlnoci, slyšel z ostatních cel spoustu hluku. Vězni tloukli na mříže, řvali, hádali se, vyžadovali právníka. Někteří křičeli nesrozumitelnými jazyky, zněly drsně, téměř barbarsky.

Byl obžalován, vzali mu otisky prstů, vyfotografovali ho, osprchovali, vyměnili mu prádlo. Dostal najíst, Timesy na čtení, nabídli mu telefon, aby mohl zavolat svému právníkovi – jinak mu neřekli vůbec nic. Připadalo mu, že v té cele už je celou věčnost. Každá uplynulá hodina na něj tíživě doléhala. Kdy to začne? Cítil se takhle Kristus, když čekal, až ho přivedou před Piláta Pontského? Dal by přednost téměř čemukoli – bití, mučení, znásilnění – před tímhle nekonečným čekáním. Navíc to prostředí bylo sterilní, dusivé. A co hůř, dostal celu jen pro sebe. Zdvořilost, s níž s ním jednali, působila téměř krutě. V duchu si kladl otázku, jak dlouho ještě vydrží snášet ty lidi, kteří přicházeli a odcházeli s jeho jídlem: neodpověděli na pozdrav, nepodívali se mu do očí, neřekli jediné slovo.

Poklekl, aby se pomodlil. Kdy se to stane? Kdy se stěny otřesou, ozvou se hlasy na výsostech, otevře se zem a pozře nečisté? Kdy se ozve křik zatracených, králové a princové se poběží ukrýt mezi skály a čtyři jezdci z Apokalypsy se objeví na nebi? Cela neměla ani okno, kudy by se podíval ven, neviděl vůbec nic.

Napjaté očekávání ho ubíjelo.

Přišel další strážce: velký černoch v modré uniformě s tácem v ruce.

„Co to je?“ zeptal se Buck a vzhlédl.

Žádná odpověď. Muž pootevřel mříž, prostrčil tác, zavřel mříž, otočil se a odešel.

„Co se děje venku?“ křičel Buck. „Co –?“

Ale služba už byla pryč.

Buck vstal a znovu se posadil na kavalec. Podíval se na jídlo: rohlík, smetanový sýr a želé, kuřecí prsa v nějaké sražené šťávě, poněkud našedlé zelené fazolky a karotka, hromádka příliš tuhé bramborové kaše. Z pouhé banality toho všeho se mu dělalo zle.

Teď nad obvyklými ruchy vězení uslyšel něco jiného: hlasy, kovový zvuk, náhlý křik ostatních vězňů. Buck vstal.

Začíná to? Konečně to už začíná?

Na chodbě se objevili čtyři policisté, plně ozbrojení, obušky se jim pohupovaly za pasem, kráčeli v útvaru. Pro něj: přicházejí pro něj. Cítil rozrušení z očekávání. Teď se něco stane. Možná to bude hodně těžké. Dozajista to pro něj bude velmi tvrdá zkouška. Ale ať je to cokoli, přijme to. Je to součást božího plánu.

Zůstali stát před jeho celou. Upřeně na ně hleděl, čekal. Jeden z nich postoupil dopředu a četl ze zelených desek s klipsem.

„Wayne Paul Buck?“

Přikývl, ztuhl.

„Půjdete s námi.“

„Jsem připraven,“ řekl vzdorovitě, ale s tichou důstojností.

Muž odemkl celu. Ostatní stáli za ním, pistole v pohotovosti.

„Vyjděte z cely, prosím. Otočte se a dejte ruce za záda.“

Udělal, co mu řekli. Bude to špatné, moc špatné: cítil to. Studená ocel pout mu obepjala zápěstí a ozvalo se cvaknutí: zlé znamení věcí příštích.

„Tudy, pane.“

Pane. Uštěpačnost už začíná.

Vedli ho v tichosti chodbou k výtahu, vyjeli několik poschodí, potom šli další sterilní chodbou k šedivým kovovým dveřím. Zaklepali.

„Dále,“ ozval se ženský hlas.

Otevřely se dveře a Buck se ocitl v malé kanceláři s kovovým stolem, jediným oknem s výhledem na malebné seskupení nočního Manhattanu. Za stolem seděla ta policistka, která vedla centuriony, aby ho zajali.

Stál před ní hrdý, nepokořený. Ona byla jeho Pilát Pontský.

Převzala desky od velitele. „Měl jste možnost spojit se s právníkem?“ zeptala se.

„Nepotřebuji právníka. Bůh je mým advokátem.“ Poprvé si všiml, jak je hezká – a jak mladá. Nad uchem, v místě, kam ji zasáhl kámen, měla ošetřenou ránu diskrétní náplastí. Zachránil jí život.

Ďábel má mnoho tváří.

„Jak si přejete.“ Vstala, vzala si sako z věšáku, oblékla se a potom pokynula policistům. „Je šerif připravený?“

„Ano, kapitáne.“

„Tak jdeme.“

„Kam?“ zeptal se Buck.

Místo odpovědi se vydala po chodbě. Sjeli dalším výtahem a bludištěm chodeb vyšli na dvůr, kde stálo neoznačené policejní auto, lesklé ve světle sodíkových lamp, motor spuštěný na volnoběh. Za volantem seděl uniformovaný policista. Malý, podsaditý muž v šedém polyesteru stál u dveří spolujezdce, ruce sepjaté před tělem.

„Můžete mu sundat pouta,“ pokynula Haywardová policistům. „Posaďte ho, prosím, dozadu.“

Sundali mu pouta, otevřeli dveře, usadili ho. Mezitím Haywardová mluvila s mužem v obleku, dala mu zelené desky a desku s klipsem. Podepsal papír na desce a vrátil jí ji, sedl si vedle řidiče a zabouchl dveře.

Teď se Haywardová naklonila do zadního okénka. „Asi se divíte, co se to teď s vámi děje, pane Bucku.“

Buck cítil příval citů. A bylo to tady: vedou ho pryč, čeká ho konec, rozhodující okamžik. Je připraven.

„Tenhle muž je šéf okresní policie, který vás doprovodí letadlem zpátky do Broken Arrow v Oklahomě. Hledají vás kvůli porušení volné vazby.“

Bucka to ohromilo. To přece není možné. Další výsměch. Je to trik, úskok.

„Slyšel jste mě?“

Buck neodpověděl. Určitě to je trik.

„Okresní státní zástupce rozhodl nevznášet proti vám žádné obvinění tady v New Yorku – znamenalo by to spoustu problémů. A abych vám řekla pravdu, neudělal jste nic špatného, jen jste využil svého práva na svobodu projevu trochu nemístně. Potěšilo nás, že jsme se vyhnuli nepokojům, a po vašem odchodu se nám podařilo ty lidi přesvědčit, aby se v klidu rozešli. Vrátili se domů a to místo je teď oplocené. Správa parku to tam důkladně vyčistí a znovu osází, stejně už to bylo zapotřebí. Takže jak sám vidíte, žádná velká škoda nevznikla, a nám připadalo, že bude lepší nechat to všechno utichnout a usnout.“

Buck poslouchal, nemohl uvěřit vlastním uším.

„A co bude se mnou?“ zeptal se nakonec.

„Jak jsem řekla, posíláme vás zpátky do Oklahomy, tam si s vámi chce promluvit kurátor. My vás nechceme. Oni mají přednost a chtěli vás zpátky. Pro všechny strany je to dobrý konec.“

Usmála se, položila ruku na vůz. „Pane Bucku? Jste v pořádku?“

Neodpověděl. Nebyl v pořádku. Cítil se špatně. Takhle to vůbec nemělo probíhat. Byl to trik, nečestný trik.

Naklonila se ještě o kousek blíž. „Pane Bucku? Jestli by vám to nevadilo, chtěla bych vám říct něco osobního.“

Upřeně na ni hleděl.

„Především, existuje jen jeden Ježíš, ale vy to nejste. Další věc: já jsem křesťanka a snažím se být dobrou křesťankou, i když se mi to možná vždycky nedaří. Neměl jste právo stát tam, když jsem byla vydaná na milost a nemilost davu, ukázat na mě prstem a vynést nade mnou rozsudek. Měl byste se dobře podívat na tu pasáž z Matouše: Nesuďte, abyste nebyli souzeni. Pokrytče, nejprve vyjmi ze svého oka trám, a pak teprve prohlédneš, abys mohl vyjmout třísku z oka svého bratra.“

Odmlčela se. „Vždycky se mi líbila verze krále Jakuba. Poslyšte, od teďka se starejte jenom sám o sebe, buďte dobrým občanem, vyhýbejte se potížím a dodržujte zákony.“

„Ale… Neuvědomujete si… Stane se to. Varuju vás, už se to blíží.“ Buck stěží vyslovoval.

„Jestli se chystá poslední soud, vy určitě nebudete ten, kdo se to dozví předem – to tedy vím jistě.“

Při tom se usmála, poplácala kapotu vozu a řekla: „Sbohem, pane Bucku. Vyhýbejte se malérům.“

84

V ELEGANTNĚ ZAŘÍZENÉ JÍDELNĚ V HLAVNÍM TRAKTU CASTELLO FOSCO čekal hrabě trpělivě na večeři. Stěny stavby z patnáctého století byly hodně silné a ozývalo se jen slabé mechanické drnčení Bucefala z bílého bidélka opodál, který umělým zobákem kloval do umělého ořechu. Z majestátních oken místnosti byl velmi efektní pohled do krajiny: pohoří Chianti, hluboké údolí řeky Greve. Ale Fosco byl spokojen, že sedí ve svém dubovém křesle na jednom konci stolu a v hlavě si třídí – v nádherném poklidu – události celého dne.

Jeho snění přerušilo šoupání nohou na chodbě. Za okamžik se objevila jeho kuchařka Assunta s velikým servírovacím tácem. Položila ho na protější konec stolu, postupně mu předkládala jídlo, obyčejné maltagliati al porcini, hovězí oháňka podávaná alla vaccinara, fegatini pečené nad ohněm, contorno na fenyklu dušené v olivovém oleji. Byla to jednoduchá domácí strava, v níž jeho kuchařka excelovala a které Fosco dával na venkově přednost. A jestli Assuntino servírování postrádá Pinkettsovu vybroušenost a obratnost – nedá se s tím dělat vůbec nic.

Poděkoval jí, a když odešla, nalil si sklenici vynikajícího Chianti Classico ze svého panství. Potom se s chutí pustil do večeře. I když měl velký hlad, jedl pomalu, vychutnával každé sousto, každý hlt vína.

Když dojedl, zazvonil na malý stříbrný zvonek, který měl u pravé ruky. Assunta přišla.

„Grazie,“ řekl a osušil si koutky úst velkým plátěným ubrouskem.

Assunta se poněkud nemotorně uklonila.

Hrabě vstal. „Až poklidíte, můžete si vzít pár dní volno.“

Zkoumavě se na něj podívala, aniž by zvedla hlavu.

„Perfavore, signora. Už je to pár měsíců, kdy jste navštívila svého syna v Pontremoli.“

Uklona byla hlubší. „Mille grazie.“

„Prego. Buona sera.“ A hrabě se zlehka otočil na patě a odešel z jídelny.

Až kuchařka odjede, na hradě nebude žádné služebnictvo. Jeho muži odvedli svou práci a odešli. Dokonce i správce parku dostal na několik dní volno. Jenom Giuseppe, starý psovod, na panství zůstal: bez něj by se neobešel.

Ne že by Fosco svému služebnictvu nevěřil: všichni měli dávné vazby na jeho rodinu, někteří dokonce po dobu osmi století, a jejich loajalita byla naprostá. Chtěl nerušeně a v klidu dokončit svou práci.

Pomalu a účelně procházel velkými místnostmi hradu: salone, obrazárna, zbrojnice. Na své cestě vlastně putoval v čase: nejprve starými dostavbami ze třináctého století, potom do ještě starších komnat, vybudovaných o půl tisíciletí dříve. V nich nebyla zavedena elektřina, žádné moderní příslušenství jako kanalizace nebo ústřední topení. Bludiště malých místností bez oken bylo stále temnější a tísnivější a Fosco se zastavil, aby vyndal louč z nástěnného svícnu a zapálil ji. Otočil se ke starému pracovnímu stolu opodál, něco z něj vyndal a zastrčil si to do vestičky. Potom se vydal boční chodbou a pokračoval dál dolů: do podzemního labyrintu tunelů vyhloubených do původní skály.

Mnohá z rozlehlých sklepení Castello Fosco byla naplněna produkcí panství. Spousta místností sloužila výrobě vína: byly v nich uloženy plnicí stroje s fermentačními sudy nebo nespočet malých dubových soudků. Další byly vyčleněny na odležení kančí šunky: hluboké, chladné prostory, z jejichž stropů visel bezpočet šunek, stále ještě pokrytých kožešinou. A ještě další sloužily pro uskladnění olivového oleje nebo pro výrobu balzamikového octa. Ale tady – hluboko pod masivní pevností – nebyly tak velké a dobře větrané prostory. Úzké klenby vytesané hluboko do převislé čelní stěny pískovcového útesu a spirálovité schodiště vedly dolů ke starým studnám a komnatám nepoužívaným půl tisíciletí.

Právě po jednom takovém schodišti teď Fosco sestupoval. Vzduch tam byl mrazivý, stěny vlhké. Zpomalil: Ručně otesané schody byly kluzké, a kdyby tady upadl, nikdo by jeho křik neslyšel.

Nakonec ho schodiště dovedlo do labyrintu úzkých klenutých chodeb lemovaných starými cihlami. V každé nice vytesané do stěny byla kostra: někteří dávno zesnulí členové rodiny nebo – s větší pravděpodobností, s ohledem na jejich počet – padlí spojenci z válek před tisícem let. Vzduch tu byl špatný a Foscova louč poblikávala, když kličkoval složitou cestou.

Jak postupoval hlouběji do bludiště, byly staré stěny stále nerovnější. Na několika místech odpadaly od skály a zůstaly z nich hromady rozlámaných cihel. Koster tam byla spousta, jako by je tam někdo naházel a nechal tak, kosti okousaly a roztahaly krysy.

Chodba vedla až ke slepému konci. Tma tady byla tak hustá a naprostá, že jí Foscova louč stěží pronikla. Postoupil o další krok, mávl loučí do posledního výklenku před sebou.

Ve světle plamene se objevila postava agenta Pendergasta, hlava svěšená na prsa. Obličej měl podrápaný a na mnoha místech mu tekla krev. Jeho černý oblek, za normálních okolností vždy dokonalý, byl potrhaný a špinavý, sako se mu válelo na hromadě u nohou. Ručně šité kožené boty měl pokryté tlustou vrstvou bahna. Vypadal, že je v bezvědomí, a určitě by se sesul na zem, kdyby mu Fosco kolem hrudníku neobtočil tlustý řetěz. Ten byl navlečený na železnou skobu ve vápencové stěně a zavřený visacím zámkem k další železné skobě na druhé straně. Zápěstí mu bezvládně visela podél těla, zafixovaná dalšími řetězy k zadní stěně niky.

Fosco poprvé máchl loučí velmi opatrně. Naučil se, že ani v takové chvíli nelze protivníka podceňovat. Ale Pendergast byl zcela zjevně nepohyblivý, úplně bezmocný. Hraběti to dodalo elánu a znovu máchl loučí.

Když Pendergastovi dopadlo světlo na obličej, pohnul sebou. Oči se mu rozechvěle otevřely.

Fosco okamžitě o krok ustoupil. „Agente Pendergaste?“ broukl. „Aloysie? Jste vzhůru?“

Pendergast neodpovídal, ale oči měl stále otevřené. Chabě se pohnul.

„Odpusťte mi, prosím, ale bohužel ty zábrany jsou nezbytné. Jak sám brzy pochopíte.“

Když se nedočkal žádné odpovědi, pokračoval. „Nepochybně jste zesláblý, dokážete se stěží pohnout. A možná máte do jisté míry amnézii. Stává se, že fenobarbital má takový účinek: připadalo mi to jako nejjednodušší způsob, jak vás vrátit do hradu bez nepatřičné námahy. Tak mi dovolte osvěžit vám paměť. Vy a seržant D’Agosta jste byli unaveni mou pohostinností a moc jste chtěli odejít. Mně se to přirozeně nelíbilo. Strhla se ošklivá bitva, při níž zahynul můj milovaný Pinketts, bohužel. Vy jste na jistém místě uložil papír, který jsem musel získat. V té době jste se pokusili o útěk. Seržant D’Agosta uspěl, bohužel, utekl. Ale důležité je, že vy jste tady zpátky, můj milý agente Pendergaste: zase v bezpečí stěn Castelo Fosco! A já trvám na tom, abyste tu zůstal jako můj host. Vážně – nemíním poslouchat žádné námitky.“

Fosco pečlivě zasunul louč do nástěnného svícnu. „Omlouvám se za to skromné ubytování. Ale i tak – těmto místnostem nechybí jisté přirozené kouzlo. Vidíte tu bílou síťovinu na stěnách jeskyně? To je ledek, můj milý Pendergaste – a právě vy byste měl pochopit tu narážku. I to, co bude následovat.“

A na potvrzení svých slov hrabě z kapsy u vesty pomalu vyndal zednickou lžíci.

Pendergast se na ni zadíval a oči zastřené působením drogy se na okamžik zaleskly.

„Aha!“ vykřikl hrabě spokojeně. „Takže s vámi to ještě není ztracené! No tak se do toho hned pustíme.“ Otočil se k jedné straně, odsunul hromadu rozházených kostí. Pod nimi byla spousta čerstvě svlažené malty.

Vzal zednickou lžíci a na přední okraj výklenku nanesl tlustou vrstvu. Potom přešel k jedné hromadě popadaných cihel a přinesl jich několik zpátky k nice, pečlivě je narovnal na maltu. Za pár minut byla řada cihel na místě a Fosco už zednickou lžící urovnával další vrstvu malty.

„Tyhle cihly jsou úžasné!“ řekl při práci. „Je jim hodně let, jsou staré několik staletí, vyrobili je z hlíny na svahu hory. Podívejte, jak jsou veliké: ne jako ty vaše směšné anglické. To není nic pro Fosca! Dal jsem do té malty pořádnou dávku vápna – skoro dva díly vápna na jeden díl písku – to proto, že chci, aby tenhle váš nový dům byl co nejbytelnější. Chci, aby vám vydržel navěky, můj milý Pendergaste. Chci, aby vám vydržel do doby, kdy se ozve trouba svolávající k Poslednímu soudu!“

Pendergast neřekl nic. Ale jeho oči zastřené působením drogy se vyčistily. Sledovaly Fosca při práci skoro se lstivým stoicismem – pokud, napadlo Fosca, stoicismus bylo to správné slovo. Když dostavěl druhou řadu cihel, na chvíli se zastavil a opětoval jeho pohled.

„Tohle už nějakou dobu připravuji,“ řekl. „Vlastně už docela dost dlouho. Víte, už od našeho prvního setkání – k uctění památky Jeremyho Grovea, když jsme měli spolu malé nedorozumění kvůli Ghirlandaiově obrazu – uvědomil jsem si, že jste nejimpozantnější protivník, jakého jsem kdy měl.“

Odmlčel se, čekal. Ale Pendergast stále neříkal nic, vůbec se nehýbal, jen oční víčka se maličko zachvěla. A tak Fosco znovu pokračoval ve své práci a – s vlnou energie vyvolané vztekem – postavil třetí, čtvrtou a pátou řadu cihel.

Když položil poslední cihlu šesté řady, znovu se zastavil. Vztek ho přešel, už byl zase ve své kůži. Zeď sahala Pendergastovi do pasu. Fosco si odhrnul plášť a elegantně usedl na hromadu starých cihel, aby si chvilku odpočinul. Téměř laskavě upřel oči na svého vězně.

„Všimněte si, že kladu cihly vlámskou vazbou, střídavě s vazáky a vaznými rámy,“ řekl. „Pěkné, co říkáte? Možná jsem mohl být zedníkem, kdybych si to zvolil. Samozřejmě stavba takové stěny zabere spoustu času. Berte to jako poslední dárek ode mne. Můj dárek na rozloučenou. Víte, až položím poslední cihlu, nebude to trvat dlouho – možná den nebo dva, podle toho, kolik vzduchu pronikne těmito starými zdmi. Nejsem sadista. Nebude trvat dlouho a vy zemřete – i když musím uznat, že udusit vás pomalu v temnotě možná není zrovna milosrdné. Jenomže jinak to nejde.“

Chvíli seděl, lapal po dechu. Potom pokračoval, skoro jako by meditoval.

„Nemyslete, signore Pendergaste, že tu zodpovědnost beru na lehkou váhu. Uvědomuji si, že když vás tady takhle pohřbím, okradu svět o velký intelekt. Bez vás bude šedivější. Nicméně bude i bezpečnější pro mě a takové, jako jsem já: muže a ženy, kteří dají přednost tomu, aby řídili své osudy, aniž by je svazovaly zákony vymyšlené lidmi druhé kategorie.“

Podíval se do výklenku. Zeď měl z poloviny hotovou. Nika byla ponořená do nejhlubšího stínu. Ve světle louče viděl jen vyzáblé rysy Pendergastova zkrvaveného obličeje.

Hrabě se na něj šibalsky podíval. „Pořád nic? Výborně: tak pokračujeme.“ A vstal.

Další řady cihel na sebe skládal mlčky. Nakonec, když postavil devátou řadu a nahoře uhladil maltu, Pendergast promluvil. Stěna dosahovala do úrovně jeho bledých očí a hlas v tom nově vybudovaném prostoru zněl dutě.

„Tohle nesmíte udělat,“ řekl hlasem prostým obvyklé jemné, téměř líné preciznosti.

Fosco věděl, že je to působení fenobarbitalu. „Ale můj milý Pendergaste, je hotovo!“ Nabral na lžíci maltu a vrátil se k hromadě cihel.

Když byl v polovině desáté řady, Pendergast znovu promluvil. „Musím něco udělat. Něco hodně důležitého pro celý svět, něco, co jsem nestačil dokončit. Jeden můj příbuzný by mohl napáchat spoustu zla. Musím mít možnost mu v tom zabránit.“

Fosco se zarazil a poslouchal.

„Nechte mě dokončit ten úkol. Potom se k vám vrátím. Potom se mnou můžete naložit dle svého uvážení. Dávám vám na to své slovo gentlemana.“

Fosco se rozesmál. „Vy mě máte za blázna? Mám vám věřit, že se dobrovolně vrátíte jako Regulus do Kartága, abyste tu skončil? Ha! I kdybyste své slovo dodržel, kdy vás asi tak můžu očekávat? Za dvacet nebo třicet let? Až budete starý a unavený životem?“

Z temnoty v nice se nedočkal žádné odpovědi.

„Ale ten úkol, o kterém se zmiňujete, ten mě zaujal. Říkáte váš příbuzný? Povězte mi podrobnosti.“

„Nejdříve mě osvoboďte.“

„To nejde. Chápu to tak, že si jen vyměňujeme slova. A mě už to unavuje.“ A ještě rychleji dokončil desátou řadu a začal poslední, jedenáctou.

Když už zbývalo do zdi zasadit poslední cihlu, Pendergast promluvil znovu. „Fosco,“ – hlas byl slabý, hrobový, jako by vycházel z nejhlubší hrobky – „žádám vás jako gentlemana a člověka. Nepokládejte tu cihlu.“

„Ano. Vypadá to hanebně.“ A Fosco zvedl poslední cihlu. „Ale bohužel nadešel čas, abychom se rozloučili. Děkuji vám za vaši příjemnou společnost, kterou jste mi posledních pár dní dělal. Neříkám vám arrivederci, ale addio.“ A položil cihlu na místo.

Když uhladil poslední hrbolek malty, zaslechl – nebo si alespoň myslel, že – zaslechl – zvuk z hrobu za zdí. Slabé zasténání nebo výdech. Nebo to byl jenom vítr, který se proháněl starými katakombami? Přitiskl ucho na čerstvě dostavěnou zeď a pozorně naslouchal.

Ale už se nic neozvalo.

Fosco ustoupil, nohama posunul hromadu poházených kostí před zeď, potom vzal louč a spěchal spletí krysích tunelů ke starému schodišti. Nakonec se vydal vzhůru – tucet schodů, dva tucty, tři – mířil do teplého podvečerního slunce, daleko za sebou zanechal neklidné podsvětí stínů.

85

D’AGOSTA SEDĚL TIŠE NA ZADNÍM SEDADLE VOZU STOUPAJÍCÍHO VZHŮRU po klikaté horské silnici. Krajina byla stejně krásná jako před dvěma dny: kopce v podzimním hávu, lesklá rezavá a zlatá barva pod časným ranním sluncem. D’Agosta si toho sotva všímal. Díval se vzhůru na krutě vyhlížející pevnost Castel Fosco, která se právě v tu chvíli vynořila nad šedivou vápencovou skálou. Při pouhém pohledu na hrad ho mrazilo, ani konvoj policejních vozů ten pocit neutlumil.

Přendal si plátěnou tašku z jedné nohy na druhou. Uvnitř byla Foscova ďábelská zbraň. Mrazení pominulo, když v něm vzplál zuřivý, pečlivě ovládaný vztek. D’Agosta se pokusil tu zlobu usměrnit: bude ji potřebovat na setkání, které ho čeká. Šílený, mučivý dvanáctihodinový odklad se blížil ke konci. Papírování a zatykač se mu nakonec podařilo protlačit, byrokracii bylo učiněno zadost. A teď tu byl zase zpátky, na domácí půdě nepřítele. Musí zůstat v klidu, ovládat se. Věděl, že na záchranu Pendergasta má jen jeden výstřel – pokud je Pendergast ještě živý – a nehodlal ho vyplýtvat jen proto, že ztratí nervy.

Colonnello Esposito seděl vedle něj, naposledy zhluboka zatáhl z cigarety, potom ji zamáčkl do popelníku. Při řízení mlčel, pohnul se jen občas, aby si zapálil novou cigaretu. Teď se také podíval z okénka.

„Ta nejhrozivější rezidence,“ řekl.

D’Agosta přikývl.

Esposito vyndal další cigaretu, rozmyslel si to a znovu ji vrátil do krabičky. Otočil se na D’Agostu. „Ten Fosco je podle toho, co říkáte, pořádně mazaný chlap. Bude nutné chytit ho při činu a zajistit důkazy. Proto tam vejdeme hodně rychle.“

„Ano. Dobře.“

Esposito si prohrábl rukou šedé vlasy. „Zjevně patří k těm, kdo nenechávají nic na náhodě. Obávám se, že ten Pendergast možná bude…“ Jeho hlas utichl.

„Kdybychom nečekali dvanáct hodin –“

Colonnello zavrtěl hlavou. „Někdy se běh věcí nedá změnit.“ Utichl, když auta projížděla vnější pobořenou branou hradu a pokračovala cestou mezi cypřiši. Potom se znovu zavrtěl. „Jedna prosba, seržante.“

„Jaká?“

„Nechte mě mluvit, prosím vás. Zařídím, aby hovor byl v angličtině. Fosco umí dobře anglicky?“

„Perfektně.“

D’Agosta si nevzpomínal, že by někdy byl takhle vyčerpaný. Bolely ho všechny údy, kůži měl poškrábanou a potrhanou na nespočtu míst po celém těle. Jen jeho skálopevné rozhodnutí zachránit Pendergasta, obavy z toho, co jeho přítel možná zakouší v rukou hraběte, pro něj byly hnacím motorem. Možná je ještě naživu, pomyslel si. V té samé cele. Určitě ano. Musí to tak být.

D’Agosta se rychle pomodlil, zaníceně, s vírou, že to pomůže. Druhá možnost byla příliš strašná, aby o ní vůbec uvažoval.

Auta zabočila na štěrkem vysypané parkoviště hned za vnitřní zdí. Tady, v hlubokém stínu kamenné opěrné zdi, bylo mrazivo. D’Agosta otevřel dveře vozu, rychle vystoupil bez ohledu na všechnu bolest, kterou při tom zakoušel.

„Fiat,“ řekl. „Zničili jsme auto z půjčovny.“

„Jaký model?“ zeptal se Esposito.

„Stylo, černé. Evidenční číslo IGP 223.“

Esposito se obrátil k jednomu ze svých mužů a vyštěkl na něj rozkaz.

Vypadalo to, že hrad je opuštěný, téměř nadpřirozeně tichý. Colonnello pokynul svým mužům, potom šel nahoru po kamenných schodech ke dveřím s kovovými pásy.

Tentokrát se dveře do vnitřního nádvoří samy neotevřely. Trvalo pět minut – za stále nervóznějšího ťukání prstů colonnella –, než se konečně se zasténáním pomalu otevřely. Na druhé straně stál Fosco. Přejížděl očima po skupině policistů, nakonec mu zrak spočinul na D’Agostovi. Usmál se.

„To je ale překvapení! Seržant D’Agosta. Jak se vám líbí v Itálii?“

D’Agosta neodpověděl. Pouhý pohled na groteskního pana hraběte v něm vyvolal krajní odpor. Jen klid, nabádal sám sebe.

Fosco prudce oddechoval, ale jinak se zdál žoviální a klidný. „Moc se omlouvám, že jsem neotevřel hned, nečekal jsem, že dnes budu mít společnost.“ Potom se otočil na colonnella. „Ale my se ještě neznáme. Já jsem Fosco.“

„Já jsem Colonnello Orazio Esposito z Nucleo Investigativo,“ řekl zostra. „Máme povolení prohledat tyto prostory. Žádám vás, abyste nám umožnil vstup, pane.“

„Povolení k prohlídce!“ Hrabě byl velmi překvapený. „Co se děje?“

Esposito si ho nevšímal, prošel kolem něj, štěkal rozkazy svým mužům. Otočil se na hraběte. „Moji muži budou muset mít přístup do všech částí hradu.“

„Samozřejmě!“ Hrabě spěchal přes trávník vnitřního nádvoří, kolem zurčící fontány a do temné, přízračné pevnosti, v obličeji měl pozoruhodný výraz překvapení a znepokojení kombinovaný s patolízalskou vstřícností.

D’Agosta zachoval kamenný výraz, plátěnou tašku držel stále mimo Foscův dosah. Všiml si, že tentokrát se za nimi žádné masivní dveře nezavřely.

Hrabě je vedl centrální galerií a dál do místnosti, kterou D’Agosta předtím neviděl. Byla to velká, elegantní knihovna, stěny plné starých svazků s koženými hřbety zdobenými zlatým písmem. V krbu vesele plápolal oheň.

„Prosím, pánové,“ řekl Fosco, když je uvedl dovnitř. „Posaďte se. Mohu vám nabídnou sherry? Doutník?“

„Na nějaké legrácky není čas,“ řekl Esposito. Sáhl do kapsy, vyndal list papíru s oficiálními razítky, položil ho na stůl. „Tady je povolení. Nejprve prohlédneme sklepení, potom budeme postupovat nahoru.“

Hrabě vyndal z dřevěné krabičky doutník. „Samozřejmě budu spolupracovat, ale rád bych věděl, o co se jedná.“

„Seržant D’Agosta proti vám vznesl velmi vážná obvinění.“

„Proti mně?“ Podíval se na D’Agostu. „Obvinění z čeho?“

„Únos, pokus o vraždu – a taky zadržování agenta Pendergasta.“

Překvapení na Foscově tváři teď bylo ještě výraznější. „Ale to – to je neskutečné!“ Odložil doutník, podíval se z D’Agosty na Esposita a zase zpátky. „Seržante, je to pravda? Skutečně jste vznesl takováhle obvinění?“

„Jdeme na to,“ řekl D’Agosta netrpělivě. I když se mu dařilo ovládat tón hlasu, uvnitř to v něm při tak mistrovském hereckém kousku vřelo. Hrabě skutečně vypadal jako člověk, který bojuje s šokem a nevírou.

„No. V takovém případě nemohu protestovat.“ Fosco se podíval na doutník, odštípl špičku maličkými stříbrnými kleštičkami, zapálil si. „Ale to povolení si klidně schovejte, důstojníku. Vám a vašim mužům nechám volnou ruku. V hradu jsou vám všechny dveře otevřeny. Hledejte podle libosti. A velmi rád vám pomohu, jak budu moci.“

Esposito se rychle otočil na karabiniéry, mluvil italsky. Muži zasalutovali, rozprchli se a zmizeli.

Esposito se otočil na D’Agostu. „Seržante, možná byste nás mohl dovést do místnosti, kde jste zůstali uvězněni na noc. Hrabě, doprovoďte nás.“

„Na tom bych trval. Foscovi jsou stará šlechtická rodina a nade vše stavíme svoji čest. Tato obvinění je nezbytné okamžitě vyvrátit.“ Podíval se znovu na D’Agostu jen s maličkým náznakem nevole.

D’Agosta je vedl galerií, přes přijímací pokoj a do dlouhé řady elegantních komnat. Hrabě šel za ním, kráčel tou svojí podivně lehkou chůzí, upozorňoval na různé umělecké práce a zajímavosti colonnella, který ho naprosto ignoroval. Dva zbývající karabiniéři šli úplně vzadu.

Potom došli k bodu, kde D’Agosta zabloudil. Rozhlédl se, popošel kupředu, znovu se zastavil. V té stěně zdobené štukem předtím byly dveře – nebo ne?

„Seržante?“ řekl Esposito.

„Mohl bych vám nějak pomoci?“ nabídl se Fosco.

D’Agosta se podíval za jedny dveře, ucouvl, podíval se za další. Neuběhlo ještě ani čtyřiadvacet hodin, přece to nemohl tak rychle zapomenout. Nebo ano? Pokračoval dál, dotýkal se štuku, ale ten se rozpadal, rozhodně nebyl nový.

„Seržant říkal, že místnosti, ve kterých byl držen jako vězeň, jsou přímo ve věži,“ oznámil colonnello Foscovi.

Hrabě vrhl na colonnella zmatený pohled, otočil se k D’Agostovi. „Ve věži je jenom jeden byt, ale tam se nejde tudy.“

„Doveďte nás tam.“

Hrabě je rychle vedl soustavou chodeb a nízkých, temných místností bez nábytku.

„Tohle je nejstarší část hradu,“ hlaholil Fosco. „Pochází z devátého století. Je tu dost chladno a působí to depresivně. Nemáme tady žádné vymoženosti moderní doby jako třeba elektřinu nebo kanalizaci. Já sám sem nikdy nechodím.“

Zanedlouho došli k těžkým železným dveřím pevnosti. Fosco je s obtížemi otevřel, zámek byl zrezivělý. Dveře při otevírání zaskřípaly, Fosco si ze šatů sklepl pavučiny. Vedl je dál po schodišti za dveřmi, ozvěna jejich kroků se rozléhala v kamenných prostorech. Když došli na podestu, D’Agosta se zastavil přede dveřmi, za nimiž byli vězněni. Byly pootevřené.

„Tady to bylo?“ zeptal se Esposito.

D’Agosta přikývl.

Esposito poodešel ke svým mužům, ti postoupili dopředu, dveře otevřeli dokořán a vešli dovnitř. Esposito je okamžitě následoval, v patách jim byl i D’Agosta.

Skromné prostory, kde strávil předchozí noc, byly pryč. Po kobercích, poličkách na knížky a nábytku nebylo ani památky. Světla, vodovod – všechno, co tam předtím bylo, zmizelo. Teď hleděl jen na chladnou temnou místnost s klenutím podpíraným rozpadajícím se dřevem, polámanými sochami, plesnivějícími těžkými drapériemi. Masivní železný lustr, pokroucený a zrezivělý, ležel na zemi. Všechno bylo pokryté silnou vrstvou prachu. Vypadalo to jako několik staletí staré skladiště nepotřebných věcí.

„Seržante – jste přesvědčený, že to skutečně byla tahle místnost?“

D’Agostův údiv se proměnil ve zmatení a následně ve zlobu. „Ano, ale nevypadalo to tady takhle. Bylo to tu úplně jiné. Byly tu ložnice, koupelna –“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Tak tohle je ta hra, pomyslel si D’Agosta. „Hrabě využil těch dvanácti hodin, co měl k dispozici, a všechno tu předělal. Aby všechno zakamufloval.“

Esposito přejel prstem po nánosu prachu na starém, červotočem prožraném stole, promnul jej mezi ukazovákem a palcem a upřeně se zadíval na D’Agostu. Obrátil se na hraběte. „Jsou ve věži ještě nějaké další místnosti?“

„Jak vidíte, tohle zabírá celé horní patro.“

Esposito se znovu zahleděl na D’Agostu. „Tak fajn. Co dál?“

„Na večeři jsme šli dolů.“ D’Agosta měl co dělat, aby se mu podařilo mluvit klidným hlasem. „Do hlavní jídelny. Fosco říkal, že z hradu živí nikdy neodejdeme. Došlo k přestřelce. Zabil jsem jeho komorníka.“

Hraběti znovu vyskočilo obočí. „Pinkettse?“

Po pěti minutách vcházeli do jídelny. Ale D’Agostu čekal pohled, kterého se bál. Žádné krvavé skvrny, ani náznak zápasu. Na stole ležely zbytky jediné snídaně.

„Doufám, že mě omluvíte,“ řekl Fosco a ukázal k napůl nedojedenému talíři. „Překvapili jste mě u snídaně. Jak už jsem vám říkal, nečekal jsem návštěvu. A služebnictvu jsem dal na několik dní volno.“

Esposito se procházel po místnosti, ruce za zády, prohlížel si zdi, pátral po prasklinách nebo dírách, které by svědčily o tom, že se tu střílelo. Zeptal se: „Seržante, kolikrát se tu střílelo?“

D’Agosta se na okamžik zamyslel. „Padly čtyři výstřely. Třikrát to dostal Pinketts. Čtvrtá střela by měla být někde ve zdi nad krbem. Pokud tu díru někdo nezasádroval.“

Samozřejmě nikde nebyla ani stopa, ani jediná.

Esposito se otočil k hraběti. „A mohli bychom si promluvit s tím Pinkettsem?“

„Odjel na pár týdnů do Anglie. Odjel předevčírem – smrt v rodině, nakolik jsem pochopil. Moc rád vám dám jeho adresu a telefonní číslo v Dorsetu.“

Esposito přikývl. „Později.“

V místnosti se znovu rozhostilo ticho.

On není Angličan! skoro vykřikl D’Agosta. A nejmenuje se Pinketts! Ale věděl, že nemá smysl se o tom v tu chvíli dohadovat. Fosco zjevně všechno připravil s velkou důkladností. A nenechá se hned tak nachytat – ne před colonnellem.

Najdi Pendergasta. To je nejdůležitější.

Dva karabiniéři se vrátili, mluvili s colonnellem italsky, hodně rychle. Esposito se obrátil na D’Agostu. „Moji muži nenašli ani stopu po voze ani v garážích, ani nikde jinde na zdejším pozemku.“

„Nejspíš ho zlikvidoval.“

Esposito zamyšleně přikývl. „U jaké společnosti jste si vůz půjčili?“

„Eurocar.“

Esposito promluvil italsky se svými muži, ti přikývli a odešli. „Když se Fosco vrátil z Florencie, zamkl nás do staré zásobárny,“ řekl D’Agosta, usilovně se snažil nepropadnout panice. „Ve sklepích. Mohu vás tam dovést. Schodiště je hned vedle špižírny.“

„Tak prosím.“ A Esposito mu pokynul, aby šel.

D’Agosta vedl skupinu ven z jídelny, velkou a prázdnou kuchyní do špižírny vzadu. Schodiště směrem dolů do sklepních prostor teď pokrýval masivní vyřezávaný příborník, měděné hrnce a kuchyňské potřeby zavěšené na starých mosazných hácích.

Bingo! radoval se D’Agosta v duchu.

„Schodiště je tamhle vzadu,“ řekl. „On to jenom zakryl vyřezávaným příborníkem.“

Esposito kývl na své dva muže, kteří příborník s velikou námahou odsunuli. D’Agosta cítil, jak jím projela vlna chladu. Schodiště bylo pryč. Na jeho místě byla jen prázdná stěna, stará a zaprášená jako celá místnost kolem.

„Sáhněte si na to!“ řekl, nedokázal už zakrýt své zoufalství a narůstající děs. „On to zazdil! Malta musí být ještě vlhká!“

Colonnello postoupil kupředu, vyndal z kapsy perořízek a zabodl špičku do stěny. Drobné suché kousíčky se oddrolily a rozpadly na prach. Čepelí nože pronikal ještě hlouběji. Potom se otočil a bez jediného slova podal nůž D’Agostovi.

D’Agosta poklekl, sáhl na stěnu dole. Na pohled byla stará, zaprášená – dokonce tam bylo cosi jako pavučiny na místech, odkud odsouvali vyřezávaný kabinet. Ustoupil, rozhlédl se po místnosti. Tohle bylo to pravé místo – nade vši pochybnost.

„Hrabě to zamaskoval. Nějak to zařídil. Tady byly dveře.“

Znovu se rozhostilo ticho, tentokrát mnohem delší. Esposito se chvíli díval D’Agostovi do očí.

Při takovém zkoumavém pohledu D’Agosta pocítil novou vlnu skálopevného odhodlání. „Tak se přidáme k vašim mužům. Prohledáme tohle zatracené místo.“

O hodinu později byl D’Agosta zpátky v centrální galerii. Prohledali chodby, salony, místnosti, klenuté prostory, sklepení a tunely. Nikdy ho ani nenapadlo, že by tohle všechno mohlo v hradu být. Byl tak rozlehlý, že člověk ani s jistotou nemohl vědět, jestli prošel všemi těmi místy, kudy táhlo a kde bylo vlhko. Všechny svaly měl jako v ohni, jak už byl unavený. Plátěnou tašku s mikrovlnnou zbraní měl pořád jako přítěž přes rameno.

Jak pokračovali v obhlídce, Esposito byl stále zamlklejší. Celou dobu s nimi byl Fosco. Starostlivý, trpělivý, odemykal jim všechny dveře, občas je dokonce upozornil, kudy by ještě mohli jít.

Teď si hrabě odkašlal. „Mohl bych vám navrhnout vrátit se do mé knihovny? Tam si můžeme v mnohem větším pohodlí promluvit.“

Když se usadili kolem krbu, přišel jeden karabiniér a něco Espositovi zašeptal. Colonnello přikývl, potom gestem tomu člověku naznačil, že může odejít. Výraz jeho tváře neprozrazoval naprosto nic. Fosco mu znovu nabídl doutník, tentokrát ho Esposito přijal. D’Agosta to všechno sledoval a nemohl tomu uvěřit. Cítil, jak jím prostupuje vztek, který už nedokázal ovládnout a jenž se mísil s hrůzou a smutkem. Bylo to neskutečné, noční můra.

Nakonec Esposito promluvil neutrálním hlasem. „Moji muži se podívali na stylo. Včera ve 13.00 bylo do Eurocaru vráceno. Účtenku podepsal A. X. L. Pendergast, zaplatil kartou American Express, jejímž majitelem Pendergast je. Zvláštní agent A. X. L. Pendergast měl rezervovanou letenku do Palerma na 14.30 z letiště Firenze Peretola. Zjišťujeme, zda tím letadlem skutečně odcestoval. S aerolinkami je to teď trochu složitější…“

„Samozřejmě se potvrdí, že odletěl! Copak nevidíte, jakou hru to s námi Fosco hraje?“

„Seržante –“

„Tohle všechno je podvod!“ vyhrkl D’Agosta a vstal ze židle. „Fosco to všechno zinscenoval! Přesně jako zazdil spojovací chodbu, změnil ty místnosti, kde nás držel. Naplánoval všechno do nejmenších podrobností.“

„Seržante, prosím vás,“ pronesl Esposito tiše. „Ovládejte se.“

„Sám jste říkal, že máme co dělat s odhodlaným mužem!“

„Seržante.“ Hlas už byl důraznější.

D’Agosta tam stál, skoro smyslů zbavený vztekem, zklamáním a smutkem. Fosco má Pendergastovu kreditní kartu. Co to znamená? A teď mu ten bastard uniká mezi prsty. Pendergast je pryč, zmizel. Prodělal téměř nadlidskou bitvu, aby se ovládl – kdyby se tomu poddal, už by nikdy neměl šanci. Musel najít nějakou skulinu v krunýři toho hraběte. „Takže není v hradu. Odvedli ho do lesa, do hor. Musíme to tam prohledat.“

Esposito zamyšleně vypustil dým z doutníku, čekal, až D’Agosta domluví. Potom řekl: „Seržante D’Agosto, tvrdíte, že hrabě zabil čtyři lidi, aby získal nějaké housle –“

„Nejméně čtyři lidi. Tady jenom ztrácíme čas. Musíme –“

Esposito zvedl ruku, aby ho utišil. „Promiňte. Tvrdíte, že hrabě zabil ty muže zařízením, které máte u sebe.“

„Ano.“ D’Agosta se snažil pravidelně dýchat.

„Proč ho neukážete hraběti?“

D’Agosta vyndal mikrovlnný přístroj z tašky.

„Proboha,“ řekl Fosco a s velikým zájmem hleděl na tu věc. „Co to je?“

„Seržant tvrdí, že je to mikrovlnná zbraň,“ řekl Esposito. „Že jste ji vymyslel vy, abyste upálil pana Lockea Bullarda, rolníka z Abetonu a dva další lidi ve Spojených státech.“

Fosco se podíval nejprve na colonnella, potom na D’Agostu, ve tváři překvapení a potom – lítost? „Tohle říká seržant?“

„Přesně tak.“

„Přístroj, říkáte? Že likviduje lidi, promění je v kouřící hromadu popela? Že já jsem ho sestavil?“ Rozhodil rukama, tvářil se překvapeně. „Moc rád bych viděl, jak to funguje.“

„Seržante, možná byste nám i hraběti mohl předvést, jak ten přístroj funguje.“

D’Agosta se podíval na zbraň a otočil ji v rukou. Foscův skeptický tón colonnello nijak nekomentoval a nebylo se co divit: to zařízení vypadalo jako hračka pro děti.

„Já ho neumím používat,“ řekl D’Agosta.

„Zkuste to,“ vybídl ho Esposito s jasným sarkasmem v hlase.

D’Agostovi připadalo, že kdyby ten přístroj dokázal spustit, byla by to jediná šance, jak zvrátit běh událostí. Byla to jeho poslední šance.

Namířil zbraň ke krbu, kde – jakoby naschvál – byla čerstvá dýně. Pokusil se vzpamatovat, vzpomenout si, jak to přesně Fosco udělal předtím. Otočil knoflíkem, stiskl spoušť.

Nic se nestalo.

Protočil několik číselníků, stiskl tlačítko, zamířil, stiskl spoušť.

Pořád nic.

Napadlo ho, že zbraň poškodil při útěku, když ji odhodil do křoví. Hrál si s číselníky, tiskl spoušť neustále dokola, doufal, že při demonstraci uslyší tiché hučení. Ale přístroj zůstával tichý, chladný.

„Mám dojem, že už jsme toho viděli dost,“ řekl Esposito klidně.

Pomalu, hodně pomalu D’Agosta vynález uložil zpátky do plátěné tašky. Nedokázal se na colonnella ani podívat. Ten chlap na něj zíral, jeho obličej byl maska skepticismu: čirá nevíra, zloba – a lítost.

Espositovi přes rameno na něj zíral i Fosco. Velmi pomalu a s rozvahou zalovil pod košilí a vytáhl řetízek s medailonkem, pečlivě si ho vyndal, aby na něj bylo dobře vidět, obtloustlou rukou ho poplácal.

D’Agosta v náhlém a spalujícím šoku ten medailonek poznal: bylo to bdělé oko nad Fénixem, který vstává z popela. Byl to Pendergastův řetízek. Foscovo soukromé poselství bylo až příliš jasné.

„Ty bastarde –!“ D’Agosta se vrhl na hraběte.

V okamžiku na D’Agostu skočili karabiniéři a odtáhli ho, přitlačili ho na protější stěnu knihovny. Colonnello se rychle postavil mezi D’Agostu a Fosca.

„Ty hajzle! To je Pendergastův řetízek! To je důkaz! Zabil Pendergasta a ukradl mu ten řetízek!“

„Jste v pořádku?“ Esposito mluvil s hrabětem, D’Agostu ignoroval.

„Celkem ano, děkuji vám,“ řekl Fosco, opřel se v křesle a hladil si obrovské břicho. „Jen mě trochu vylekal, nic víc. Abych ten problém vyřešil jednou provždy, aby nebylo pochyb –“ Otočil medailonek na druhou stranu, na jeho rubu, zjevně časem poznamenaném, byla složitá rytina jeho vlastního kříže.

Esposito se podíval na kříž, potom upřeně hleděl na D’Agostu, tmavé oči se mu leskly. D’Agostu svíraly paže šesti mužů, nemohl se skoro ani pohnout. Snažil se ovládnout – sebe i svůj hlas. Způsob, jakým hrabě řekl, aby nebylo pochyb, s tím zvláštním důrazem… Byla to poznámka určená přímo D’Agostovi. Byl to vzkaz přímo pro něj, dával mu jím najevo, že přišel příliš pozdě. Těch dvanáct hodin manévrování s povolením k prohlídce bylo osudných. Zoufalá naděje, které se D’Agosta nechtěl vzdát – že hrabě možná nechal Pendergasta naživu a drží ho jako vězně –, se vytratila. Pendergast je mrtvý. Aby nebylo pochyb…

Esposito podal Foscovi ruku. „Abbiamo finito qui, Conte. Chiedo scusa per il disturbo, e la ringrazioper la suapazienza con questafaccendapiuttosto spiacevole.“

Hrabě ladně naklonil hlavu. „JSliente disturbo, Colonnello. Prego.“ Podíval se směrem k D’Agostovi. „Mi dispiace per lui.“

Esposito a Fosco si potřásli rukou. „My teď odejdeme,“ řekl Esposito. „Nemusíte nás doprovázet.“ S těmito slovy se Foscovi hluboce uklonil a odešel z místnosti, D’Agosty si vůbec nevšímal.

Karabiniéři ho pustili. Sebral plátěnou tašku a namířil ke dveřím. Před očima se mu vznášela rudá mlha. Ve dveřích se ohlédl na Fosca. „Jste mrtvý muž,“ řekl, sotva se mu povedlo vůbec promluvit. „Vy –“

Ale slova mu uvízla v hrdle, když se Fosco zprudka otočil a podíval se na něj, jeho obrovské vlhké rty se roztáhly do příšerného šklebu. Něco takového D’Agosta nikdy neviděl – zlovolný, triumfální, groteskní škodolibý pohled radostného triumfu. Kdyby jeho význam hrabě pronesl nahlas, nemohlo by to vyznít jasněji. On Pendergasta zabil.

A potom ten úsměv zmizel, skryl se za oblak doutníkového dýmu.

Colonnello Esposito na zpáteční cestě galerií neřekl nic, ani když šli přes pěstěný trávník, bránou na vnitřní nádvoří. Byl tiše, když auta sjížděla po úzké silnici, kolem cypřišů a olivových hájů. Až teprve když vyjeli na hlavní silnici směrem do Florencie, otočil se k D’Agostovi.

„Zmýlil jsem se ve vás, pane,“ řekl tichým, ledovým hlasem. „Přivítal jsem vás, dal jsem vám pověřovací listiny, spolupracoval jsem s vámi ve všech ohledech. Na oplátku jste sám sebe zostudil a ponížil mě a mé muže. Budu šťastný, pokud na mě hrabě za ten vpád do jeho soukromí a urážku na cti nepodá žalobu.“

Naklonil se trochu blíž. „Počítejte s tím, že veškerá vaše oficiální privilegia jsou tímto okamžikem zrušena. Zařídit papíry, abyste byl v Itálii prohlášen za personu non grata, nějakou dobu potrvá – ale být na vašem místě, signore, odletěl bych odtud nejbližším možným spojem.“

Potom se zase odvrátil, s kamennou tváří se díval z okna a už nepromluvil.

86

BLÍŽILA SE PŮLNOC, KDYŽ SE HRABĚ FOSCO VRACEL Z NOČNÍ ZDRAVOTNÍ procházky a s lehkým oddechováním vešel do hlavního salotto hradu. Bez ohledu na to, zda je ve městě nebo na venkově, měl ve zvyku před spaním se projít. A dlouhé galerie a chodby v Castel Fosco mu nabízely téměř nekonečné množství tras.

Posadil se do křesla obráceného k velkému kamennému krbu, hřál si ruce nad veselým plamenem, zaháněl vlhkou náruč hradu. Dal si sklenku portského a ještě před spaním hodlal chvilku posedět: jen aby si zapřemýšlel o konci úspěšného dne.

Vlastně o konci úspěšné akce.

Všechny své muže vyplatil a všichni se rozprchli, vrátili se do svých chatrčí a nájemních zemědělských usedlostí na jeho panství. Malá detašovaná policejní jednotka odjela, společně se seržantem D’Agostou a jeho zuřivou hrozbou. Ten chlapík hodně brzy odletí do New Yorku. Jeho služebnictvo se vrátí až nazítří ráno. Hrad ve své tichosti působil téměř vyčkávavým dojmem.

Fosco vstal, nalil si sklenku portského z lahve na starožitném příborníku, potom se vrátil zase do svého pohodlného křesla. Posledních pár dní stěny hradu rezonovaly hlukem a vzrušením. Ve srovnání s tím teď ticho působilo až nadpřirozeně.

Upil víno, bylo skvělé.

Veliká škoda, že přišel o Pinkettse, nebo spíš o Pinchettiho, který vždy předvídal a plnil každý jeho požadavek. Bylo mu nesmírně líto, když si uvědomil, že po smrti leží v neoznačeném hrobě v rodinné hrobce. Bude hodně těžké, ne-li nemožné, sehnat za něj odpovídající náhradu. Popravdě řečeno, když tady teď tak sám seděl, v té obrovské, prázdné a impozantní budově, připadal si trochu osamělý.

Ale potom si připomněl, že není sám. Společnost mu dělal Pendergast – nebo alespoň jeho mrtvola.

Fosco v minulosti stál tváří v tvář mnoha protivníkům, ale žádný z nich neměl takovou virtuozitu ani neúnavnost jako Pendergast. Vlastně nebýt výhody domácí půdy – měl své špiony v řadách policie i jinde, vyzrálé, dlouho připravované plány, celou škálu opatření pro nepředvídané situace –, všechno by to skonalo úplně jinak. I tak cítil jen minimální neklid. A tak si Fosco dal záležet na tom, aby ho večerní zdravotní vycházka dovedla zase dolů – skutečně hodně hluboko – k místu posledního spočinutí pana Pendergasta. Jen pro jistotu. Přesně jak předpokládal, našel nově omítnutou, avšak pečlivě začištěnou zeď tak, jak od ní odešel. Klepal na ni, poslouchal, tiše volal, ale odpovědi se samo sebou nedočkal. Uplynulo už téměř třicet šest hodin. Nepochybně už je ten dobrý agent mrtev.

Usrkl portské, znovu se uvelebil v křesle, v duchu si už maloval, co všechno bude po úspěšném zakončení následovat. Samozřejmě to všechno mělo jedno slabé místo: seržanta D’Agostu. Fosco reagoval na zlost, bezmocný vražedný vztek, na policistův obličej, když ho od něj odváděli. Fosco moc dobře věděl, že taková zlost velmi brzy pomine. A vystřídá ji nejprve rezignace, potom nejistota a nakonec – na závěr – strach. Protože v tuto chvíli už D’Agosta určitě ví, s jakým člověkem má co do činění. On, Fosco, na to nezapomene. Toho nebezpečí se zbaví, dokončí svůj obchod, přinutí D’Agostu zaplatit dluh za to, že zastřelil Pinchettiho, a přitom znovu uplatní svou tvůrčí invenci.

Ale nebylo kam spěchat. Vůbec nebylo kam spěchat.

Když tak usrkával portské, uvědomil si, že má ještě jednu záležitost nedotaženou. Viola, lady Maskeleneová. Myslel na ni, jak pracuje na své vinici, silné paže opálené středomořským sluncem. Myslel na její držení těla, pohyby, na to, že má dobré způsoby, je v ní cosi z kočičí mrštnosti i sexuality, která mu připadala tak rozkošně opojná. Mluvila s takovou jiskrou, s jakou se u žádné jiné ženy nesetkal. Překypovala vitalitou. Přinesla by teplo do každého místa, které by navštívila – dokonce i do Castel Fosco…

Ze tmy za místností zaslechl slabý zvuk, jako když podzimní listy dopadají na kámen.

Zarazil se v půli doušku vína.

Pomalu sklenku položil, vstal a zamířil k hlavnímu vchodu do salotta. Za ním byla dlouhá galerie, kde svítil jenom měsíc a sem tam nějaká nástěnná svíce. Dlouhé řady brnění lemovaly stěny, v bledém světle se maličko leskly.

Nic.

Fosco se zamyšleně otočil. Starý hrad byl plný krys, byl nejvyšší čas, aby si znovu sehnal hlavního zahradníka.

Vydal se zpátky k ohni, cítil chlad, který se nedal jednoduše připisovat jenom studenému vzduchu.

Potom se znovu zastavil. Jedna věc, to věděl, by mu zvedla náladu.

Od ohně zamířil k malým dveřím své soukromé dílny. Přešel temnou místností, proplétal se labyrintem laboratorních stolů a přenosného vybavení, až se dostal k dřevěnému obložení na zadní stěně. Poklekl, tlustou rukou přejel po naleštěném deštění, našel malou západku. Stiskl ji. Dřevěný panel nad jeho hlavou se rychle otevřel, slabě zavrzal. Hrabě vstal, otevřel panel dokořán a odhalil tak velký sejf zabudovaný do kamenné stěny. Navolil kód na tlačítkovém panelu a dveře sejfu se otevřely. Opatrně, s uctivostí, sáhl hrabě dovnitř a vytáhl malé dřevěné pouzdro ve tvaru rakve, v němž ležely housle Stormcloud Stradivarius.

Odnesl pouzdro do jídelny a položil ho na stůl u stěny, daleko od krbu, nechal ho zavřené, aby změna teploty byla postupná. Potom se vrátil do svého křesla. V porovnání s chladem v laboratoři bylo před ohněm nádherné teplo. Upil další doušek portského, přemýšlel, co bude hrát. Bachovu ciacconu? Okázalého Paganiniho? Ne: něco jednoduchého, něco čistého, osvěžujícího… Vivaldiho. „La Primavera“ ze Čtvera ročních období.

Po několika minutách znovu vstal, přešel k houslím, otevřel mosazné spony a zvedl víko. Ještě nebude hrát, počká alespoň deset minut, aby nástroj uvykl teplotě vzduchu a vlhkosti. Jen láskyplně hleděl na jeho nádherné a tajemné provedení, jeho živočišné linie. Upíral oči na housle a prožíval radost, zaléval ho pocit, že něco dokončil.

Vrátil se do pohodlného křesla, uvolnil nákrčník, sundal si vestu. Stormcloud je zase tam, kam patří: v rodinném sídle. On ho vytrhl ze spárů zapomnění. Stálo to za to vydání, extravagantní plánování, nebezpečí, životy. Stálo to za jakýkoli výdaj, jakoukoli bitvu. Když na něj Fosco hleděl, odrážel se v něm odlesk ohně, připadalo mu, že ten nástroj nepochází z tohoto světa. Spíš to byl hlas – píseň – lepšího světa, který teprve přijde.

V místnosti bylo vedro. Vstal, vzal pohrabáč a trochu pohnul poleny, odsunul křeslo kousek od krbu. „La Primavera.“ V duchu už vnímal sladkou, živou melodii, jako by už hrál. Ještě pět minut. Sundal si nákrčník a rozepnul několik horních knoflíčků na košili.

Jedno poleno v krbu hlasitě prasklo, Fosco sebou trhl, prudce se napřímil, vychrstl ze sklenky portské a poskvrnil si rozepnutou vestu.

Pomalu se znovu opřel, přemýšlel, proč je tak znepokojený. Nervy: celá ta událost si vybrala větší daň, než by předpokládal. Trochu se mu zvedl žaludek. Odložil sklenku s vínem. Možná by si měl dát něco silnějšího jako digestivo: kapku calvadosu, grappy nebo ještě lépe sklenici prostředku na podporu trávení od mnichů v Monte Senario.

Prodělával nanejvýš nepříjemný pocit zkaženého žaludku. Vstal, posunul se k příborníku – jak netypicky těžké měl nohy! – a vyndal lahvičku Amaro Borghini, nalil hnědočervenou tekutinu do malé skleničky a vrátil se do křesla. Žaludek hlasitě protestoval, a tak si dal jeden doušek hořkého likéru, potom druhý. V tu chvíli zaslechl jiný zvuk, jako kroky, ve dveřích.

Napůl se zvedl, ale cítil se slabý a znovu se sesul do křesla. Samozřejmě tam nikdo nebyl. Nikdo tam být nemohl. Služebnictvo dostalo pár dní volna. To si s ním jenom zahrává jeho představivost. Příčinou bylo napětí posledních několika dní. K tomuhle se chystal celé roky.

Vnitřnosti se mu kroutily nevolností, když dopil sklenku, poposedl v křesle, snažil se najít pohodlnou polohu. Horko už bylo nesnesitelné, ale k čertu, nebyl tam nikdo, kdo by ten oheň ulil. Zhluboka se trhaně nadechl. Měl by se uklidnit, vyndat Stormcloud a zahrát „La Primavera“.

Ale klid se nedostavoval. Cítil, jak se ocitá pod podivným tlakem, který na něj pokradmu doléhá – tlak jako by pomalu sílil, krůček po krůčku, zevnitř. Problém nebyl v trávení, on prostě onemocněl. Otřel si čelo kapesníkem, uvědomoval si, jak nepříjemně rychle mu tluče srdce. Není pochyb, prochladl v kryptách, zvedal ty těžké cihly a ještě se, velmi nerozumně, jednou vrátil do těch provlhlých hlubin. Udělá si volno, zítra odjede. Ostrov Capri, řekl si, bude ideální místo…

Natáhl roztřesenou ruku ke sklence s amarem, ale likér měl najednou podivnou chuť, v ústech měl pocit, jako by polkl horký dehet s octem – cítil, že nápoj je horký, už když uchopil skleničku. Pálila ho do ruky. S výkřikem vstal, sklenka mu upadla a na podlaze se roztříštila na kusy. Fosco se otočil, klopýtl a narovnal se.

Porca miseria, co se to děje?

Zalapal po dechu, cítil, jak ho pálí oči, jak mu vysychá v ústech, tep se mu zrychlil. Napadlo ho, jestli třeba nemá nějaký záchvat nebo možná infarkt. Slyšel, že infarkt začíná přesně takhle: pocitem, že něco, něco je hodně špatně. Ale necítil bolest ani v pažích, ani na prsou. Tlak uvnitř nabýval na síle a stále se zvětšoval, až ho úplně prostoupil. Vnitřnosti jako by se v něm zmítaly. Divoce se rozhlížel, ale nikde nic nebylo – ani láhev portského, ani housle, ani nábytek nebo bohaté tapiserie – nic, co by mu mohlo pomoci nebo poskytnout vysvětlení.

Měl pocit, že se mu v těle všechno vaří. Ústa se mu kroutila, oči nekontrolované mrkaly, svalstvo v obličeji se stahovalo, prsty sebou křečovitě škubaly. Vedro pociťoval, jako by na něj někdo hodil hořící přikrývku. Kůži mu pobodaly stovky včel. Teď v něm stoupal strach i teplota: nesnesitelné, nepřekonatelné vedro, které nemělo nic společného s ohněm v krbu –

Najednou to věděl. Věděl.

„D’Agosto –!“ dusil se, ale hrdlo se mu stáhlo a už ze sebe nevypravil ani slovo.

Otočil se k zavřeným dveřím do salotto, potácel se dopředu, zakopl o stůl a upadl, klekl na kolena. Svaly sebou křečovitě škubaly, ale s ohromnou silou vůle se plazil dál.

„Bastardo –!“ Vypravil to ze sebe hodně přiškrceně. V tu chvíli se mu údy začaly kroutit a škubat sebou s příšernou silou, ale už mu zbývalo ujít jen kousek, s nadlidským úsilím se dostal až ke klice u dveří. Když na ni sáhl, byla rozpálená, cítil, jak se mu na kůži dělají puchýře, praskají a vytéká z nich tekutina. A přece se neústupně držel, zvedl se, stiskl kliku – bylo zamčeno.

S potlačeným výkřikem klesl, sesul se na dveře, svíjel se. Žár sílil, měl dojem, že mu v žilách proudí láva. V hlavě mu znělo děsivé, pronikavé hučení, připomínalo trochu bzučení obrovského komára. Cítil, že se něco pálí? Ale co? Najednou strnul. Čelisti se mu proti jeho vůli rozklepaly tak silně, až mu začaly zuby praskat a lámat se. Zcela spontánně teď viděl spoustu svých hříchů a excesů v podobě šílené rozmazané skvrny. Teplota neustále stoupala – nebylo to k vydržení, nikdy si nedovedl představit, že existuje peklo bolesti – Fosco už viděl kalně a podivně. Oči mu těkaly po místnosti, zastavily se na ohni, všechno kolem se pokřivilo, rozpadávalo a on spatřil věci za…

… Ježíši, jaká podivná temná postava se to vynořuje z ohně…?

A teď, kdy v sobě sebral poslední zbytek vůle – i když už měl zuby rozdrcené na kaši a ústa plná krve a jazyk mu natékal a odmítal se pohybovat –, začal Fosco vydávat jakési zvuky, cosi mezi klokotáním a sténáním, slova modlitby.

Pater noster…

Cítil, jak mu na kůži naskakují puchýře, jak se mu vlasy s brilantinou kroutí a jak se z nich kouří. V agónii drápal rukama po kamenné podlaze tak, že si ulámal všechny nehty, jak se snažil ze sebe vypravit slova:

… Qui es in coelis…

Přes pronikavé bzučení v uších Fosco slyšel – jakoby z největších hlubin země – hlasitý a příšerný smích, nebyl to seržant D’Agosta, ani žádný jiný pozemský tvor…

… Sanetificetur…

S posledním zbytkem vůle pokračoval v modlitbě, ale podkožní tuk mu bublal pod rty:

LlJi – t ÍI7T

A potom nadešel okamžik, kdy už ze sebe nedokázal vydat ani zvuk, ani výkřik.

87

BRYCE HARRIMAN VEŠEL DO ZATUCHLÉ KANCELÁŘE ŠÉFREDAKTORA Ruperta Rittse, kde to zapáchalo cigaretovým kouřem. Na tenhle okamžik čekal hodně dlouho a byl odhodlaný si ho náležitě vychutnat, protahovat ho co možná nejdéle. Tenhle příběh bude vyprávět svým dětem i vnoučatům, uvede ho ve svých memoárech. Jeden z okamžiků, který si bude vychutnávat do konce života.

„Harrimane!“ Ritts obešel svůj stůl – domníval se, že takovým způsobem vzbuzuje respekt – a posadil se na roh. „Posaď se.“

Harriman si sedl. Nakonec proč ne? Ať si Ritts řekne to svoje první.

„To, co jsi napsal o Haywardové a o tom chlapovi Buckovi, bylo dobrý. Skoro mi je líto, že toho chudáka kněze odvezli do Oklahomy. Doufám, že až mu skončí volná vazba, zase se sem vrátí.“ Zasmál se a zvedl ze stolu kus papíru. „Mám tady něco, co tě určitě bude moc zajímat: prodej našich novin v právě uplynulém týdnu.“ Zamával papírem Harrimanovi před očima. „O devatenáct procent víc než ve stejným období loni, o šest procent víc než před týdnem.“

Ritts se zazubil, jako by prodej listu New York Post byl pro Harrimanovu existenci to nejdůležitější. Harriman se uvelebil v křesle, poslouchal a usmíval se.

„A podívej na tohle. Příjem inzerátů ze zvýšil tři a půlkrát.“

Další pauza, aby Harriman mohl vstřebat a náležitě si považovat takovou ohromující zprávu.

Ritts si zapálil cigaretu. S cvaknutím zavřel zapalovač, vydechl kouř. „Harrimane, vždycky ocením toho, kdo si to zaslouží. Tohle jsi zvládl od začátku do konce. Povedlo se ti to. Samozřejmě, sem tam jsem ti podsunul nějakej nápad, předal jsem ti něco ze svých zkušeností, jednou dvakrát jsem tě postrčil správným směrem – ale ten materiál byl pořád jenom tvůj.“

Ritts se odmlčel, jako by čekal. Na co? Aby před ním padl na kolena a cituplně mu děkoval? Harriman se opřel v křesle a poslouchal, stále s úsměvem.

„Ale i tak, jak už jsem řekl, tobě se to podařilo. Všimli si tě, a když říkám všimli, tak myslím ty nahoře.“

Koho tím myslí? dumal Harriman. Samotného velkého šéfa? To by byl žert. Ten chlápek by se nedostal ani do klubu mýho táty.

Teď Ritts hodil bombu. „Chci, abys příští týden byl mým hostem na výroční večeři News Corporation. Nebyl to jenom můj nápad – i když jsem s tím nadšeně souhlasil. Byl to“ – a zvedl oči, jako by to pozvání přišlo od samotných andělů či Boha všemohoucího – „jeho nápad. Chce se s tebou setkat, potřást ti rukou.“

Setkat se se mnou, potřást mi rukou. Moc hezké. Pane bože, taková krása! Nemohl se dočkat, až o tom bude vyprávět svým přátelům.

„Chce to společenský oblek – máš smoking? No, jestli ne, já si je půjčuju naproti Bloomingdales. Jmenuje se to Discount Tux, jsou tam nejlepší z celýho města.“

Harriman nevěřil vlastním uším. Co je tohle za chlapa? Vůbec se nestydí přiznat, že si půjčuje smoking. „Mám jeden nebo dva, díky,“ pronesl chladně.

Ritts na něj trochu divně zíral. „Jsi v pohodě? Však víš, co je to výroční večeře. Chci jenom říct, že já tam chodím třicet let a je to skutečně hodně výjimečná událost. Je to ve čtvrtek večer, drinky v šest v Křišťálový místnosti, večeře v sedm. Ty plus jeden host. Přiveď si holku, jestli nějakou máš.“

Harriman si poposedl. „Obávám se, že to nepůjde.“

„Ale no tak přijď sám. Absolutně žádný problém.“

„Vy mi nerozumíte. Vůbec nemůžu přijít. Už jsem zadaný.“

„Cože?“

„Už něco mám.“

Rozhostilo se ohromené ticho. A potom Ritts vybuchl, vzteky bez sebe. „Tak ty už něco máš? Ty mě neposloucháš? Mluvím tady o večeři s tím chlapem! Já tady mluvím o výroční večeři News Corp, hergot!“

Harriman vstal, oprášil si rukáv, na který mu Ritts v rozrušení odklepl popel z cigarety.

„Přijal jsem místo reportéra v New York Times. Možná o jejich existenci víte.“ Harriman vyndal z kapsy obálku. „Tady je moje výpověď.“ Položil obálku na stůl, přesně na oblýskané místo, kam si Ritts pokaždé sedal.

A bylo to. Sečteno, podtrženo. Odkládal to co možná nejdéle. Nemělo smysl dál marnit čas: musí si zařídit novou kancelář, má před sebou spoustu práce. Koneckonců Bill Smithback se vrátí z prodloužené svatební cesty v pondělí a zažije největší překvapení svého života: Bryce Harriman, reportér, jeho kolega, se přestěhuje do vedlejší kanceláře. No, to bude něco. Bože, život je skvělý.

Otočil se a přešel ke dveřím, obrátil se jenom jednou, aby se naposledy podíval na Rittse, jak tam stojí s pusou dokořán, pro jednou neschopen slova. „Určitě se někde potkáme, kámo,“ řekl Harriman.

88

VELKÝ PROUDOVÝ LETOUN SE DOTKL PŘISTÁVACÍ DRAHÝ, NADSKOČIL, potom znovu dopadl na zem, bylo slyšet, že pilot zapnul zpětný chod.

Když letadlo zpomalilo, ozval se lenivý hlas z reproduktorů. „Mluví k vám kapitán letadla. Právě jsme přistáli na Kennedyho letišti, a jakmile dostaneme povolení, předjedeme ke stojánce. Prozatím zůstaňte laskavě na svých místech. Omlouvám se za drobnou turbulenci, do které jsme se cestou dostali. Vítám vás v New Yorku.“

Sem tam někdo z moře popelavých obličejů tiše zatleskal, ale za okamžik znovu bylo ticho.

„Drobnou turbulenci,“ zamumlal muž na sedadle u uličky. „On tomu takhle říká? To teda ať se jde vycpat. Po takovýhle zkušenosti člověk hned tak do dalšího letadla nevleze.“

Otočil se na svého souseda, šťouchl do něj loktem. „Jste taky rád, že jsme na zemi, co, člověče?“

To dloubnutí D’Agostu vrátilo do přítomnosti. Pomalu se odvrátil od okénka, kam upřeně hleděl, aniž by vůbec něco viděl, a otočil se na toho muže. „Co se děje?“

Ten člověk se nevěřícně zasmál. „Ale nehrajte to na mě, nedělejte, že jste úplně v klidu. Za poslední půlhodinu mi před očima dvakrát proběhl celej můj život.“

„Promiňte.“ D’Agosta se otočil zpátky k okénku. „Já jsem to tak docela nevnímal.“

D’Agosta šel celý zdřevěnělý terminálem 8 k celní kontrole, v ruce nesl kufr. Kolem něj si lidé vzrušeně vykládali, objímali se a smáli. Minul je, stěží si ho někdo vůbec všiml, oči upíral před sebe.

„Vinnie!“ dolehlo k němu. „Haló, Vinnie. Tady jsem!“ D’Agosta se otočil a uviděl Haywardovou, jak mu mává a prodírá se davem. Laura Haywardová, krásná v tmavém kostýmku, černé vlasy se jí leskly, oči měla modré a hluboké jako voda kolem Capraia. Usmívala se, ale ten úsměv zatím ještě nepronikl až do těch dokonalých očí.

„Vinnie,“ řekla a objala ho. „Oh, Vinnie.“

Automaticky ji objal, cítil její pevné sevření, její horký dech na svém krku, cítil její ňadra na svých prsou. Bylo to jako elektrický šok. Skutečně od jejich posledního objetí uplynulo jenom deset dní? Zachvěl se. Měl podivný pocit, jako když se plavec usilovně snaží vynořit vzhůru z veliké hloubky.

„Vinnie,“ mumlala. „Já nevím, co mám říct.“

„Tak neříkej nic. Teď ne. Možná později.“

Pomalu ho pustila.

„Panebože. Co se ti stalo s prstem?“

„To Locke Bullard.“

Přešli k zavazadlovému prostoru. Ticho mezi nimi bylo čím dál trapnější.

„Jak bylo tady?“ zeptal se toporně.

„Od tvého telefonátu včera večer se toho moc nepřihodilo. Pořád máme deset detektivů, kteří pracují na Cutforthově vraždě. Formálně. A z toho, co jsem slyšela, policejní šéf v Southamptonu strašně řádí kvůli tomu, že Groveův případ se nehnul z místa.“

D’Agosta zaskřípal zuby, nadechl se, že něco řekne, ale Haywardová mu položila prst na rty.

„Já vím. Já vím. Ale někdy ta práce prostě taková je. Teď, když je Buck ze hry venku a Post obrátil pozornost na jiné události, Cutforth už není na titulní straně. Nakonec to bude jen další neobjasněná vražda. Samozřejmě spolu s vraždou Grovea.“

D’Agosta přikývl.

„Ohromující je, že to udělal Fosco. To mi vyrazilo dech.“

D’Agosta zavrtěl hlavou.

„Strašlivé je, když přesně víš, kdo je pachatelem, ale nemůžeš naprosto nic udělat.“

Ozval se klakson, nad hlavou se jim rozblikal jantarově žlutý alarm a rozjel se pás se zavazadly.

„Mně se podařilo něco udělat,“ řekl tichým hlasem.

Haywardová se na něj zostra podívala.

„Vysvětlím ti to v autě.“

Po deseti minutách jeli po Van Wyck Expressway na půl cesty od Manhattanu. Haywardová řídila a D’Agosta vedle se apaticky díval z okna. „Tak to všechno bylo kvůli houslím,“ ozvala se Haywardová. „Celá ta děsivá záležitost. Kvůli hloupým houslím.“

„To nebyly jen tak ledajaké housle.“

„To je mi jedno. Rozhodně to nestálo za tolik životů. A zvlášť to nestálo –“ Ale v tom okamžiku se odmlčela, jako by váhala, jestli má prolomit nějaký mezi nimi nepsaný kód. „Kde jsou ty housle teď?“

„Poslal jsem je zvláštním kurýrem jedné ženě na ostrov Capraia. Pochází z rodiny houslistů. Vrátí je do rodiny Foscových podle své úvahy, až bude stanoven nový dědic. Myslím, že takhle to chtěl udělat Pendergast.“

Poprvé mezi nimi padlo jméno Pendergast.

„Vím, že jsi mi to nemohl vysvětlovat do telefonu,“ pokračovala. „Ale co se přesně stalo? Myslím po tom, co jsi včera dopoledne přivedl italskou policii do Foscova hradu.“

D’Agosta neodpověděl.

„No tak, Vinnie. Bude líp, když o tom budeš mluvit.“

D’Agosta si povzdechl. „Celý den jsem pročesával krajinu Chianti. Mluvil jsem s farmáři. Mluvil jsem s vesničany. S kýmkoli, kdo mohl něco vidět, něco slyšet. Spojil jsem se s hotelem, aby mi předávali vzkazy. Samozřejmě se nikdo neozval. Ale musel jsem mít jistotu, víš – naprostou jistotu…“

Haywardová čekala. Po chvíli pokračoval.

„Pravda je, že hluboko uvnitř jsem to už věděl. Prohledali jsme hrad. A potom se na mě Fosco podíval, byl to příšerný pohled. Kdybys to viděla.“ Zavrtěl hlavou. „Byla skoro půlnoc, vrátil jsem se do hradu. Stejnou cestou, kterou jsem odešel. Měl jsem dost času, abych vyzkoumal, jak funguje to mikrovlnné zařízení. A potom jsem ho… použil. Naposledy.“

„Vykonal jsi na Foscovi spravedlnost. Pomstil jsi svého partnera. Já bych udělala totéž.“

„Opravdu?“ zeptal se tiše.

Haywardová přikývla.

D’Agosta se neklidně zavrtěl. „Chtěl bych ti toho říct ještě mnohem víc. Dnešní dopoledne jsem strávil ve Florencii, chodil jsem po nemocnicích, pitevnách, procházel jsem policejní svodky. Spíš jen abych měl do dělat. A potom jsem nasedl do letadla.“

„Co jsi udělal s tou zbraní?“

„Rozebral jsem ji, jednotlivé součástky jsem rozbil a po Florencii jsem je postupně vyházel na šesti různých místech do popelnic.“

Přikývla. „A jaké máš plány teď?“

D’Agosta pokrčil rameny. Na něco takového ani nepomyslel. „Já nevím. Nejspíš se vrátím do Southamptonu. Musím si sníst, co jsem si nadrobil.“

Lehce se usmála. „Ty jsi neslyšel, co jsem ti říkala? To velitel si to musí vyžrat. Vrátil se z dovolené a byl tak horlivý, aby se dostal do středu veřejného zájmu, že se mu to teď všechno vrací jako bumerang. Braskie v příštích volbách bude proti němu, pravděpodobně vyhraje.“

„To je pro mě ještě horší.“

Změnila téma. „Musím ti říct ještě další věc, kterou bys měl vědět. Ukončili stop stav Newyorského policejního sboru v centru. To znamená, že můžeš znovu pracovat ve městě. Můžeš zase nastoupit zpátky, do své bývalé práce.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Ani za nic. Příliš dlouho jsem byl mimo. A taky jsem už moc starý.“

„Zase tak dlouho to nebylo. Najímají znovu lidi podle odsloužených roků. A s tvými zkušenostmi ze Southamptonu a jako styčného důstojníka FBI…“ Na nájezdu na Long Island se odmlčela. „Samozřejmě by to nešlo na mém oddělení. Ale přijímají do několika policejních okrsků ve vnitřním městě.“

D’Agosta to chvíli vstřebával. Potom se na ni ostře podíval. „Počkej. Moje stará práce, přijímání posil ve vnitřním městě. Nemáš s tím náhodou nic společného, že ne? Mluvila jsi s Rockerem nebo tak něco?“

„Já? Však víš, co jsem za policajta. Všechno podle předpisů. Slečna Rovný šíp.“ Ale na okamžik se usmála.

Nahoře před nimi se otevíral chřtán tunelu Queens-Midtown, pravidelně uspořádané dlaždice osvětlené zářivkami. Haywardová lehce vjela do pruhu, kde se vybírá mýtné.

D’Agosta se na ni díval ze sedadla spolujezdce: hezké linie obličeje, křivka nosu, drobná vráska, jak se soustředila na řízení ve večerním provozu. Bylo úžasné ji prostě jenom vidět, být blízko ní. Přesto se nedokázal zbavit pocitu bezútěšnosti, který ho prostupoval. Měl kolem sebe prázdnotu, neproniknutelné vakuum.

„Máš pravdu,“ řekl, když vjeli do tunelu. „Je jedno, jestli ty housle jsou nejvzácnější, jaké kdy byly vyrobeny. Nestály za to, aby Pendergast zahynul. Nic za to nestojí.“

Haywardová dál sledovala provoz před sebou. „Nevíš, jestli je mrtvý.“

D’Agosta neodpověděl. To už si říkal: jednou, dvakrát, tisíckrát. Když se všechno proti nim spiklo – když se zdálo, že už není možné nijak přežít –, Pendergast je vždycky zachránil. Někdy se to zdálo skoro zázračné. A přece, tentokrát se Pendergast neobjevil. Tentokrát to bylo jiné.

Potom se dostavil jiný pocit, bylo mu z něj skoro fyzicky špatně. Obraz Pendergasta tam na mýtině, kterého obklopili psi. Všichni – lovci, psovodi, honci – ho sevřeli v kruhu. Jen jeden z nás může projít. Jiný způsob není.

D’Agosta cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. „Máš pravdu. Nemám na to žádný důkaz. Až možná na tohle!“ Sáhl do kapsy, vytáhl Pendergastův platinový řetízek s přívěskem: bdící oko nad Fénixem, který povstal ze žhavého popela, teď bylo samý důlek, částečně roztavené. Řetízek, který sundal z Foscovy rozžhavené, kouřící mrtvoly. Chvíli se na něj upřeně díval. Sevřel ruku v pěst, klouby si přitiskl proti zubům. Cítil absurdní potřebu rozplakat se.

Nejhorší pomyšlení pro něj bylo, že na tom kopci měl zůstat on. Ze všeho nejvíc si přál, aby tam tehdy zůstal.

„Ale to už by se se mnou nějak spojil. Nebo s tebou. Nebo s někým jiným.“ Odmlčel se. „Nevím, jak to řeknu Constance.“

„Komu?“

„Constance Greeneové. Jeho schovance.“

Zbývající trasu v tunelu mlčeli, nakonec vyjeli do manhattanské noci. Potom cítil, jak ho Haywardová chytila za ruku.

„Nech mě někde vystoupit,“ řekl, srdce mu usedalo. „Penn Station bude docela fajn. Do Southamptonu dojedu veřejnou dopravou.“

„Proč?“ zeptala se. „Tam tě nic nečeká. Tvoje budoucnost je tady, v New York City.“

D’Agosta mlčel, když auto ujíždělo na západ, kolem Central Parku, kolem Madison, kolem Páté avenue.

„Máš tady kde bydlet?“ zeptala se.

D’Agosta zavrtěl hlavou.

„Já –,“ začala Haywardová. Potom také zmlkla.

D’Agosta se vzmužil a podíval se na ni. „Co?“ Nevěděl to úplně přesně, ale měl pocit, že v odrazu pouličních lamp se Haywardová červená.

„Jen jsem přemýšlela. Jestli se vrátíš do Newyorského policejního sboru, budeš pracovat tady ve městě… no, proč bys nebydlel u mě? Nějakou dobu,“ dodala chvatně. „Znáš to. Abys viděl, jak to tady všechno chodí.“

D’Agosta chvíli neodpovídal. Jen se díval před sebe, jak světla ubíhají po čelním skle.

Potom si uvědomil, docela nečekaně, že musí odhodit všechny zábrany. Alespoň pro tu chvíli. Minulost skončila. Zítřek byl velká neznámá, ale pořád ho má před sebou. Neměl kontrolu ani nad jedním. Jediné, co mohl ovládat, jediné, co mohl prožívat, bylo tady a teď. I když tohle všechno věděl, jeho situaci to příliš neulehčilo – ale díky tomu ji lépe snášel.

„Podívej, Vinnie,“ ozvala se Haywardová tiše. „Je úplně jedno, co říkáš. Já prostě nevěřím, že Pendergast je mrtvý. Něco mi napovídá, že pořád žije. Toho člověka jen tak něco nezničí. Tisíckrát už obelstil smrt. Nějak to zařídí. Já to prostě vím.“

D’Agosta se lehce pousmál.

Na semaforu před nimi se rozsvítila červená. Zastavila a podívala se na něj.

„Tak pojedeš ke mně, nebo ne? Není zrovna zdvořilé nutit dámu, aby žádala dvakrát.“

Otočil se k ní a stiskl jí ruku.

„Myslím, že by se mi to líbilo,“ řekl a úsměv se rozšířil. „Myslím, že by se mi to líbilo moc.“

EPILOG

CHLADNÉ LISTOPADOVÉ SLUNCE SVÍTILO NA PUSTÉ KAMENNÉ OCHRANNÉ zdi Castela Fosco, ale nehřálo. Zahrada byla zpustlá, mramorová fontána bublala a stříkala nazdařbůh. Za hradními zdmi poletovalo uschlé listí po štěrku na parkovišti, zakrývalo stopy po mnoha vozech, které tudy ten den projely. Teď byl všude klid. Úzká cesta, která vedla ke svahu hory, byla prázdná. Na cimbuří seděl jediný krkavec, tiše se rozhlížel po údolí Greve.

Koronerův vůz odvezl Foscovo tělo uprostřed dopoledne. Policie dorazila o chvíli později, všechno zdokumentovali, vydali prohlášení, hledali důkazy, ale nenašli nic hmatatelného. Assuntu, která objevila mrtvolu, odvezl, popelavou a téměř bez sebe, její syn. Pár zbývajících služebníků také odešlo, využili nečekaného volna. Zdálo se, že není proč na tom místě setrvávat. Foscův nejbližší příbuzný, vzdálený bratranec, byl na dovolené na Costa Smeralda na Sardinii a vrátí se až za několik dní. Navíc nikdo ani neměl chuť potulovat se hradem, kde se udála tak strašná věc. Hrad se ponořil do stínů a ticha.

Nikde nebylo ticho tak všeobjímající jako ve starých chodbách, které provrtávaly skálu pod sklepením hradu. Tam nedolehl ani vítr, který by provětral zaprášené hrobky a kamenné sarkofágy zapomenutých mrtvých.

Nejhlubší z těchto chodeb, kterou vykopali Etruskové do původní skály před více než třemi tisíci let, se stáčela dolů do černých hlubin a končila v horizontálním tunelu. Na opačném konci tohoto tunelu byla cihlová zeď a před ní se na zemi povalovaly kosti. I když v tunelu byla tma, ani s pomocí baterky nebylo skoro vůbec poznat, že ta zeď tu vyrostla před pouhými čtyřiceti hodinami a zakryla starý hrob, kosti bývalého „nájemníka“, neznámého longobardského rytíře, zůstaly rozházené kolem ve špíně a prachu.

Starý hrob za cihlovou zdí byl velký tak pro jednoho člověka. Zevnitř nebylo nic slyšet. Tma byla zcela neprostupná, jako by se v té chodbě úplně zastavil čas.

A potom se najednou ozval tlumený zvuk: kroky.

Po nich rachot, jako by někdo položil na zem brašnu s nářadím. A znovu se rozhostilo ticho. A potom byl neomylně slyšet zvuk: škrábání železa na maltě, ostré údery kladiva na dláto.

Klepání pokračovalo dál v pravidelné kadenci, metodicky jako tikání hodin. Minuty míjely a potom zvuk ustal. Znovu ticho a po něm škrábání, obrušování malty dlátem, ještě několik energických škrábanců – a najednou do hrobu proniklo slabé světlo, zářící puklina, která opisovala hranatou cihlu v horní části zdi. Jemně, pomalu, milimetr po milimetru, tu cihlu někdo vyndal. Potom nově vzniklým otvorem zasvítila měkká žlutá záře, pronikala temnotou hrobu.

Za okamžik se ve svítícím obdélníku objevily dvě oči, zvědavě nahlížely dovnitř, možná i s trochou úzkosti.

Dvě oči: jedno oříškově hnědé a druhé modré.

Poznámka na okraj pro čtenáře

Někteří čtenáři si všimnou, že jsme v Pekelné síře provedli něco neobvyklého. Dost možná budou jistí profesoři angličtiny udiveně kroutit hlavami, jak mohl být spáchán tak pohoršlivý přečin proti klasické literatuře.

Hovoříme o tom, jak nestoudně jsme si do Pekelné síry zapůjčili postavu hraběte Isidora Ottavia Baldassareho Fosca ze stránek románu viktoriánského spisovatele Wilkieho Collinse Žena v bílém.

Pro ty, kteří Collinse neznají: zakladatel anglického detektivního románu, jímž se stal po vydání své práce Měsíční kámen. Román Žena v bílém, publikovaný o několik let dříve, v roce 1860, byl podle našeho názoru jeho nejvýznamnějším dílem a jednou z nejpopulárnějších knih viktoriánské éry. Dnes je téměř zapomenutý.

Omlouváme se za zcizení postavy hraběte Fosca. A přece – je to největší projev úcty jednomu z našich oblíbených spisovatelů, který dozajista ovlivnil naši literární práci. Wilkiemu Collinsovi jsme nesmírně zavázáni, stejně jako všichni spisovatelé detektivní literatury (bez ohledu na to, zda si to uvědomují či nikoli). Pokud to snad přiměje některé z našich podnikavějších čtenářů sáhnout po Ženě v bílém, velmi nás to potěší. A kritikům zcizení Fosca z románu odpovídáme:

Braveggia, urlal Taffretta apalesarmi ilfondo deWalma na!

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai