Tanec smrti

Douglas Preston Lincoln Child

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Šestá kniha série Pendergast.Vincent DAgosta je šokován, když dostane od Pendergasta dopis s úvodní větou: „Pokud jste obdržel tento dopis, znamená to, že jsem mrtev." Pendergastův bratr Diogenes (velká záhada pro fanoušky Prestona a Childa) uvedl do chodu ďábelský plán, o němž Pendergast ví jen tolik, že existuje. Žádá svého přítele, aby jeho zlomyslného bratra našel a zastavil. DAgosta neví, co je horší: tento důkaz, že Pendergast skutečně zemřel, nebo obrovská zodpovědnost, kterou najednou má. Jak by mohl jenom doufat, že přelstí muže, jenž dvacet let připravoval dokonalý zločin? Vincent neví, že Diogenes drží Pendergasta při životě u sebe v úkrytu, aby mu udělal ze života peklo. Každý, kdo se někdy ocitl v Pendergastově blízkosti, děsivým způsobem umírá – a Pendergast je hlavní podezřelý. Je tohle všechno Diogenova odporná pleticha? Nebo jenom zástěrka něčeho většího?

Douglas Preston

&

Lincoln Child

Tanec smrti

1

Dewayne Michaels seděl ve druhé radě posluchárny a upřeně hleděl na profesora s nadějí, že by to mohl považovat za výraz zájmu. Víčka měl strašně těžká, připadalo mu, že na každém má přišité olůvko. Hlava mu duněla v rytmu úderů srdce a na jazyku měl chuť, jako by se mu tam něco stočilo a chcíplo. Přišel pozdě a zbylo na něj poslední místo ve druhé řadě uprostřed, přímo proti pultíku přednášejícího.

No skvěle!

Dewayne studoval jako hlavní obor elektroinženýrství. Tento cyklus přednášek si vybral stejně jako všichni studenti příbuzných oborů už po tři desetiletí – byla to prostě brnkačka. Zkoušku „anglická literatura – humanistický pohled“ snadno udělal skoro každý bez toho, že by musel vůbec otevřít skripta. Pan profesor, který obvykle přednášel, zkostnatělý starý páprda jménem Mayhew, drmolil jednotvárně jako hypnotizér, skoro ani nevzhlédl od svých čtyřicet let starých poznámek k přednášce, hlas dokonale naladěný na uspávání posluchačů. Ten starý prďola dokonce vůbec neměnil ani zkoušky, takže na koleji nebylo nijak obtížné sehnat kopii. Dewayne měl prostě tu smůlu, že zrovna tenhle semestr výjimečně přednáší uznávaný odborník, nějaký Dr. Torrance Hamilton. Na univerzitě se nad ním všichni rozplývali. Bylo to, jako by se Eric Clapton uvolil zahrát a zazpívat na plese řadové střední školy.

Dewayne se celý zoufalý zavrtěl na židli, zadek mu už na plastovém sedáku ztuhl. Podíval se napravo a nalevo. Všichni kolem, většinou třeťáci a čtvrťáci, si zapisovali poznámky, nahrávali na kazety, viseli na každém slově, které pan profesor vypustil z pusy. Poprvé byl kurz plně obsazený. V dohledu neviděl jediného studentíka z techniky.

Maximální vopruz.

Dewayne věděl, že mu zbývají ještě dva týdny, kdy může z toho kurzu odejít. Jenomže potřeboval ten kredit a pořád se rýsovala možnost, že profesor Hamilton nebude u zkoušky dělat problémy. Sakra, přece by v sobotu ráno nepřišlo tolik lidí, kdyby tohle nedostali zadarmo… nebo ano?

Dewayne pochopil, že když už sedí takhle nešikovně, bude lepší předstírat, že dokonale vnímá.

Hamilton chodil po stupínku sem a tam a hovořil zvučným, hlubokým hlasem. S hřívou vlasů sčesanou dozadu vypadal jako šedý lev, na rozdíl od ostatních přednášejících neměl na sobě prošoupané tvídové kalhoty a sako, ale fajnový oblek barvy dřevěného uhlí. Mluvil se zvláštním přízvukem, který rozhodně nepocházel z New Orleansu, ale ani nezněl jako typický Yankee. Vlastně to ani neznělo tak docela anglicky. Asistent seděl za profesorem a pilně si psal poznámky.

„Takže dnes,“ říkal doktor Hamilton, „se podíváme na Eliotovu Pustinu – poemu, v níž zobrazil dvacáté století v celém jeho odcizení a prázdnotě. Jednu z největších poem, jaké kdy byly napsány.“

Pustina. Dewayne přemýšlel. Takový název! Samozřejmě ho ani nenapadlo něco takového číst. A proč taky? Je to jen poema, ne nějaký tlustý román: klidně to může přečíst teď, přímo v posluchárně.

Vyndal básnickou sbírku T. S. Eliota – půjčil mu ji jeden kamarád, nemá přece cenu utrácet peníze za něco, na co už nikdy ani nekoukne – a otevřel ji. Hned za titulní stránkou uviděl fotografii toho chlapa: mrňavé babičkovské brýle, pusa sevřená, jako by mu někdo vrazil do zadku násadu od koštěte. Dewayne s lehkým úšklebkem knihu otevřel a otáčel stránky. Pustina, Pustina… tady to je.

Do hajzlu. Žádná pětiřádková rýmovačka. Ten prevít popsal spoustu stránek.

„První řádky jsou dnes tak známé, že si jen stěží dokážeme představit, jaký šok zažili lidé, když je poprvé četli v roce 1922 v časopise Dial. Něco takového lidé za poezii nepovažovali. Byl to spíš jakýsi typ antibásně. Osoba básníka byla zcela potlačena. Komu patří ty chmurné a zneklidňující myšlenky? Samozřejmě, hned v úvodu je ona známá hořká narážka na Chaucera. Ale jde o mnohem víc. Jen pomyslete na úvodní obrazy: ‚šeříky z mrtvé půdy‘, ‚malátné kořeny‘, ‚zapomínaný sníh‘. Žádný básník v celé historii světa, milí přátelé, nikdy předtím takhle o jaru nepsal.“

Dewayne prolistoval knížku do konce poemy, zjistil, že má přes čtyři sta řádek. Ale ne. To ne…

„Je překvapující, že ve druhé řádce si Eliot zvolil šeřík spíš než mák, což by na jeho dobu byla tradičnější volba. Mák tehdy rostl v hojnosti, jakou Evropa nepamatovala po celá staletí. To kvůli bezpočtu rozkládajících se těl padlých v první světové válce. Ale co je důležitější, mák – s vedlejším významem narkotického spánku – jako by lépe vyhovoval Eliotovu užívání metafor. Tak proč si vybral šeřík? Podívejme se, jak Eliot využívá metaforické dikce, zde s největší pravděpodobností ovlivněné Whitmanovou básní ‚Když poslední šeříky v zahrádce kvetly‘.“

Panebože, bylo to jako noční můra: dřepěl v posluchárně a naprosto nechápal, o čem ten profesor mluví. Koho by vůbec napadlo napsat báseň na čtyři stovky řádek o nějaké ulítlé pustině? On sám měl v hlavě taky totální pustinu. Dobře mu tak, neměl se do čtyřech ráno flákat a lít do sebe panáky citrónové Grey Goose.

Najednou si uvědomil, že všichni v posluchárně znehybněli a hlas za pultíkem umlkl. Zvedl oči od knihy na doktora Hamiltona a viděl, že profesor stojí nehnutě za pultíkem a má zvláštní výraz ve tváři. Elegance sem, elegance tam, teď vypadal, jako by si právě nadělal do kalhot. Obličej měl podivně ochablý. Jak ho Dewayne sledoval, Hamilton pomalu vyndal kapesník, pečlivě si osušil čelo, potom kapesník vzorně složil a vrátil do kapsy. Odkašlal si.

„Omlouvám se.“ Sáhl po sklenici vody na pultíku a trochu upil. „Jak jsem říkal, podíváme se na metrum verše, které Eliot používá v první části poemy. Jeho volný verš má agresivní přesah: jediné řádky s gramatickou pauzou jsou ty, které uzavírají věty. Povšimněte si rovněž silného akcentu na slovesa: plodit, mísit, hýbat. Je to jako zlověstný, osamocený úder na buben; je to ošklivé; rozbíjí význam fráze; vyvolává pocit znepokojení. Ohlašuje nám, že se v jeho poemě něco přihodí – a nebude to nic pěkného.“

Zvědavost, která Dewaynea probrala v té nečekané pauze, povadla. Podivně přepadlý výraz z profesorovy tváře zmizel stejně rychle, jako se objevil, a i když byl stále bledý, popelavá barva z jeho obličeje vyprchala.

Dewayne znovu obrátil pozornost ke knížce. Mohl by tu poemu rychle přejet očima, jen aby si dal dohromady, o čem ta zatracená věc je, potom mu zrak padl na epigram nebo epigraf nebo jak se tomu říká.

Zarazil se. Co je zase tohle? Nam Sibyllam quidem… To rozhodně není angličtina. A uprostřed uviděl podivnou čmáranici, která nepatřila ani do normální abecedy. Přejel očima na vysvětlivky dole, a tam stálo, že první část je latinsky a druhá řecky. Následovalo věnování: Ezrovi Poundovi, il miglior fabbro. Podle poznámek byla poslední slova v italštině.

Latina, řečtina, italština. A to ta podělaná poema ještě ani nezačala. Co bude dál? Hieroglyfy?

Prostě hrůza.

Rychle pročetl první stránku, potom druhou. Plácání, pusté a přiblblé. „Ukážu vám strach v hrsti prachu.“ Co to má jako znamenat? Podíval se dál, Frisch weht der Wind…

Dewayne knihu razantně zavřel, bylo mu zle. To stačilo. Prvních třicet řádek a už pět různých jazyků. Hned zítra odpoledne půjde k tajemníkovi školy a zruší si tenhle cyklus přednášek, jsou to jen bláboly.

Posadil se rovně, v hlavě mu dunělo. Teď, když už dospěl k rozhodnutí, nevěděl, jak přežije zbývajících čtyřicet minut, aniž by vyletěl z kůže. Kdyby našel volné místo vzadu, mohl by se z posluchárny nepozorovaně vytratit…

Profesor na pódiu dál monotónně drmolil. „A nyní, po všech těchto informacích, přejdeme k prozkoumání –“

Hamilton najednou znovu zmlkl.

„Promiňte.“ Obličej mu znovu ochabl. Tvářil se – jak? Zmateně? Zneklidněně? Ne: tvářil se vyděšeně.

Dewayne se narovnal, najednou se v něm probudil zájem.

Profesor rozklepanou rukou sáhl po kapesníku, s námahou ho vyndal, ale když si chtěl otřít čelo, upadl mu na zem. Nechápavě se rozhlédl, rukou máchal kolem sebe, jako by odháněl mouchu. Nakonec ji přiložil na obličej, lehce ho prohmatával – jako slepec. Rozechvělé prsty přikládal na rty, oči, nos, vlasy, potom znovu máchl do vzduchu.

Posluchárna zcela utichla. Asistent, který seděl na židli za profesorem, s ustaraným výrazem odložil pero. Co mu je? kladl si v duchu otázku Dewayne. Že by infarkt?

Profesor postoupil nejistým krokem dopředu a narazil do pódia. Druhá ruka mu vyletěla k obličeji, prohmatávala ho, teď mnohem hruběji, tahala za kůži, natahovala dolní ret, párkrát ho lehce udeřila.

Profesor najednou přestal a rozhlížel se po posluchárně. „Děje se něco s mým obličejem?“

Hrobové ticho.

Pomalu, velmi pomalu se Dr. Hamilton uklidnil. Rozechvěle se nadechl, potom znovu a rysy jeho obličeje prozrazovaly postupné uvolnění. Odkašlal si.

„Jak jsem říkal –“

Dewayne viděl, jak mu prsty na jedné ruce znovu ožily, kroutily se a třásly. Ruka znovu vyletěla k obličeji a prsty opakovaně škubaly kůži.

Bylo to hodně zvláštní.

„Já – „ začal profesor, ale ruka mu při řeči překážela. Otevřel ústa a znovu je zavřel, dokázal jenom zasípat. Další šouravý krok, jako robot znovu narazil do pódia.

„Co to je?“ zeptal se zlomeným hlasem.

Panebože, teď se tahal za kůži, oční víčka groteskně protáhl, oběma rukama drápal pokožku – potom se mu na jedné tváři objevil křivý škrábanec, ze kterého stékala stružka krve.

Posluchárnou to zašumělo, znělo to jako neklidné oddechnutí.

„Děje se něco, pane profesore?“ bylo slyšet asistenta.

„Já… jsem položil… otázku.“ Profesor ta slova zavrčel, téměř jakoby proti svojí vůli, hlas měl zastřený a zdeformovaný, jak si rukama tahal kůži obličeje.

Další potácivý krok a potom najednou vykřikl: „Můj obličej! Proč mi nikdo neřekne, co mám s obličejem!“

Stále hrobové ticho.

Prsty se bořily hlouběji, pěst tloukla do nosu, který slabě praskl.

„Odežeňte je ode mě! Zažírají se mi do obličeje!“

Teda fuj: z nosu mu prýštila krev, skrápěla bílou košili a tmavý oblek. Prsty se jako pařáty zatínaly do obličeje, trhaly a trhaly; jeden prst se zahákl a – Dewayne to sledoval naprosto vyděšeně – sápal se do jednoho očního důlku.

„Pryč! Odežeňte je pryč!“

Následoval rychlý kroutivý pohyb, který Dewayneovi připomněl dávkovač na zmrzlinu, a najednou oční bulva vypadla z důlku, groteskně veliká, rozklepaná, a z neuvěřitelného úhlu hleděla přímo na Dewaynea.

Posluchárnou se nesly výkřiky. Studenti v přední řadě ucukli. Asistent vyskočil ze židle a přiběhl k Hamiltonovi, ten ho ale velmi hrubě setřásl.

Dewayne seděl jako přibitý, mysl prázdnou, paralyzované údy.

Profesor Hamilton teď udělal mechanický krok, potom další, trhal si obličej, vyškubával chumáče vlasů, vrávoral, skoro upadl přímo na Dewaynea.

„Doktora!“ ječel asistent. „Zavolejte doktora!“

Kouzlo se přerušilo. Nastal zmatek, všichni současně vstali, knížky padaly, byla slyšet směsice vyděšených hlasů.

„Můj obličej!“ ječel profesor tak, že přehlušil ostatní. „Kde je?“

Chaos neustával, studenti utíkali ke dveřím, někteří plakali. Další vyskočili k profesorovi na pódium, pokoušeli se zabránit mu v tom sebevražedném útoku na sebe sama. Oslepený profesor na ně vyletěl a vyloudil ze sebe vysoký, žalostný zvuk, obličej proměněný v rudou masku. Kdosi Dewayneovi pořádně dupl na nohu, když spěchal řadou ven. Kapky krve dopadaly na jeho obličej: cítil, jak jsou teplé. Ale ještě se nepohnul. Nemohl odtrhnout oči od profesora, nedokázal uniknout před tou hrůzou.

Studenti povalili profesora na pódium, nohy jim klouzaly v jeho krvi, pokoušeli se chytit ho za ruce, jimiž kolem sebe mlátil, a dostat pod kontrolu jeho zmítající se tělo. Dewayne celou scénu sledoval a viděl, jak je profesor odstrčil přímo démonickou silou, popadl pohár s vodou, rozbil ho o pódium a – s jekotem – si začal zabodávat střepy do krku a otáčel jimi, jako by se snažil něco zevnitř vyndat.

A potom najednou Dewayne zjistil, že je schopen pohybu. Vydrápal se na nohy, uklouzl, běžel řadou mezi sedadly do uličky, sprintoval do schodů k zadnímu východu z posluchárny. Myslel jen na to, jak se dostat pryč od té nevysvětlitelné hrůzy, jíž byl právě svědkem. Když vyrazil ze dveří a tryskem utíkal po chodbě, myslí mu zněla stále dokola slova:

Ukážu ti strach v hrsti prachu.

2

„Vinnie? Vine? Určitě nepotřebuješ s ničím pomoci?“

„Ne!“ Poručík Vincent D’Agosta dělal, co mohl, aby odpověď vyzněla klidně a vyrovnaně. „Ne, všechno je v pohodě. Ještě pár minutek.“

Podíval se na hodiny: skoro devět. Ještě pár minutek. No, to jistě. Bude rád, když dokáže večeři naservírovat do deseti.

Kuchyň Laury Haywardové – stále ji považoval za její, on se jenom před šesti týdny nastěhoval – bývala obvykle oázou pořádku, poklidná a zcela čistá, jako Haywardová sama. Teď to tam připomínalo válečnou zónu. Dřez přetékal špinavými hrnci. Kolem odpadkového koše se povalovalo půl tuctu prázdných plechovek, z nichž odkapávaly zbytky rajčatové omáčky a olivového oleje. Na lince leželo několik otevřených kuchařských knih, stránky poskvrněné drobečky chleba a závějemi mouky. Jediné okno, kterým bylo vidět na zasněženou křižovatku Sedmdesáté sedmé a První, bylo pocákané mastnotou od smažených párků. Přestože ventilátor jel na plné obrátky, zápach spáleného masa neodbytně zůstával ve vzduchu.

Kdykoli jim v posledních týdnech jejich pracovní doba umožnila, aby byli spolu, Laura vždycky dokázala – zdánlivě bez většího úsilí – uvařit vynikající večeři. D’Agosta žasl. Pro jeho už skoro bývalou manželku, která teď žije v Kanadě, bývalo vaření vždycky nesmírné utrpení, teatrálně při něm vzdychala, rachotila pánvemi a výsledek většinou nestál za nic. Laura a ona byly jako den a noc.

Kromě údivu prožíval D’Agosta také trochu obavy. Laura Haywardová jako kapitán Newyorského policejního sboru ho převyšovala nejen hodností a postavením, ale i svým kuchařským umem. Každý přece ví, že muži jsou lepší kuchaři, zvlášť Italové. Francouze strčí do kapsy. A tak pořád sliboval, že jí připraví pravou italskou večeři, jakou dělávala jeho babička. Vždycky, když svůj slib opakoval, to jídlo se mu zdálo čím dál složitější. A dnes konečně nadešel ten večer, kdy připraví lasagna napoletana podle své babičky.

Jenomže až v kuchyni mu došlo, že si nepamatuje, jak babička lasagna napoletana vařila. Ale mnohokrát ji při tom sledoval. Často jí pomáhal. Ale co přesně patřilo do toho ragú, které lžící kladla na poslední vrstvu nudlového těsta? A co všechno vlastně dávala do těch maličkých masových knedlíčků, které společně s párky a různými druhy sýra tvořily náplň? Zoufale hledal záchranu v Lauřiných kuchařských knihách, ale ty si v mnohém protiřečily. A tak tam teď po několika hodinách stál, všechno rozdělané, a zklamání v něm každou vteřinou narůstalo.

Slyšel, že Laura něco říká z obýváku, kam byla vyhoštěna. Zhluboka se nadechl.

„Copak, miláčku?“

„Říkám, že zítra přijdu domů pozdě. Rocker má 22. ledna schůzku se všemi kapitány, bude s nimi probírat celkovou situaci ve sboru. Takže mi zbývá už jenom pondělí večer, abych si prošla zprávy o stavu a osobní záznamy zaměstnanců.“

„Rocker s tím svým papírováním. Mimochodem, jak se vede tvému kamarádovi komisaři?“

„Není můj kamarád.“

D’Agosta se otočil zpátky k ragú, které bublalo na sporáku. Stále byl přesvědčen, že svoji starou práci ve sboru i vrácenou hodnost získal jen proto, že Laura za něj u Rockera ztratila slovo. Bylo mu to proti srsti, ale už se stalo.

Z hrnce s ragú vyrostla obrovská bublina, praskla silou sopečné erupce a na ruku mu vyprskla omáčka. „Jau!“ vykřikl, ponořil ruku do vody na nádobí a současně ztlumil plamen.

„Co je?“

„Ale nic. Všechno úplně v pohodě.“ Zamíchal omáčku dřevenou lopatkou a hned zjistil, že je připálená ke dnu, rychle hrnec posunul na vařič vzadu. Velmi opatrně zvedl lopatku k ústům. Nebylo to špatné, vůbec to nebylo špatné: omáčka tak akorát hustá, s příjemnou chutí, spálenina byla cítit jen maličko. Nicméně tu babiččinu nepřipomínala.

„Co se ještě dává do ragú, Nonno?“ zamumlal.

Pokud mu někdo ze záhrobí odpověděl, D’Agosta to neslyšel.

Najednou se ze sporáku ozvalo hlasité syčení. Osolená voda z obrovského hrnce přetékala přes okraj. D’Agosta spolkl nadávku, zmírnil oheň, otevřel krabici těstovin a vysypal do vody půl kila plátků lasagní.

Z obývacího pokoje k němu doléhala hudba: Laura pustila cédéčko Steelyho Dana. „Přísahám, že promluvím s panem domácím o tom vrátném,“ řekla mu přes dveře.

„O kterém vrátném?“

„O tom novém, co nastoupil před pár týdny. Neurvalejšího chlapa jsem snad ještě neviděla. Co je to za vrátného, když ti neotevře dveře? A dneska ráno mi ani nezavolal taxi. Jenom zavrtěl hlavou a odešel. Podle mě neumí anglicky. Nebo to alespoň předstírá.“

Co bys také čekala za dva a půl tisíce měsíčně? pomyslel si D’Agosta. Ale je to její byt, a tak raději držel pusu. A ona platí nájem – alespoň prozatím. D’Agosta byl odhodlán to co nejdřív změnit.

Když se nastěhoval, nedělal si žádné velké iluze. Měl právě za sebou jedno z nejhorších období v životě a sám sobě nedovolil myslet na budoucnost dál než do následujícího dne. Stále ještě prožíval rané stadium rozvodového řízení, které podle všeho bude hodně nepříjemné: nový romantický vztah v tuhle chvíli nejspíš nebyl zrovna nejvhodnější. Ale vyvinulo se to mnohem lépe, než by vůbec doufal. Laura Haywardová byla víc než jen přítelkyně nebo milenka – stala se jeho spřízněnou duší. Zpočátku počítal s tím, že když oba budou pracovat na stejném místě, Laura ve vyšším postavení, nastanou potíže. Dopadlo to přesně naopak: měli společné pole působnosti, mohli jeden druhému pomoci, otevřeně hovořit o svých případech bez obav, že informace jsou důvěrné a že by mohly vyvolat nějaké dohady.

„Něco nového v případu Ocásek?“ slyšel Lauřin hlas z obýváku.

Ocásek byla v Newyorském policejním sboru přezdívka pachatele, který v poslední době vykrádal peníze z bankomatů falešnou kartou a návdavkem předváděl své ohanbí přímo do bezpečnostní kamery. Většinu krádeží provedl v D’Agostově okrsku.

„Máme nejspíš očitého svědka jeho včerejší akce.“

„A copak ten očitý svědek viděl?“ položila Laura sugestivní otázku.

„Obličej, samozřejmě.“ D’Agosta zamíchal těstoviny, podíval se na troubu, zkontroloval, jestli má správnou teplotu. Potom se otočil k zaneřáděné kuchyňské lince, v duchu všechno vyjmenovával. Klobása: zkontrolovaná. Masové kuličky: zkontrolované. Ricotta, parmazán a mozzarella fiordillatte: všechno zkontrolováno. Vypadá to, že to snad nakonec vyčaruju…

Sakra. Ještě nastrouhat parmazán.

Otevřel zásuvku a horečně se v ní přehraboval. Měl dojem, že zaslechl zvonek u dveří.

Možná to byla jen jeho představivost: Laura nemívala příliš mnoho návštěv a za ním sem rozhodně nikdo nepřijde, ne v tuhle noční hodinu. Nejspíš to je dovážková služba z vietnamské restaurace dole, poslíček si asi spletl dveře.

Vyndal struhadlo, postavil ho na pultík, uchopil špalek parmazánu, vybral stranu s nejjemnějšími otvory a přiložil k ní sýr.

„Vinnie? Měl bys sem raději přijít.“

D’Agosta váhal jenom chvíli. Něco v tónu jejího hlasu ho přimělo položit všechno na linku a vyjít z kuchyně.

Stála u vstupních dveří do bytu a mluvila s nějakým cizím člověkem. Na obličej mu dopadal stín, na sobě měl hodně drahý plášť. Něco na něm mu připadalo povědomé.

Muž postoupil o krok vpřed, do světla. D’Agosta zalapal po dechu.

„Vy!“ vysoukal ze sebe.

Muž se lehce uklonil. „A vy jste Vincent D’Agosta.“

Laura se na něj podívala. Kdo to je? četl jí z očí.

D’Agosta pomalu vydechl. „Lauro, dovol, abych tě seznámil s Proctorem. Je šoférem zvláštního agenta Pendergasta.“

Při těch překvapivých slovech rozšířila oči.

Proctor se mírně uklonil. „Rád vás poznávám, madam.“

Prostě kývla hlavou.

Proctor se znovu otočil na D’Agostu. „Pane, pojďte laskavě se mnou.“

„Kam?“ Ale D’Agosta to už pochopil.

„Riverside Drive osm set devadesát jedna.“

D’Agosta si olízl rty. „Proč?“

„Protože tam na vás někdo čeká. Ten někdo vás chce vidět.“

„Teď?“

Proctor v odpověď jenom přikývl.

3

D’Agosta sedel na zadním sedadle vozu značky Rolls-Royce Silver Wraith, model z roku 59, díval se okénkem, ale ve skutečnosti neviděl nic. Proctor ho odvezl na západ přes park a teď velký automobil uháněl po Broadwayi.

D’Agosta poposedl v bílém koženém interiéru, stěží dokázal ovládat zvědavost a netrpělivost. Měl sto chutí zasypat Proctora otázkami, ale věděl s jistotou, že by mu neodpověděl.

Riverside Drive osm set devadesát jedna. Domov – jeden z domovů – zvláštního agenta Aloysia Pendergasta, D’Agostova přítele a partnera při vyšetřování několika neobvyklých případů. Záhadný agent FBI, jehož D’Agosta znal a přece neznal a který jako by měl tolik životů jako kočka…

Až do toho dne před dvěma měsíci, kdy ho viděl naposledy.

Bylo to na úbočí strmého kopce jižně od Florencie. Zvláštní agent byl tehdy pod ním, obklopený smečkou rozzuřených psů vycvičených pro lov divokých prasat, za níž kráčel tucet ozbrojených mužů. Pendergast se obětoval, aby D’Agosta mohl uniknout.

A D’Agosta mu to dovolil.

Neklidně se při té vzpomínce zavrtěl. Ten někdo vás chce vidět, řekl Proctor. Je možné, že by se Pendergastovi přece jen podařilo uniknout? Nebylo by to poprvé. Bránil se takové naději…

Ale ne, to není možné. V hloubi srdce věděl, že Pendergast je mrtvý.

Rolls teď pokračoval úspornou cestovní rychlostí po Riverside Drive. D’Agosta znovu poposedl, sledoval tabulky na domech: 125. ulice, 130. Slušně udržovaná čtvrť kolem Columbijské univerzity velmi rychle ustoupila zchátralým a polorozpadlým velkým domům z hnědého pískovce. Pobudy, kteří tu obvykle postávali, zahnal lednový chlad do domů a večerní ulice s kalným osvětlením vypadala opuštěně.

Vepředu, hned za 137. ulicí, D’Agosta poznal průčelí Pendergastova sídla se zabedněnými okny a zábradlím na střeše. Při pohledu na temné linie rozlehlé stavby ho zamrazilo.

Rolls projel bránou v plotě ze železných tyčí a zastavil v průjezdu. D’Agosta nečekal na Proctora, aby mu otevřel dveře; vystoupil a díval se na důvěrně známé linie nesourodého sídla, na okna pobitá plechem, takže dům pro všechny zvenčí vypadal jako ostatní opuštěné budovy v ulici. Uvnitř se skrývaly téměř neuvěřitelné zázraky a tajemství. Cítil, jak mu tluče srdce. Možná je Pendergast přece jen uvnitř – ve svém typickém černém obleku sedí v knihovně před plápolajícím krbem, roztančené plameny vrhají na jeho pobledlou tvář podivné stíny. „Můj milý Vincente,“ řekne, „děkuji, že jste přijel. Dal byste si sklenku armagnacu?“

D’Agosta čekal, až Proctor odemkne a otevře těžké dveře. Bledě žluté světlo dopadalo na ošuntělé cihlové zdivo. Postoupil kousek dopředu, když Proctor zase dveře pečlivě zamykal. Cítil, že mu srdce tluče stále rychleji. Už jenom to, že stojí uvnitř toho domu, v něm vyvolalo podivnou směsici pocitů: rozrušení, znepokojení, lítost.

Proctor se k němu otočil. „Tudy prosím, pane.“

Šofér ho vedl dlouhou galerií do modré klenuté přijímací haly. V desítkách kabinetů s průhledy z rýhovaného skla viděl spoustu nádherných exemplářů: meteority, drahokamy, fosilie, motýly. D’Agosta se úkradkem podíval přes parketovou podlahu na protější stranu, kde byly otevřené dvoukřídlé dveře do knihovny. Pokud na něj Pendergast čeká, tak právě tam: sedí v ušáku, na rtech mu pohrává lehký úsměv, raduje se, jak na jeho přítele zapůsobilo tohle malé drama.

Proctor vedl D’Agostu ke knihovně. S tlukoucím srdcem prošel dveřmi do přepychové místnosti.

Ve vzduchu cítil známou vůni: kůže, hrubé ztužené plátno, lehký závan kouře ze dřeva. Ale dnes v krbu oheň neplápolal. V místnosti bylo chladno. Vykládané police na knihy plné svazků vázaných v kůži, ručně zdobené zlatem, zůstaly potemnělé a nezřetelné. V místnosti bylo jen jedno světlo – lampa od Tiffanyho na stolku u zdi vrhala tůňku světla do velikého jezera temnoty.

Po chvíli D’Agosta spatřil postavu u stolu, těsně za kruhem světla. Když se na ni díval, vykročila po koberci k němu. Hned v mladé dívce poznal Constance Greeneovou, Pendergastovu schovanku a asistentku. Mohlo jí být přibližně dvacet let, měla na sobě dlouhé, staromódní sametové šaty, které těsně obepínaly její štíhlý pás a v záhybech splývaly skoro až na zem. Přes své mládí se chovala se sebejistotou mnohem starší ženy. D’Agosta si pamatoval i její podivné oči, v nichž byla vidět zkušenost a vzdělanost; mluvila staromódním, téměř archaickým jazykem. A bylo na ní ještě něco jiného – jako by na ní ulpívalo cosi přesně opačného od normálu, jako starodávný styl, který dýchal z jejích šatů.

Její oči dnes byly trochu jiné. Znepokojené, temné, sklíčené ztrátou… a strachem?

Constance k němu natáhla pravou ruku. „Poručíku D’Agosto,“ řekla rozvážně.

D’Agosta její ruku přijal, jako obvykle nevěděl s jistotou, zda jí má potřást nebo ji políbit. Neudělal ani jedno, ani druhé a ruka po chvíli klesla.

Za normálních okolností se Constance chovala velmi společensky. Ale toho dne před D’Agostou jenom stála, nenabídla mu židli a ani se nezeptala, jak se mu daří. Vypadala nejistě. A D’Agosta se dovtípil, čím to je. Naděje, kterou v duchu tajně přechovával, se začala rozplývat.

„Víte něco?“ zeptala se hlasem tak tichým, že jí bylo sotva rozumět. „Cokoli.“

D’Agosta zavrtěl hlavou; plamínek naděje definitivně uhasl.

Constance mu chvíli hleděla upřeně do očí. Potom přikývla na znamení, že rozumí, a sklopila oči na podlahu, ruce svěšené podél těla se jí chvěly jako zmatené bílé můry.

Stáli spolu v tichosti minutu, možná dvě.

Constance znovu zvedla oči. „Je ode mne pošetilé stále doufat. Už více než šest týdnů nemám žádné zprávy.“

„Já vím.“

„Je mrtvý,“ řekla hlasem ještě tišším.

D’Agosta nijak nereagoval.

Vzchopila se. „To znamená, že nadešel čas, abych vám předala toto.“ Šla ke krbové římse a vzala skříňku ze santalového dřeva vykládanou perletí. Maličkým klíčkem skříňku odemkla, ale neotevřela ji. Tak ji podala D’Agostovi.

„Až příliš dlouho jsem tuto chvíli oddalovala. Připadalo mi, že stále je naděje, že se třeba vrátí.“

D’Agosta upřeně zíral na skříňku. Nemohl si uvědomit, odkud ji zná. Až po chvíli si vzpomněl: bylo to tady, v tomto domě, v této místnosti, loni v říjnu. Vešel a vyrušil Pendergasta, když psal nějaký vzkaz. Agent zasunul papír právě do téhle skříňky. Stalo se to noc před jejich odjezdem na osudovou cestu do Itálie – tu noc mu Pendergast řekl o svém bratrovi Diogenovi.

„Vezměte si to, poručíku,“ vybídla ho Constance zlomeným hlasem. „Prosím vás, neprodlužujte to.“

„Promiňte.“ D’Agosta si opatrně vzal skříňku a otevřel ji. Uvnitř našel přeložený list papíru krémové barvy.

V tu chvíli neměl vůbec chuť ten papír vyndat. Přesto ho s hlubokými obavami vzal, rozložil a začal číst.

Můj milý Vincente,

pokud čtete tento dopis, znamená to, že jsem mrtvý. Znamená to rovněž, že jsem zemřel dříve, než jsem mohl splnit úkol, který legitimně přísluší pouze mně a nikomu jinému. Tím úkolem je zabránit mému bratrovi Diogenovi, aby spáchal to, o čem kdysi hrdě prohlásil, že bude „dokonalým“ zločinem.

Rád bych vás o tomto zločinu informoval podrobněji, ale vím jen tolik, že jej plánuje mnoho let a má v úmyslu jím dosáhnout zbožnění sebe sama. Ať tento „dokonalý“ zločin znamená cokoli, bude hanebný. Svět po něm bude temnější. S ničím menším by se nespokojil.

Obávám se, Vincente, že úkol zastavit Diogena musí přejít na vás. Nedokáži vyjádřit, jak nesmírně toho lituji. Něco takového bych nepřál ani svému největšímu nepříteli a už vůbec ne člověku, jehož považuji za důvěrného přítele. Nicméně jsem přesvědčen, že vy jste ten nejpovolanější, ten, kdo to dokáže. Diogenova hrozba je příliš beztvará, abych o ní informoval FBI nebo jinou organizaci pro uplatňování práva, protože on sám před několika lety velmi důmyslně zinscenoval svou vlastní smrt. Jediný oddaný člověk má šanci zabránit mému bratrovi, aby tento zločin spáchal. A tím člověkem jste vy.

Diogenes mi poslal dopis s datem 28. ledna. Nic víc neuvedl. S největší pravděpodobností bude tento zločin spáchán právě toho dne. Nebudu se však oddávat domněnkám – to datum nemusí znamenat vůbec nic. Má-li Diogenes nějakou charakteristickou vlastnost, pak je to nepředvídatelnost.

Budete si muset vzít dovolenou nebo neplacené volno z policejního okrsku v Southamptonu, nebo kde teď pracujete. To bude nezbytné. Získejte všechny dostupné informace od kapitána Laury Haywardové, ale v zájmu její vlastní bezpečnosti omezte její zapojení na minimum. Diogenes se velmi dobře vyzná v soudních a policejních postupech. Ví také, jak se získávají informace při ohledávání místa činu. Za předpokladu, že byste, Bůh uchovej, řečenému zločinu včas nezabránil, nepochybně velmi důmyslnými prostředky policii zmate. Haywardová, jakkoli je dobrá policistka, se mému bratrovi nemůže vyrovnat.

Zanechal jsem samostatný vzkaz i pro Constance, která v této chvíli již zná veškeré podrobnosti v této záležitosti. Bude se starat o můj dům, peníze a veškeré zdroje, které jsou vám přístupné. Okamžitě vám dá k dispozici bankovní účet na vaše jméno s obnosem 500 000 dolarů. Použijte ho, pokud to uznáte za vhodné. Doporučuji vám také využít jejích nedocenitelných vyhledávacích dovedností, avšak žádám vás, abyste ji z pochopitelných důvodů nezapojoval do přímého pátrání. Nesmí opustit dům – nikdy. A musíte ji velmi, velmi pečlivě hlídat. Je ještě velmi křehká – duševně i tělesně.

Ze všeho nejdříve byste měl navštívit moji pratetu Cornelii v nemocnici na ostrově Little Governors. Znala Diogena, když byl ještě chlapec, a poskytne vám osobní i rodinné informace, které budete docela určitě potřebovat. S informacemi – i s ní – zacházejte nanejvýš uvážlivě.

Ještě něco. Diogenes je nesmírně nebezpečný. Intelektuálně je na mé úrovni, ale nějak se stalo, že nemá ani za mák morálního svědomí. Navíc v dětství prodělal závažnou chorobu, která ho navždy poznamenala. Je poháněn neutuchající nenávistí vůči mně a naprostým opovržením lidskostí. Neupoutávejte jeho pozornost dříve, než to bude nezbytné. Buďte neustále ve střehu.

Sbohem, můj příteli – a hodně štěstí.

Aloysius Pendergast

D’Agosta vzhlédl. „Dvacátého osmého ledna? Panebože, to je už za týden!“

Constance jenom sklonila hlavu.

4

Zápach toho místa ji definitivně přesvědčil o tom, že je zpátky v muzeu: směs naftalínu, prachu, staré fermeže a závan rozkladu. Procházela velkou chodbou ve čtvrtém poschodí, míjela dubové dveře kanceláří, všechny označené jmenovkou kurátora, vyvedenou zlatým písmem s černým lemováním. Překvapilo ji, jak málo nových jmen viděla. Za šest let se venku změnila spousta věcí, ale tady v muzeu čas nejspíš plynul jiným tempem.

Obávala se – víc, než dokázala sama sobě přiznat –, jak jí bude, až se vrátí do muzea několik let po své nejděsivější životní zkušenosti. Právě kvůli téhle obavě odkládala své rozhodnutí o návratu. Ale stačilo pár dní a z celé té hrůzy zbylo jen málo. Její noční můry a neustupující pocit zranitelnosti s ubíhajícími lety zmizely. Staré události, ošklivé události, teď už vnímala jako dávnou minulost. A muzeum stále zůstalo tou nádhernou vznosnou budovou, gotickým hradem obrovských parametrů plným úžasných excentrických lidí – a překypujícím podivnými a fascinujícími exponáty. Největší kolekce trilobitů na světě. Luciferovo srdce, nejvzácnější diamant, jaký byl kdy nalezen. „Přeražený zub“, největší a nejlépe zachovalá zkamenělina Tiranosaura rexe.

Ale důsledně se vyhýbala druhému suterénu muzea. A to, že v muzeu nezůstávala dlouho po uzavření, nemělo co dělat s leností.

Vzpomněla si, jak touhle důstojnou chodbou kráčela poprvé, tehdy jako čerstvá absolventka univerzity bez jakékoli zodpovědnosti. Takoví jako ona byli na pomyslném muzejním žebříčku tak nízko, že jimi nikdo ani neopovrhoval – takoví lidé byli jednoduše neviditelní. Nijak ji to neznepokojovalo: tenhle přijímací rituál musel absolvovat každý. Tehdy nebyla vůbec nikdo – „vy tam“ nebo přinejlepším „slečno“.

Jak se věci změnily! Dneska je „doktorka“, někdy dokonce „profesorka“ a její jméno doplnila utěšená řádka titulů: výzkumná vědecká pracovnice Pierpontu; asistentka profesora etnofarmakologie; a nejnovější, teprve třítýdenní: šéfredaktorka časopisu Museologie. Vždycky si říkala, že tituly nic neznamenají, ale když je získala, překvapilo ji, jak uspokojující jí připadaly. Profesorka… tak zvučné slovo, zejména z úst těch nerudných starých kurátorů, kterým ještě před šesti lety nestála ani za pozdrav. Teď je nesmírně zajímal její názor nebo jí vnucovali své monografie. Zrovna dnes ráno se sám šéf antropologického oddělení a její titulární šéf Hugo Menzies starostlivě tázal na téma jejího příspěvku do panelové diskuse na nadcházejícím setkání Společnosti amerických antropologů.

Ano: vskutku osvěžující změna.

Pracovna ředitele byla na konci chodby, ten typ kanceláře s výhledem, po němž prahla celá řada lidí. Zastavila se před velkými dubovými dveřmi, ztmavlými stoletou patinou. Zvedla ruku, potom ji spustila, najednou propadla nervozitě. Zhluboka se nadechla. Byla ráda, že je zase zpátky v muzeu, a znovu si v duchu kladla otázku, jestli náhlý spor, který ji čeká, není vážná chyba. Připomněla si však, že ji do něj vlastně dotlačili a že jako šéfredaktorka Museologie musí zaujmout stanovisko. Kdyby tohle obešla, okamžitě by ztratila důvěryhodnost jako arbitr etiky a svobody projevu. A co hůř, nedokázala by sama se sebou žít.

Pevnou rukou zaklepala na dubové dveře jednou, podruhé, potřetí, každé následující zaklepání bylo důraznější než to předchozí.

Chvíli bylo ticho. Potom dveře otevřela paní Surdová, upjatá a schopná sekretářka ředitele muzea. Ostrýma modrýma očima si ji přeměřila a ustoupila stranou.

„Doktorka Greenová? Doktor Collopy vás očekává. Můžete jít rovnou dál.“

Margo přistoupila k vnitřním dveřím, možná o trochu tmavším a masivnějším, než byly ty předchozí, uchopila ledový mosazný knoflík, otočila jím a otevřela dveře na dobře olejovaných pantech.

Uvnitř, za stolem z devatenáctého století, pod velikým obrazem Viktoriiných vodopádů od De Clefissea, seděl Frederick Watson Collopy, ředitel Newyorského přírodopisného muzea. Zdvořile vstal, úsměv pokryl jeho hezký obličej vráskami. Měl na sobě střízlivý šedý oblek staromódního střihu, dokonale bílou náprsenku oživenou pouze jasně červenou hedvábnou kravatou.

„Á, Margo. Je od vás moc hezké, že jste přišla. Posaďte se, prosím.“

Je od vás moc hezké, že jste přišla. Vzkaz, který jí poslal, měl spíš přídech rozkazu než pozvání.

Collopy obešel stůl a ukázal na luxusní kožené křeslo, jedno z několika symetricky rozestavěných před krbem z růžového mramoru. Margo se posadila, Collopy zvolil křeslo proti ní.

„Dáte si něco? Kávu, čaj, minerálku?“

„Nic, děkuju vám, doktore Collopy.“

„Jsme velmi rádi, že vás máme zpátky v muzeu, Margo,“ řekl svým obvyklým afektovaným tónem staré newyorské společnosti. „Velmi mě potěšilo, že jste přijala naši nabídku na vedení časopisu Museologie. Byli jsme rádi, že se nám podařilo vás odlákat z GeneDyne. Výzkumné práce, které jste publikovala, na nás skutečně udělaly dojem a se specializací v oboru etnofarmakologie jste byla dokonalou kandidátkou.“

„Děkuji vám, doktore Collopy.“

„A jak se vám ta práce líbí? Všechno je k vaší spokojenosti?“ Mluvil nesmírně zdvořile.

„Všechno je v pořádku, děkuju.“

„To rád slyším. Museologie je ve svém oboru nejstarší časopis, vychází nepřetržitě od roku 1892 a je stále nejuznávanější. Margo, vzala jste na sebe velkou zodpovědnost a máte velmi náročnou práci.“

„Doufám, že budu i nadále v tradici pokračovat.“

„I my v to doufáme.“ Zahloubané si pohladil krátce střiženou litinově šedou bradku. „Jsme pyšní zejména na výrazně nezávislý vydavatelský názor Museologie.“

„Ano,“ odpověděla Margo. Věděla, kam to směřuje, a byla připravená.

„Muzeum nikdy nezasahovalo do vydavatelských názorů vyjádřených v Museologii a nikdy to ani dělat nebude. Vydavatelskou nezávislost časopisu pokládáme za téměř posvátnou.“

„To ráda slyším.“

„Na druhou stranu bychom neradi viděli, aby se Museologie proměnila v… jak bych to nazval? Redakční orgán.“ Řekl to tak, že to znělo jako úplně jiný orgán. „S nezávislostí jde ruku v ruce i zodpovědnost. Koneckonců, Museologie je nositelem jména Newyorského přírodopisného muzea.“

Stále mluvil jemným hlasem, a přece z něj čišela břitkost. Margo čekala. Zachová klid a profesionalitu. Vlastně si už připravila odpověď – dokonce si ji napsala a naučila se ji zpaměti, aby se mohla výmluvněji vyjádřit –, ale důležité bylo nechat Collopymu prostor a vyslechnout ho.

„Právě proto předchozí šéfredaktoři časopisu Museologie s novinářskou svobodou zacházeli velmi obezřele.“ Odmlčel se, aby slova náležitě vyzněla.

„Předpokládám, že míříte k článku o žádosti indiánského kmene Tano o navrácení jejich majetku, který hodlám uveřejnit.“

„Přesně tak. Jde o dopis z minulého týdne, ve kterém žádají o masky z Velké kivy. Dozorčí rada o něm ještě nejednala. Muzeum zatím ani nemělo čas na konzultaci s právníky. Není poněkud předčasné vyjadřovat se k něčemu, co se doposud ještě ani nezačalo hodnotit? Zvlášť když jste v této funkci nová?“

„Celé mi to připadá zcela přímočaré,“ řekla klidně.

Při těch slovech se Collopy opřel v křesle a nasadil povýšený úsměv. „Je to všechno, jen ne přímočaré, Margo. Ty masky jsou v kolekcích muzea sto třicet pět let. A mají být hlavní atrakcí výstavy Posvátných zpodobnění, největší expozice v muzeu od Pověr před šesti lety.“

Znovu zavládlo tísnivé ticho.

„Přirozeně,“ pokračoval Collopy, „nemám v úmyslu žádat vás, abyste změnila vydavatelské stanovisko. Pouze poukazuji na to, že možná neznáte některá fakta.“ Stiskl téměř neviditelné tlačítko na svém stole a do stejně neviditelného reproduktoru řekl: „Paní Surdová, tu složku.“

Po chvíli se objevila sekretářka se starými deskami. Poděkoval, pohlédl na ně a podal je Margo.

Přijala je. Byly velmi staré a křehké a vycházel z nich ohavný zápach prachu a suché hniloby. Opatrně je otevřela. Uvnitř našla několik ručně popsaných papírů pavoučkovitým písmem z poloviny devatenáctého století, nějakou smlouvu a nákresy.

„To je originál dohody o postoupení masek z Velké kivy, které podle všeho chcete velmi dychtivě vrátit Indiánům Tano. Viděla jste ho někdy?“

„Ne, ale –“

„To byste možná měla, než začnete koncipovat ten článek. Ten první dokument je potvrzení o zaplacené sumě dvou set dolarů za masky: v roce 1870 to byla spousta peněz. Muzeum za masky neplatilo bižuterií a cetkami. Druhý dokument je smlouva. To X je podpis náčelníka Společnosti Velké kivy – muže, který masky prodal Kendallovi Swopemu, antropologovi z muzea. Třetí dokument je děkovný dopis; ten muzeum poslalo náčelníkovi prostřednictvím agenta, který mu přečetl jeho znění. V dopise je slib muzea, že se o masky dobře postará.“

Margo upřeně hleděla na staré papíry. Neustále ji ohromovalo, jak pečlivě muzeum ke všemu přistupuje, zejména k dokumentům.

„Věc se má tak, Margo, že muzeum zakoupilo masky v dobré víře. Zaplatili jsme za ně výbornou cenu. Masky jsou v našem vlastnictví skoro sto padesát let. Starali jsme se o ně vzorně. Navíc patří mezi nejdůležitější exponáty kolekce původních Indiánů. Každý týden je vidí mnoho tisíc lidí – jsou pro ně zdrojem poznání, po jejich zhlédnutí si volí antropologii nebo archeologii za své povolání. Za celých sto třicet pět let si ani jediný příslušník indiánského kmene Tano nestěžoval na muzeum, ani ho neobvinil z nelegálního získání masek. Nepřipadá vám od nich malinko nefér, že je žádají zpět? Zrovna těsně před otevřením senzační výstavy, v níž jsou hlavní atrakcí?“

Ve velkolepé kanceláři se rozhostilo ticho, vysoká okna nabízela výhled na Museum Drive, stěny obložené tmavým dřevem zdobily Audubonovy obrazy.

„Zdá se to trochu nefér,“ pronesla Margo vyrovnaně.

Na Collopyově obličeji se rozlil široký úsměv. Já věděl, že to pochopíte.“

„Ale to nemění můj postoj vydavatele.“

Vzduch se postupně ochladil. „Jak prosím?“

Nastal čas na její promluvu. „To, co obsahuje tato složka, na faktech nic nemění. Je to docela jednoduché. Náčelník Společnosti Velké kivy především nebyl vlastníkem masek. Nebyly jeho. Patřily celému kmeni. To je stejné, jako kdyby kněz rozprodával kostelní relikvie. Podle zákona nemůžete prodat to, co vám nepatří. Potvrzení o zaplacené sumě a kupní smlouva v této složce nejsou z právního hlediska platné. Navíc Kendall Swope to věděl, když masky kupoval, což je jasné z knihy, kterou napsal. Jmenuje se Obřady kmene Tano. Věděl, že náčelník neměl právo je prodávat. Věděl, že masky jsou posvátnou součástí obřadu Velké kivy a že nikdy nesmí kivu opustit. Dokonce připouští, že náčelník byl podvodník. Tohle všechno je v té knize Obřady kmene Tano.“‚

„Margo –“

„Nechte mě, prosím, domluvit, doktore Collopy. V sázce je totiž jeden ještě důležitější princip. Ty masky jsou pro Indiány Tano posvátné. To uznává každý. Nelze je nahradit ani předělat. Tanové věří, že každá maska má duši a je živá. Nejsou to jenom účelně smyšlené mýty; jsou to upřímná a hluboká náboženská přesvědčení.“

„Po sto pětatřiceti letech? Ale prosím vás. Jak to, že za celou tu dlouhou dobu ani nehlesli?“

„Oni nevěděli, kam se jejich masky poděly, dokud si nepřečetli o nadcházející výstavě.“

„Já prostě nemohu uvěřit, že celou tu dobu truchlí nad ztrátou masek. Dávno na ně zapomněli. Všechno je to až příliš příhodné, Margo. Ty masky mají hodnotu pěti, možná deseti milionů dolarů. Jde tu o peníze, ne o náboženství.“

„To tedy ne. Já s nimi mluvila.“

„Vy jste s nimi mluvila?“

„Samozřejmě. Zavolala jsem náčelníkovi Tano Puebla a mluvila jsem s ním.“

Na okamžik Collopyova maska neúprosnosti zmizela. „Právnické důsledky tohoto vašeho tvrzení jsou zdrcující.“

„Jen jsem z pozice šéfredaktorky Museologie plnila svoji povinnost zjistit fakta. Tanové si pamatují, pamatovali si to všechno celou dobu – ty masky, jak dokazuje vaše zkouška radiokarbonovou metodou, byly při prodeji téměř sedm set let staré. Věřte mi, Tanové si na tu ztrátu pamatují.“

„Oni by je náležitě neopatrovali – Tanové nemají vybavení, aby to dokázali!“

„Především by ty masky nikdy neopustily kivu. Nejsou to ‚muzejní exempláře‘ – tvoří živou součást náboženství Tanu. Máte za to, že kosti svatého Petra uložené pod Vatikánem jsou ‚náležitě opatrované‘? Masky patří do té kivy bez ohledu na to, zda je její klima regulované či nikoli.“

„Pokud ty masky vrátíme, bude to strašný precedens. Zaplaví nás požadavky každého indiánského kmene v Americe.“

„Možná ano. Ale to není přesvědčivý argument. Vrátit ty masky je správné. Vy to víte a já to opublikuji v článku!“

Zmlkla, polkla, uvědomila si, že porušila všechna svá předsevzetí o zvyšování hlasu.

„A tohle je mé definitivní a nezávislé vydavatelské mínění,“ dodala tišeji.

5

Před vchodem do kanceláře Glena Singletona nebyly žádné sekretářky, recepční ani poskokové. Místnost samotná nebyla větší než kterákoli z desítek kanceláří ve stísněném a zaprášeném policejním okrsku. Na dveřích nebylo nic, co by prozrazovalo vysoké postavení jejího obyvatele. Kdo není policista, nepoznal by, že je to kancelář nejvyššího šéfa.

Cestou si D’Agosta uvědomil, že to je vlastně kapitánův styl. Kapitán Singleton byl ten vzácný typ vysoce postaveného policejního důstojníka, který se čestným způsobem vypracoval sám. Svého postavení nedosáhl tak, že někomu podlézal, ale vyřešením složitých případů a solidní policejní prací. Žil a dýchal pro jedno: dostat zločince z ulic. Kromě Laury Haywardové to byl možná nejpracovitější policajt, jakého D’Agosta znal. D’Agosta už pracoval pro dost nekompetentních úředníků a o to víc respektoval Singletonův profesionalismus. Cítil, že Singleton respektuje také jeho, což pro něj znamenalo hodně.

A byl to pro něj rovněž stimul, aby se snažil ještě víc.

Dveře Singletonovy kanceláře byly dokořán – jako obvykle. Neměl ve zvyku k sobě někomu zamezovat přístup. Každý policista, který ho chtěl vidět, měl tu možnost v libovolnou chvíli. D’Agosta zaklepal, naklonil se do dveří. Singleton stál za stolem a mluvil do telefonu. Ten chlap si snad nikdy nesedl. Táhlo mu na padesát, byl vysoký a štíhlý, s atletickou postavou – každé ráno v šest si zaplaval několik bazénů, nikdy nevynechal. Měl dlouhý obličej a orlí profil. Jednou za čtrnáct dní chodíval k absurdně drahému holiči v suterénu Carlyle, kde si nechával zastřihnout prošedivělé vlasy, a vždycky byl dokonale upravený jako kandidát na úřad prezidenta.

Singleton se na D’Agostu usmál a pokynul mu, aby šel dál.

Vešel, Singleton ukázal na židli, ale D’Agosta zavrtěl hlavou: cosi v kapitánově neposednosti způsobilo, že mu bylo lépe, když zůstal stát.

Singleton zjevně mluvil s někým z oddělení pro styk s veřejností Newyorského policejního sboru. Mluvil zdvořile, ale D’Agosta věděl, že uvnitř vře: záleželo mu hlavně na policejní práci, ne na styku s veřejností. Samotná podstata se mu příčila a říkával D’Agostovi: „Buďto pachatele chytíme, nebo ne. Tak o čem tu vykládat?“

D’Agosta se ohlédl. Kancelář byla tak minimálně vyzdobená, až působila skoro anonymně. Žádné rodinné fotografie; žádné obvyklé záběry, jak si kapitán potřásá rukou se starostou nebo komisařem. Singleton byl jedním z nejčastěji vyznamenávaných policistů v aktivní službě, ale neměl na stěnách žádná zarámovaná čestná uznání za statečnost, žádné medaile nebo pochvaly. Místo toho ležely na rohu stolu nějaké papíry a patnáct nebo dvacet obálek z konopného papíru na nedaleké polici. Na druhé polici D’Agosta viděl příručky o soudních technikách a ohledání místa činu a několik velmi ohmataných knížek o právní vědě.

Singleton s úlevou zavěsil telefon. „Sakra, mám dojem, že víc času trávím tlacháním se společenskými sdruženími než chytáním darebáků. Až si skoro přeju, abych zase jenom šlapal chodník jako dřív.“ Obrátil se na D’Agostu znovu s úsměvem. „Vinnie, jak se vede?“

„Dobře,“ odpověděl, ale vůbec se dobře necítil. Singletonův přátelský postoj a přístupnost tuhle krátkou návštěvu jenom zkomplikovaly.

Kapitán si D’Agostu nevybral: do oddělení byl přidělen kanceláří komisaře. V takovém případě mohl s jistotou očekávat, že se mu dostane nepřátelského a podezřívavého přijetí, jakého by se dočkal například od dalšího vysoce postaveného šéfa, kterého znal, Jacka Waxieho. Waxie by se cítil ohrožený, držel by si D’Agostu od těla a zajistil, aby D’Agosta dostával nejednoznačné případy. Ale Singleton byl úplně jiný. Přivítal D’Agostu, sám mu rychle sdělil podrobnosti a postupy specifické pro jeho oddělení, dokonce mu svěřil vedení vyšetřování případu Ocásek.

Ocásek nikoho nezabil. Dokonce ani nepoužil střelnou zbraň. Ale udělal něco skoro stejně špatného: zavinil, že se Newyorský policejní sbor stal terčem veřejného posměchu. Zloděj, který z bankomatu vybíral hotovost a potom do bezpečnostních kamer ukazoval svůj obnažený penis, byl pro bulvár skvělé sousto. Zatím navštívil jedenáct bankomatů. Každá další loupež znamenala titulky na první stránce – samolibé a plné narážek. Pokaždé dostal Newyorský policejní sbor pořádnou masáž. Ocáskovi stále přeje štěstí, vytruboval do světa Post po poslední loupeži před třemi dny. Policie je na něj prostě krátká.

„Tak co naše svědkyně?“ zajímalo Singletona. „Osvědčuje se?“ Stál za stolem a díval se na D’Agostu. Kapitán měl pronikavé modré oči, a když se na vás zahleděl, vzbudil ve vás dojem, že jste středobodem vesmíru: alespoň ten krátký okamžik vám věnoval naprostou a plnou pozornost. Bylo to ohromující.

„Její výpověď jsme porovnali se záběry bezpečnostních kamer.“

„Dobře, dobře. Člověka by napadlo, že v digitálním věku budou banky schopné pořídit si lepší technické vybavení. Vypadá to, že ten náš chlápek přesně ví, jaký mají dosah a jak jsou rozmístěné – myslíte, že někdy pracoval v bezpečnostních službách?“

„Prověřujeme to.“

„Jedenáctkrát ho máme na záznamu, a přece víme jen to, že je běloch.“

A má obřízku, pomyslel si D’Agosta neradostně. „Na můj pokyn naši detektivové telefonovali ředitelům poboček. Teď instalují doplňkové skryté kamery.“

„Třeba pachatel pracuje u bezpečnostní firmy, která kamery dodává.“

„I tomu věnujeme pozornost.“

„O krok přede mnou. To rád slyším.“ Singleton přešel k hromadě papírů, rychle jimi začal listovat. „Tenhle chlápek škodí na ohraničeném území. V okruhu dvaceti bloků vymezeném čtyřmi ulicemi. Dalším krokem tedy bude přidělit policisty k vytipovaným bankomatům, u nichž ještě nebyl. Dokud se nám nepodaří zúžit seznam podezřelých osob, budeme příliš rozptýleni. Naštěstí nevyšetřujeme žádného vraha. Vinnie, přenechám vám koordinaci jednotky, vypracování seznamu nejpravděpodobnějších bankomatů podle toho, které už vyloupil, a přidělení mužů do střežené oblasti. Kdoví, třeba budeme mít štěstí.“

Už je to tady, napadlo D’Agostu. Olízl si rty. „Vlastně, právě o tom jsem si s vámi přišel promluvit.“

Singleton se zarazil, znovu na něj upřel pronikavý pohled. Byl zabraný do své práce a ani ho nenapadlo, že by D’Agosta přišel z nějakého jiného důvodu. „Co máte na mysli?“

„Vlastně ani nevím, jak to říct, ale… pane, chtěl bych vás požádat o dovolenou.“

Singletonovi vyletěla obočí vzhůru. „Dovolenou?“

„Ano, pane.“ D’Agosta dobře věděl, jak to zní. Ale ať si to v duchu zkoušel sebevíc, nikdy jako by to nevyšlo dobře.

Singleton na něj ještě chvíli hleděl. Neřekl vůbec nic, ani to nebylo zapotřebí. Dovolená. Jste tady šest týdnů a chcete dovolenou?

„Měl bych snad něco vědět, Vinnie?“ zeptal se potichu.

„Rodinná záležitost,“ odpověděl D’Agosta po krátké odmlce. Nenáviděl se za to, že pod kapitánovým pohledem zadrhává – a že mu lže. Ale co jiného měl, sakra, říct? Promiňte, šéfe, ale beru si volno na dobu neurčitou, abych pátral po chlapovi, který je oficiálně mrtev, jehož místo pobytu není známé, kvůli zločinu, který ještě nespáchal? Ani v nejmenším nepochyboval, že to musí udělat. Pro Pendergasta to bylo tak důležité, že zanechal instrukce ze záhrobí. To stačilo. Ale nijak mu to jeho situaci neulehčilo a ani už neměl pocit, že jedná správně.

Singleton mu věnoval znepokojený a zároveň hloubavý pohled.

„Vinnie, sám dobře víte, že to nejde.“

S rostoucí nervozitou D’Agosta pochopil, že to bude těžší, než předpokládal. I kdyby musel ze sboru odejít, udělal by to – to by však znamenalo konec jeho kariéry. Policajt může podat výpověď jednou, ale ne dvakrát.

„Jde o moji matku,“ řekl. „Má rakovinu. Podle doktorů v konečném stadiu.“

Singleton na okamžik ztuhl, stravoval tu informaci. Potom se lehce zhoupl na patách. „To je mi velmi, velmi líto.“

Znovu bylo ticho. D’Agosta si přál, aby někdo zaťukal na dveře nebo aby se rozdrnčel telefon nebo aby na budovu policejního okrsku spadl meteor – aby se stalo cokoli, co by odvrátilo Singletonovu pozornost.

„Právě jsme se to dověděli,“ pokračoval. „Byl to šok, skutečně.“ Odmlčel se, sklíčený. Právě vyhrkl první výmluvu, která ho napadla, ale už teď mu připadala otřesná. Jeho vlastní matka, rakovina… sakra, po něčem takovém by měl jít ke zpovědi. A také by měl navštívit svou matku ve Vero Beach, poslat jí dva tucty růží.

Singleton pomalu přikyvoval. „Kolik času potřebujete?“

„Lékaři nevědí přesně. Týden, možná dva.“

Singleton znovu přikývl, dokonce ještě rozvážněji. D’Agosta měl pocit, že celý hoří. Napadlo ho, co si asi kapitán myslí.

„Moc času jí nezbývá,“ pokračoval. „Však víte, jak to je. Nejsem zrovna příkladný syn. Jen cítím, že s ní potřebuju být, teď, když tohle prodělává… Jak by to měl udělat každý syn,“ dodal nepřesvědčivě. „Mohl byste mi to strhnout z příští dovolené.“

Singleton mu pozorně naslouchal, tentokrát však nepřikývl. „Samozřejmě.“

Dlouho D’Agostu upřeně pozoroval. Jeho pohled jako by říkal: Spousta lidí má nemocné rodiče, prožívá osobní tragédie. Ale to jsou profesionálové. Čím se od nich tak lišíte? Konečně uhnul očima, odvrátil se, vzal svazek papírů, které ležely na stole.

„Takže požádám Mercera a Sabriskieho o koordinaci střežení objektů,“ prohodil odměřeně přes rameno. „Vezměte si dovolenou, jak dlouho budete potřebovat, poručíku.“

6

Hustá mlha nehybně halila mokřiny ostrova Little Governors. Z hluboké temnoty se ozývalo žalostné houkání vlečné lodi, která plula po East River. Manhattan byl necelou míli za ledovou černou vodou, ale mlhou nepronikalo sebemenší světlo.

D’Agosta seděl na předním sedadle spolujezdce, pevně se přidržoval kliky neoznačeného automobilu Laury Haywardové, který poskakoval po hrbolaté úzké venkovské silnici. Čelní světla zabodávala do temnoty žluté paprsky, které divoce šermovaly ve vzduchu a dopadaly na vyježděné koleje na cestě a holé kaštany, které ji po obou stranách lemovaly.

„Myslím, že jsi před chvilkou minula výmol,“ řekl.

„Na tom nezáleží. Řekni mi to rovnou. Ty jsi Singletonovi tvrdil, že tvoje matka má rakovinu?“

D’Agosta povzdechl. „To bylo první, co mě napadlo.“

„Ježíši, Vinnie! Singletonova vlastní matka na rakovinu umřela. A hádej, jak se zachoval on. V práci nezameškal jediný den. I pohřeb byl v neděli. Tenhle příběh zná každý.“

„Já to nevěděl.“ D’Agosta sebou trhl, když si v duchu vybavoval, co přesně ráno kapitánovi řekl. Však víte, jak to je. Jen cítím, že s ní potřebuju být, teď, když tohle prodělává. Jak by to měl udělat každý syn. Dobrý tah, Vinnie.

„Pořád se mi nechce věřit, že si bereš volno, abys honil Pendergastova bratra jen na podkladě dopisu a nejasného tušení. Nevykládej si to špatně: nikdo nechoval větší respekt vůči Pendergastovi než já, byl to nejlepší policista, jakého jsem potkala. Ale měl jednu osudovou slabinu, Vinnie, a ty víš jakou. Nerespektoval pravidla. Myslel si, že nás ostatní hlupáky, kteří jsou svázáni pravidly, převyšuje. A vůbec se mi nelíbí, že jeho přístup přebíráš i ty.“

„Já takový přístup nepřebírám.“

„Tohle hledání Pendergastova bratra je natolik v rozporu s předpisy, že už to ani není legrační. Co vlastně chceš udělat, když Diogena najdeš?“ D’Agosta neodpověděl. Tak daleko dopředu ještě nepřemýšlel.

Auto se zatřáslo, když se přední levá pneumatika zabořila do vyježděné koleje. „Víš jistě, že jedeme správně? Nezdá se, že by tu byla nemocnice.“

„Jedeme dobře.“

Vepředu se z mlhy postupně vynořovaly nejasné kontury. Jak auto jelo dál, obrysy nabývaly jasnějších tvarů, až uviděli zavřená vrata z tepaných železných tyčí zasazená do tři metry vysoké cihlové zdi obrostlé mechem. Sedan předjel k letité strážní budce vedle nich. Na desce na vratech stálo Nemocnice Mount Mercy pro duševně vyšinuté zločince.

Přišel hlídač s baterkou v ruce. D’Agosta se naklonil přes Haywardovou a ukázal odznak. „Poručík D’Agosta. Mám schůzku s doktorem Ostromem.“

Muž se vrátil do strážní budky, zkontroloval natištěný seznam. O chvíli později se vrata s mohutným skřípotem pomalu otevřela. Haywardová projela po příjezdové cestě z kočičích hlav k rozlehlé budově, cimbuří proti černotě připomínalo polámané zuby a i s věžičkami zůstávalo zpola zahalené v mlžném oparu.

„Panebože,“ hlesla Haywardová při pohledu čelním sklem. „Pendergastova prateta je tady?“

D’Agosta přikývl. „Očividně to bývalo velmi drahé sanatorium pro tuberkulózní milionáře. Teď je to cvokárna pro vrahy, kteří nebyli uznáni vinnými z důvodu duševní vyšinutosti.“

„Co přesně udělala?“

„Constance mi říkala, že otrávila celou svoji rodinu.“

Haywardová se na něj podívala. „Celou rodinu?“

„Matku, otce, manžela, bratra a dvě děti. Myslela, že jsou posedlí ďáblem. Nebo možná dušemi amerických vojáků, které zastřelil její otec. Nikdo si tím nejspíš není úplně jistý. Ať je to jak chce, dávej si pozor a drž se v uctivé vzdálenosti. Je nejspíš prohnaná a dokáže si šikovně obstarat žiletky a schovat je u sebe. Za poslední rok dostala na pohotovost dva zdravotníky.“

„To je tedy síla.“

Nemocnice Mount Mercy páchla po lihu a vlhkých kamenech. Pod světle hnědou ústavní barvou zahlédl D’Agosta zbytky elegantní budovy s ručně vyřezávanými dřevěnými stropy, obložením stěn a sešlapanou mramorovou podlahou v chodbě.

Dr. Ostrom na ně čekal v „klidové místnosti“ ve druhém poschodí. Byl to vysoký muž ve sněhobílém lékařském plášti, který beze slov dokázal dát na srozuměnou, že má na práci důležitější věci. D’Agosta se rozhlédl po sporém zařízení a všiml si, že všechno – stůl, plastové židle, lampa – je přišroubováno k podlaze nebo chráněno ocelovým pletivem.

D’Agosta sám sebe a Haywardovou představil Ostromovi, ten zdvořile přikývl, ale ruku jim nepodal. „Přijeli jste navštívit Cornelii Pendergastovou,“ řekl.

„Na žádost jejího prasynovce.“

„A jste seznámeni, ehm, se zvláštními podmínkami, které je při takové návštěvě nezbytně nutné respektovat?“

„Ano.“

„Celou dobu se držte v dostatečné vzdálenosti. Nedělejte žádné prudké pohyby. Za žádných okolností se jí nedotýkejte a nedovolte, aby se ona dotýkala vás. Budete s ní moci strávit jen pár minut, delší návštěva by ji pravděpodobně velmi rozrušila. A je nanejvýš důležité, aby se nerozrušila. Jakmile na ní zpozoruji jakékoli známky rozčilení, budu nucen váš rozhovor okamžitě ukončit.“

„Chápu.“

„Nerada přijímá neznámé lidi a možná ani vás nebude chtít vidět. Nemohu ji k tomu nijak přinutit. Ani když máte zmocnění…“

„Řekněte jí, že jsem Ambergris Pendergast. Její bratr.“ Tohle jméno jim doporučila Constance Greeneová.

Dr. Ostrom se zamračil. „Nesouhlasím s podvodem, poručíku.“

„Tak to nenazývejte podvodem. Berte to jako nevinnou a dobře míněnou lež. Je to důležité, doktore. V sázce jsou možná lidské životy.“

Dr. Ostrom o tom chvilku uvažoval. Potom stroze přikývl, otočil se a odešel z místnosti těžkými ocelovými dveřmi v zadní stěně.

Několik minut bylo naprosté ticho. Potom – jakoby z velké vzdálenosti – k nim doléhal hádavý hlas starší ženy, která vehementně protestovala. D’Agosta a Haywardová si vyměnili pohled.

Výkřiky nabraly na síle. Potom se znovu otevřely ocelové dveře a v nich se objevila Cornelia Pendergastová.

Přivezli ji na kolečkovém křesle obaleném silnou černou gumou. Povadlé nice měla položené na malém vyšívaném polštářku na klíně. Kolečkové křeslo postrkoval sám Ostrom a za ním šli dva zřízenci ve vycpaném ochranném oděvu. Žena měla na sobě dlouhé staromódní šaty z černého taftu. Byla drobná, hubená a měla hůlkovité paže, obličej zakrytý smutečním závojem. D’Agostovi připadalo nemožné, že by takhle křehké stvoření před nedávnem dokázalo pořezat dva zřízence. Když kolečkové křeslo zastavilo mezi dveřmi, její slovní výpady ustaly.

„Zvedněte mi závoj,“ rozkázala. Jižanský přízvuk svou modulací zněl kultivovaně, skoro britsky.

Jeden zřízenec přistoupil a – ze vzdálenosti na délku paží – rukou v rukavici zvedl závoj. D’Agosta se mimovolně naklonil dopředu a zvědavě si ji prohlížel.

Cornelia Pendergastová na něj upřeně hleděla. Měla ostře řezaný, jakoby kočičí obličej a vodově modré oči. Přes pokročilý věk měla její pokožka s jaterními skvrnami podivně mladistvý nádech. Při pohledu na ni se D’Agostovi rozbušilo srdce. V jejím soustředěném pohledu, ve tvaru lícních kostí a čelistí viděl náznak rysů tváře svého zmizelého přítele. Podoba by byla ještě výraznější bez šíleného lesku v jejích očích.

Na okamžik se místnost ponořila do naprostého ticha. Když prateta Cornelia upřeně hleděla na D’Agostu, měl strach, že ji jeho lež rozčílí a začne soptit.

Ale ona se usmála. „Drahý bratře. Je od tebe hezké, že jsi mě přijel navštívit z takové dálky. Dlouho ses neobjevil, ty uličníku. Samozřejmě ti to nemám za zlé – i mě stojí spoustu sil žít na severu se všemi těmi barbarskými Amerikány.“ Krátce se zasmála.

Tak to vyšlo, řekl si v duchu D’Agosta. Constance mu řekla, že prateta Cornelia žije ve světě představ a je přesvědčená, že je na jednom ze dvou míst: buď v Ravenscry, na statku jejího manžela severně od New Yorku, nebo ve starém rodinném sídle v New Orleansu. Dnes podle všeho je v Ravenscry.

„Moc rád tě vidím, Cornelie,“ odpověděl D’Agosta obezřele.

„A kdopak je ta roztomilá mladá dáma po tvém boku?“

„To je Laura, moje… moje manželka.“

Haywardová po něm šlehla pohledem.

„Jak rozkošné! Vždycky jsem si říkala, kdy už si konečně najdeš nevěstu. Nejvyšší čas, aby rod Pendergastových oživila nová krev. Mohu vám nabídnout nějaké občerstvení? Co třeba čaj? Nebo ještě lépe tvoji oblíbenou whisky s ledem a snítkou máty?“

Ohlédla se na zřízence, kteří stáli co možná nejdále od ní. Zůstali bez hnutí.

„Děkuji, nic si nedáme,“ zdvořile odmítl D’Agosta.

„To je vlastně dobře. Teď tady máme tak příšerný personál.“ Mávla rukou směrem ke dvěma zřízencům vzadu, ti skutečně poskočili. Potom se naklonila dopředu, jako by se chystala sdělit nějaké tajemství. „Závidím ti. Na Jihu je život mnohem vlídnější. Tady místní lidé vůbec nejsou hrdí na to, že patří do třídy služebnictva.“

D’Agosta soustrastně přikývl, připadalo mu, že se ocitl v podivném, jakoby snovém neskutečnu. Stará elegantní dáma přívětivě klábosí s bratrem, kterého téměř před čtyřiceti lety otrávila. Nevěděl, jak se s tím dokáže vyrovnat. Ostrom mu řekl, aby návštěvu příliš neprodlužoval. Měl by to raději dodržet.

„A jak se daří vaší rodině?“ zeptal se.

„Nikdy neodpustím svému manželovi, že jsme se nastěhovali do téhle vznosné budovy, kde je všude průvan. Nejen že je tu ohavné klima, ale nedostatek kulturního vyžití je přímo šokující. Jen moje drahé děti jsou mi útěchou.“

Laskavý úsměv, kterým doprovodila tuhle poznámku, D’Agostu zamrazil. V duchu si kladl otázku, jestli je viděla umírat.

„Samozřejmě tu nejsou žádní sousedé na dostatečně vysoké úrovni. Takže celé dny zůstávám sama. V zájmu svého zdraví se snažím hodně chodit, ale je tu tak syrový vzduch, že často ani ven nevycházím. Jsem bledá jako duch, sám to vidíš.“ A z polštářku zvedla hubenou, roztřesenou ruku, aby se podíval.

D’Agosta automaticky postoupil dopředu. Ostrom mu podmračeně pokynul, aby se držel zpátky.

„A co zbytek rodiny?“ pokračoval D’Agosta. „Už dlouho jsem neslyšel nic o – o tvých synovcích.“

„Aloysius mě tu občas navštěvuje. Když potřebuje poradit.“ Úsměv jí rozzářil oči. „Je to tak hodný chlapec. Pozorný ke svým předkům. Ne jako ten druhý.“

„Diogenes,“ doplnil D’Agosta.

Prateta Cornelia přikývla. „Diogenes.“ Zachvěla se. „Od samého narození byl jiný. A potom ta jeho nemoc… a ty jeho zvláštní oči.“ Odmlčela se. „Sám víš, co o něm říkají.“

„Pověz mi to.“

„Tys to, Ambergrisi, snad zapomněl?“

D’Agosta měl chvíli velmi nepříjemný pocit, že ve stařenčině tváři zahlédl dost skeptický výraz. Za chvilku ale zmizel. „Krev rodiny Pendergastových je už celá staletí zkažená. Výjimkou jsme zásluhou božího milosrdenství ty a já, Ambergrisi.“

Po takovém prohlášení okamžik mlčela. „Malý Diogenes byl postižený od samého začátku. Skutečně špatné sémě. Po jeho náhlé nemoci v něm vybujela temnější stránka našeho rodokmenu.“

D’Agosta zůstal tiše, neodvážil se už nic říct. Po chvíli se prateta Cornelia zavrtěla a začala znovu.

„Ze začátku byl misantrop. Oba chlapci byli samozřejmě samotáři – byli Pendergastové –, ale s Diogenem to bylo jiné. Mladý Aloysius měl jednoho blízkého kamaráda stejného věku, jak si vzpomínám – stal se z něj docela známý malíř. A můj božíčku, Aloysius neustále trávil spoustu času v bažinatém rameni řeky mezi Akáďany a jim podobnými – proti tomu jsem samozřejmě měla velké námitky. Ale Diogenes neměl vůbec žádné kamarády. Ani jediného. Pamatuješ, žádné dítě se k němu nechtělo ani přiblížit. Všechny děsil k smrti. Nemoc to ještě zhoršila.“

„Nemoc?“

„Tak náhlá – tvrdili, že to byla spála. Tehdy jedno jeho oko změnilo barvu, zakalilo se. Víš, že je na to oko slepý.“ Zachvěla se.

„To Aloysius byl úplný opak. Ubožáčka šikanovali. Sám víš, jak často námi, Pendergastovými, obyčejní lidé opovrhují. Myslím, že Aloysiovi bylo deset, když začal chodit za tím prapodivným Tibeťanem na Bourbon Street – vždycky míval nanejvýš zvláštní známé. Ten chlap ho naučil všechny ty tibetské nesmysly, však víš – jak se to ani nedá pořádně vyslovit, čang nebo čong nebo tak něco. Taky Aloysia naučil ten podivný způsob boje, který mu zaručil, že už ho nikdo nešikanoval.“

„Ale Diogena nikdy nikdo nešikanoval.“

„Děti mají na tyhle věci šestý smysl. A nezapomeň, že Diogenes byl mladší a menší než Aloysius.“

„Jak spolu bratři vycházeli?“ zajímalo D’Agostu.

„Ambergrisi, ty snad ve svém věku začínáš zapomínat! Přece víš, že Diogenes svého staršího bratra nenáviděl. Diogenes nikdy neměl nikoho rád – jen svoji matku, samozřejmě, ale Aloysia nejspíš zařadil do úplně zvláštní kategorie. Hlavně po té nemoci.“

Odmlčela se a na okamžik se jí šílené oči zakalily, jako by nahlížela daleko do minulosti. „Určitě si pamatuješ na tu myšku, co měl Aloysius.“

„No jistě. Samozřejmě.“

„Dal jí jméno Incitatus, po oblíbeném koni císaře Caliguly. Tehdy četl Suetonia a chodíval na vycházky s tím mrňavým zvířátkem na rameni a vyzpěvoval: ‚Všichni vítejte krásnou Cézarovu myšku Incitata!‘ Víš, že já mám z myší hrůzu, ale ta malá bílá věc byla tak přátelská a klidná, že jsem ji dokázala tolerovat. Aloysius měl s tím myším stvořením velikou trpělivost, nesmírně ho miloval. A ty kousky, co myšku naučil! Uměla chodit vzpřímeně po zadních, dokázala splnit tucet pokynů, chytit pingpongový míček a balancovat jím na čumáku jako tuleň. Pamatuji si, jak ses smál, až jsem se bála, že se rozsypeš.“

„Vzpomínám.“

Prateta Cornelia se odmlčela. I ti neteční strážci jako by poslouchali.

„A potom jednou ráno Aloysius vstal a našel v nohách své postele dřevěný kříž. Maličký, ne víc než patnáct centimetrů vysoký, pěkně a s láskou vyrobený. Incitatus byl na něm ukřižovaný.“

D’Agosta slyšel, jak se Laura Haywardová prudce nadechla.

„Nebylo zapotřebí se ptát. Všichni věděli, kdo to provedl. Aloysia to změnilo. Po Incitatovi už nikdy neměl žádné zvířátko. Co se týče Diogena, tohle byl pouhý začátek jeho, ehm, pokusů na zvířatech. Kočky, psi, dokonce drůbež a hospodářská zvířata – všechno začalo mizet. Vzpomínám si hlavně na ten nepříjemný incident s kozou našeho souseda…“

V tom okamžiku prateta Cornelia přestala mluvit a začala se smát, docela jemně, potichu. Trvalo to hodně dlouho. Dr. Ostroma to znepokojilo, zamračil se na D’Agostu a ukázal na hodinky.

„Kdy jsi viděla Diogena naposledy?“ zeptal se D’Agosta honem.

„Dva dny před tím požárem,“ odpověděla stařena.

„Požárem,“ opakoval D’Agosta tak, aby to nevyznělo jako otázka.

„Samozřejmě před požárem,“ reagovala prateta Cornelia podrážděně. „Kdy jindy? Ten strašný, strašlivý požár, který zničil rodinu a mého manžela přiměl, aby mě a mé děti odvezl do tohoto sídla, kde je pořád průvan. Pryč z New Orleansu, pryč od toho všeho.“

„Myslím, že to stačilo,“ prohlásil Dr. Ostrom. Pokynul strážcům.

„Pověz mi o tom ohni,“ naléhal D’Agosta.

Obličej staré paní, který byl už hodně divoký, náhle vyjadřoval velikou lítost. Dolní ret se jí chvěl a ruce pod popruhy se kroutily. D’Agosta si nemohl pomoci, ale žasl nad tím, jak náhle k těm změnám došlo.

„Tedy, pane,“ začal Dr. Ostrom.

D’Agosta zvedl ruku. „Ještě minutku. Prosím.“ Když se znovu podíval na pratetu Cornelii, zjistil, že na něj upřeně hledí.

„Ta pověrčivá, záštiplná, neotesaná chátra. Spálili nám dům po předcích, ať je i jejich děti na věky pronásleduje Luciferovo prokletí. Aloysius, tehdy dvacetiletý, byl v Oxfordu. Ale Diogenes byl tu noc doma. Viděl, jak jeho vlastní otec a matka uhořeli zaživa. Pohled na jeho obličej, když ho vytáhli ze sklepa, kam se schoval…“ Zachvěla se. „Za dva dny Aloysius přijel. To už jsme bydleli u příbuzných na Baton Rouge. Vzpomínám si, že Diogenes vedl svého staršího bratra do vedlejší místnosti a že zavřel dveře. Zůstali tam spolu jenom pět minut. Když Aloysius vyšel, měl smrtelně bledý obličej. A Diogenes okamžitě vyšel předními dveřmi a zmizel. Nevzal si s sebou nic, ani prádlo na převlečení. Od té doby jsem ho už neviděla. Několikrát se nám ozval. Buď dopisem, nebo prostřednictvím rodinných bankéřů a advokátů – potom už nic. Jenom zpráva o jeho smrti.“

Chvilku bylo napjaté ticho. Lítost z tváře té ženy zmizela úplně, teď byla naprosto klidná a vyrovnaná.

„Myslím, že nastala chvíle na whisky s ledem a mátou, Ambergrisi.“ Prudce se otočila. Johne! Třikrát whisky s mátou, prosím, dobře chlazenou, je-li to možné. Vezměte led z ledárny, je to pak mnohem voňavější.“

Ostrom promluvil stroze: „Bohužel, vaše návštěva už musí odejít.“

„To je škoda.“

Přijel zdravotník s plastovým kelímkem s vodou. S maximální opatrností podal ženě kelímek, ta ho uchopila do ochablé ruky. „To stačí, Johne. Můžete jít.“

Obrátila se na D’Agostu. „Drahý Ambergrisi, opouštíš starou dámu a necháš ji pít samotnou, že se nestydíš!“

„Moc rád jsem tě viděl,“ řekl D’Agosta.

„Doufám, že zase někdy přijdeš i s tou svojí hezounkou nevěstou. Vždycky je radost tě vidět… bratře.“‚ Potom najednou odhalila zuby do čehosi, co bylo napůl úsměv a napůl škleb; zvedla ruku plnou jaterních skvrn a znovu si stáhla závoj přes obličej.

7

Kdesi venku hodiny odbily půlnoc, hluboké, zvonivé tóny tlumily plyšové závěsy a tapiserie na stěnách knihovny ve starém domě na Riverside Drive 891.

D’Agosta seděl v koženém křesle, protáhl se, prsty si masíroval kříž ve snaze zbavit se křeče. Knihovna tentokrát vypadala mnohem veseleji: oheň na tepaném kovovém kozlíku plápolal, záře několika lamp vrhala měkké světlo i do těch nejvzdálenějších koutů. Constance seděla u krbu, upíjela bylinkový čaj z porcelánového hrnku a četla Spenserovu Královnu víl. Proctor, který nezapomněl, co D’Agosta rád pije, několikrát přišel, odnesl zteplalé, poloprázdné sklenice a nosil nové, s vychlazeným Budweiserem.

Constance už připravila všechny materiály o Diogenovi, které Pendergast nashromáždil, a D’Agosta je celý večer pečlivě pročítal. Tady, v té známé místnosti se stěnami lemovanými knihami, provoněné kůží a kouřem spáleného dřeva, si dokázal představit Pendergasta vedle sebe, jak mu pomáhá najít dávno vychladlou stopu, bledé oči rozzářené zvědavostí na začátku pronásledování.

Jenomže teď toho na pronásledování bylo skutečně hodně málo. D’Agosta prolistoval dokumenty, výstřižky, dopisy, fotografie a staré zprávy rozložené po stole. Pendergast zjevně výhrůžky svého bratra nebral na lehkou váhu: kolekce byla přehledně členěná a opatřená poznámkami. Skoro jako by Pendergast věděl předem, že se možná nebude moci osobně takové výzvě postavit; že ten úkol zbude na někoho jiného. Vypadalo to, že shromáždil veškeré informace, které se mu podařilo získat.

Posledních několik hodin D’Agosta četl všechno, co bylo na stole, dvakrát, některé papíry i třikrát. Když Diogenes po smrti rodičů přerušil veškeré styky s rodinou Pendergastových, převážně se skrýval. Téměř rok o něm nebyly žádné zprávy. Potom přišel dopis od rodinného právníka s požadavkem na zaslání obnosu 100 000 dolarů na Diogenovo konto do banky v Curychu. Po roce přišel další podobný dopis s požadavkem na zaslání obnosu 250 000 dolarů do banky v Heidelbergu. Tento požadavek rodina odmítla splnit, což přimělo Diogena napsat odpověď. Jeho dopis teď ležel na stole vložený mezi dvěma tabulkami netříštivého skla. D’Agosta se ještě jednou podíval na pavoučkovité, přepečlivé písmo, na sedmnáctiletého chlapce podivně nepatřičné. Chybělo datum a místo a dopis byl adresován Pendergastovi:

Ave, frater –

Je mi nepříjemné psát ti zrovna o tomhle, vlastně i o čemkoli jiném. Ale nutíš mě k tomu. Nepochybuji, že v odepření mojí žádosti o peníze máš prsty ty.

Nemusím ti připomínat, že za pár let dovrším věku, kdy zdědím pozůstalost. Do té doby budu občas požadovat jisté směšné sumy tak jako minulý měsíc. Přijdeš na to, že je ve tvém zájmu a v nejlepším zájmu dalších lidí, které možná znáš a možná neznáš, abys mým žádostem vyhověl. Domníval jsem se, že z našeho posledního rozhovoru v Baton Rouge to všechno jasně vyplynulo. V současné době mám spoustu práce s různými obory výzkumu a se studiem a nemám čas vydělávat peníze konvenčním způsobem. Pokud nebudu mít jinou možnost, získám fondy, které potřebuji – a budu se při tom náramně bavit. Pokud nechceš, aby se události odvíjely právě takhle, urychleně mé žádosti vyhovíš.

Až ti příště napíšu, bude všechno probíhat výlučně podle mých představ, ne tvých. Už o tom nebudu mluvit. Sbohem, bratře. A bonne chance.

D’Agosta dopis odložil. Podle záznamů byly peníze urychleně převedeny. Následujícího roku byla podobná suma poukázána londýnské bance na Threadneedle Street. O rok později další suma putovala do banky v Kentu. Diogenes se objevil krátce po svých jednadvacátých narozeninách a domáhal se dědictví – osmdesáti sedmi milionů dolarů. Po dvou měsících dostali zprávu, že zahynul při automobilové nehodě na Canterbury High Street. Úplně shořel, byl k nepoznání. Dědictví se nikdy nenašlo.

D’Agosta vzal do ruky falešný úmrtní list.

Mám spoustu práce s různými obory výzkumu a se studiem. Ale o jaký výzkum přesně šlo? Diogenes to zajisté neřekl a jeho bratr o téhle věci mlčel. Nebo téměř mlčel. D’Agosta se podíval na hromádku výstřižků. Byly z různých zahraničních časopisů a novin, každý opatřen názvem tiskoviny a datem vydání a k článkům v cizích jazycích byl připojen překlad – Pendergast zase myslel dopředu.

Většina výstřižků pojednávala o nevyřešených zločinech. Byl tam případ celé rodiny v Lisabonu otrávené botulotoxinem, a přece nikdo neměl v žaludku žádnou stravu. Jeden chemik byl nalezen na půdě pařížské Sorbony, měl přeťaté vřetenní tepny na obou zápěstích a jeho tělo dokonale vykrvácelo. Přesto nebyla na místě vraždy ani kapka krve. Chybělo několik složek chemikových pokusů. V dalších výstřižcích byla popsána jiná úmrtí ještě hrůzněji, mrtvoly byly podle všeho oběti různých mučení nebo pokusů – těla byla příliš zohavená, než aby se to dalo tvrdit s jistotou. A ještě tam byla vystřižená smuteční oznámení. Nezdálo se, že by ta úmrtí měla nějakou logiku nebo podobný model a Pendergast nikdy nijak nekomentoval, co ho na nich zaujalo.

D’Agosta vzal stoh papírů a rychle je prolistoval. Byly tam také různé krádeže. Farmaceutická společnost oznámila loupež mrazničky plné experimentálních drog. Kolekce diamantů záhadně zmizela z trezoru v Izraeli. Vzácný veliký jantar s listem dávno vymřelé rostliny ukradený z bytu bohatých manželů v Paříži. Jedinečný leštěný koprolit Tiranosaura rexe z doby na rozhraní karbonu a triasu.

S povzdechem odložil výstřižky na stůl.

Potom si všiml malého svazku papírů ze Sandringhamu, soukromé školy na jihu Anglie, kam Diogenes chodil – bez vědomí své rodiny –, aby dokončil poslední rok vyššího vzdělání. Byl přijat na základě několika padělaných dokumentů a falešných rodičů, které si pro tu příležitost najal. I když v prvním semestru byl nejlepší ze všech, po několika měsících ho vyloučili. V písemných záznamech nebyl uveden žádný důvod a Pendergastovým otázkám se dostalo vyhýbavých, dokonce pobouřených reakcí. Další záznamy ukázaly, že Pendergast při několika příležitostech kontaktoval jistého Briana Coopera – Cooper byl krátce Diogenovým spolubydlícím v Sandringhamu –, ale podle všeho mu ten chlapec neodpověděl. Rodiče toho chlapce mu v posledním dopise oznámili, že Brian je v zařízení, kde se léčí z akutní katatonie.

Po vyloučení ze školy Diogenes na více než dva roky úplně zmizel. A potom se najednou objevil, aby uplatnil nárok na dědictví. Po čtyřech měsících zinscenoval vlastní smrt v Canterbury.

A potom ticho.

Ne – nebyla to tak docela pravda. Ještě jednou navázal kontakt. D’Agosta se otočil ke složenému listu silného lněného papíru na rohu stolu. Natáhl se po něm a zamyšleně ho rozložil. Nahoře byl vytlačený erb, oko bez víček nad dvěma měsíci a ležícím lvem se sehnutou hlavou. Uprostřed listu bylo datum napsané fialovým inkoustem rukopisem, který teď už D’Agosta poznal. Patřil Diogenovi: 28. ledna.

D’Agosta se v duchu znovu vrátil k tomu říjnovému dni, kdy poprvé v ruce držel tenhle dopis – tady, v téhle místnosti, v předvečer odjezdu do Itálie. Pendergast mu ho ukázal a krátce pohovořil o Diogenově plánu spáchat dokonalý zločin.

Ale D’Agosta se z Itálie vrátil sám. A teď bylo jenom na něm, aby pokračoval v práci za svého mrtvého partnera a zabránil zločinu, který bude pravděpodobně spáchán 28. ledna.

Za necelý týden.

Cítil, jak ho prostupuje panika; zbývalo tak málo času. Spolubydlící ze Sandringhamu: teď měl vodítko. Zítra zavolá jeho rodičům, aby zjistil, jestli chlapec mluvil. I kdyby to vyšlo naprázdno, určitě byli ve škole další chlapci, kteří Diogena znali.

D’Agosta papír pečlivě složil a vrátil ho na stůl. Vedle něj ležela stará černobílá fotografie, potrhaná a pomuchlaná. Zvedl ji a otočil ke světlu. Muž, žena a dva malí kluci stáli před složitě tepaným železným zábradlím. Za nimi bylo vidět impozantní sídlo. Záběr někdo pořídil v horkém dni: chlapci měli na sobě šortky a žena letní šaty. Muž hleděl upřeně do fotoaparátu s aristokratickým výrazem ve tváři. Hezká žena se světle hnědými vlasy měla záhadný úsměv. Chlapcům mohlo být přibližně osm a pět let. Starší stál vzpřímeně, ruce za zády, hleděl vážně do objektivu. Světle blonďaté vlasy měl pečlivě učesané na pěšinku, oblečení vyžehlené. Podle tvaru lícních kostí a orlích rysů D’Agosta poznal, že je to agent Pendergast.

Vedle něj stál mladší chlapec s rezavými vlasy, ruce tiskl k sobě, prsty mířil vzhůru, jako by se modlil. Na rozdíl od staršího sourozence působil Diogenes neupraveně a velmi nedbale. Jeho oblečení ani celkový vzhled tomu ale nenapovídaly. Snad to bylo tím, jak uvolněně, téměř malátně stál na nohou, v naprostém nesouladu se zbožným gestem rukou. Možná to byly pootevřené rty, příliš plné a smyslné na tak mladého člověka. Obě oči vypadaly stejně – takže fotografii pořídili před tou nemocí.

Přesto D’Agostu přitahovaly právě ty oči. Nedívaly se do aparátu, ale do nějakého bodu za ním, pokud vůbec na něco hleděly. Působily mdle, téměř netečně, nepatřičně v tom malém dětském obličeji. D’Agosta měl nepříjemný pocit kolem žaludku.

Za sebou uslyšel šustot a poskočil. Vedle něj se najednou objevila Constance Greeneová. Stejně jako Pendergast dokázala přijít naprosto tiše.

„Omlouvám se. Nechtěla jsem vás vylekat.“

„Nic se nestalo. Jen z pohledu na tohle by člověk vyletěl z kůže.“

„Jak prosím? Kam vyletěl?“

„To je jen takový obrat.“

„Našel jste něco zajímavého? Našel jste vůbec něco?“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Nic, o čem bychom už nemluvili.“ Po chvíli dodal: „Jedinou věc jsem tu nikde nenašel – nic o Diogenově chorobě. Teta Cornelia tvrdila, že to byla spála. Prý ho změnila.“

„Kéž bych vám mohla poskytnout více informací. Prohledala jsem sbírky a rodinné dokumenty, jen kdyby náhodou Aloysius něco přehlédl. Ale on byl velmi důkladný. Nic dalšího tam není.“

Nic dalšího. Místo, kde se Diogenes zdržuje, jak vypadá, co dělá, dokonce ani o zločinu, který se chystá spáchat: prostě nic.

Bylo tam jenom datum – 28. ledna. Příští pondělí.

„Třeba se Pendergast zmýlil,“ řekl D’Agosta a snažil se, aby to vyznělo, jako že ještě doufá. „Myslím s tím datem. Možná měl Diogenes na mysli jiný rok. Nebo to může být i něco úplně jiného.“ Mávl rukou k dokumentům rozházeným po stole. „Tohle všechno se zdá strašně daleko a strašně dávno. Jen těžko lze uvěřit, že se má stát něco velkého.“

Jedinou odpovědí Constance byl chabý, letmý úsměv.

8

Horace Sawtelle s úlevou vrátil číšníkovi menu na velikém pergamenu. Kéž by jednou – jenom jednou – přišel klient za ním. Nesnášel ty rozlehlé betonové džungle, v nichž všichni pracují: Chicago, Detroit a teď New York. Když se člověk trochu rozkouká, zjistí, že Keokuk není tak špatný. Znal všechny nejlepší nálevny a bary se spoře oblečenou obsluhou. Někteří jeho klienti by dokonce mohli začít obdivovat jisté kouzlo Iowy.

Jeho klient naproti u stolu si objednával něco, co znělo jako zableptané telecí. Horace Sawtellea napadlo, jestli ten člověk vůbec ví, jakou hrůzu si objednává. On sám si rychle přečetl menu, nejprve první stranu, potom druhou, s velikými pochybnostmi. Navíc ručně psané názvy byly ve francouzštině a ke všemu nevyslovitelné. Vybral si jídlo, které neznal a které pojmenovali tatarský biftek. Co to sakra může být? Biftek snad nedokážou zkazit ani Francouzi. A také měl rád tatarskou omáčku na rybích prstech.

„Nevadilo by vám, kdybych se na to před podpisem ještě jednou podíval?“ zeptal se klient, když držel v ruce svazek kontraktů.

Sawtelle přikývl. „Ale jistě, jen račte.“ Nevadí, že už nad tím sedí dvě hodiny s lupou. Jednoho by napadlo, že ten chlápek kupuje nemovitost za milion dolarů na Palm Beach, ne součástky strojů za padesát tisíc.

Klient zabořil nos do papírů a Sawtelle se rozhlédl, pomalu ukusoval slanou tyčinku. Seděli v podniku, který mu připadal jako prosklená kavárna vybíhající z restaurace na chodník. Všechny stoly byly obsazené: nezdravě vyhlížející Newyorčané potřebují co nejvíc slunce. U vedlejšího stolu seděly tři ženy, černovlasé a vychrtlé, každá ďobala do obrovského ovocného salátu. Na protější straně se tlustý byznysmen ládoval něčím žlutým a rosolovitým.

Snad jen pár centimetrů od skleněné stěny s mohutným skřípěním projel náklaďák a Sawtelle reflexivně zaťal pěst, až tyčinku zlomil. S odporem si otřel ruku do ubrusu. Proč sakra jeho klient trval na tom, že se sejdou právě tady – v chladném lednovém počasí? Podíval se proskleným stropem na růžovou markýzu. La Vielle Ville stálo na ní bílým písmem. Nad ní se tyčil obrovský velkoměstský činžák. Sawtelle se díval na řady stejných oken stoupající vzhůru k začazené obloze. Vypadalo to jako výškové vězení. Nejspíš v něm žije tisíc lidí. Jak tohle můžou vydržet?

U vchodu do kuchyně se něco dělo a Sawtelle se znuděně ohlédl. Třeba mu nesou jídlo. Na jídelním lístku psali, že se připravuje přímo u stolu. Ale jak to hergot udělají: přivezou gril a zapálí dřevěné uhlí? Ale skutečně mířili k jejich stolu, přišlo celé procesí mužů v bílých halenách, před sebou strkali cosi podobného malému pojízdnému lůžku.

Šéfkuchař zastavil servírovací stolek s pyšným rozmáchlým gestem Sawtelleovi u lokte. Rychle vyštěkl pokyny ve francouzštině a několik pomocníků se hned pustilo do práce – jeden krájel nadrobno cibuli, další horečně rozbíjel syrové vejce. Sawtelle přejel očima stolek. Viděl na něm malé bílé tousty, hromádku něčeho zeleného, odhadoval to na kapary, koření a misky s neznámými tekutinami a šálek nahrubo nasekaného česneku. Uprostřed byla hromada syrového mletého masa. Žádný steak ani tatarskou omáčku mu prostě nepředloží.

Šéfkuchař velmi obřadně přendal maso na nerezovou misku, přidal syrové vejce, česnek a cibuli a všechno smíchal. Za pár chvil lepkavou hmotu vyndal a položil ji znovu na servírovací stolek, pomalu ji propracovával mezi prsty. Sawtelle odvrátil oči, v duchu se nabádal, že nesmí zapomenout požádat, aby to maso zvlášť pečlivě propekli. Člověk nikdy neví, jaké všelijaké choroby Newyorčani mají. A vůbec, kde je vlastně ten gril?

V tom okamžiku ze strany od jeho klienta přistoupil číšník a na stůl před něj položil talíř. Sawtelle se překvapeně ohlédl, co bude dál, když další číšník vyrazil a kladl mu na talíř to, co měl mezi nožem a vidličkou. Sawtelle nevěřícně hleděl na lesklou placičku syrového hovězího – teď byla upěchovaná do malé, úhledné hromádky –, obloženou trojhránky toustů, nasekanými vejci a kapary.

Sawtelle znovu nechápavě vzhlédl. Klient z místa naproti uznale pokyvoval.

Šéfkuchař jim věnoval krátký rozzářený úsměv a ustoupil, jakmile jeho pomocníci odjížděli se servírovacím stolkem pryč.

„Promiňte,“ podotkl Sawtelle tiše, „zapomněl jste to uvařit.“

Šéfkuchař se zarazil. „Pourquoi?“

Sawtelle křečovitě ukázal prstem na talíř. „Řekl jsem, že jste to neuvařil. Víte, zahřát. Oheň. Flambé.“

Šéfkuchař zavrtěl energicky hlavou. „Ne, monsieur. To nevařit.“

„Tatarský biftek se nevaří,“ začal mu jeho klient vysvětlovat ve chvíli, kdy už chtěl podepsat kontrakty. „Podává se syrový. Vy jste to nevěděl?“ Na rtech se mu na okamžik objevil povýšený úsměv, potom zase zmizel.

Sawtelle obrátil oči v sloup, musel se hodně ovládat. Jenom v New Yorku. Dvacet pět babek za hromádku syrového mletého masa.

Najednou ztuhl. „Proboha, co to je?“

Vysoko nad ním se na nebi houpal nějaký člověk: ruce a nohy rozhozené, v tichosti sebou házel v ledovém vzduchu. Chvilku Sawtelleovi připadalo, že se ten muž jenom nějakým kouzlem vznáší. Ale potom uviděl napjatý provaz, který kolmo stoupal od krku toho muže. Končil v okně nahoře, černém a rozbitém. Sawtelle zíral s pusou dokořán, ten pohled ho úplně omráčil.

Ostatní v restauraci zvedli oči směrem, kam se díval. Bylo slyšet, jak lapají po dechu, někdo najednou vyjekl.

Postava sebou škubala a třásla se, záda prohýbala v agónii, až se zdálo, že je přelomená. Sawtelle to pozoroval, hrůzou ztuhlý.

Potom se provaz najednou přetrhl. Muž mával rukama a nohama a padal přímo k němu.

V tu chvíli se Sawtelle dokázal znovu pohnout. S neartikulovaným výkřikem se prudce zapřel do opěradla židle. O zlomek vteřiny později následovala exploze skla a postava v dešti střepů s ohlušující ranou dopadla na vedlejší stůl, kde seděly ženy nad ovocným salátem; ten se rozprskl v podivné barevné erupci červené, žluté a zelené. Sawtelle ležel na zádech na podlaze a cítil, jak ho do tváře plesklo něco vlhkého, a téměř současně vnímal i sprchu rozbitého skla, talířů, hrnků, vidliček, lžic a květin, kterou spustil ten náraz.

Podivné ticho. A potom bylo slyšet stkaní, výkřiky bolesti, hrůzy a strachu, ale jako by se ozývaly podivně zastřeně a z veliké dálky. Potom si uvědomil, že v pravém uchu něco má.

Jak ležel na zádech, nakonec pochopil, k čemu vlastně došlo. Znovu ho zaplavila nevíra a hrůza. Minutu, možná dvě se nemohl ani pohnout. Vzlyky a výkřiky byly stále hlasitější.

Nakonec s obrovským úsilím přinutil své vzdorující údy k pohybu. Nejprve se zvedl na kolena a potom vrávoravě vstal. Ostatní lidé kolem také vstávali, místnost se plnila přidušenými výkřiky, vzlyky a klením. Všude bylo plno skla. Stůl po jeho levé ruce se proměnil v nechutnou směsici jídla, krve, květin, prostírání, ubrousků a dřevěných třísek. Jeho stůl byl pokrytý skleněnými střepy. Jediné, co nedoznalo úhony, byl syrový hamburger za pětadvacet dolarů. Zůstal tam v celé své nádheře, čerstvý a lesklý.

Sawtelle obrátil oči na svého klienta; stále ještě seděl bez hnutí, oblek měl postříkaný čímsi nepopsatelným.

Najednou, zcela bezděčně, se Sawtelleovy končetiny rozpohybovaly. Otočil se, našel dveře, udělal krok, ztratil rovnováhu, ovládl se a udělal další krok.

Za sebou uslyšel hlas svého klienta. „Vy – vy odcházíte?“

Jeho otázka byla tak nesmyslná, tak nevhodná, že se Sawtelle dusivě a chraplavě rozesmál. „Odcházím?“ opakoval a trhnutím hlavy se pokoušel vyčistit ucho. „Jo, odcházím.“ Potácel se ke dveřím, škytal smíchy, pod nohama mu chroupalo sklo a kusy poničeného nábytku, za každou cenu chtěl být pryč z toho strašlivého místa. Vyšel na chodník a zamířil na jih, po několika krocích se rozběhl a cestou odstrkoval chodce. Ode dneška lidé prostě budou muset jezdit do Keokuku.

9

William Smithback Jr. vystoupil z taxíku, předním okénkem k sedadlu spolujezdce vhodil zmuchlanou dvacetidolarovku a podíval se na Broadway směrem k Lincolnovu centru. O několik bloků dál viděl veliký dav lidí, který zaplnil i Columbus a přelil se přes 65. ulici, až z toho byla dopravní zácpa. Slyšel troubení klaksonů, jekot sirén, sem tam i ohlušující houkání velkého nákladního vozu.

Smithback kličkoval mezi spoustou stojících aut, potom zahnul na sever a běžel po Broadwayi, v lednovém chladu mu od úst stoupala pára. Připadalo mu, že poslední dobou všude jenom běhá. Ten tam byl důstojný, rozvážný krok vynikajícího reportéra New York Times. Teď spěchal, aby včas odevzdal svůj materiál, vrhal se na každý nový úkol a stávalo se, že i dvakrát za den telefonoval novou zprávu do redakce. Nora Kellyová, která byla už dva měsíce jeho manželkou, z toho neměla radost. Těšila se na poklidné večeře s manželem, na to, jak si budou povídat, co zažili, než se loudavě uloží k dlouhým nočním radovánkám. Ale Smithback zjistil, že na jídlo a dlouhé radovánky má moc málo času. Ano, teď měl skutečně napilno – z velmi dobrého důvodu: Bryce Harriman mu totiž šlapal na paty.

Když se Smithback vrátil po líbánkách do práce, zažil děsivý šok. U dveří jeho kanceláře si hověl Bryce Harriman, samolibý úsměv ve tváři, jako vždy oblečený do nesnesitelně konzervativních šatů a vítal ho zpátky „v našich novinách“.

Naše noviny. Panebože!

Všechno šlapalo podle jeho představ. Byl stoupající hvězdou v Timesech, za půl roku se mu podařilo vystřihnout půl tuctu sólokaprů. Fenton Davies, jeho šéfredaktor, se při rozdělování velkých úkolů začal automaticky obracet právě na něj. Nakonec svoji přítelkyni Noru přesvědčil, aby se přestala honit za starými kostmi a vykopávat hrnce – a podařilo se mu dostat ji před oltář. A jejich líbánky v Angkor Waru byly jako sen – zvlášť týden, který strávili v zapomenutém chrámu Banteay Chhmar, prokousávali se džunglí, setkali se s hady, čelili malárii a štípajícím mravencům, když prozkoumávali rozlehlé trosky. Vzpomněl si, jak v letadle cestou domů myslel na to, že život už nemůže být hezčí.

A měl pravdu.

Přes Harrimanovu vlezlou kolegialitu bylo od prvního dne jasné, že má na Smithbacka spadeno. Neutkali se poprvé, ale nikdy předtím nepracovali pro jedny noviny. Jak dokázal, že ho znovu vzali do Timesů, když on sám byl na druhé straně světa? Vysloveně se mu zvedal žaludek, když viděl, jak Harriman Daviesovi podlézá, každé ráno nosí šéfredaktorovi latté, visí na každém jeho slově, jako by byl delfské orákulum. Ale podle všeho to zabralo: minulý týden si Harriman vyžebral téma Ocásek, které správně měl dostat Smithback.

Smithback přidal na rychlosti. Šedesátá pátá a Broadway – tam nějaký chlápek údajně spadl přímo mezi desítky právě obědvajících lidí – to místo měl teď přímo před sebou. Viděl shluky televizních kamer, reportéry, kteří si připravovali kazetové magnetofony, zvukaře s mikrofony na tyčích. Tohle byla jeho šance předstihnout Harrimana, ukořistit, co se dá.

Zatím ještě nebyl brífínk, díkybohu.

Zavrtěl hlavou, potichu něco mumlal, když si lokty razil cestu davem.

Vepředu viděl prosklenou kavárnu La Vielle Ville. Uvnitř policie stále ještě ohledávala místo činu: pravidelné záblesky aparátu policejního fotografa osvětlovaly skleněnou restauraci. Místo činu bylo ze všech stran označeno páskou, vypadalo to jako žlutá vlajkosláva. Podíval se na skleněnou střechu kavárny a obrovskou zubatou díru, kterou propadla oběť, a potom očima přejížděl vzhůru po průčelí Lincoln Towers, až uviděl rozbité okno, z něhož se oběť zřítila. I tam viděl policisty a jasné záblesky aparátu.

Prodral se dál, rozhlížel se po svědcích. „Jsem reportér,“ řekl nahlas. „Bill Smithback, New York Times. Viděl někdo z vás, co se tu stalo?“

Několik lidí se otočilo a beze slova ho pozorovalo. Smithback k nim přistoupil; byla tam starší paní z West Side s mrňavým špicem; messenger na kole; muž z čínské restaurace s velikou krabicí jídla na rameni a ještě několik dalších.

„Hledám svědky. Viděl někdo z vás něco?“

Ticho. Většina z nich nejspíš vůbec anglicky neumí, napadlo ho.

„Ví někdo něco?“

Při těch slovech muž s klapkami na uších, oblečený do těžkého kabátu důrazně přikývl. „Nějakej chlap,“ řekl se silným indiánským přízvukem, „spadl.“

Nemělo to cenu, Smithback se vydal hlouběji do davu. Uviděl, jak policista odhání lidi na chodník ve snaze uvolnit ulici.

„Haló, strážníku!“ zavolal na něj Smithback a pomocí loktů se prodíral houfem čumilů. „Jsem z Timesů. Co se tu stalo?“

Policista přestal vykřikovat pokyny, sjel ho pohledem a pokračoval ve své práci.

„Kdo byl ten člověk, co spadl?“

Policista ho zcela ignoroval.

Smithback sledoval jeho vzdalující se záda. Typické. Druhořadý reportér by možná v klidu a pokoji čekal na oficiální brífink, ale on tedy ne. Musí se dostat ke zdroji a nic mu v tom nezabrání.

Když se znovu rozhlédl, oči mu padly na hlavní vstup do obytného domu. V tak obrovské budově musí být nejméně tisíc bytů a v nich určitě lidi, kteří znali oběť, mohli by do všeho vnést trochu světla, možná i spekulovat o tom, co se přihodilo. Natahoval krk, počítal patra, dokud nedošel až k otevřenému oknu. Dvacáté třetí poschodí.

Znovu se prodíral davem, vyhnul se policistům s megafony, co možná nejkratší cestou směřoval ke vchodu. Tam hlídkovali tři velcí policisté a tvářili se, jako když to myslí naprosto vážně. Jak se, proboha, dostanu dovnitř? Mám předstírat, že jsem nájemník? To nejspíš neklapne.

Když zůstal stát a sledoval zástup lidí z médií, znovu se zklidnil. Všichni čekali jako netrpělivé ovce, až vyjde nějaká policejní šarže a podá základní informace. Smithback se na ně lítostivě zahleděl. Nechtěl mít stejnou zprávu jako všichni ostatní: oficiální místa je zase obalamutí, zase řeknou jen to, co chtějí, s nepostradatelnou poznámkou, že nemají víc času, musí pokračovat v práci. On ale chtěl skutečný příběh, ten, který se odehrál tam nahoře ve dvacátém třetím patře Lincoln Towers.

Otočil se a odcházel pryč od davu. Všechny velké obytné domy jako tenhle mají služební vchod.

Prošel kolem průčelí domu po Broadwayi, v místech, kde dům končil, našel úzkou uličku, která jej oddělovala od vedlejší budovy. Dal ruce do kapes a s veselým pískáním vešel do uličky.

Po chvíli přestal pískat. Před sebou uviděl velké kovové dveře s nápisem Služební vchod – dodávky do domu. U nich stál další policista. Upřeně pozoroval Smithbacka a mluvil do malé vysílačky, kterou měl připnutou na límci.

Sakra. Nemůže se jednoduše otočit a jít pryč – to by vypadalo podezřele. A tak pokračoval klidně dál, jako by chtěl jít zkratkou za budovou.

„Dobrý den,“ pozdravil, když přicházel k policistovi.

„Dobré odpoledne, pane Smithbacku,“ odpověděl.

Smithback cítil, jak mu tuhnou čelisti.

Ten, kdo řídil vyšetřování tohoto případu, byl profesionál, postupoval přesně podle daných předpisů. Ale Smithback přece není žádný bezvýznamný pisálek. Pokud je možné se nějak dostat dovnitř, on na to přijde. Šel dál podél zadní strany domu, zahnul za roh a znovu zamířil k Šedesáté páté ulici.

Ano. Tam, necelých třicet metrů před ním, byl služební vchod do La Vielle Ville. Opuštěný, žádný policista se tam nepotuloval. Kdyby se mu nepovedlo dostat do dvacátého třetího poschodí, aspoň by si mohl prohlédnout místo, kam ten člověk dopadl.

Znovu přidal do kroku. Rozrušení dávalo jeho kroku pružnost. Až si prohlédne kavárnu, možná se odtud dostane i do toho věžáku. Musí tam být spojovací chodby, možná v suterénu.

Smithback se natáhl k odřeným kovovým dveřím, otevřel je a vykročil.

Potom ztuhl. Hned vedle masivních kamen bylo několik policistů, kteří zapisovali výpovědi kuchařů a servírek.

Všichni se pomalu otočili a sledovali ho.

Váhavě vešel, jako by měl někam namířeno.

„Žádní novináři sem nesmí,“ vyštěkl jeden policista.

„Promiňte,“ usmál se, ale měl obavu, že to vypadá příšerně. „Asi jsem zabloudil.“

Velmi tiše dveře zavřel a šel pryč. Kolem průčelí domu, kde stála pro Smithbacka odpudivá smečka reportérů; čekali tam jako ovce na porážku.

On to ale takhle dělat nebude. Je přece Bill Smithback z Timesů! Rozhlédl se, uvažoval, z jakého úhlu to pojmout, přijít na něco, co nikoho jiného nenapadne – a potom to uviděl: chlap z rozvážkové služby na motorce se zoufale snažil prodrat davem, aby mohl doručit objednanou pizzu. Byl to hubený muž s příšernou čapkou s nápisem Romeo’s Pizzeria a obličej měl posetý rudými skvrnami z pocitu marnosti.

Smithback k němu přistoupil, kývl hlavou směrem na nosič vzadu. „Vezeš sem do toho domu pizzu?“

„Dvě. Koukni na ten bordel tady. Budou studený jak čumák, takže se spropitným je to ztracený. Navíc, když to nedoručím do dvaceti minut, nemusí mi platit vůbec –“

Smithback mu skočil do řeči. „Padesát babek za ty dvě pizzy a čepici.“

Muž na něj tupě civěl, jako naprostý idiot.

Smithback vyndal padesátku. „Na. Vem si to.“

„Ale co –“

„Řekni, že tě okradli.“

Mladík neodolal a vzal peníze. Smithback mu sundal čepici a nasadil si ji, otevřel schránku na nosiči a vyndal pizzy. Propletl se davem ke dveřím, v jedné ruce nesl krabice, druhou si rozvázal kravatu a cpal ji do kapsy.

„Dovážková služba, nechte mě projít!“ Razil si cestu dopředu. Přišel až k modrým zábranám, které ohraničovaly místo činu.

„Dovážková služba, dvacáté třetí poschodí.“

Zabralo to úžasně. Tlustý policista, který tam hlídal, zábranu odsunul a Smithback prošel dovnitř.

A teď to trio u dveří.

Sebevědomě vykročil, když se tři policisté otočili a podívali se na něj.

„Dovážková služba nese pizzy, dvacáté třetí poschodí.“

Zastoupili mu cestu.

„Já tam ty pizzy odvezu,“ řekl jeden.

„Promiňte, to je proti pravidlům společnosti. Musím pizzy předat zákazníkům osobně.“

„Dovnitř nikdo nesmí.“

Jo, ale tohle je pro tým soudních vyšetřovatelů. A když tam ty pizzy odnesete vy, jak dostanu peníze?“

Policisté se na sebe nejistě podívali. Jeden pokrčil rameny. Smithback byl spokojen. Funguje to. Je prostě dobrý.

„Všechno to vystydne, pospěšte si,“ naléhal dál.

„Kolik?“

„Jak jsem říkal, musím je osobně dodat přímo zákazníkovi do ruky. Můžu?“ Udělal další váhavý krok, skoro narazil tomu nejdůležitějšímu policistovi do velkého břicha.

„Nikdo nahoru nesmí.“

„No jo, ale tohle je –“

„Dejte mi ty pizzy.“

„Jak jsem říkal –“

Policista natáhl ruku. „Jak jsem říkal, dejte mi ty zatracený pizzy.“

A tak Smithback pochopil, že prohrál. Poslušně předal krabice a policista si je vzal.

„Kolik?“ zeptal se.

„Deset babek.“

Dostal deset dolarů, bez spropitného. „Pro koho jsou?“

„Pro tým soudních vyšetřovatelů.“

„Má váš zákazník jméno? Tady je spousta soudních vyšetřovatelů.“

„No, myslím, že to byl Miller.“

Policista něco zabručel, zmizel v setmělé chodbě s pizzami v ruce. Druzí dva zablokovali dveře. Jeden se obrátil. „Promiň, kámo, ale mohl bys mi přivézt velkou pizzu s feferonkama, česnekem a cibulí, s dvojitou porcí sýra?“

„Jak si přejete,“ odpověděl Smithback, otočil se a kráčel zpátky k bariérám. Když se prodíral zástupem lidí od tisku, zaslechl chechtání a někdo zavolal: „Dobrej pokus, Bille.“ A někdo další zaječel zženštilým hlasem: „Teda, Billy, miláčku, ta čepička ti prostě fantasticky sluší.“

Smithback si znechuceně sundal čepici a zahodil ji. Jeho zpravodajský talent tentokrát selhal. Pomalu měl z toho úkolu hodně nepříjemný pocit. Sotva to začalo, už to smrdí. I přes lednový mrazivý vzduch skoro cítil Harrimanův horký dech na zátylku.

Otočil se a s těžkým srdcem se zařadil do davu, aby počkal na oficiální prohlášení.

10

Poručík Vincent D’Agosta otevřel dveře McFeeleyovy pivnice s pocitem smrtelné únavy. McFeeley’s byla tak útulná irská hospoda, jakou ještě lze v New Yorku najít, a D’Agosta právě v tu chvíli potřeboval trochu útěchy. Byl to temný, dlouhý a úzký prostor s barovým pultem z lakovaného dřeva na jedné straně a boxy na druhé. Na stěnách visely staré tisky s loveckou tematikou, pod tlustou vrstvou prachu už těžko rozeznatelné. Za barem byly lahve v šesti řadách před zrcadlovou stěnou. U dveří stála stará hrací skříň, názvy irských písniček vytištěné zeleně. Čepoval se Guinness, Harp a Bass. Místnost silně zapáchala mastnotou z vaření a vylitým pivem. Jediné, co scházelo k nostalgické dokonalosti, byl tabákový kouř, ale ten D’Agosta vůbec nepostrádal: doutníky přestal kouřit už před lety, když odešel od policie a odstěhoval se do Kanady, aby psal.

McFeeley s byl poloprázdný, tak to měl D’Agosta rád. Vybral si židli a přisunul ji k baru.

Barman Patrick ho zahlédl a hned k němu přišel. „Dobrej, poručíku,“ pozdravil a položil před něj tácek. „Jak to jde?“

„Jde to.“

„Jako obvykle?“

„Ne, Paddy, dám si řezaný. A cheeseburger, zprudka opečený.“

Za chvilku už měl před sebou sklenici a zamyšleně ponořil horní ret do pěny v barvě moka. Skoro nikdy si tento požitek nedovoloval – za několik měsíců zhubl o deset kilo a neměl v úmyslu je znovu nabrat –, ale dnes udělal výjimku. Laura Haywardová přijde domů hodně pozdě: pracuje na tom bizarním oběšení, k němuž v době oběda došlo na Upper West Side.

Celé dopoledne se bezvýsledně snažil najít nějaké vodítko, kde a jak začít pátrat. Ve Státním archivu nebylo o Ravenscry, statku, který patřil pratetě Cornelii v okrese Dutchess, vůbec nic. Podobně to dopadlo, když se na policii v New Orleansu snažil získat informace o dávno vyhořelé rezidenci rodiny Pendergastových v New Orleansu. Nikde nenašel ani jedinou zmínku o Diogenu Pendergastovi.

Z ústředí jel zpátky na Riverside 891, aby zkontroloval Pendergastovy skromné důkazy. Zavolal do banky v Londýně, do níž podle Pendergastových záznamů chtěl Diogenes před lety zaslat peníze. Učet byl uzavřený dvacet let a bankovní úředníci neměli k dispozici žádné informace, které by mu mohli zaslat. Stejné odpovědi se mu dostalo na tutéž otázku v bankách v Heidelbergu a Curychu. Mluvil s příbuznými toho chlapce, který byl kdysi krátce Diogenovým spolubydlícím v Sandringhamu. Dozvěděl se jediné – mladík se zabil den poté, kdy ho propustili z ústavu pro duševně choré.

Potom telefonoval do právnické firmy, které připadla úloha prostředníka pro korespondenci mezi Diogenem a jeho rodinou. Byrokratický postup byl tentokrát téměř nekonečný: posílali ho od jednoho právního zástupce ke druhému, každý po něm chtěl, aby znovu opakoval, co chce. Nakonec se dostal k advokátovi, který se odmítl představit a jen D’Agostovi oznámil, že Diogenes Pendergast již není jejich klientem a že právní zástupce má podle Ústavy zakázáno podávat další informace; a kromě toho příslušné složky na výslovnou žádost klienta byly už dávno zlikvidovány.

Po pěti vyčerpávajících hodinách a nejméně třiceti telefonátech D’Agosta nezjistil vůbec nic.

Potom se vrátil k výstřižkům o různých podivných zločinech, které Pendergast shromažďoval. Napadlo ho zavolat policistům, kteří se věnovali vyšetřování, ale potom ten nápad zavrhl. To už Pendergast určitě udělal; kdyby měl k dispozici jakoukoli informaci, která by stála za zmínku, uvedl by ji ve složkách. Tak jako tak D’Agosta stále nevěděl, čím pro Pendergasta byly ty výstřižky tak důležité. Pocházely totiž z celého světa a zločiny, o nichž informovaly, byly bizarní, ale žádnou souvislost mezi nimi neviděl.

Bylo už po druhé hodině. D’Agosta věděl, že jeho šéf, kapitán Singleton, bude pryč: odpoledne pravidelně vycházel do terénu, osobně dohlížel na důležité případy. A tak z Riverside 891 zamířil na policejní okrsek, tam se připlížil ke svému stolu, zapnul počítač a napsal své heslo. Celý zbytek odpoledne procházel všechny databáze vládních úřadů a pořádkových sil, ke kterým měl přístup: Newyorského policejního sboru, státu, federace, Interpolu, dokonce i Správy sociálního zabezpečení. Nic. I tak zdrcující a nekonečnou dokumentací vytvořenou velmi komplikovanou spletí vládní byrokracie prošel Diogenes jako duch, nic po něm nezůstalo. Jako by ten chlap byl skutečně po smrti.

Právě v tu chvíli všechno vzdal a šel do hospody.

Dostal cheeseburger a pustil se do jídla, ale chuť sotva vnímal. Pátral teprve čtyřicet osm hodin a už vyčerpal všechna vodítka. Pendergastova veliká sbírka je podle všeho na ducha krátká.

Ještě několikrát lhostejně kousl do cheeseburgeru, dopil pivo, položil na barový pult několik bankovek, pokynul Patrickovi a odešel. Získejte všechny dostupné informace od kapitána Laury Haywardové, ale v zájmu její vlastní bezpečnosti omezte její zapojení na minimum. D’Agosta jí vlastně od návštěvy pratety Cornelie o svém pátrání prozradil jen málo. Bylo to trochu zvrácené, ale připadalo mu to nejlepší.

Proč?

Strčil ruce do kapes, sehnul se proti lednovému studenému větru. Bylo to kvůli rozumným námitkám, které určitě vznese? Vinnie, to je šílenství. Dopis, s pouhým datem. Přihlouplé výhrůžky staré dvacet třicet let. Nemohu uvěřit, že takhle marníš čas.

A možná – ale jenom možná – měl strach, že se jí podaří přesvědčit i jeho, že je to hloupost.

Došel na křižovatku Sedmdesáté sedmé a První avenue. Ošklivý obytný dům z bílých cihel, kde bydlel s Haywardovou, se vynořil na rohu. Zachvěl se a zkontroloval čas na hodinkách. Osm. Laura by ještě neměla být doma. Prostřel jí na stole, všechno, co zbylo z lasagní napoletana, připravil do mikrovlnné trouby. Byl zvědavý, co se dozví o tom novém případu vraždy, na kterém pracuje. Cokoli, co by zabránilo, aby mu myšlenky pluly hlavou v nekonečných kruzích.

Vrátný se jakoby opožděně snažil otevřít dveře. D’Agosta prošel do úzké chodby, lovil v kapse klíče. Jeden výtah čekal před ním otevřený. D’Agosta nastoupil a stiskl tlačítko čtrnáctého poschodí.

Dveře se už zavíraly, když jim v tom zabránila něčí ruka v rukavici. Byl to ten nepříjemný vrátný. Vešel, otočil se k němu obličejem, zkřížil ruce na prsou a vůbec si ho nevšímal. Malý prostor naplnily nepříjemné tělesné pachy.

D’Agosta se na něj podrážděně podíval. Byl to chlap s tmavohnědou kůží, s masitým obličejem, hnědýma očima, měl nadváhu. Zvláštní: nestiskl žádné tlačítko. D’Agosta se díval jinam, nebude si toho všímat, hleděl na ukazatel poschodí, jak výtah stoupal. Pět, šest, sedm…

Vrátný se naklonil dopředu, stiskl tlačítko stop. Výtah okamžitě zastavil.

D’Agosta vzhlédl. „Co máte za problém?“

Vrátný mu nevěnoval ani pohled. Vyndal z kapsy speciální klíč, zasunul ho do řídicího panelu, otočil jím a potom ho vyndal. S trhnutím začal výtah znovu klesat.

Laura má pravdu, napadlo D’Agostu. Tenhle blbeček má vážný problém. „Podívejte, já nevím, kam chcete jet, ale rozhodně můžete počkat, než vyjedu do svého patra.“ D’Agosta stiskl znovu tlačítko s číslem čtrnáct.

Výtah nijak nereagoval, stále sjížděl dolů, projel vestibulem a pokračoval do suterénu.

V okamžení se D’Agostovo pobouření proměnilo ve znepokojení. Jeho policejní radar se roztočil na plné obrátky. V mysli mu vytanula varovná slova z Pendergastova vzkazu: Diogenes je nanejvýš nebezpečný. Neupoutávejte jeho pozornost dříve, než to bude nezbytné. Téměř bez rozmyšlení sáhl do kabátu a vyndal služební pistoli.

Ale i když tohle udělal, vrátný se k němu prudce otočil a neuvěřitelně rychle ho hodil na stěnu výtahu, ruce mu držel za zády pevně jako svěrákem. D’Agosta se vzpíral, ale pochopil, že ho ten člověk velmi zkušeně znehybnil. Nadechl se, chtěl zavolat o pomoc, když – skoro jako telepatií – mu ruka v rukavici zakryla ústa.

D’Agosta znovu krátce bojoval, nemohl uvěřit, jak rychle a dokonale ho ten člověk dokázal odzbrojit a znehybnit.

A potom vrátný udělal zvláštní věc. Naklonil se k D’Agostovi, rty přiblížil k jeho uchu a hodně potichu zašeptal: „Co nejupřímněji se omlouvám, Vincente…“

11

Kapitán Laura Haywardová přešla obývák a podívala se z okna, dávala pozor, aby nenarazila do stolu pod ním. Rozbitou dírou viděla, že Broadway hluboko dole konečně utichla. Dala mužům přísné pokyny, aby celé místo zcela uzavřeli, a oni odvedli moc dobrou práci: zraněné rychle odvezli sanitkou, čumilové a zevlouni se nakonec unavili a celí promrzlí se vytratili. Tisk byl houževnatější, ale i novinářům nakonec muselo stačit stručné prohlášení, které jim v pozdním odpoledni poskytla. Místem činu, složitým a hodně zaneřáděným, byl byt a restaurace pod ním, ale Haywardová osobně zkoordinovala vyšetřovací týmy a teď už konečně soudní ohledání končilo. Odborníci na snímání otisků prstů, fotografové a analytici místa činu už odešli. Zbývalo už jen svědectví správce domu, takže do hodiny tady skončí.

Laura Haywardová měla pocit maximálního uspokojení z dobře odvedené práce na případu vraždy. Kolem násilné smrti je spousta zmatku. Ale prostor už zanalyzovali postupně soudní vyšetřovatelé, soudní lékaři, technici a kriminalisté a všichni pracovali podle psaných pravidel, takže chaos a hrůzu uspořádali a klasifikovali. Jako by samo vyšetřování vrátilo do jisté míry přirozený řád, který akt vraždy narušil.

A přece, když se Haywardová rozhlížela kolem sebe, měla nevysvětlitelný pocit stísněnosti.

Zachvěla se, dýchala si na ruce, zapnula si knoflík na kabátě až u krku. Protože bylo rozbité okno a ona sama vydala přísný pokyn s ničím nehýbat, tedy ani nezapínat topení, bylo v místnosti jen o pár stupňů více než venku. Na okamžik se přistihla, že si přeje, aby tu s ní byl D’Agosta. Nevadí: řekne mu o tom případu, až přijde domů. Věděla, že ho to bude zajímat, často ji překvapoval praktickými a tvůrčími podněty. Možná se tak D’Agosta zbaví nezdravé posedlosti Pendergastovým bratrem. Zrovna když se vyrovnal s Pendergastovou smrtí, když už jeho pocit viny ustupoval, zavolal ho ten zatracený šofér…

„Madam?“ ozval se seržant s hlavou ve dveřích obývacího pokoje. „Kapitán Singleton je tady.“

„Pusťte ho dál, prosím.“ Singleton byl kapitán místního okrsku a Haywardová očekávala, že se ukáže osobně. Byl jedním z těch staromódních kapitánů, kteří jsou přesvědčeni o tom, že patří mezi mužstvo, pracují na případech na ulici i na místě činu. Haywardová znala Singletona už z dřívějška a zjistila, že pokud jde o případy vražd, spolupracuje, dokáže se podřídit kolegům ze soudního a užitečně se zapojuje do celého vyšetřování.

A teď se objevil ve dveřích, elegantní, v dlouhém kabátě z velbloudí srsti, jako vždy s dokonale upravenými vlasy. Zůstal stát, rozhlížel se neklidnýma očima, mapoval si prostor. Potom s úsměvem postoupil o krok a podal jí ruku. „Lauro.“

„Glene. Ráda vás vidím.“ Krátce si potřásli rukama. Ví Singleton o ní a D’Agostovi? Nejspíš ne, oba svůj vztah chránili, nechtěli se dostat do řečí v Newyorském policejním sboru.

Singleton zeširoka mávl rukou. „Hezká práce, jako vždycky. Doufám, že nemáte nic proti, že do toho strkám nos.“

„Ale vůbec ne. Zrovna se chystáme odtud vypadnout.“

„Jak vám to jde?“

„Docela dobře.“ Zaváhala. Není důvod to Singletonovi neříct: na rozdíl od většiny vysoce postavených policejních důstojníků neměl škodolibou radost, když mohl svým potenciálním rivalům bránit ve služebním postupu – ani nehrozilo, že by na sebe při vyšetřování strhl pozornost. Kromě toho byl také kapitán – mohla se spolehnout na jeho diskrétnost.

„Vlastně si nejsem jistá,“ dodala tišším hlasem.

Singleton se podíval na kolegyni, která měla na starosti důkazy. Stála v protějším rohu místnosti a zapisovala poznámky na desku s klipsem. „Chcete mi k tomu něco říct?“

„Zámek na vstupních dveřích byl velmi odborně otevřený paklíčem. Je to malý byt, jen dvě ložnice, jedna předělaná na ateliér. Pachatel vešel do bytu nepozorován a zjevně se ukryl tady – „ Ukázala na temný kout u dveří. „Napadl oběť, když vešla do obýváku, nejspíš toho člověka udeřil do hlavy. Bohužel tělo bylo pádem z okna natolik poškozené, že bude možná velmi složité určit, jakou zbraň útočník použil.“ Ukázala na sousední stěnu, kde krvavý cákanec znetvořil obraz nádrže v Central Parku. „Podívejte na tu souvislou skvrnu.“

Singleton ji zkoumavě prohlédl. „Poměrně malé kapky se střední rychlostí dopadu. Nějaký tupý předmět?“

„Taková je naše domněnka. Tu a tam něco najdeme a utvrdíme se v ní. Podle výšky krvavého stříkance na stěně lze říci, že to byla rána do hlavy. Podle dráhy letu – všimněte si těch krajních kapek na koberci – oběť vrávoravě postoupila o pár kroků a potom se zhroutila na místo, kde je označena ta velká skvrna. Množství krve rovněž ukazuje na poranění hlavy – sám víte jak moc krvácí.“

„Chápu dobře, že nebyla nalezena žádná zbraň?“

„Žádná. Ať pachatel použil cokoli, vzal si to s sebou.“

Singleton pomalu přikývl. „Pokračujte.“

„Podle všeho útočník odtáhl omráčenou oběť k pohovce, kde – a to je velmi podivné – jí ošetřil ránu, kterou jí právě zasadil.“

„Ošetřil?“

„Lehce ji otřel gázou z lékárničky v koupelně. U pohovky jsme našli několik prázdných obalů, pár zkrvavených kusů zahodil do odpadkového koše.“

„Nějaké otisky prstů?“

„Chlapci z Lantens z celého bytu sejmuli asi padesát otisků. Několik dokonce z krve oběti, Duchampa, pomocí roztoku metanolu. Otisky patřily Duchampovi, jeho pomocnici nebo jeho známým. Žádné jiné tam nebyly: ani na lékárničce, ani na knoflíku dveří, ani na balíčcích gázy.“

„Vrah měl rukavice.“

„Podle našich poznatků měl chirurgické gumové rukavice. Laboratoř by to měla potvrdit ráno.“ Haywardová ukázala na pohovku. „Potom pachatel oběti svázal ruce za záda spoustou velmi složitých uzlů. Oprátka byla ze stejného provazu. Soudní lékaři z těla provazy odstranili a uložili je do sáčků. Takové uzly jsem ještě nikdy neviděla.“ Pokynula k několika velkým plastovým sáčkům, zapečetěným a označeným visačkou, složeným na modré uzamykatelné skříňce určené pro uložení důkazních materiálů.

„I ty provazy jsou zvláštní.“

„Jenže jsou skoro jedinými důkazy, které pachatel po sobě zanechal. Jen ještě pár vláken z oblečení.“ A to je taky jediná dobrá zpráva v celém tomhle případu, pomyslela si Haywardová v duchu. Provaz měl skoro tolik charakteristických znaků jako otisky prstů: typ kroucení, počet zákrutů na jeden palec, počet pramenů, specifické vlastnosti vlákna. Tohle všechno a typ a styl uzlů může být velmi výmluvné.

„Když Duchamp přišel k sobě, pravděpodobně byl již svázaný. Vrah posunul ten dlouhý stůl pod okno. Potom nějakým způsobem donutil Duchampa, aby na stůl vylezl a šel po něm jako po prkně. Nebo, podle mého, aby po něm běžel. Ten člověk vlastně vyskočil z okna a oběsil se.“

Singleton se zachmuřil. „Jste si tím jistá?“

„Podívejte se na ten stůl.“ Haywardová mu ukázala krvavé otisky nohou na desce; každý byl označený praporkem a štítkem.

„Duchamp prošel kaluží vlastní krve ke stolu. Vidíte? První stopy napovídají, že odpočíval. Ostatní vedou k oknu a vzdálenost mezi nimi se prodlužuje. A podívejte se, jak na posledním otisku před oknem je vidět jenom otisk bříška pod palcem v místě, kde bota dosedla na desku. To svědčí o zrychlování.“

Singleton nejméně minutu upíral oči na stůl. Potom se ohlédl na Haywardovou. „Nemohl by to být podvrh? Nemohl vrah, dejme tomu, sundat Duchampovi boty, udělat ty stopy a potom mu boty zase obout?“

„Také mě to napadlo. Ale hoši ze soudního říkali, že by to nebylo možné. Takhle se ty otisky napodobit nedají. Kromě toho okno je zcela jasně rozbité tak, že jím někdo proskočil, ne že ho tam někdo nějak dostal nebo do něj strčil.“

„Takže to nepadá v úvahu.“ Singleton popošel dopředu. Rozbité okno bylo jako zubaté oko vyhlížející do manhattanské noci. „Představte si, že Duchamp stojí tady, ruce svázané za zády, na krku katovu oprátku. Co by ho přimělo rozběhnout se a vyskočit z vlastního okna? Co mu kdo mohl říct?“

Znovu se obrátil. „Jedině že by to bylo dobrovolné. Asistovaná sebevražda. Koneckonců na místě nebyly žádné stopy po boji – že ne?“

„Žádné. Ale jak si potom vysvětlit, že pachatel vypáčil zámek, měl rukavice a zaútočil na Duchampa, než ho svázal? Otisky šlépějí na stole neukazují opakované pokusy vystoupit na desku, váhání, což bývá obvyklé při pokusech o sebevraždu. Kromě toho jsme předběžně hovořili s Duchampovými sousedy, několika jeho přáteli a zákazníky. Všichni se shodují v tom, že byl velmi příjemný a zdvořilý muž a jemu podobného v životě nepotkali. Se všemi mluvil velmi vstřícně a laskavě, vždycky s úsměvem. Podobně se vyjádřil i jeho lékař. Žádné psychické potíže. Nebyl ženatý, ale žádné náznaky o nedávném ukončení nějakého vztahu. Finančně zajištěný. Svými malbami vydělával spoustu peněz.“ Haywardová pokrčila rameny. „Nevíme o ničem, co by v něm mohlo vyvolat stres.“

„Viděli něco sousedé?“

„Nikdo nic. U ochranky zkonfiskovali videozáznamy z bezpečnostních kamer. Teď je kolegové prohlížejí.“

Singleton špulil ústa a pokyvoval hlavou. S rukama za zády se pomalu procházel po pokoji, pozorně se díval na prášek pro snímání otisků prstů, špendlíky se štítky a značky důkazů. Nakonec se zastavil u zamykatelné skříňky. Haywardová přišla k němu a společně se dívali na těžké, dlouhé lano v zapečetěném sáčku. Materiál byl velmi neobvyklý, spíše lesklý než drsný, a barva také hodně zvláštní: temně purpurová, přecházející do černé, barva lilku. Katova oprátka měla třináct smyček, ale takhle divné smyčky Haywardová ještě neviděla: tlusté a složité, připadaly jí jako spousta zauzlovaných střev. Ve druhém, menším sáčku byla šňůra, jíž měl Duchamp svázané ruce v zápěstích. Haywardová dala pokyn, aby šňůru přestřihli, ale ne uzel – byl totiž skoro stejně exotický a hadovitě klikatý jako oprátka.

„Podívejte se na to,“ řekl Singleton a hvízdl. „Veliké, tlusté, idiotské uzly.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ odpověděla Haywardová. „Přenechám to specialistovi, aby je porovnal s databází uzlů.“ Zaváhala. „Je tu něco neobvyklého. Lano, na kterém visel, někdo uprostřed nařízl ostrým nožem, možná břitvou.“

„Myslíte – „ Singleton zmlkl.

„Ano. Lano se mělo přetrhnout přesně tak, jak jsme ho našli.“ Ještě chvíli se dívali na podivné zákruty provazu, který se slabě leskl ve světle žárovky.

Za nimi si odkašlala policistka, která měla na starosti převoz důkazů. „Promiňte, kapitáne, mohla bych to uklidit?“

„Jistě.“ Haywardová ustoupila, když ta žena opatrně ukládala sáčky do uzamykatelné skříňky na kolečkách, zapečetila ji a odjížděla s ní k předním dveřím.

Singleton ji sledoval. „Chybí něco? Cennosti, peníze, obrazy?“

„Vůbec nic. Duchamp měl v peněžence skoro tři sta dolarů a na prádelníku pár kousků skutečně cenných starých šperků. Nemluvě o ateliéru plném drahých maleb. Všechno zůstalo nedotčeno.“

Singleton na ni upíral oči. „A nejistota, o které jste mluvila?“

Obrátila se k němu. „Nedokážu to přesně pojmenovat. Na jednu stranu mi celé to místo činu připadá až příliš čisté a chladné – skoro jako by to bylo naaranžované. Určitě to byl pečlivě, téměř mistrovsky provedený zločin. A přece nic nedává smysl. Proč praštit člověka do hlavy a potom mu ošetřit ránu? Proč ho svázat, dát mu oprátku na krk, přinutit ho skočit z okna, ale záměrně naříznout lano, aby se po krátkém boji zabil při pádu? Co mohl ten člověk Duchampovi říct, aby ho přiměl vyskočit si takhle pro smrt? A především: proč si takhle komplikovat život kvůli zabití nevinného malíře akvarelů, který nikdy neublížil ani mouše? Mám takový pocit, že tenhle zločin má nějaký hluboký a velmi choulostivý motiv a doposud jsme se ho náznakem nedotkli. Už mám psychiatra, který podle všech dostupných informací vypracovává profil pachatele. Nezbývá než doufat, že se dozvíme, co ho pohání. Protože pokud nenajdeme motiv, jak bychom mohli najít zabijáka?“

12

D’Agosta na okamžik zkameněl, byl v šoku, připadalo mu to neuvěřitelné. Ten hlas mu byl povědomý, a přece byl zvláštní. Instinktivně se pokusil promluvit znovu, ale ruka v rukavici se mu ještě pevněji přitiskla na ústa.

„Šššš!“

Dveře výtahu se s tichým zvonivým tónem otevřely. Muž D’Agostu stále pevně držel a opatrně vyhlédl na obě strany temné suterénní chodby. Potom D’Agostu jemně postrčil ven do ušmudlané haly, vedl ho řadou úzkých chodeb s vysokým stropem ze žlutých škvárobetonových tvárnic. Konečně se zastavili kousek před odřenými kovovými dveřmi bez nápisu, měly stejnou barvu jako stěny. Byli blízko budovy elektrárny: zřetelně k nim doléhalo tiché hučení pecí. Muž se znovu rozhlédl, zastavil a prozkoumal malou pavučinu v rohu veřeje. Teprve potom vyndal z kapsy klíč, odemkl dveře a vedl D’Agostu rychle dovnitř, dveře zavřel a pečlivě zamkl.

„Jsem rád, že vypadáte tak dobře, Vincente.“

D’Agosta nebyl schopen jediného slova.

„Přijměte mou nejupřímnější omluvu za tak příkré zacházení,“ řekl ten muž a rychlými kroky přešel místnost, aby překontroloval jediné suterénní okno. „Tady můžeme hovořit bez obav.“

D’Agosta měl šok z rozporu mezi hlasem toho muže – ty nezaměnitelné, medové jižanské tóny – a mužem samým: naprosto neznámý člověk v poskvrněné uniformě vrátného, podsaditý, se snědou kůží, hnědými vlasy a očima a s kulatým obličejem. Ani jeho držení těla a způsob chůze vůbec neznal.

„Pendergast?“ zeptal se D’Agosta, když ze sebe konečně dokázal vůbec něco vypravit.

Muž přikývl. „Přesně tak, Vincente.“

„Pendergaste!“ A než si uvědomil, co dělá, sevřel agenta FBI pevné v objetí.

Ten na několik vteřin strnul. Potom se jemně, ale neústupně vymanil z objetí a couvl o krok dozadu. „Vincente, nedokážu vyjádřit, jak moc mě těší, že vás zase vidím. Moc jste mi chyběl.“

D’Agosta ho popadl za ruku a mohutně jí potřásl, rozpaky se mísily s překvapením, úlevou a radostí. „Myslel jsem, že jste mrtvý. Jak –?“

„Za ten trik se vám musím omluvit. Měl jsem v úmyslu zůstat ‚mrtev‘ ještě déle, ale okolnosti mě přinutily k rychlému jednání.“ Obrátil se zády. „Teď, kdybyste dovolil…“ Svlékl si kabát vrátného a pověsil ho na zadní stranu dveří. Až teprve teď D’Agosta viděl vycpávky v ramenou a v pase.

„Co se vám stalo?“ zajímalo D’Agostu. „Jak jste unikl? Obrátil jsem Foscův hrad vzhůru nohama, hledal jsem vás. Kde jste, proboha, byl?“ Prvotní šok pomalu ustupoval a jeho napadala spousta otázek.

Pendergast se takovému přívalu slov pousmál. „Všechno se dozvíte, to vám mohu slíbit. Ale nejprve si udělejte pohodlí – vzdálím se jen na chvilku,“ s těmi slovy se otočil a zmizel v zadní místnosti.

Až teprve teď se D’Agosta rozhlédl. Byl v obývacím pokoji malého, zanedbaného bytu. Odřená pohovka byla přisunuta k jedné stěně, z každé strany stál jeden ušák s poskvrněnými opěrkami. Na levném konferenčním stolku ležel stoh časopisů Populární mechanika. Otlučený psací stůl se stahovací roletou stál u stěny, na psací ploše ležel jen elegantní Apple PowerBook: jediná věc, která se do té ponuré místnosti vůbec nehodila. Na těžko popsatelných stěnách viselo pár vybledlých Hummelových obrazů dětí s velkýma očima. Police na knihy byla nacpaná paperbacky, většinou populárními romány a kýčovitými bestsellery. D’Agostu pobavilo, že mezi hodně ohmatanými svazky uviděl i svého osobního favorita Ledovou bariéru III: Návrat na Hornův mys. Z obývacího pokoje vedly otevřené dveře do kuchyně, malé, ale útulné. To místo se ani v nejmenším nepodobalo Pendergastovu bytu v Dakotě. A když se to tak vezme, ani v domě na Riverside Drive.

D’Agosta zaslechl šustivý pohyb a najednou ve dveřích stál Pendergast – ten opravdový Pendergast: vysoký, štíhlý, s lesklýma stříbrnýma očima. Vlasy měl ještě hnědé a kůži snědou, ale v obličeji už zase byly vidět jemné orlí rysy, které D’Agosta tak dobře znal.

Pendergast se znovu usmál, jako by četl D’Agostovy myšlenky. „Měl jsem vycpávky ve tvářích. Je pozoruhodné, jak dokáží člověka změnit. Teď jsem je vyndal, protože jsou dost nepohodlné. A také hnědé kontaktní čočky.“

„Vyrazil jste mi dech. Já věděl, že jste mistr převleků, ale tohle překonává všechno… Víte, i tahle místnost…“ D’Agosta ukázal palcem směrem ke knihovně.

Pendergast se zatvářil dotčeně. „Ani tady přece nesmí nic vypadat nemístně. Musím mít ve všem image vrátného.“

„A navíc mrzouta.“

„Podle mého vede projevování nepříjemných vlastností navenek k tomu, že se o vás nikdo příliš nezajímá. Jakmile jako typ zapadnete do kategorie nevrlého vrátného, kterému stačí málo a už je nasupený, nikdo dál po ničem nepátrá. Dáte si něco k pití?“

„Budweiser?“

Pendergast se bezděčně otřásl. „Moje přetvářka mě poněkud svazuje. Co třeba pernod nebo campari?“

„Ne, díky,“ odmítl D’Agosta s úsměvem.

„Jak jsem pochopil, dostal jste můj dopis.“

„Přesně tak. A od té doby na tom případu pracuju.“

„Nějaký pokrok?“

„Strašně malý. Navštívil jsem vaši pratetu. Ale to může ještě chvilku počkat. Teď mi, můj příteli, musíte něco hodně vážného vysvětlit.“

„Přirozeně.“ Pendergast mu pokynul na křeslo a sám se posadil naproti. „Jestli se nepletu, rozloučili jsme se ve spěchu na úbočí hory v Toskánsku.“

„Ano, nikdy nezapomenu, jak jsem vás viděl naposledy. Kolem vás smečka psů vycvičených pro lov kanců, každý z nich lačný ochutnat kus masa z vašeho těla.“

Pendergast pomalu přikývl a jeho oči jako by bloudily někde hodně daleko. „Zajali mě, svázali, dali mi sedativa a odvezli mě zpátky do hradu. Náš korpulentní přítel mě nechal přepravit do tunelů hluboko v podzemí hradu. Tam mě řetězy přikoval do hrobky, z níž předchozího obyvatele bez jakýchkoli ceremonií jednoduše vymetl. A potom mě – ‚ve vší zdvořilosti‘, samozřejmě – zazdil.“

„Panebože.“ D’Agosta se otřásl. „Přijel jsem s italskou policií hned druhý den dopoledne a pátrali jsme po vás, ale bylo to k ničemu. Fosco po vás zahladil všechny stopy. Italové mě považovali za potřeštěnce.“

„Dověděl jsem se o podivné smrti pana hraběte. To vy?“

„Jistě.“

Pendergast souhlasně přikývl. „Co se stalo s houslemi?“

„Nemohl jsem je nechat ležet někde u hradu, tak jsem je vzal a…“ Odmlčel se, nevěděl jistě, jak Pendergast stráví to, co udělal.

Pendergast zvedl tázavě obočí.

„Dal jsem je Viole Maskeleneové. Řekl jsem jí, že jste mrtvý.“

„Aha. Jak reagovala?“

„Byla šokovaná, velmi rozčilená. Nicméně se to pokoušela zastřít. Myslím…“ D’Agosta zaváhal. „Myslím, že jí na vás záleží.“

Pendergast mlčel, obličej měl proměněný v masku.

D’Agosta a Pendergast poprvé viděli Violu Maskeleneovou v listopadu, když pracovali na jednom případu v Itálii. D’Agosta pochopil, že jakmile se ti dva poprvé spatřili, mezi Pendergastem a mladou Angličankou započalo cosi nevyslovitelného. Teď mohl jen odhadovat, na co Pendergast myslí.

Najednou se vzchopil. „Jednal jste správně a teď můžeme případ houslí Stormcloud považovat za definitivně uzavřený.“

„Ale jak se vám podařilo dostat z hradu? Jak dlouho jste byl tam dole zazděný?“

„V hrobce jsem zůstal přikovaný téměř čtyřicet osm hodin.“

„Ve tmě?“

Pendergast přikývl. „Nutno dodat, že jsem se pomalu dusil. Nejúčinnější byla jistá speciální forma meditace.“

„A potom?“

„Byl jsem osvobozen.“

„Kdo vás osvobodil?“

„Můj bratr.“

D’Agostu, stále ještě zmateného z toho, že se Pendergast skoro zázračně vrátil zpátky, ta šokující zpráva ochromila. „Váš bratr? Diogenes?“

„Ano.“

„Ale já myslel, že vás nenávidí.“

„Ano. A protože mě nenávidí, potřebuje mě.“

„K čemu?“

„Nejméně poslední půlrok Diogenes sledoval můj pohyb, byla to součást jeho přípravy na zločin. S lítostí musím přiznat, že jsem si toho vůbec nevšiml. Už dávno mi bylo jasné, že představuji největší překážku jeho úspěchu a že se mě jednou pokusí zabít. Ale to byla mýlka – pošetilá mýlka. Opak byl pravdou. Když Diogenes zjistil, jaké nebezpečí mi hrozí, spustil velmi smělou záchrannou akci. Vešel do hradu v převleku za místního obyvatele – je ještě větší mistr převleků než já – a osvobodil mě z hrobky.“

D’Agosta si najednou na něco vzpomněl. „Moment. Každé oko má jiné, že?“

Pendergast znovu přikývl. „Jedno oříškově hnědé, druhé mléčně modré.“

„Já ho viděl. Na úbočí toho vrchu nad Foscovým hradem. Těsně potom, co jsme se rozešli. Stál tam ve stínu skalního výběžku a s ledovým klidem sledoval průběh událostí.“

„To byl on. Poté, co mě osvobodil z vězení, mě převezl na soukromou kliniku nedaleko Pisy, kde jsem se zotavil z dehydratace, podchlazení a poranění od Foscových psů.“

„Pořád tomu nerozumím. Jestli vás nenáviděl – jestli hodlal spáchat takzvaný dokonalý zločin –, proč vás jednoduše nenechal zazděného?“

Pendergast se znovu usmál, ale tentokrát neradostně. „Vincente, nesmíte zapomenout na to, že máme co do činění s ojediněle deviantním zločincem. Jak málo jsem chápal jeho skutečné plány.“

Při těch slovech Pendergast najednou vstal a odešel do kuchyně. Po chvíli slyšel D’Agosta cinkání ledu ve sklenici. Když se agent vrátil, držel v jedné ruce láhev Lillet a ve druhé pohárek.

„Určitě si nedáte nic k pití?“

„Určitě ne. Povězte mi už, jak to myslíte.“

Pendergast nalil na pár prstů Lilletu do sklenky. „Kdybych umřel, všechno bych Diogenovi zničil. Víte, Vincente, prvotním objektem jeho zločinu jsem já.“

„Vy? Vy máte být oběť? Tak proč –?“

„Já nebudu oběť. Já už jsem oběť.“

„Cože?“

„Zločin už začal. Zatímco teď spolu mluvíme, úspěšně se uskutečňuje.“

„To nemyslíte vážně.“

„Naprosto vážně.“ Pendergast dlouze upil, dolil si sklenku. „Diogenes zmizel během mého pobytu na soukromé klinice v Pise. Hned po uzdravení jsem se vrátil do New Yorku, inkognito. Bylo mi jasné, že má plány skoro hotové, a New York se jevil jako nejlepší místo, kde mělo smysl snažit se ho zastavit. Vůbec jsem nepochyboval, že ke zločinu dojde právě tady. Město mu nabízí maximální anonymitu, skýtá možnosti úkrytu, být sám sebou, vypracovat si plán útoku. A tak teď – s vědomím, že můj bratr sledoval veškerý můj pohyb – jsem zůstal ‚mrtvý‘, aby mě nebylo vidět. Znamenalo to všechno před vámi všemi tajit. Dokonce i před Constance.“ V ten okamžik po Pendergastově tváři přejel stín bolesti. „Nemohu vyjádřit, jak moc toho lituju. Ale jevilo se mi to jako nejprozíravější.“

„A tak je z vás vrátný.“

„Tak jsem vás měl na očích a vaším prostřednictvím i ostatní pro mě důležité lidi. Naskýtá se mi tu větší příležitost Diogena vylákat. A neodhaloval bych se, nebýt určitých záležitostí, které mě přinutily udělat to předčasně.“

„Jaké události?“

„Oběšení Charlese Duchampa.“

„Ta bizarní vražda u Lincolnova centra?“

„Přesně tak. Ta a ještě další vražda v New Orleansu před třemi dny. Torrance Hamilton, profesor na penzi. Otrávený před plnou posluchárnou.“

„Jakou to má spojitost?“

„Hamilton byl jeden z mých učitelů na střední škole, učil mě francouzštinu, italštinu a mandarínskou čínštinu. Byli jsme si velmi blízcí. Duchamp byl můj nejlepší – vlastně můj jediný – přítel z dětství. Je jediný člověk z dob mého mládí, se kterým jsem zůstal ve styku. Oba zavraždil Diogenes.“

„Nemohla by to být souhra náhod?“

„Vyloučeno. Hamiltona otrávil vzácným nervovým jedem, který byl ve sklenici na vodu. Je to syntetický toxin, velmi podobný tomu, který produkuje jistý pavouk původem z území Góa, ze západního pobřeží Přední Indie. Jeden předek mého otce zahynul na kousnutí právě tohoto pavouka, když pracoval jako nižší úředník v Indii v době britské nadvlády.“ Pendergast znovu upil. „Duchamp byl oběšen na oprátce, která se přetrhla a on si padal pro smrt dvacet poschodí. Můj praprastrýc Maurice zemřel úplně stejně. Oběsili ho v New Orleansu v roce 1871 za vraždu vlastní manželky a jejího milence. Protože šibenice byla během předchozích nepokojů silně poškozená, pověsili ho z jednoho z nejvyšších oken správní a soudní budovy na Decatur Street. Ale Maurice se vehementně bránil a poškozený provaz praskl, takže praprastrýc letěl střemhlav vstříc své smrti.“

D’Agosta vyděšeně zíral na svého přítele.

„Těmi úmrtími, způsobem jejich zinscenování chtěl Diogenes upoutat mou pozornost. Možná teď, Vincente, chápete, proč mě Diogenes potřebuje živého.“

„Přece nechcete říct, že on –“

„Přesně tak. Vždycky jsem předpokládal, že jeho zločin bude namířen proti lidem. Ale teď vím, že jeho cílem jsem já. Takzvaný dokonalý zločin mého bratra spočívá ve vyvraždění všech, kdo mi jsou blízcí. To je pravý důvod, proč mě zachránil z Foscova hradu. Nechce mě mrtvého, chce mě živého – aby mě mohl zničit mnohem vytříbenějším způsobem, abych trpěl a měl výčitky svědomí, abych se mučil tím, že jsem nedokázal zachránit těch Pár lidí…“ Pendergast ztichl, pro uklidnění se nadechl. „Těch pár lidí, kteří pro mě byli skutečně důležití.“

D’Agosta polkl. „Nemohu uvěřit, že tahle zrůda je váš příbuzný.“

„Teď, když znám povahu jeho zločinu, jsem nucen ustoupit od původního plánu a připravit nový. Není to ideální plán, ale za daných okolností je nejlepší možný.“

„Povězte mi o něm.“

„Musíme zabránit Diogenovi, aby znovu zabíjel. To znamená vypátrat ho. A právě v tom potřebuji vaši pomoc, Vincente. Musíte využít svých možností policisty, abyste shromáždil co možná nejvíc informací o důkazech na místě činu.“

Podal D’Agostovi mobilní telefon. „Budu vás přes něj kontaktovat. Vzhledem k tomu, že čas hraje obrovskou roli, bude zapotřebí začít hned tady s Charlesem Duchampem. Vydolujte všechny důkazy, jaké můžete, a přineste mi je. Každou drobnost. Získejte všechny dostupné informace od Laury Haywardové – ale jen jí, proboha, neříkejte, po čem jdete. Ani Diogenes nemůže zanechat místo činu čisté.“

„Dobře.“ Po chvíli se D’Agosta zeptal: „A co znamená datum v tom dopise? Dvacátého osmého ledna?“

„Už nepochybuji o tom, že ten den má v úmyslu dokonat svůj zločin. Ale je nesmírně důležité, abyste měl na paměti, že ten zločin už začal. Dnes je dvacátého druhého. Můj bratr tu svou ohavnost plánoval roky, možná desetiletí. Všechno už má připraveno. Jímá mě hrůza při pomyšlení, kdo by mohl být v příštích šesti dnech zabit.“ S tím se Pendergast upřeně zahleděl na D’Agostu, oči se mu v šeré místnosti leskly. „Pokud Diogena nezastavíme, všichni, kdo jsou mi blízcí – a mezi ně nepochybně patříte i vy – mohou zemřít.“

13

Smithback obsadil jako obvykle nejtemnější kout v Kostech, omšelé restauraci za muzeem, oblíbené putyce zaměstnanců muzea, kteří se – jak to vypadá – nejspíš nikdy nenabaží pohledu na kosti. Oficiálně se ten podnik jmenoval Blarney Stone Tavern; přezdívka toho místa měla původ v zálibě majitele přitloukat na stěny i strop kosti nejrůznějších tvarů, velikostí a původu.

Smithback se podíval na hodinky. Neuvěřitelný zázrak – přišel o deset minut dřív. Možná to i Noře vyjde stejně, takže budou mít na povídání o pár minut víc. Připadalo mu, že svou ženu už strašně dávno neviděl. Slíbila mu, že sem přijde na hamburger a pivo, než se bude muset zase vrátit do muzea a dlouho do večera pracovat na přípravě výstavy. A on sám potřeboval napsat a odevzdat článek před uzávěrkou ve dvě ráno.

Zavrtěl hlavou. To je ale život: dva měsíce po svatbě a celý týden se už nemilovali. Ale nechyběl mu ani tolik sex jako Nořina společnost. Povídání. Přátelství. Nora mu byla nejlepší kamarádkou a on právě teď nejlepší kamarádku potřeboval. Článek o Duchampově vraždě se nedařil: neměl nic než stejné bláboly jako všechny ostatní noviny. Policajti byli na informace velmi skoupí a jeho obvyklé zdroje neměly co nabídnout. A teď je tady, Smithback z Timesů, a jeho poslední články nejsou nic než přihřáté zbytky několika brífinků. A přitom skoro cítil, jak se Bryce Harriman mermomocí snaží podvodem získat materiál, ukrást mu práci a nechat mu zadání zatraceného Ocáska, které obratně odložil, když se objevil případ Duchamp.

„Copak ten ponurý výraz?“

Smithback vzhlédl a uviděl Noru. Noru s bronzovými vlasy rozhozenými na ramenou, pihovatým nosem nakrčeným úsměvem, zelenýma očima sršícíma životem.

„Je to obsazeno?“ zeptala se.

„‚Děláš si legraci? Ježíši, ženská, to je prima, že jsi tady.“

Položila tašku na zem a posadila se. Objevil se číšník s výrazem spráskaného psa se zplihlýma ušima, připomínal pohřebního zřízence, který nese rakev. Stál u nich a tiše čekal na objednávku.

„Párky s kaší, hranolky a sklenici mléka,“ řekla Nora.

„Nic silnějšího?“ zeptal se Smithback.

„Musím zpátky do práce.“

„To já taky, ale to mi nikdy nebrání. Dám si panáka padesátileté Glen Grant, steak a ledvinkový koláč.“

Číšník truchlivě svěsil hlavu a odešel.

Smithback ji vzal za ruku. „Noro, chybíš mi.“

„Nápodobně. Žijeme opravdu jako cvoci.“

„Co vlastně děláme v New Yorku? Měli bychom se vrátit do Angkor Watu a až do konce života zůstat v nějakém buddhistickém klášteře v džungli.“

„A složit slib celibátu?“

Smithback mávl rukou. „Celibát? Budeme jako Tristan a Isolda ve vlastní jeskyni plné šperků a celý den se budeme milovat.“

Nora zrudla. „Vrátit se do reality po líbánkách byl docela šok.“

„To jo. Zvlášť když jsem našel toho cirkusového vopičáka Harrimana, jak s úsměvem stojí u mých dveří.“

„Bille, jsi Harrimanem posedlý. Svět je plný takových lidí. Nevšímej si ho, jeď dál. Měl bys vidět, s kým vším musím pracovat v muzeu. Někteří moji kolegové by zasloužili dostat číslo a místo ve skleněné vitríně.“

Za pár minut jim přinesli jídlo a pití. Zvedl skotskou, ťukl na sklenku mléka. „Na zdraví.“

„Na zdraví.“

Smithback upil. Třicet šest dolarů za panáka – a každá kapka za to stála. Sledoval Noru, jak se pustila do jídla. Tak tohle byla žena se zdravým apetitem – žádné mrňavé nazdobené saláty. Vzpomněl si na jistý okamžik, který to potvrzoval, tehdy ve zříceninách Banteay Chhmar, a v bedrech ucítil hnutí vášně.

„Tak jak to jde v muzeu? Honíš je kvůli té výstavě?“

„Jsem jenom mladší kurátor, což znamená, že jsem spíš kořist.“

„A jéje.“

„Do otevření máme šest dní a ještě zbývá instalovat čtvrtinu exponátu. Je to blázinec. Mám už jen jeden den, abych připravila popisné štítky pro třicet exponátů, a potom budu muset pomáhat s organizací celé výstavy o pohřebních zvycích Anasaziů, dávných obyvatel Ameriky. A dneska mi ještě řekli, že si mám připravit přednášku o jihozápadní prehistorii. Věřil bys tomu? Třináct set let jihozápadní historie v devadesáti minutách, doplněné o diapozitivy.“ Ukousla další sousto.

„Chtějí toho po tobě moc, Noro.“

„Všichni jsme na stejné lodi. Výstava Posvátná zpodobnění je po letech největší událostí v muzeu. A navíc géniové z vedení rozhodli o vylepšení bezpečnostního systému v muzeu. Pamatuješ, co se dělo minule při té senzační výstavě o pověrách?“

„Panebože, to mi ani nepřipomínej.“

„Nechtějí ani náznakem slyšet o tom, že by se to mohlo opakovat. Jenomže když vylepšují zabezpečení nové haly, musí ji celou zavřít a zamknout. Tak se prostě nedá pracovat – nikdy nevíš, kam budeš mít přístup. Naštěstí za šest dní už bude po všem.“

„Jo, potom budeme tak akorát zralí na další dovolenou.“

„Nebo na pár měsíců v polstrované cele.“

„Vždycky nám zůstává Angkor,“ pronesl Smithback dramaticky.

Nora se zasmála, stiskla mu ruku. „A jak pokračuje ta věc s Duchampem?“

„Je to hrůza. Kapitánem pověřeným vyšetřováním vraždy je ženská, jmenuje se Haywardová, nefalšovaná metrnice. Všechno má pod kontrolou. Nikudy neunikne jediná informace. Nedaří se mi získat sólokapra, který by mi zachránil život.“

„To je mi líto, Bille.“

„Nora Kellyová?“

Smithbackovi byl ten hlas povědomý. Vzhlédl a uviděl, že k jejich stolu přichází nějaká žena – malá, hnědé vlasy, brýle – s nakvašeným výrazem ve tváři. Ztuhl překvapením. Ona také. Mlčky na sebe zírali.

Najednou se usmála. „Bille?“

Smithback se zazubil. „Margo Greenová! Já myslel, že bydlíš v Bostonu a pracuješ pro tu společnost, jak se jmenuje?“

„GeneDyne. Tam jsem pracovala, ale nebylo to nic pro mě. Velké peníze, ale žádné uspokojení. Takže jsem zpátky v muzeu.“

„To vůbec nevím.“

„Přijali mě před šesti týdny. A co ty?“

„Vyšlo mi pár knížek, to asi víš. A teď pracuju v Timesech. Před několika týdny jsme se vrátili z líbánek.“

„Gratuluju. Tak to už mi asi nebudeš říkat Lotosový kvítku. Předpokládám, že tohle je ta šťastná žena.“

„Je to tak. Noro, tohle je moje dávná kamarádka Margo Greenová. Nora také pracuje v muzeu.“

„Já vím.“ Margo se otočila. „Bez urážky, Bille, vlastně jsem hledala ji, ne tebe.“ Natáhla ruku. „Možná si mě nepamatujete, doktorko Kellyová, jsem nová šéfredaktorka Museologie. Potkali jsme se na minulé schůzce oddělení.“

Nora jí potřásla rukou. „Samozřejmě. Všechno o vás napsal Bill do knížky Relikvie. Jak se daří?“

„Můžu si sednout?“

„No, zrovna jsme…“ Nora zmlkla, když se Margo posadila.

„Zdržím vás jen na okamžik.“

Smithback třeštil oči. Margo Greenová. Připadalo mu to jako dávný příběh z jiného života. Ona se moc nezměnila, snad jenom působila uvolněněji, sebevědoměji. Stále elegantní, s atletickou postavou. Měla na sobě drahý kostým šitý na míru, obrovský rozdíl proti vytahaným tričkům a džínám z doby těsně po absolvování univerzity. Podíval se na svůj oblek od Hugo Bosse. Oba poněkud vyspěli.

„Nemůžu tomu uvěřit. Dvě hrdinky z mých knížek poprvé spolu.“

Margo zvedla tázavě hlavu. „Vážně? Jak to?“

„Nora byla hrdinkou mojí knížky Bouře.“‚

„Aha. Tak tu jsem nečetla. Bohužel.“

Smithback se stále statečně usmíval. „Jaké to je být zase zpátky v muzeu?“

„Od mé první návštěvy se tam hodně změnilo.“

Smithback na sobě cítil Nořin upřený pohled. Zajímalo by ho, jestli ji napadlo, že Margo je jeho bývalá slečna a že možná ze svých pamětí vynechal jisté pikantnosti.

„Připadá mi to strašně dávno,“ pokračovala Margo.

„Je to strašně dávno.“

„Často si říkám, jak asi dopadla Lavinia Rickmanová a doktor Cuthbert.

„Ti dva měli v pekle určitě speciální reservé.“

Margo se zasmála. „A co ten policajt D’Agosta? A agent Pendergast?“

„O D’Agostovi nic nevím. Ale někdo ze zahraniční redakce Timesů mi říkal, že Pendergast před několika měsíci za podivných okolností zmizel. Odjel do Itálie, měl tam nějakou práci, a už se nevrátil.“

Margo to šokovalo. „Vážně? To je zvláštní.“

Chvilku bylo ticho.

„Ale chtěla jsem vás poprosit o pomoc.“ S těmi slovy se obrátila na Noru.

„Samozřejmě, o co jde?“

Hodlám zveřejnit komentář o důležitosti navrácení masek Velké kivy indiánskému kmeni Tano. Víte o jejich žádosti?“

„Ano. A také jsem četla ten komentář. Koncept koluje po oddělení.“

„Samozřejmě jsem narazila na odpor vedení muzea. Zejména od Collopyho. Postupně se obracím na všechny členy antropologického oddělení, zjišťuji, jestli se mi povede vybudovat jednotnou frontu. Nezávislost Museologie musí zůstat zachována, a ty masky je nutné vrátit. V tom bychom jako oddělení měli být zajedno.“

„Co chcete ode mne?“ zeptala se Nora.

„Nedám kolovat petici, nemám v úmyslu něco tak veřejného. Jen žádám o neformální podporu členů oddělení, až dojde k účtování. Jen slovní ujištění. Nic víc.“

Smithback se usmál. „Jistě, žádný problém, na Noru se můžeš vždycky spolehnout –“

„Tak moment,“ nechala se slyšet Nora.

Smithback zmlkl, její ostrý tón ho překvapil.

„Margo mluvila se mnou,“ upozornila ho suše.

„Dobře.“ Smithback chvatně odhrnul zatvrzelou kadeř a napil se.

Nora se obrátila na Margo s poněkud mrazivým úsměvem: „Bohužel, v tomto ohledu vám nemohu pomoci.“

Smithbacka to hodně překvapilo.

„Můžu se zeptat proč ne?“

„Protože s vámi nesouhlasím.“

„Ale je zřejmé, že ty masky z Velké kivy náležejí Tanům –“

Nora zvedla ruku. „Margo, mám zevrubné znalosti o nich i o vašich argumentech. V jistém smyslu máte pravdu. Patřily Tanům a měly jim zůstat. Ale takhle se staly majetkem všech lidí. Navíc odstranit masky z expozice Posvátná zpodobnění takhle pozdě by znamenalo totální kolaps celé akce – a já jsem jednou z kurátorek výstavy. Nakonec, vzděláním jsem archeoložka se specializací na jihozápadní území. Pokud bychom začali vracet každý Posvátný předmět z muzea, nic by nezbylo. Pro původní obyvatele Ameriky je všechno posvátné – to je jeden z krásných rysů dávné americké kultury.“ Odmlčela se. „Podívejte, co se stalo, stalo se, svět je prostě takový a všechna bezpráví nelze napravit. Bohužel vám nemohu dát lepší odpověď, ale je to tak. Musím být upřímná.“

„Ale co pojem vydavatelská svoboda…“

„V tom s vámi plně souhlasím. Publikujte svůj článek. Ale nežádejte po mně podporu vašich argumentů. A podporu vašich soukromých názorů nežádejte od nikoho z oddělení.“

Po těch slovech se Margo zadívala nejprve na Noru a potom na Smithbacka.

Ten jí věnoval nervózní úsměv a znovu usrkl ze sklenky.

Margo vstala. „Děkuji za upřímnost.“

„Nemáte za co.“

Otočila se ke Smithbackovi. „Ráda jsem tě znovu viděla, Bille.“

„Tak jo,“ zamumlal.

Sledoval Margo, jak odchází. Potom si uvědomil, že na něj Nora upřeně hledí.

„Lotosový kvítek?“ zeptala se kysele.

„To byla jen legrace.“

„Tvoje bývalá slečna?“

„Ale kdepak,“ odpověděl chvatně.

„Určitě?“

„Ani jediný polibek.“

„To ráda slyším. Tu ženskou nemůžu vystát.“ Sledovala vzdalující se postavu Margo. „Už jen to, že ani nečetla Bouři. Chci říct, že je mnohem lepší než některé tvoje starší výtvory. Promiň, Bille, ale ta knížka Relikvie – no, řekněme, že jsi jako autor hodně vyzrál.“

„Ale, ale, copak bylo na Relikvii špatného?“

Zvedla vidličku a v tichosti dojedla.

14

Když D’Agosta přišel do podniku Omeleterie, Haywardová už seděla na jejich obvyklém místě v boxu u okna. Neviděl ji dvacet čtyři hodin – celou noc strávila ve své kanceláři. Zůstal stát mezi dveřmi restaurace, díval se na ni. Ranní slunce proměnilo její černé vlasy skoro na modré, což dodávalo pleti bledý odstín jemného mramoru. Horlivě si zapisovala poznámky do kapesního počítače, kousala se do horního rtu, soustředěně vraštila obočí. Pouhý pohled na ni v něm vyvolal tak ostrou bouři citu, až ho to skoro zabolelo.

Nevěděl, jestli to dokáže.

Najednou vzhlédla, jako by si uvědomovala jeho pohled. Soustředěný výraz z jejího obličeje zmizel a její krásná tvář se rozjasnila úsměvem.

„Vinnie,“ řekla, když k ní přistoupil. „Je mi líto, že jsem zmeškala tvoje lasagně napoletana.“

Políbil ji a sedl si naproti. „To je v pohodě, o lasagně vůbec nejde. Dělám si starosti kvůli tomu, že příliš pracuješ.“

„Tak už to v mé profesi chodí.“

Potom přišla vyhublá servírka, položila před Haywardovou bílkovou omeletu a chtěla jí dolít šálek kávou.

„Nechte tady celou konvičku, prosím,“ požádala Haywardová.

Servírka přikývla a oslovila D’Agostu. „Potřebujete menu, zlatíčko?“

„Ne. Přineste mi dvě velmi důkladně propečená volská oka s žitným toustem.“

„Já už ti to objednala předtím. Doufám, že to nevadí. Musím se ještě vrátit do kanceláře a –“

„Ty se vracíš?“

Zamračila se a energicky kývla hlavou. „Večer budu odpočívat.“

„Příkaz shůry?“

„Příkazy shůry dostávám pořád. Ne, tohle je kvůli případu samému. Nemám se čeho chytit.“

D’Agosta sledoval, jak se pustila do omelety, a cítil, jak ho prostupuje hrůza.

Pokud Diogena nezastavíme, všichni, kdo jsou mi blízcí, mohou zemřít, řekl mu Pendergast včera večer. Získejte všechny dostupné informace od Laury Haywardové. Rozhlédl se po kavárně, sledoval tváře, hledal člověka s jedním mléčně modrým a druhým oříškově hnědým okem. Ale Diogenes by měl stejně kontaktní čočky, aby skryl to, co je na něm nejnápadnější.

„Proč mi neřekneš něco o tom případu?“ Položil tu otázku nejnedbaleji, jak mohl.

Polkla další sousto, otřela si ústa ubrouskem. „Přišly nám výsledky pitvy. Žádné překvapení. Duchamp zemřel na následky těžkých poranění vnitřních orgánů po pádu. Několik hrtanových kostí měl zlomených, ale oběšení samotné příčinou smrti nebylo: páteř nebyla poškozená a k zadušení nedošlo. A tohle je první z celé řady nadmíru podivných skutečností. Provaz někdo předem velmi ostrou čepelí hluboko nařízl. Zabiják chtěl, aby při pádu povolil.“

D’Agosta cítil, jak ho prostupuje chlad. Můj praprastrýc Maurice zemřel úplně stejně…

„Duchampa nejdřív někdo napadl v jeho bytě, potom ho svázal. Na levém spánku jsme objevili pohmožděninu, ale celou hlavu měl po pádu tak potlučenou, že nemůžeme s jistotou určit, proč bylo v bytě tolik krve. Ale představ si tohle: pohmožděninu někdo ošetřil a ovázal, podle všeho sám zabiják.“

„Aha,“ D’Agostovi to všechno dávalo smysl… až příliš. A Haywardové nemohl říct nic.

„Pachatel potom přisunul dlouhý stůl k oknu, přesvědčil Duchampa, aby na něj vylezl a s rozběhem vyskočil z okna.“

„Bez pomoci?“

Haywardová přikývla. „S rukama svázanýma za zády a oprátkou kolem krku.“

„Viděl někdo pachatele?“ D’Agosta cítil sevření na prsou; věděl, kdo je pachatelem, a přece jí to nemohl říct. Bylo to pro něj nečekaně těžké.

„Nikdo z obyvatel domu si nevzpomíná, že by viděl někoho zvláštního. K dispozici máme jediný záběr z bezpečnostní kamery v suterénu. Je na něm vidět muž v nepromokavém kabátě – zezadu. Vysoký, hubený. Světlé vlasy. Teď se specialisté pokoušejí záběr digitálně vylepšit, ale nemohou zaručit, jestli to k něčemu bude. Ten člověk o kameře věděl a dal si záležet, aby byl v záběru.“ Dopila kávu a nalila si další.

„Prošli jsme papíry oběti, jeho ateliér, hledali jsme motiv,“ mluvila dál. „Nic. Potom jsme jeho Rolodexem volali jeho přátelům a známým. Nikdo tomu nemohl uvěřit. Tenhle chlápek Duchamp byl jako člověk úplně dokonalý – A teď taková bizarní shoda náhod. Duchamp znal agenta Pendergasta.“

D’Agosta ztuhl. Nevěděl, co říct, jak se zachovat. Z nějakého důvodu prostě nedokázal před Laurou Haywardovou nic předstírat. Cítil, jak mu červeň stoupá do tváří.

„Vypadá to, že byli přátelé. Na Rolodexu byla Pendergastova adresa Dakoty. Podle Duchampova kalendáře, kam si zaznamenával schůzky, spolu ti dva loni třikrát obědvali, vždycky v ‚Jednadvacítce‘. Škoda, že nemůžeme Pendergasta dostat ze záhrobí. Teď bych uvítala i jeho pomoc.“

Najednou zmlkla, to když viděla výraz v D’Agostově tváři. „Ale Vinnie, no tak,“ pod stolem ho chytila za ruku. „Promiň. To bylo ode mne bezohledné.“

Její slova D’Agostovi jen přitížila. „Možná je tohle ten zločin, před kterým nás Pendergast varoval v tom vzkazu.“

Haywardová pomalu stáhla ruku. „Jak prosím?“

„No…“ D’Agosta se zajíkl. „Diogenes svého bratra nesnášel. Možná má v úmyslu pomstít se Pendergastovi tak, že pozabíjí jeho přátele.“

Haywardová na něj koukala přivřenýma očima.

„Slyšel jsem, že dalšího Pendergastova přítele nedávno někdo zabil. Nějakého profesora v New Orleansu.“

„Ale Vinnie, Pendergast je mrtvý. Proč by zabíjel jeho přátele teď?“

„Kdoví, jak šílení mohou lidé být? Chci jenom říct, že kdybych měl ten případ na starosti já, uvažoval bych o podezřelé náhodě.“

„Jak ses dověděl o vraždě v New Orleansu?“

D’Agosta sklopil oči a narovnal si ubrousek na klíně. „Nevím přesně. Možná se o tom zmínila jeho – jeho sekretářka Constance.“

„Je pravda, že tenhle případ má spoustu velmi zvláštních aspektů.“ Haywardová hlasitě povzdechla. „Připadá mi to přitažené za vlasy, ale prověřím to.“

Servírka mu přinesla snídani.

D’Agosta neměl dost odvahy podívat se Lauře do očí. Vzal tedy příbor a nožem rozkrojil lesklé vejce. Žloutek se rozstříkl po talíři.

D’Agosta sebou trhl. „Slečno!“

Servírka už odešla o několik boxů dál, otočila se a pomalu mířila zpátky k němu.

D’Agosta jí podal talíř. „Ta vejce se roztékají. Řekl jsem, že je chci velmi důkladně propečená.“

„No dobře, zlato, jenom klid.“ Vzala talíř a odešla.

„Teda,“ zašeptala Haywardová. „Nevyjel jsi na ni, chudinku, moc zprudka?“

„Nesnáším rozteklá vejce.“ Zase upřeně zíral do kávy. „Nemůžu se na ně ani podívat.“

Chvíli bylo ticho. „Co se děje, Vinnie?“ zeptala se.

„To ta věc s Diogenem.“

„Nevysvětluj si to špatně, ale měl by ses vrátit do práce. Je to zbytečná námaha, Pendergasta to nevrátí. Singleton to nebude tolerovat do nekonečna. Navíc – tohle vůbec nejsi ty, chováš se divně. Skleslost nevyléčí nic lépe než práce.“

Máš pravdu, souhlasil s ní v duchu. Chovám se divně, protože mi divně je. Dost těžké bylo už jen neříci Haywardové pravdu. Ale došlo to ještě dál: teď tady sedí, mámí z ní informace a sám zamlčuje, že je Pendergast naživu.

Sešpulil ústa a doufal, že to vypadá jako sklíčený úsměv.

„Promiň, Lauro. Máš pravdu, je čas vrátit se do práce. Chovám se jako blázen a ty jsi přitom celou noc nespala. Co ještě tě na tom případu tak dlouho zdrželo?“

Chvíli na něj pátravě koukala. Potom polkla další kousek omelety, odstrčila talíř. „Nikdy jsem neviděla tak pečlivě provedenou vraždu. Nejde jen o to, že na místě činu zbylo tak málo stop, ale ty, které máme, jsou nesmírně matoucí. Jediný důkaz, který po sobě pachatel zanechal, kromě provazů, jsou nějaká vlákna z oblečení.“

„Tak to máte alespoň tři stopy, a s těmi můžete pracovat.“

„To je pravda. Vlákna, provaz a zvláštní uzly. A zatím nás ani jedna z nich nikam nedovedla. Právě kvůli tomu jsem byla celou noc pryč. A také kvůli papírování. Ta vlákna pocházejí z nějaké exotické vlněné látky, kterou chlapci ze soudního ještě nikdy neviděli. Nenalezli nic takového v místních ani federálních databázích. Teď na tom pracuje odborník na textil. Provazy zpracovává další člověk. Takový materiál se nevyrábí v Americe, Evropě, Austrálii ani na Středním východě.“

„A ty uzly?“

„Ty jsou ještě bizarnější. Specialistu z oboru – mimochodem, vytáhli jsme ho z postele ve tři hodiny ráno – fascinovaly. Na první pohled vypadaly jako uvázané jen tak nazdařbůh, masivní, jako by se nějaký fetišista zbláznil. Ale takové vůbec nejsou. Ukazuje se, že jsou uvázané velmi odborně, nesmírně složitě. Specialistu to ohromilo: prohlásil, že takový uzel ještě nikdy neviděl, že to bude nejspíš nějaký úplně nový typ. Prolistoval celou knihu o teorii matematiky a uzlů, které naprosto nerozumím.“

„Rád bych viděl fotografii těch uzlů, kdyby to šlo.“

Znovu na něj vrhla tázavý pohled.

„No, byl jsem ve skautu,“ vyhrkl odlehčeně, i když mu ani v nejmenším lehko nebylo.

Pomalu přikývla. „Měla jsem na akademii instruktora Riderbacka. Pamatuješ na něj?“

„Ne.“

„Fascinovaly ho uzly. Vždycky říkal, že to jsou trojrozměrná vyjádření čtyřrozměrného problému. Moc tomu nerozumím.“ Upila kávu. „Dříve nebo později nám ty uzly pomůžou celý případ vyřešit.“

Servírka se vrátila a s triumfálním výrazem ve tváři před D’Agostu položila vejce. Teď byla scvrklá, skoro vysušená, s křupavou kůrkou na okrajích.

Haywardová se podívala na talíř, úsměv se jí vrátil do tváře. „Dobrou,“ popřála mu se smíchem.

Najednou se mu rozechvěl plášť. D’Agosta ztuhl překvapením. Potom si vzpomněl na mobilní telefon od Pendergasta, vsunul ruku do kapsy a vytáhl ho.

Haywardovou to udivilo. „Ty máš nový telefon? Kdy sis ho koupil?“

D’Agosta zaváhal. Potom se, docela náhle, rozhodl, že už jí prostě nemůže dál lhát.

„Promiň,“ vstal od stolu, „už musím jít. Vysvětlím ti to později.“

Haywardová také vstala, tak napůl, a byla hodně překvapená. „Ale, Vin –“

„Dáš si tu snídani?“ položil jí ruce na ramena a políbil ji.

„Ale –“

„Uvidíme se večer, srdíčko. Hodně štěstí s tím případem.“ A s pohledem do jejích tázavých očí jí stiskl ramena na rozloučenou, otočil se a spěšně odešel z restaurace.

Podíval se na vzkaz na mobilním telefonu:

SZ Roh 77. a York. HNED

15

Velká černá limuzína, která se hnala na jih po York Avenue, se objevila pár vteřin poté, co D’Agosta došel na roh. Zastavila u něj; dveře se otevřely. D’Agosta je ani nestačil zavřít a limuzína už odjížděla od obrubníku, řidič tiskl klakson a auta vzadu prudce brzdila, aby velkému vozu uvolnila cestu.

D’Agosta se udiveně otočil. Vedle něj seděl cizí člověk: vysoký, štíhlý, hodně opálený, oblečený v dokonalém šedém obleku, tenký černý diplomatický kufřík na kolenou.

„Neznepokojujte se, Vincente,“ slyšel známý Pedergastův hlas. „Nepředvídaná událost mě přinutila k nové změně. Dnes jsem investiční bankéř.“

„Nepředvídaná událost?“

Pendergast podal D’Agostovi list pečlivě zalepený do průhledného papíru. Stálo na něm:

Devět mečů: Torrance Hamilton

Deset mečů: Charles Duchamp

Král mečů, převrácený: Michael Decker

Pět mečů –?

„Diogenes dává předem zprávu o svém dalším kroku. Týrá mě.“ Bez ohledu na přestrojení byl Pendergastův obličej velmi chmurný. Takhle ho D’Agosta nikdy neviděl.

„Co to je – tarotové karty?“

„Diogena vždycky zajímaly taroty. Možná jste se dovtípil, že tyhle karty značí smrt a zradu.“

„Kdo je Michael Decker?“

„Byl mým instruktorem, když jsem nastoupil k FBI. Předtím jsem vykonával, ehm, exotičtější práce ve vládních službách, a on mi pomáhal překlenout poměrně složité přechodné období. Mike je dnes ve vysoké funkci v Quanticu a je nedocenitelný v tom, že mi umetá cestu pro mé poněkud neortodoxní metody. Právě díky Mikeovi se mi podařilo zapojit FBI tak rychle do vyšetřování vraždy Jeremyho Grovea loni na podzim a také pomohl poněkud zklidnit situaci po jednom drobném případu, na kterém jsem pracoval předtím na Středozápadě.“

„Takže Diogenes ohrožuje dalšího z vašich přátel.“

„Ano. Nemohu zastihnout Mikea na mobilu ani doma. Jeho sekretářka mi řekla, že plní nějaký úkol pro vyšší místa, což znamená, že o tom neřeknou vůbec nic – ani kdybych se prokázal jako kolega. Musím ho varovat osobně, pokud se mi podaří ho sehnat.“

„Jako agenta FBI je asi hodně těžké ho zastihnout.“

„Je jeden z nejlepších výkonných agentů v celé FBI. Obávám se, že Diogena to ani v nejmenším neodradí.“

D’Agosta se podíval na dopis. „Tohle psal váš bratr?“

„Ano. Zvláštní: nevypadá to jako jeho rukopis – spíš jako neumělý pokus o jeho napodobení. Na něj je to příliš hrbolaté. A přece je na tom něco podivně známého…“ Pendergast ztichl.

„Jak se k vám tohle dostalo?“

„Přišlo to dnes brzy ráno do mého bytu v Dakotě. Zaměstnávám tam vrátného Martyna, stará se mi o zvláštní věci. Ten ho předal Proctorovi a Proctor ho předal mně podle předem dohodnutého postupu.“

„Proctor ví, že jste naživu?“

„Ano. Constance Greeneová také, od včerejšího večera.“

„A ona? Stále si myslí, že jste mrtvý?“

D’Agosta neřekl to jméno – nemusel. Pendergast věděl, že mluví o Viole Maskeleneové.

„Nenavázal jsem s ní kontakt. Vystavil bych ji vážnému nebezpečí. Jakkoli je to bolestné, nevědomost ji ochrání.“

Rozhostilo se krátké, tíživé ticho.

D’Agosta změnil téma. „Takže váš bratr tenhle dopis doručil do Dakoty? Nikdo tam nehlídá?“

„Samozřejmě ano. Velmi pečlivě. Ten dopis přinesl nějaký pobuda, taková lidská troska. Když jsme ho chytili a ptali se ho, řekl, že za doručení dopisu dostal zaplaceno od jednoho muže na Broadwayi. Jeho povrchní popis nám byl k ničemu.“

Limuzína mířila k nájezdu na FDR Drive, zatáčela, od kol se jí kouřilo.

„Myslíte, že váš přítel z FBI vám dopřeje sluchu?“

„Mike Decker mě zná.“

„Mně se zdá, že Diogenes počítá přesně s tím, co chcete udělat – že totiž budete Deckera varovat.“

„Je to tak. Jako když vás v šáchách soupeř donutí k tahu: vrhám se do pasti a nemohu s tím udělat naprosto nic.“ Pendergast se podíval na D’Agostu, oči měl jasné, dokonce i za hnědými kontaktními čočkami. „Musíme najít způsob, jak ten vzorec zvrátit, přejít do ofenzivy. Dozvěděl jste se něco víc od kapitána Haywardové?“

„Na místě činu objevili nějaká vlákna. Spolu s provazy to jsou jediné hmatatelné důkazy, které zatím našli. Kolem té vraždy je ještě pár podivných okolností. Zdá se například, že Diogenes omráčil Duchampa ranou do hlavy, potom ho ošetřil a ovázal mu poranění, než ho zabil.“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Vincente, musím se dovědět víc. Musím. I nejmenší, zdánlivě naprosto bezvýznamný detail může být nesmírně důležitý. Mám, řekněme, kontakt v New Orleansu, který mi opatří policejní záznamy o Hamiltonově otravě. Ale pro Duchampův případ mi takový kontakt chybí.“

D’Agosta přikývl. „Rozumím.“

„Ještě jedna věc. Diogenes nejspíš bude pokračovat dál, bude si vybírat oběti chronologicky. To znamená, že zanedlouho můžete být ohrožen vy. Pracoval jste se mnou na mém prvním skutečně velkém případu v mé éře u FBI – vraždy v muzeu.“

D’Agosta polkl. „O mě si starosti nedělejte.“

„Diogenovi se patrně zalíbilo varovat mě předem. Možná bychom vás a další potenciální terče mohli považovat v této chvíli za ochráněné – alespoň dokud nedostanu další vzkaz. I tak, milý Vincente, musíte být nanejvýš obezřelý. Nejbezpečnější pro vás je bezodkladně se vrátit do práce. Obklopte se policisty, zůstaňte na okrsku, když nebudete ve službě. Nejdůležitější je, abyste změnil své zvyky – naprosto všechny. Dočasně změňte bydliště. Jezděte taxíkem, místo abyste chodil pěšky nebo využíval metro. Choďte spát a vstávejte v jinou dobu. Změňte ve svém životě úplně všechno, co by vás mohlo vystavit nebezpečí – nebo ohrozit ty, na kterých vám záleží. Útok na vás by mohl ublížit dalším lidem, hlavně kapitánovi Haywardové. Vincente, jste dobrý policista – nemusím vám přece říkat, co máte dělat.“

Limuzína se skřípotem brzd zastavila. Přímo před nimi se rozkládala černá plocha heliportu na Východní 34. ulici. Přistávací plocha dlouhá devadesát metrů se matně leskla v ranním slunci. Červený Bell 206 Jet Ranger čekal na makadamu, rotory v chodu. Pendergast se najednou proměnil v investičního bankéře, byl uvolněný ve tváři, z očí vyzařovala zášť a odhodlání, v pozadí zůstala jeho příjemná laskavost zapomenuta.

„Ještě jedna věc,“ řekl D’Agosta.

Pendergast se otočil.

D’Agosta sáhl do kapsy saka, něco vyndal a v sevřené pěsti to podával Pendergastovi. Ten se natáhl a D’Agosta mu upustil do dlaně řetízek s platinovým medailonem, na okrajích trochu roztaveným. Na jedné straně bylo zobrazeno oko bez víčka nad fénixem, který povstává z popela. Na druhé straně byl vyražený nějaký znak.

Pendergast na něj zíral, po tváři mu přejel podivný výraz.

„Hrabě Fosco ho měl na krku, když jsem se s italskou policií vrátil k němu do hradu. Ukázal ho jenom mně, soukromě, na důkaz toho, že jste mrtvý. Na rub ten bastard vyryl svůj vlastní kříž – jeho poslední trik proti mně. Napadlo mě, že byste ho chtěl.“

Pendergast ho obrátil, díval se na něj, znovu ho obrátil.

„Vzal jsem mu ho tu noc, kdy… jsem ho navštívil. Třeba vám přinese štěstí.“

„Obvykle štěstím pohrdám, ale teď shledávám, že ho mimořádně potřebuji. Děkuji vám, Vincente.“ Pendergast mluvil tiše, přes hluk rotorů ho bylo sotva slyšet. Pověsil si medailon na krk, schoval ho pod košili a pevně uchopil D’Agostovu ruku.

A potom, bez dalšího slova, odkráčel po makadamu k čekající helikoptéře.

16

Helikoptéra přistála na společném heliportu v Chevy Chase v Marylandu, kde čekalo auto bez řidiče. V devět hodin vjížděl Pendergast do D. C. Byl chladný lednový den, slabé žluté slunce pronikalo holými větvemi stromů, ve stínu zůstávala námraza.

Za pár minut už jel po Oregon Avenue lemované majestátními obytnými domy – jedním z nejexkluzivnějších předměstí Washingtonu. Zpomalil, když míjel dům Mikea Deckera. Úpravná georgiánská stavba s cihlovým průčelím vypadala stejně ospale jako všechny domy kolem. Venku nestálo žádné auto, ale to nemuselo znamenat vůbec nic: Decker používal auto se šoférem, když potřeboval.

Pendergast pokračoval o blok dále, potom zajel k obrubníku. Vyndal mobilní telefon, znovu navolil Deckerovo číslo na pevnou linku i na mobil. Nikdo to nebral.

Za řadou obytných domů byla zalesněná pevnost parku Rock Creek. Pendergast vystoupil z vozu a s diplomatickým kufříkem v ruce zamyšleně vešel do parku. Diogenes, v tom měl jistotu, bude všechno sledovat a pozná ho i v převleku – stejně jako on sám věděl jistě, že za všech okolností svého bratra odhalí.

Ale neviděl nikoho a neslyšel nic kromě slabého šumění vody v Rock Creek.

Svižně kráčel po okraji parku, potom vyrazil přes dálnici, prošel zahradou a živým plotem na Deckerův dvorek za domem. Byl dobře udržovaný, ztrácel se za hustým stromovím. A tam zahlédl okna, ukrytá před sousedy za hustým křovím. Byla zavřená, bílé záclony zatažené. Podíval se na přilehle domy, se zkušenou nenuceností šel dál k zadnímu vchodu, cestou si navlékl rukavice a kufřík odložil na nezastřešené verandě.

Pendergast se znovu zastavil, zneklidněnýma očima vnímal každý detail. Potom, aniž by zaklepal, nahlédl dovnitř malým oknem.

Decker měl moderní a téměř spartánskou kuchyň, staromládenecky prázdnou. Vedle telefonu na stole ležely složené noviny; sako od obleku bylo přehozené přes opěradlo židle. Zavřené dveře na jedné straně místnosti určitě vedly ke schodišti do suterénu, temnou chodbou na druhé straně se chodilo do předních pokojů v domě.

Na podlaze v chodbě ležela postava, nejasná v kalném světle. Slabě se pohnula jednou, podruhé.

Pendergast okamžitě popadl knoflík na dveřích, chtěl je otevřít, ale byl ulomený a protáčel se. Uviděl odstřižený drát signálního zařízení: bezpečnostní systém někdo odpojil. O kousek dál uviděl drát od telefonu, také přeštípnutý. Spěchal dovnitř, rozběhl se k tělu na chodbě a poklekl na prkennou podlahu.

Ležel tam pes, oči skleněné, zadníma nohama ještě škubal v křečích. Pendergast rychle prohmatal tělo zvířete. Na dvou místech mělo zlomenou šíji.

Pendergast vstal a přitom sáhl do kapsy. Když vytáhl ruku, držel v ní Wilson Combat TSGC .45. Pohyboval se naprosto tiše a prohledával přízemí domu, otáčel se v koutech, zbraň v pohotovosti, pečlivě prohlížel všechno kolem sebe, každé místo, kde by mohla být skrýš. Obývák, jídelnu, předsíň, koupelnu: všude bylo prázdno a ticho.

Potom vyběhl schody, zastavil se na horní podestě – jen aby se rozhlédl. Čtyři místnosti měly dveře otevřené do hlavní chodby, pronikalo jimi slunce a v paprscích bylo vidět několik zrnek prachu, líně poletovala v nehybném vzduchu.

S namířenou zbraní se vrhl do prvních dveří, které vedly do zadní ložnice. Pokoj pro hosty byl zařízen s téměř vojenskou dokonalostí, prostěradla pevně natažená na matracích a přes polštáře. Oknem vzadu byly vidět ponuré stromy parku Rock Creek. Dům byl ponořen do hlubokého ticha.

Někde blízko se náhle ozval slabý zvuk.

Pendergast ztuhl, všechny hypercitlivé smysly napjaté na maximální míru. Slyšel jeden zvuk. Jediný: pomalé vypuštění vzduchu, jako malátný vzdech.

Vrátil se do zadní ložnice, proběhl chodbou, před vchodem do protějšího pokoje zůstal stát. Otevřenými dveřmi viděl vysokou knihovnu a kraj stolu: pracovna. Tady, o kousek blíž, zaslechl další zvuk – rychlé pleskání, jako když kape voda ze špatně zavřeného kohoutku.

Napjatý, se zbraní v ruce rychle vyrazil kolem veřejí.

Mike Decker seděl v koženém křesle čelem ke stolu. Jako bývalý voják se vždycky pohyboval úsporně a precizně, ale teď se nedržel vzpřímeně kvůli preciznosti. V ústech měl těžký, ocelový bajonet. Projel mu krkem a přibodl ho k opěrce hlavy. Hrot toho starého bajonetu zbrocený krví vyčníval ze zadní strany. Kapky z něj dopadaly na nasáklý koberec.

Další tichý vzdech se ozval z Deckerova zničeného hrdla, bylo to jako kolabování plic. Vzdech přešel do slabého krvavého kloktání. Muž slepě zíral na Pendergasta, bílou košili poskvrněnou jednolitou červení. Stružky krve ještě tekly v meandrech po stole a s pleskavým zvukem dopadaly na podlahu.

Pendergast zůstal chvíli bez hnutí, jako by do něj uhodil blesk. Potom sundal jednu rukavici a – opatrně se předklonil, aby nestoupl do kaluže krve pod židlí – přiložil ruku Deckerovi na čelo. Pokožka byla ještě pružná, elastická a měla povrchovou teplotu jako Pendergastova kůže.

Náhle se Pendergast stáhl. Dům byl tichý – až na neustávající odkapávání.

Věděl, že ty vzdechy jsou posmrtné: vzduch vychází z plic, jak tělo povoluje po zásahu bajonetem. Ale i tak byl Mike Decker mrtvý necelých pět minut. Pravděpodobně méně než tři minuty.

Přesto ještě zaváhal. Přesný čas smrti nebyl důležitý. Uvědomil si něco mnohem důležitějšího. Diogenes čekal, až Pendergast vejde do domu, a teprve potom Deckera zabil.

Bylo tedy možné, že jeho bratr je stále ještě v domě.

Z dálky, na prahu slyšitelnosti, zaslechl kvílení policejních sirén.

Pendergast se rozhlédl po místnosti lesklýma očima, pátral po sebemenší stopě, která by mu pomohla vypátrat bratra. Nakonec jeho zrak spočinul na bajonetu – a najednou ho poznal.

Po chvíli upřel oči na Deckerovy ruce. Jedna byla ochablá, druhá zaťatá v pěst.

Nevšímal si blížících se sirén, vytáhl z kapsy zlaté pero a opatrně jím rozevřel zaťatou ruku. Mrtvý svíral tři prameny blonďatých vlasů.

Z kapsy vylovil hodinářskou lupu, předklonil se a prohlížel si ty vlasy. Potom vyměnil lupu za pinzetu. Velmi pečlivě jí vytáhl všechny prameny vlasů z nehybné ruky.

Sirény bylo slyšet stále zřetelněji.

Teď už je Diogenes určitě pryč. Mistrovsky naaranžoval celou scénu. Vešel do domu, nepochybně paralyzoval Deckera nějakou drogou, počkal na Pendergasta, a teprve potom ho zabil. Je možné, že Diogenes záměrně vypnul alarm proti zlodějům, když odcházel z domu.

Starší agent FBI tam ležel mrtev a dům budou pečlivě prohledávat. Diogenes by neriskoval delší setrvání uvnitř – a neměl by ani on.

Slyšel skřípění pneumatik, změť sirén, když kolona policejních vozů ujížděla po Oregon Avenue, teď už jen pár vteřin od domu. Naposledy se podíval na svého přítele, rychle otřel stopu po vlhkosti pod okem a rozběhl se ze schodů.

Vstupní dveře teď byly dokořán otevřené, bezpečnostní panel vedle nich červeně blikal. Přeskočil nehybné tělo psa a vyšel z domu zadními dveřmi; se svým diplomatickým kufříkem utekl přes dvůr – zahodil prameny vlasů na hromadu spadaného listí – a zmizel jako duch do hlubokých stínů parku Rock Creek.

17

Margo Greenová přišla první do velké staré Murchisonovy konferenční místnosti muzea. Posadila se do jednoho ze starých kožených křesel rozestavených kolem masivního dubového stolu z devatenáctého století a vnímala nádherné – ale do jisté míry zneklidňující – ozdoby: hlavy trofejí dnes již ohrožených druhů zvířat na stěnách; opěrky ze sloních klů u dveří; africké masky, leopardí, zebří a lví kůže. Murchison pracoval v terénu v Africe před více než stoletím a vedle serióznější profese antropologa mu také dělala moc dobře úloha velkého bílého lovce. Na protější straně místnosti viděla dva odpadkové koše vyrobené ze sloních nohou. Ale tohle bylo muzeum a muzeum nesmí nic likvidovat, jakkoli to může být z politického hlediska nesprávné.

Margo využila pár chvil klidu, než přijdou ostatní z oddělení, pročetla si poznámky a utřídila myšlenky. Cítila, jak ji prostupuje nervozita, kterou jako by nebyla schopná potlačit. Dělám vůbec správnou věc? Jsem tady teprve šest týdnů a při svém prvním vydání Museologie vyvolám takovou polemiku. Proč je to pro mě tak důležité?

Ale odpověď už znala. Osobně se postavila za něco, čemu věří. A z profesionálního hlediska, z pozice šéfredaktorky Museologie, to byla správná věc. Lidé budou očekávat, že časopis otiskne komentář na toto téma. Mlčení nebo chabý, nicneříkající komentář by všichni hned zaregistrovali. A to by udalo tón jejího dalšího vedení časopisu. Ne – je důležité ukázat, že Museologie zůstane i dál věcná a aktuální a nezalekne se ožehavého tématu. Tohle je její příležitost ukázat, že své tvrzení myslí naprosto vážně.

Znovu procházela své poznámky. Vzhledem k tomu, že dotyčný předmět je v majetku antropologického oddělení, právě jeho kurátoři budou nejvíce znepokojeni. Další příležitost předložit své argumenty celému oddělení už mít nebude, a tak ji chtěla náležitě využít.

Teď se začali trousit další kurátoři, kývli jí na pozdrav, klábosili spolu a harašili téměř prázdnou konvicí z kávovaru, v níž se ráno připravená káva proměnila v térovitou tekutinu. Někdo si nalil šálek, potom ho s bouchnutím odložil stranou a potlačil výraz ošklivosti. Objevila se i Nora Kellyová, srdečně Margo pozdravila a posadila se na protější stranu stolu. Margo se rozhlížela po místnosti.

Přišlo už všech deset kurátorů.

Jako poslední dorazil Hugo Menzies, od předčasné smrti Dr. Frocka před šesti lety vedoucí antropologického oddělení. Menzies se na Margo zvlášť usmál a pokývl hlavou a potom usedl na své místo v čele velkého stolu. Protože celá řada článků v Museologii pojednávala o antropologických subjektech, byl právě on jmenován konzultantem. A měla podezření, že rovněž napomohl tomu, aby ji přijali. Na rozdíl od všech ostatních zaměstnanců nenosil Menzies diplomatický kufřík, ale velmi elegantní plátěnou tašku přes rameno od firmy John Chapman & Company, předního výrobce anglického rybářského a střeleckého vybavení. Hned z ní vyndal nějaké papíry, třídil je a urovnával. Potom si nasadil brýle na čtení, upravil kravatu a uhladil rozcuchanou kštici bílých vlasů. Nakonec pohlédl na hodinky, zvedl své živé modré oči na přítomné, odkašlal si.

„Rád vás tady všechny vidím,“ uvítal je mečivým hlasem. „Začneme?“

Nastalo všeobecné šustění papírů.

„Vynecháme obvyklé formality,“ prohlásil s pohledem na Margo, „začneme rovnou tím, co vás všechny zajímá především: problémem masek Velké kivy.“

Další šustění papírů, pohledy na Margo. Narovnala se, nasadila neutrální a vyrovnaný výraz. Hluboko v srdci byla přesvědčena, že koná správně, a to jí dodalo sílu a přesvědčení, které potřebovala.

„Margo Greenová, nová šéfredaktorka Museologie, požádala, aby k vám všem mohla promluvit. Jak víte, Indiáni kmene Tano požadují navrácení masek Velké kivy, které jsou zlatým hřebem naší připravované výstavy. Jako vedoucí oddělení mám povinnost dát v této záležitosti řediteli doporučení: zda se masek máme vzdát či si je ponecháme nebo zda dosáhneme kompromisu. Nejsme demokratická strana, nicméně vám mohu slíbit, že vaše názory budou mít u mě velkou váhu. Možná bych měl dodat, že ředitel v této záležitosti bude jednat i s radou a právními zástupci muzea a teprve potom definitivně rozhodne, takže mé slovo není poslední.“ S úsměvem se obrátil na Margo. „A nyní, Margo, ujmete se slova?“

Margo vstala, rozhlédla se.

„Většina z vás pravděpodobně ví, že v příštím čísle Museologie mám v úmyslu publikovat komentář, který vyzývá, k navrácení masek Velké kivy Indiánům Tano. Koncept komentáře je v oběhu a vedení poněkud vyděsil.“ Polkla ve snaze skrýt nervózní chvění, které slyšela ve svém hlase.

Pokračovala dál, hovořila o historii masek a jakým způsobem byly shromážděny, postupně nabývala sebedůvěry a vyrovnanosti.

„Pro ty z vás, kdo neznají Indiány Tano: žijí v odlehlé rezervaci na hranici Nového Mexika a Arizony. Vzhledem k tomu, že zůstali v izolaci, udržují si svůj původní jazyk, náboženství a zvyky. Současně však z poloviny žijí v moderním světě. Necelých dvacet procent příslušníků kmene se označuje za křesťany. Antropologové jsou přesvědčeni o tom, že na místě u řeky Tano, kde v současnosti žijí, se usadili před téměř tisíci lety. Hovoří zvláštním jazykem, který s největší pravděpodobností není příbuzný s žádným jiným jazykem. Chci vás s tímto obeznámit, protože je nezbytné zdůraznit, že tito lidé nejsou domorodí Američané pouze genotypem – takoví, kteří se snaží obnovit dávno zapomenuté tradice. Tanové jsou jedním z mála kmenů, které své tradice neztratily.“

Odmlčela se. Přítomní ji pozorně poslouchali, a i když věděla, že s ní nesouhlasí všichni, alespoň jí zdvořile věnovali pozornost.

„Kmen je rozdělen na dvě části – tedy do dvou náboženských skupin. Masky Společnosti Velké kivy se používají, pouze pokud se tyto dvě skupiny setkají k náboženským obřadům ve Velké kivě – kiva je kruhová podzemní síň, která je jejich místem uctívání božských mocností. Tyto velké obřady se konají pouze jedenkrát za čtyři roky. Indiáni věří, že udržují vyrovnanost a harmonii kmene, všech lidí na zemi i v přírodě. Věří – a v tomto bodě nijak nezveličuji –, že strašné války a přírodní katastrofy v posledních stech letech se udály proto, že nemají masky Velké kivy, a nemohli tudíž náležitě vykonat obřad pro obnovení rovnováhy a krásy světa.“

Hovořila ještě pět minut a potom vše shrnula, spokojená, že to dokázala relativně stručně.

Menzies jí poděkoval a obhlédl stůl. „A nyní mi dovolte otevřít diskusi.

Další šustění papírů. Potom se ozval slabý hlas, poněkud zarmouceným tónem. Byl to Dr. Prine. Kurátor s pokleslými rameny vstal. „Jako specialista na etruskou archeologii o Indiánech kmene Tano nemám příliš velké znalosti, ale domnívám se, že celé to má nepříjemný nádech. Proč projevují Tanové o tyhle masky najednou tak velký zájem? Jak víme, že je obratem neprodají? Musí mít hodnotu milionů dolarů. Nevěřím příliš jejich pohnutkám.“

Margo se kousla do rtu. Pamatovala si Prinea z doby, kdy absolvovala univerzitu: otravný člověk, což se s postupem let jenom prohloubilo. Vzpomněla si, že tématem jeho celoživotního výzkumu byly věštby Etrusků.

„Z těchto a mnoha dalších důvodů,“ pokračoval Prine, „jsem jednoznačně pro to abychom si masky ponechali. Popravdě řečeno, nemohu uvěřit, že vůbec seriózně uvažujeme o jejich navrácení. Koupili jsme je, jsou naším majetkem, a měli bychom si je tedy ponechat.“ Najednou si sedl.

Potom vstal malý, buclatý muž s rezavými vlasy kolem velké pleši. Margo ho poznala – George Ashton, hlavní kurátor výstavy Posvátná zpodobnění. Ashton byl talentovaný antropolog, ale temperamentní člověk, který se snadno naštve. A právě teď vypadal dost navztekaně.

„Souhlasím s doktorem Prinem a proti takovému redakčnímu článku vznáším ostrou námitku.“ Obrátil se na Margo, oči mu skoro vylézaly z důlků v rudém obličeji, jak byl rozčilený, měl střídavě dvojitou a trojitou bradu. „Považuji za nanejvýš nevhodné, že doktorka Greenová předkládá tuto otázku právě nyní. Do zahájení výstavy, po mnoha letech největší v muzeu, zbývá necelý týden. Stála nás téměř pět milionů dolarů. Masky Velké kivy jsou jejím zlatým hřebem. Pokud ty masky stáhneme, budeme je muset něčím nahradit, a to není možné stihnout včas. Skutečně, doktorko Greenová, považuji takové načasování za nanejvýš nešťastné.“ Mlčel dost dlouho na to, aby mohl Margo zpražit pohledem. Potom se obrátil na Menziese. „Hugo, navrhuji, abychom tuto otázku řešili až po ukončení výstavy. Tak budeme mít možnost všechno probrat v klidu. Vrátit ty masky je, samozřejmě, nemyslitelné, ale prokristapána, nechme to rozhodnutí, až bude po výstavě.“

Margo čekala. Odpoví až na konci – pokud jí Menzies tu možnost dá.

Menzies se na rozhořčeného kurátora spokojeně usmál. „Do záznamu bych, Georgi, uvedl, že to načasování nemá co do činění s doktorkou Greenovou – je to reakce na dopis Indiánů kmene Tano, který jsme obdrželi a který vyvolala tvoje vlastní propagace výstavy.“

„Ano, ale opravdu musí otisknout tenhle článek?“ Ashton mávl rukou do vzduchu kusem papíru. „Mohla aspoň počkat, až výstava skončí. Tohle bude pro oddělení styku s veřejností noční můra!“

„My neřešíme problémy oddělení pro styk s veřejností,“ odpověděl Menzies mírně.

Margo mu věnovala vděčný pohled. Očekávala jeho podporu, ale tohle bylo něco víc.

„Styk s veřejností je realita! Nemůžeme tady sedět zcela odtrženi od života a ignorovat veřejné mínění, nebo snad ano? Snažím se zahájit výstavu za nanejvýš obtížných podmínek a rozhodně je mi proti srsti takovéhle podrážení nohou – jak od doktorky Greenové, tak samozřejmě i od tebe, Hugo!“

Posadil se, těžce dýchal.

Menzies reagoval klidně: „Děkuji za tvůj názor, Georgi.“

Ashton stroze přikývl.

Patricia Wongová, vědecká pracovnice v oddělení textilních materiálů, vstala. „Mně se celá záležitost jeví jako velmi jednoduchá. Muzeum neeticky získalo masky, dost možná dokonce ilegálně. To Margo ve svém komentáři demonstruje jasně. Tanové požádali o jejich navrácení. Pokud se jako muzeum budeme ohánět etikou, pak bychom je měli okamžitě vrátit. Při vší úctě nesouhlasím s doktorem Ashtonem. Ponechat si masky na výstavu, ukázat je celému světu a potom je vrátit a připustit, že jsme je mít neměli – to by vyznělo pokrytecky, nebo přinejmenším neupřímně.“

„Bravo, bravo,“ nechal se slyšet další kurátor.

„Děkuji vám, doktorko Wongová,“ řekl Menzies, když se žena posadila.

A teď vstala štíhlá, vysoká Nora Kellyová, odhrnula si skořicově zbarvené vlasy z obličeje. Vyrovnaně a sebevědomě se rozhlédla. Margo ucítila vlnu podráždění.

„Před námi vyvstávají dvě otázky,“ začala tichým a umírněným hlasem. „První, zda má Margo právo publikovat komentář. Všichni, jak předpokládám, souhlasíme s tím, že je nezbytné, aby si Museologie zachovala nezávislost, i když se některým z nás vyjádřené názory nelíbí.“

Všichni polohlasem vyjádřili svůj souhlas, jen Ashton zkřížil ruce na prsou a hlasitě supěl.

„A já patřím k těm, kdo s tímhle komentářem nesouhlasí.“

A je to tady, napadlo Margo.

„Je v tom víc než otázka vlastnictví. Povězte mi, kdo vlastní Michelangelova Davida? Kdyby ho Italové chtěli rozebrat a udělat z něj mramorové kachlíky do koupelny, bylo by to přijatelné? Kdyby se Egypťané rozhodli zplanýrovat Velkou pyramidu a na jejím místě vybudovat parkoviště, bylo by to v pořádku? Je v jejich vlastnictví? Kdyby Řekové chtěli prodat Parthenon do kasina v Las Vegas, měli by na to právo?“

Odmlčela se.

„Odpověď na tyto otázky musí znít ne. Tyto výtvory patří celému lidstvu. Jsou nejvyšším vyjádřením lidského ducha a jejich hodnota stojí vysoko nad otázkou vlastnictví. Stejné je to s maskami Velké kivy. Ano, muzeum je získalo neetickým způsobem. Ale jsou natolik výjimečné, natolik důležité a natolik skvostné, že se nemohou vrátit k Tanům, aby navždy zmizely v temné kivě. Takže můj názor je: ať komentář vyjde. Pojďme diskutovat. Ale, proboha, nevracejme ty masky.“ Po další krátké odmlce poděkovala za pozornost a posadila se.

Margo cítila, jak jí stoupá krev do tváří. Jakkoli jí bylo proti srsti to připustit, Nora Kellyová budila respekt.

Menzies se rozhlédl, nikdo jako by už neměl co dodat. Otočil se na Margo. „Chcete ještě něco říct? Teď je k tomu vhodná chvíle.“

Vyskočila. „Ano. Ráda bych doktorce Kellyové oponovala.“

„Prosím.“

„Doktorka Kellyová velmi příhodně opominula jeden kritický bod: masky jsou náboženské objekty – na rozdíl od všeho ostatního, o čem hovořila.“

Nora okamžitě stála na nohou. „Parthenon snad není chrám? David snad není postavou z bible? Velká pyramida snad není posvátná hrobka?“

„Prokristapána, teď to nejsou náboženské objekty. Dnes už nikdo nechodí do Parthenonu někoho uctívat! Tyto objekty daleko překročily hranici svého původního náboženského významu.“

„To přesně mám na mysli. V současné době náležejí nám všem bez ohledu na vyznání. S maskami Velké kivy je to úplně stejné. Tanové je možná vytvořili k náboženským účelům, ale teď náležejí světu.“

Margo cítila, jak jí červeň prostupuje celým tělem. „Doktorko Kellyová, mohu si dovolit poznámku, že vaše logika se hodí spíše do hodiny filozofie pro univerzitní studenty než na setkání antropologů v největším přírodopisném muzeu na světě?“

Nastalo ticho. Menzies se pomalu obrátil na Margo, upřel na ni modré oči, obočí svraštělé nevolí. „Doktorko Greenová, zapálení pro vědu je úžasná věc..Ale nesmíme zapomínat na zdvořilé chování.“

Margo polkla. „Ano, doktore Menziesi.“ Tváře jí hořely. Jak vůbec mohla dopustit, aby se takhle neovládla? Neodvážila se na Noru Kellyovou ani podívat. A je to; nejenže vyvolala spor, ale udělala si nepřátele ve vlastním oddělení.

Místností se neslo nervózní pokašlávání a šepot.

„Dobře,“ zareagoval Menzies už zase smířlivým tónem. „Obě strany vyjádřily svůj názor a vše nasvědčuje tomu, že jsme víceméně stejnoměrně rozděleni. Alespoň ti, kdo si utvořili názor. Já jsem se rozhodl.“

Zmlkl, prohlédl si všechny kolem stolu.

„Řediteli předložím dvě doporučení. První, aby redakční článek v Museologii vyšel. Margo si zaslouží pochválit za zahájení diskuse dobře formulovaným projevem, čímž pokračuje v duchu dobrých tradic časopisu Museologie.“

Nadechl se. „Mé druhé doporučení je, aby masky byly vráceny Tanům. Neprodleně.“

Všichni přítomní ohromeně mlčeli. Margo tomu nemohla uvěřit – Menzies se stoprocentně postavil za ni. Zvítězila. Potají se podívala na Noru, i její obličej teď rudl.

„Etika naší profese je jasná,“ pokračoval Menzies. „Tato etika praví, cituji: ‚Antropolog je zodpovědný především lidem, kteří jsou předmětem studia.‘ Nedovedu vyjádřit, jakou bolest mi působí, že muzeum o tyto masky přijde.

Ale musím souhlasit s doktorkou Greenovou a doktorkou Wongovou: máme-li být z etického hlediska příkladem, musíme je vrátit. Ano, načasování je vskutku nevhodné a způsobí nám veliké problémy s výstavou. Je mi líto, Georgi. S tím nic neudělám.“

„Ale ztráta pro antropologii, pro svět – „ spustila Nora.

„Řekl jsem, co jsem musel,“ přerušil ji Menzies s lehounce jedovatým tónem v hlase. „Naše zasedání skončilo.“

18

Bill Smithback zabočil za roh, zastavil se a potom si s úlevou oddechl. Na protější straně chodby uviděl dveře kanceláře Fentona Daviese otevřené a – bez otálejícího stínu Bryce Harrimana. Vlastně ho Smithback skoro celý den neviděl. Když pružným krokem mířil k Daviesově kanceláři, mnul si ruce, cítil nádherné chvění škodolibosti nad Harrimanovou smůlou. To pomyšlení, jak moc Harriman chtěl, aby Ocáska přidělili jemu. No, vydobyl si to. Při zpětném pohledu to pro Timesy stejně nebylo nijak zvláštní téma: příliš nedůstojné, taková fraška. Stejně Harriman – po úkolu pro Post – v tomhle určitě najde zalíbení.

Smithback se zasmál.

On, na druhou stranu, vysekl bravurní kousek tím, že se vrhl na vraždu Duchampa. To téma bylo neobvyklé, nepřekonatelné a elektrizující, jak má každé správné téma být. Přetřásalo se to po celém městě: jemný, vlídný umělec, kterého – bez jakéhokoli zřejmého důvodu – někdo svázal, nasadil mu oprátku, potom ho přinutil vyskočit z okna ve dvacátém třetím poschodí a nechal ho propadnout skleněnou střechou jedné z luxusních francouzských restaurací na Manhattanu. Tohle všechno za denního světla a před zraky stovek svědků.

Smithback trochu zpomalil, když přicházel k Daviesově kanceláři. Pravda, najít někoho z té spousty svědků bylo nesmírně náročné. A doposud se musel spokojit s oficiálním stanoviskem policejního okrsku a velmi rozvážnými domněnkami vymámenými z lidí, kteří, jak se ukázalo, o tom případu nevěděli vůbec nic. Ale to téma se rozvine. Nora měla pravdu, když říkala, že on nakonec vždycky prorazí. Jak dobře mu rozuměla! Stačilo jen zpracovat to z různých úhlů, udržovat napětí.

Nepochybně právě proto si ho Davies pozval: jako šéfredaktor vyžadoval víc. Bez větší námahy řekne Daviesovi, že shromažďuje tipy od svých důvěryhodných pramenů. Zabrousí zpátky na Broadway a Pětašedesátou. Dneska mu tam nebudou překážet žádní policajti. Potom zajde na okrsek, domluví si se starým kámošem, aby věděl, jaké drobky se dají sebrat. Ne, opravil se: drobky není to správné slovo. Ostatní reportéři sbírají drobky jenomže Smithback najde koláč – a taky ho sní.

Se spokojeným úsměvem nad tak vtipnou metaforou se zastavil u sekretářky před Daviesovou kanceláří. Nikde nikdo. Pozdní oběd, napadlo Smithbacka. Šel dál, cítil se jako vynikající reportér a také měl takový výraz, zvedl ruku, aby zaklepal na otevřené dveře.

Davies seděl jako Buddha za svým zaneřáděným stolem. Byl malý, úplně plešatý, s pěstěnýma malýma rukama, které jako by pořád něco dělaly: upravovaly kravatu, pohrávaly si s tužkou nebo uhlazovaly obočí. Měl v oblibě modré košile s bílým límečkem a pevně uvázané kašmírové kravaty. Kvůli jeho vysokému, jemnému hlasu a zženštilým způsobům ho nezasvěcení možná považovali za padavku. Ale Smithback moc dobře věděl, že to tak není. Šéfredaktorem Timesů se nestane člověk, kterému v žilách nekoluje pár litrů krve barracudy. Ale jednal tak umírněně, že občas chvilku trvalo, než člověk pochopil, že ho šéf právě rozcupoval. Jednal s odstupem, víc poslouchal, než mluvil a jen stěží se dalo odhadnout, co si doopravdy myslí. Se svými reportéry se nepřátelil, nescházel se s ostatními šéfredaktory a zdálo se, že dává přednost samotě. V kanceláři byla jen jedna židle navíc, a ta nikdy nebývala obsazená.

Jenomže dnes na ní seděl Bryce Harriman.

Smithback ztuhl mezi dveřmi, ruku napřaženou, že zaklepe.

„Á, Bill,“ pokývl Davies. „Akorát včas. Pojďte dál.“

Smithback popošel o krok, pak ještě o jeden. Bránil se pohledu do Harrimanových očí.

„Máte v úmyslu předat další pokračování případu Duchamp?“ zeptal se Davies.

Smithback přikývl. Připadal si omráčený, jako by mu někdo vyvrhl vnitřnosti. Doufal, že to není poznat.

Davies přejel konečky prstů po hraně stolu. Jaký úhel pohledu to bude?

Smithback byl připraven. Tuhle otázku Davies pokládal velmi rád a byla čistě řečnická. Dával tak reportérům na vědomí, že s nimi nehodlá dělat žádné cavyky.

„Chci se zaměřit na lokální vlivy. Víte, působení těch vražd na dům, sousedství, přátele a rodinu oběti. A samozřejmě doplnit je zprávou o postupu vyšetřování. Detektiv Haywardová, která je vyšetřováním pověřena, je nejmladší kapitán na oddělení vražd – navíc žena.“

Davies pomalu přikývl, z jeho úst zaznělo hloubavé hmmmm. Jako obvykle nedal nijak najevo, co si ve skutečnosti myslí.

Smithback hodně znervózněl. „Znáte ten postup: nepřirozená smrt přichází na Upper West Side, starší ženy se bojí v noci věnčit své pudly. Vypracuju studii oběti, jeho práce a takové věci. Možná přidám i téma kapitána Haywardové.“

Davies znovu přikývl, vzal pero, pomalu jím otáčel mezi prsty.

„Víte něco by mohlo vyjít na první straně přílohy Metropole,“ prohlásil Smithback bojovně, stále fantazíroval.

Davies položil pero. „Bille, tohle téma si zaslouží víc, je to nejnápadnější vražda na Manhattanu od Cutfordovy vraždy, kterou tady Bryce zpracoval ještě v Postu.“

Tady Bryce. Smithback si uchoval příjemný výraz.

„Je to téma s mnoha úhly pohledu. Nejen že máme senzační způsob usmrcení, ale máme rovněž – jak jste sám poukázal – nóbl místo. Potom tu máme toho muže samého. Umělce. A ženu jako detektiva při vyšetřování vraždy.“ Zarazil se. „Není to na vás příliš velké sousto – tedy na jeden článek?“

„Mohl bych z toho udělat dva, dokonce tři. Bez problému.“

„To byste nepochybně mohl, ale potom se to časově hodně protáhne.“

Smithback si olízl rty. Velmi naléhavě si uvědomoval fakt, že on stojí a Harriman sedí.

Davies pokračoval. „Já osobně neměl ponětí, že Duchamp je svým vlastním nenápadným způsobem docela známý malíř. Nebyl módní ani populární u lidí ze Soho. Spíš takový typ umělce ze Sutton Place, Fairfield Porter. S Brycem jsme o tom mluvili zrovna včera večer.“

„S Brycem,“ opakoval Smithback. Při vyslovení toho jména cítil v ústech žluč. „Včera večer?“

Davies mávl rukou s hranou lhostejností. „Nad drinkem v Metropolitan Clubu.“

Smithback cítil, jak ztuhl. Tak takhle se to tomu úlisnýmu prevítovi povedlo. Vzal Daviese na panáka do luxusního klubu svýho táty. A Daviesovi, jak se zdálo – jako všem šéfredaktorům, které znal –, bylo přesně tohle po chuti. Šéfredaktoři jsou nejhorší společenští kariéristé, vždycky se věší na bohaté a známé lidi s nadějí, že seberou pár drobků, co upadnou pod stůl. Smithback si dovedl přesně představit Daviese, jak je uváděn do uzavřené pevnosti Metropolitan Club; jak ho dovedou k luxusnímu křeslu v nějakém přepychovém salonku; pití servírují uctiví chlápci ve stejnokroji; občas se familiárně pozdraví s různými Rockefellery, De Menily, Vanderbilty – přesně z toho se Daviesovi z Maplewood v New Jersey zatočí hlava.

Teď se konečně podíval Harrimanovým směrem. Ten prevít tam seděl, nohu rezervovaně přehozenou přes nohu, tvářil se nenuceně, jako by tohle dělal denně. Neobtěžoval se na Smithbacka ani podívat. Nemusel.

„V tom muži jsme neztratili jenom občana,“ pokračoval Davies. „Ztratili jsme umělce. A New York je touto ztrátou o něco chudší. Víte, Bille, vy prostě vůbec nevíte, kdo bydlí v bytě hned vedle. Mohl to být prodavač párků v rohlíku nebo uklízeč záchodů. Nebo to mohl být výtvarník, jehož malby visí v polovině bytů v River House.“

Smithback znovu přikývl, úsměv mu zmrzl na rtech.

Davies si uhladil kravatu. „To je vynikající úhel. Tady můj přítel Bryce to zvládne.“

Panebože. Chvíli se Smithback domníval, že mu znovu přidělí téma Ocásek.

„Bude se zabývat společenským aspektem toho příběhu. Zná několik Duchampových bývalých klientů, velmi významných osobností, má rodinné kontakty. Budou s ním hovořit, zatímco…“

Zmlkl, ale Smithback se dovtípil: zatímco s vámi se bavit nebudou.

„Zkrátka, Bryce nám může poskytnout luxusní pohled, který čtenáři Timesů ocení. Jsem rád, že vy se vypořádáte s úhlem pohledu policisty a ulice. Pokračujte v práci.“

Úhel pohledu policisty a ulice. Smithback měl pocit, že se mu čelistní svaly bezděčně hýbou.

„Není třeba zdůrazňovat, že se podělíte o informace a tipy. Navrhuji pravidelná setkání, abyste zůstali v kontaktu. Tohle téma je určitě dost silné pro vás oba a nevypadá to, že brzy umlkne.“

V kanceláři zavládlo ticho.

„Měl jste ještě něco, Bille?“ zeptal se Davies uhlazeně.

„Cože? Ale ne. Nic.“

„Tak to se nenechte zdržovat.“

„Ne, jistěže ne,“ odpověděl Smithback. Zadrhával, jak byl šokovaný, pokořený a vzteklý. „Díky.“ A když se otočil k odchodu, Harriman se nakonec podíval jeho směrem. Ten hnusák se samolibě šklebil. Jako by tím úsměvem říkal: Brzy se uvidíme, parťáku.

A hlídej si záda.

19

Tak jak ses měl první den na starém místě?“ zeptala se Haywardová, když energicky krájela kuřecí prsa.

„Dobře,“ odpověděl D’Agosta.

„Nedělal Singleton dusno?“

„Ne.“

„No, byl jsi pryč jen dva dny, a to určitě pomohlo. Je dost citový – někdy až moc –, ale je setsakra dobrý policajt. Jako ty. Proto vím, že vy dva spolu budete dobře vycházet.“

D’Agosta přikývl, kutálel cherry rajče po talíři, potom ho vložil do úst. Kuřecí cacciatore bylo další jídlo, které dokázal připravit zpaměti – a bídně.

„Je to moc dobré, Vinnie. Vážně. Budu tě muset pouštět do kuchyně častěji.“ A usmála se na něj.

D’Agosta jí úsměv oplatil. Položil vidličku a pozoroval, jak jí.

Vynasnažila se, aby přišla domů včas. Ocenila jeho jídlo, i když kuře připravoval příliš dlouho a rozpadalo se. Dokonce ani nijak nekomentovala jeho chvatný odchod od snídaně toho rána. Zjevně mu záměrně dávala dost prostoru a nechala ho vyřešit, co potřebuje. Pochopil, s náhlým přívalem citu, že tu ženu skutečně miluje.

O to bude všechno, co se chystá udělat, ještě těžší.

„Promiň, ale nemám na tvoje kuře dost času. Zaslouží si, aby si to člověk náležitě vychutnal. Ale musím už zase běžet.“

„Něco nového?“

„Ani ne. Ten odborník přes uzly má pro nás informace. Nejspíš je to z jeho strany jenom zviditelnění – nijak zvlášť nám nepomůže.“

„Ne?“

„Podle něj jsou ty uzly asiatské, možná čínské, ale to není o nic konkrétnější.“

Agosta se zhluboka nadechl. „Uvážila jsi možnost, o které jsem ti říkal u večeře? Že za těmi vraždami může být Pendergastův bratr Diogenes?“

Haywardová se zarazila. „Pro tuhle teorii existuje tak málo důkazů, že hraničí se ztřeštěností. Víš, že jsem profesionálka. Musíš mi věřit, že ten případ vedu nejlepším možným způsobem. Podívám se na to, až budu mít čas.“

K tomu D’Agosta neměl co dodat. Chvíli jedli v tichosti.

„Vinnie,“ tón jejího hlasu ho přiměl zvednout oči. „Promiň, nechtěla jsem na tebe vyjet.“

„To je v pohodě.“

Zase se usmívala a její tmavé oči zářily v umělém osvětlení. „Protože faktem zůstává, že jsem opravdu moc šťastná, že ses vrátil do práce.“

D’Agosta polkl. „Díky.“

„Tenhle bláznivý posmrtný Pendergastův případ tě rozptyloval v tu nejnevhodnější možnou dobu. Možná měl dobré nápady, ale nebyl – no, normální. Vím, že jsi byl jeho přítel, ale myslím – „ Ztichla. „Podle mě na tebe měl nezdravý vliv. A potom, ta jeho výzva ze záhrobí, všechny ty informace o jeho bratrovi… Musím ti říct, že mě to štve.“

D’Agosta pocítil vlnu podráždění. „Vím, že se ti nikdy nelíbil. Ale měl výsledky.“

„To já vím. Neměla jsem vytýkat chyby mrtvému. Promiň.“

Podráždění v okamžiku nahradil silný pocit viny. D’Agosta mlčel.

„V každém případě už je to všechno pryč. Ocásek je jednoznačný, skvělý případ na začátek. Zazáříš, Vinnie, já to vím. Všechno bude jako za starých časů.

D’Agosta zajel nožem do kuřecího stehna, potom odhodil nůž na talíř, až zazvonil. Byla to agónie. Už to nemohl odkládat dál.

„Lauro,“ začal. „Není pro mě snadné to říct.“

„Co není snadné říct?“

Zhluboka se nadechl. „Stěhuju se pryč.“

Ztuhla, jako by nerozuměla. Výraz její tváře se změnil: výraz nedůvěry a bolesti, jako když dítě zcela nečekaně udeří milovaný rodič. Když D’Agosta takový výraz viděl, bylo mu strašně.

„Vinnie?“ Zaznělo to nevěřícně.

D’Agosta sklopil oči. Nastalo dlouhé, mučivé ticho.

„Proč?“

Nevěděl, co říct. Věděl jen, že jí rozhodně nemůže prozradit pravdu. Lauro, miláčku, možná mi hrozí nebezpečí Ty terčem nejsi, ale já rozhodně ano. A když tady zůstanu, můžu tak ohrozit i tebe.

„Udělala jsem něco? Neudělala jsem něco?“

„Ne,“ odpověděl okamžitě. Musel něco vymyslet, ale pro Lauru Haywardovou to musí být něco dobrého.

„Ne,“ zopakoval pomaleji. „Jsi skvělá. S tebou to nemá nic společného. Opravdu tě mám moc rád. Je to všechno kvůli mně. Náš vztah… možná jsme příliš spěchali.“

Haywardová neodpověděla.

D’Agosta měl pocit, že padá z útesu. V tu chvíli chtěl ze všeho nejvíc zůstat s touhle ženou – nádhernou, starostlivou, která mu byla oporou. Raději by ublížil sobě než jí. A přece jí ubližoval, hodně, každým svým slovem. Bylo to příšerné, ale neměl jinou možnost. Vincente, musíte učinit veškerá možná opatření. D’Agosta věděl, že jediný způsob, jak zachránit tenhle vztah – a snad i život Laury Haywardové –, bylo ho přerušit.

„Potřebuju jen trochu prostoru, nic víc,“ pokračoval. „Promyslet všechno. Dostat do svého života nějakou perspektivu.“ Otřepané fráze zněly falešně, a tak toho raději nechal.

Seděl, čekal, kdy Haywardová vybuchne a pošle ho do horoucích pekel, vyhodí ho. Ale následovalo jen další dlouhé, příšerné ticho. Nakonec vzhlédl. Laura seděla na stejném místě s rukama v klíně, večeře jí stydla, v obličeji byla bledá a měla sklopené oči. Krásné modročerné vlasy jí padaly přes jedno oko. Takovou reakci nečekal. Tohle překvapení, tahle bolest byla horší než zloba.

Nakonec popotáhla, prstem si otřela nos, odstrčila talíř a vstala.

„Musím jít do práce.“ Řekla to tak tiše, že ji D’Agosta sotva slyšel. Seděl bez hnutí, když si odhrnula vlasy z obličeje. Rychle zamířila ke dveřím. Zastavila se, až když natáhla ruku na kliku. Zjistila, že zapomněla kabát a kufřík. Zvolna došla zpátky ke skříni, nasoukala se do kabátu, vzala kufřík. Potom odešla, tiše za sebou zavřela dveře.

Neohlédla se.

D’Agosta seděl ještě dlouho za stolem, poslouchal tikot hodin, zdola sem slabě doléhal tlumený hluk z ulice. Nakonec vstal, odnesl nádobí do kuchyně, nedojedenou večeři vyhodil do odpadků a umyl nádobí.

S pocitem, že zestárl o mnoho let, odešel do ložnice zabalit si věci.

20

Ve tři hodiny ráno vypadal zabedněný dům na Riverside Drive 891 ospale, skoro pustě. Avšak hluboko za zatlučenými okny a dveřmi zamčenými na dva západy v jednom ze suterénních tunelů vykopaných do podkladové horniny pod domem na Manhattanu bylo velmi živo. Nejdelší tunel – vlastně soustava propojených místností v suterénu – směřoval na západ pod Riverside Drive a Riverside Park k řece Hudson. Hrubé točité schody na jeho konci vedly do přírodní dutiny v kamenné přístavní hrázi, kam ústil vodní tunel malým, plevelem zarostlým otvorem do samotné řeky. Před více než dvěma staletími říční piráti, kterým patřil původní dům, využívali tuto tajnou cestu na své nekalé noční výpravy. Dnes už o skrytém vstupu věděla jen hrstka lidí.

Na tomhle opuštěném místě bylo slyšet jemné pleskání vesel. Zelený závoj se s lehkým šplíchnutím odhrnul a odhalila se tak podvodní cesta. Byla mlhavá, bezměsíčná noc a jen bleďounké světlo dopadalo na skif, který vplouval do tunelu. Neslyšně proklouzl pod nízkým skalnatým stropem a pokračoval ke kamenné přístavní hrázi.

Pendergast vystoupil ze člunu, uvázal ho k oporce a rozhlédl se, oči se mu ve tmě leskly. Několik minut zůstal bez hnutí, poslouchal. Potom z kapsy vytáhl baterku, rozsvítil ji a stoupal do schodů. Nahoře vešel do velké místnosti plné dřevěných kabinetů s vystavenými zbraněmi a různými druhy brnění; některé byly moderní, jiné staré až dva tisíce let. Pokračoval dál do staré laboratoře, na dlouhých stolech s černými lesklými deskami se třpytily kádinky a křivule.

V jednom rohu stála tichá, přízračná postava.

Pendergast postupoval obezřele dál, jednou rukou tajně sevřel zbraň. „Proctore?“

„Pane?“

Pendergast se uvolnil. „Dostal jsem smluvené znamení od Constance.“

„A já zase dostal váš vzkaz, že se tady setkáme. Ale musím přiznat, že jste mě překvapil, když jste přišel osobně, pane.“

„Doufal jsem, že to nebude nutné. Jenže já zase potřebuju předat vzkaz Constance a podle mě bude lepší doručit ho přímo.“

Proctor přikývl. „Chápu, pane.“

„Od nynějška je nesmírně důležité, abyste na ni dával bedlivý pozor. Víte, jak je mentálně křehká. Navenek nedává vůbec najevo svůj duševní stav. Také víte, že prošla tím, čím žádný jiný člověk neprošel. Mám obavy, že pokud se jí nedostane mimořádné péče a pozornosti…“

Jeho hlas utichl. Po chvíli Proctor znovu přikývl.

„Nemohlo to všechno přijít v nevhodnější dobu. Chystám se jí sdělit, že bude muset být pořád připravená na návrat tam… kde se před námi nejprve ukrývala. Kde by ji nikdo, opravdu nikdo nikdy nenašel.“

„Ano, pane.“

„Našel jste místo, kudy se dostal dovnitř?“

„Bylo nalezeno a zahrazeno.“

„Kde to bylo?“

„Vypadá to, že ta stoka vede pod Broadwayí, těsně za suterénními sklepy s ovocem. Nepoužívá se padesát let. Mohl tudy vniknout do sklepů na ovoce, když vytloukl díru do potrubí.“

Pendergast se na něj ostře podíval. „Nenašel schody, které vedou do druhého suterénu?“

„Ne. V domě byl nejspíš jen chvíli. Jen aby vzal ten předmět z kabinetu v přízemí a odešel.“

Pendergast dál upřeně hleděl na Proctora. „Musíte zajistit, aby celý dům byl dokonale utěsněný. V žádném případě se to už nesmí opakovat. Jasné?“

„Naprosto, pane.“

„Dobře, tak si s ní půjdeme promluvit.“

Z laboratoře šli dál řadou místností s prosklenými kabinety a vysokými policemi plnými zdánlivě nekonečných a nanejvýš vybraných sbírek: preparovaných tažných ptáků, amazonského hmyzu, vzácných minerálů, chemikálií v lahvičkách.

Nakonec se zastavili v místnosti plné motýlů. Pendergast kuželem světla přejel řady polic. Potom tiše promluvil do tmy.

„Constance?“

Odpovědí mu bylo ticho.

„Constance?“ řekl znovu, jen o maličko hlasitěji.

Ozvalo se slabé zašustění látky; potom se jakoby z prázdnoty vynořila asi dvacetiletá žena. Měla na sobě dlouhé, staromódní šaty s krajkovým volánem kolem krku. Její jemná pleť byla ve světle baterky velmi bledá.

„Aloysie,“ řekla a objala ho. „Díkybohu.“

Na okamžik ji Pendergast k sobě přivinul. Potom se jemně odtáhl a na chvilku se odvrátil, otáčel malým mosazným knoflíkem dveří v jedné stěně. Místnost zalévalo mdlé světlo.

„Aloysie, Co se děje?“ Její oči – v tak mladém obličeji podivně moudré – naplnily obavy.

„Za okamžik ti to řeknu.“ Pendergast jí konejšivě položil ruku na rameno. „Pověz mi o tom vzkazu.“

„Přišel dnes pozdě večer.“

„Jak se sem dostal?“

„Někdo ho podstrčil škvírou pod vstupními dveřmi.“

„Učinila jsi nezbytná bezpečnostní opatření?“

Constance přikývla. Potom sáhla do jednoho rukávu a vytáhla malou kartičku slonovinové barvy, pečlivě zalepenou do průsvitné pergamenové obálky.

Pendergast vzal kartičku, otočil ji. Diogenes Pendergast bylo vyryto do jemného měděného plátku na líci kartičky; pod tím bylo růžově zbarveným inkoustem napsáno: Pět mečů je Smithback.

Dlouho na kartičku upřeně hleděl. Potom ji vsunul do kapsy kabátu.

„Co to znamená?“ zeptala se Constance.

„Zdráhám se říct ti víc. Už tak máš nervy napjaté jako struny.“

Constance se mdle usmála. „Musím říci, že když jste vešel do knihovny, byla jsem si jistá, že vidím přízrak.“

„Znáš plány mého bratra, jak se snaží mě zničit.“

„Ano.“ Constance ještě více zbledla a zdálo se, že lehce zakolísala. Pendergast jí položil ruku na rameno.

S velkým úsilím se ovládla. „Jsem v pořádku, děkuji. Pokračujte.“

„Už začal. Za posledních pár dní byli zabiti tři moji přátelé.“ Pendergast sáhl na svoji kapsu. „Touhle kartičkou mi Diogenes dává na vědomí, že další na řadě je William Smithback.“

„William Smithback?“

„Je to reportér z New York Times.“ Pendergast znovu zaváhal.

„A dál? Ve tváři vám čtu, že vás trápí ještě něco jiného.“

„Ano. První tři, kteří zemřeli, mi byli velmi blízcí. Ale to není případ Billa Smithbacka. Znám ho pár let. Zapojil se do tří mých případů, velmi aktivní novinář. Přestože budí dojem impulzivního kariéristy, je to dobry člověk. Trápí mě, že je spíš můj známý než přítel. Diogenes rozhazuje sítě do větší šířky, než jsem se domníval. Ohroženi už nejsou jen moji blízcí přátelé A tak je situace mnohem těžší.“

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptala se Constance tiše.

„Tím, že budeš dbát na své bezpečí.“

„Myslíte –“

„Že jsi možným cílem? Ano. A ještě něco. Třetí muž, který zemřel, byl Michael Decker, můj starý spolupracovník z FBI. Včera jsem našel Mikeovo tělo v jeho domě ve Washingtonu. Byl zabitý starým bajonetem. Modus operandi byl připomenutím jednoho mého vzdáleného předka, který velmi podobným způsobem zahynul jako důstojník v napoleonské armádě při válečném tažení do Ruska v roce 1812.“

Constance se zachvěla.

„Co mě znepokojilo, byla sama zbraň. Constance, ten bajonet pocházel ze sbírky právě z tohoto domu.“

Na okamžik ztuhla, když si uvědomila důsledky. „Chasepot nebo lebel?“ zeptala se chabě, téměř jako robot.

„Chasepot. Na hrotu byly vyryté iniciály P. S. P. Docela zřejmé.“

Ale Constance neodpověděla. Pohled bystrých inteligentních očí byl hlubší a pronikavější.

„Diogenes našel místo, kudy se dostat sem do domu. Nepochybně mi to dal na vědomí právě tím bajonetem.“

„Rozumím.“

„I tak jsi bezpečnější v tomto domě než jinde a zatím nejsi předmětem Diogenova zájmu. Proctor našel a zahradil místo, jímž Diogenes vešel, a jak víš, tenhle dům byl mnoha způsoby opevněn proti vetřelcům. Proctor bude neustále ostražitý a jako protivník dokáže být nepříjemnější, než na první pohled vypadá. Stejně se musíš mít neustále na pozoru. Tenhle dům je hodně starý a rozlehlý. Skrývá v sobě celou řadu tajemství. A ty je znáš lépe než kdo jiný. Nech se vést instinktem. Pokud ti napoví, že něco není v pořádku, rozplyň se v těch odlehlých koutech domu, které znáš jen ty sama. Buď v každém okamžiku připravena. A dokud nebudeme mít pocit bezpečí před touto hrozbou, chci, abys spala v tom tajném prostoru, kde předtím ukrývala přede mnou a Wrenem.“

V tom okamžiku se jí oči rozšířily zděšením. Padla Pendergastovi kolem krku. „Ne!“ vykřikla naléhavě. „Ne, tam už nikdy nechci!“

Pendergast ji hned objal. „Constance –“

„Víte jak moc mi to připomíná tu dobu! Temné prostory, příšerné věci… Už nikdy na to nechci ani pomyslet!“

„Constance, poslouchej mě. Tam budeš v bezpečí. A já nemohu udělat to co je třeba, aniž bych věděl, že jsi v bezpečí.“

Constance neodpověděla a Pendergast ji přitiskl pevněji. „Slíbíš mi to?“

Položila mu hlavu na hrudník.

„Aloysie,“ řekla přerývaně. „Je to jen pár měsíců, kdy jsme seděli nahoře v knihovně. Četl jste mi z novin, vzpomínáte?“

Pendergast přikývl.

„Začínala jsem chápat. Připadala jsem si jako plavec, který vyplouvá na hladinu po dlouhé době pod vodou. Chci to znovu. Nechci jít… zase dolů. Vy tomu rozumíte, viďte, Aloysie?“

Pendergast ji něžně pohladil po vlasech. „Ano, rozumím. A všechno bude, jak si přeješ, Constance. Bude ti lépe, slibuji. Ale nejprve musíme tohle překonat. Pomůžeš mi?“

Přikývla.

Pendergast pomalu spustil ruce. Potom vzal do dlaní její čelo a něžně ho políbil. „Musím jít.“

Otočil se, svižně vykročil a zmizel ve tmě.

21

Bylo tři čtvrtě na osm, když Smithback vyšel z domu, kde bydlel, podíval se na West End Avenue a mávl na taxi na opačné straně bloku. Otlučený žlutý vůz poslušně předjel a Smithback s povzdechem nastoupil.

„Čtyřicátá čtvrtá a Sedmá,“ řekl. Řidič – hubený muž s olivovou kůží, černými vlasy a špatnou pletí – zamumlal pár slov nějakým neznámým jazykem a se skřípotem vyjel od obrubníku.

Smithback seděl vzadu a sledoval ubíhající město za oknem. Správně by měl být ještě v posteli, držet svou novomanželku v náruči a sladce spát. Ale pobídla ho představa, jak Harriman sedí v kanceláři jejich šéfredaktora s nesnesitelně povýšeným výrazem v obličeji. Vstal brzy, aby z toho příběhu vytřískal něco navíc.

Podělíte se o informace a tipy, řekl Davies. Do háje s tím. Smithback věděl, že Harriman se s ním nehodlá podělit ani o nudli, ostatně ani on sám neměl nic podobného v úmyslu. Jen zaběhne do kanceláře, zjistí, jestli se přes noc nepřihodilo něco nepříjemného, a potom vyrazí do terénu. Článek, který odevzdal večer, byl slabý, a tak musí přijít s něčím lepším. Musí, i kdyby to znamenalo koupit byt v domě, kde bydlel Duchamp. To je ale nápad: zavolá do realitky jako perspektivní zákazník…

Řidič prudce odbočil doleva na Sedmdesátou druhou. „Sakra, dávejte pozor,“ vykřikl Smithback. „Vždyť se mi tu vzadu může něco stát.“ Řidič zavřel plexisklovou přepážku, která oddělovala přední a zadní část vozu. V taxíku čpěl česnek, cibule a římský kmín a Smithback otevřel zadní okénko. Jako obvykle to nešlo dál než do jedné třetiny. To mu ještě víc pokazilo náladu.

Možná by udělal dobře, kdyby odešel z bytu o hodinu a půl dřív. Nora byla hodně špatně naložená už několik dní, spala málo a v muzeu pracovala i přes půlnoc. To a ještě ledové setkání Nory s Margo Greenovou v Kostech ho velmi tížilo. Margo byla jeho dávná kamarádka a trápilo ho, že si spolu nerozumějí. Jsou si tolik podobné, přemýšlel. Cílevědomé a pohotové.

Před sebou uviděl West Side Highway a řeku Hudson. Řidič neodbočil na jih na dálnici směrem do Midtownu, ale šlápl na plyn a vyjel po spojovací rampě do uliček na severní straně.

„Co je, sakra?“ zaklel Smithback. „Vždyť jedete špatně!“

Místo odpovědi řidič sešlápl pedál plynu ještě víc a za mohutného troubení klaksonů ostatních vozů přejel do levého pruhu na druhé straně.

Ježíši, ten chlápek rozumí anglicky hůř, než jsem čekal. Smithback tloukl na poškrábané plexisklo. „Jedete špatně. Jasný? Je-de-te – špat-ně. Já chtěl do Čtyřiačtyřicáté ulice. Objeďte to přes Devadesátou pátou!“

Řidič nereagoval. Naopak, ještě přidal, proplétal se uličkami, předjížděl jedno auto za druhým. Výjezd na 95. ulici se mihl za okénkem.

Smithback měl vyschlo v ústech. Prokristapána, tohle je snad únos nebo co? Natáhl se ke dveřím, ale jako u většiny taxíků klička u zámku chyběla a okno bylo zablokované.

Znovu tloukl do plexiskla. „Zastavte!“ ječel, když taxi velikou rychlostí projelo zatáčkou. „Pusťte mě ven!“

Když řidič nereagoval, vyndal Smithback z kapsy mobilní telefon, rozhodnutý zavolat 911.

„Dejte to pryč, pane Smithbacku,“ zaslechl z předního sedadla. „Ujišťuji vás, že jste v dobrých rukou.“

Smithback se už chystal číslo navolit, ale ztuhl. Znal ten hlas: velmi dobře ho znal. Ale určitě nepatřil tomu muži za volantem, který vypadal, jako by pocházel od Středozemního moře.

„Pendergast?“ zeptal se nedůvěřivě.

Muž přikývl. Díval se do zpětného zrcátka, sledoval vozy vzadu.

Strach ustoupil – pomalu, pomaličku přešel v překvapení. Pendergast, napadlo Smithbacka. Panebože. Proč mám při každém setkání s ním tak nepříjemný pocit?

„Takže ty drby nebyly pravda.“

„O mé smrti? S největší pravděpodobností.“

Smithback odhadoval rychlost jízdy na 150 kilometrů za hodinu. Auta se kolem míhala, jejich tvar se nedal ani rozeznat, viděl je jen jako barevné šmouhy.

„Mohl byste mi říct, co se děje? A proč máte ten převlek? Vypadáte jako uprchlík z tureckého vězení – doufám, že vám moje upřímnost nevadí,“ dodal chvatně.

Pendergast se znovu podíval do zpětného zrcátka. „Vezu vás na bezpečné místo.“

Nepochopil hned. „Kam že mě to vezete?“

„Někdo vás sleduje, máte v patách nebezpečného zabijáka. Povaha té hrozby mě nutí uchýlit se k neobvyklým opatřením.“

Smithback otevřel pusu, chtěl protestovat, ale potom toho nechal. Stejnou měrou se v něm mísily znepokojení, nedůvěra a údiv. Výjezd na 125. ulici kolem nich skoro proletěl.

Smithback konečně dokázal promluvit. „Já mám v patách zabijáka? Proč?“

„Čím víc budete vědět, tím většímu nebezpečí se vystavíte.“

„Jak víte, že jsem v nebezpečí? Nikoho jsem nenaštval – aspoň v poslední době ne.“

Nalevo byla vidět rozmazaná North River Control Plant. Smithback se stísněně mrkl napravo, připadalo mu, že na zlomek vteřiny zahlédl Riverside Drive 891 – starý, ponurý dům vyčníval nad Riverside Park.

Auto ujíždělo velmi rychle, pneumatiky snad ani nedosedaly na silnici. Smithback hledal bezpečnostní pás, ale žádný tam nebyl. Vozy, které míjeli, jako by stály. Co za šílený motor musí tahle věc mít? Polkl. „Nikam nejedu, dokud mi neřeknete, co se děje. Já jsem ženatý muž.“

„Nora bude v pořádku. Dostane zprávu o tom, že jste odjel zpracovat jistý materiál pro Timesy a nějakou dobu nebudete moci nijak komunikovat. Osobně na to dohlédnu.“

„Jo, a co Timesy? Mám rozpracovaný hodně významný úkol.“

„Tam zavolá váš lékař, že jste náhle vážně onemocněl.“

„To ne. Za žádnou cenu. V Timesech je situace hodně divoká. Je úplné jedno, jestli je mi zle nebo umírám, jednoduše mi vezmou úkol.“

„Bude řada dalších.“

„Nějako tenhle. Podívejte, pane Pendergaste, odpověď je – hovno!“

Smithback celý ztuhl, když taxík těsně míjel hlouček aut, riskantně přejel přes tři pruhy, v poslední chvíli minul pomalý náklaďák a vyrazil zpátky do rychlého pruhu. Smithback se pevně držel sedadla, hrůzou ani nemluvil.

Pendergast se znovu podíval do zpětného zrcátka. Smithback otočil hlavu a o řtyři nebo pět vozů dál vzadu spatřil černý mercedes, jak se proplétá mezi auty; sledoval je.

Smithbacka se zmocňovala panika. Vepředu na krajnici stál u dodávky vůz Newyorského policejního sboru a policista vyplňoval pokutový blok. Jak kolem proletěli, uviděl Smithback, jak se nevěřícně otočil a potom se rozběhl k vozu.

„Proboha, zpomalte,“ řekl přiškrceně, ale nevěděl, jestli ho Pendergast slyšel. Neodpověděl.

Smithback znovu otočil hlavu dozadu. I když jeli takovou rychlostí, černý mercedes za nimi nezaostával. Naopak, jako by se blížil. Okna měl zabarvená, řidiče nebylo vidět.

Ukazatele vepředu je směrovaly na Mezistátní 95. a most George Washingtona. „Připravte se, pane Smithbacku,“ křikl Pendergast přes řev motoru a sténající vítr.

Smithback se chytil držadla ve dveřích, nohy zapřel do plastových rohožek. Měl takový strach, že skoro nedokázal myslet.

Doprava začala houstnout, jak se blížili k dvouproudému exitu, jedna řada aut mířila k mostu a New Jersey, druhá na východ k Bronxu. Pendergast zpomalil, střídavě sledoval situaci před sebou a ve zpětném zrcátku hlídal mercedes. Potom využil příležitosti a přejel přes všechny čtyři jízdní pruhy na pravou krajnici. Do kvílení brzd a záplavy zlobného houkání klaksonů Pendergast šlápl znovu na plyn a vyrazil po úzké krajnici, od zadních kol odlétaly drobné kamínky.

„Do hajzlu!“ ječel Smithback.

Krajnice před nimi se zužovala, obrubník zprava pomalu zabíhal v úhlu do silnice. Ale Pendergast ani nepřibrzdil, naopak hnal vůz vytrvale dopředu. Pneumatiky na straně spolujezdce vyjely na obrubník a auto pokračovalo velmi nepříjemně nahnuté, házelo sebou dozadu a dopředu, pneumatiky hvízdaly, kamenná stěna sjezdu byla už nebezpečné blízko.

Zezadu slyšeli slabé ječení sirény.

Pendergast najednou zabrzdil, smykem všech čtyř kol se prudce obrátil a tak tak se vecpal do proluky mezi auta, která sjížděla na Trans-Manhattan Expressway. Jednou, podruhé, potřetí prokličkoval z pruhu do pruhu tak rychle, že Smithback sebou házel do stran. Auto se řítilo pod mohutnými domy jako kulka hlavní zbraně.

Přibližně čtyři sta metrů před nimi blikala červená světla z přítmí, jak doprava houstla a vozy se nakupily, což způsobilo nevyhnutelnou zacpu Cross Bronx Expressway. Pravý jízdní pruh byl blokován oranžovými kužely, cedule oznamovaly, že na silnici se pracuje. Nikde ale nebylo vidět jediného dělníka – jako ostatně vždycky. Pendergast do toho pruhu zabočil, kužele popadaly.

Smithback se ohlédl dozadu. Černý mercedes je stále pronásledoval, i když Pendergast dělal, co mohl; byl teď od nich vzdálený na délku přibližně šesti vozů. Ještě dál za ním jela dvě policejní auta s rozsvícenými majáčky a kvílícími sirénami.

Když Pendergast najednou prudce odbočil na výpadovku do Harlem River Drive, se Smithbackem to pořádně smýklo. Místo aby zpomalil, přidal plyn a pokračoval téměř stopadesátikilometrovou rychlostí. S kvílením pneumatik sebou vůz házel do stran, bokem narazil do kamenné opěrné zdi kolem rampy. Slyšeli praskání oceli, do vzduchu vyletovaly jiskry.

„Vy cvoku! Vždyť mě zabi –!“

Smithback nedopověděl, když Pendergast znovu velmi razantně zabrzdil. Auto přeskočilo přes dělicí pruh na protější spirálovitou silnici směrem na malý most přes řeku Harlem. Několikrát sebou pořádně hodilo, než nad ním Pendergast znovu získal kontrolu. Potom šlápl na plyn, přehnali se přes řeku a pokračovali do změti úzkých uliček směrem k Jižnímu Bronxu.

Se srdcem v krku se Smithback znovu ohlédl přes rameno. Připadalo mu neskutečné, že mercedes je stále pronásleduje, teď jel sice o kousek dál, ale blížil se k nim. Okénko u řidiče mercedesu se najednou otevřelo, uviděl obláček dýmu a po něm uslyšel výstřel.

Okénko na straně spolujezdce zmizelo, zbyla po těm tříšť skla a plastu po zásahu kulkou velkého kalibru.

„Do prdele!“ ječel Smithback.

„Skloňte se,“ vybídl ho Pendergast, ale to už byl Smithback na podlaze a rukama si chránil hlavu.

Z takové pozice byla situace ještě horší: neviděl nic, mohl si jen představovat, jak to pronásledování probíhá, prudké změny směru, kvílení pneumatik, řev motoru, troubení klaksonů, útržky nadávek v angličtině a ve španělštině. A nad tím vším stále hlasitější jekot policejních sirén. Pořád dokola padal pod přední sedadlo, když Pendergast brzdil, a zase vyletěl ven, jakmile Pendergast zrychlil.

Po několika nekonečných minutách Pendergast znovu promluvil. „Potřebuji, abyste vstal, pane Smithbacku. Opatrně.“

Smithback ho poslechl, pevně se držel sedadla. Auto uhánělo po široké třídě chudinskou španělskou čtvrtí Bronxu, poskakovalo zleva doprava. Instinktivně se ohlédl přes rameno. V dálce stále viděl mercedes, který je pronásledoval. Kličkoval mezi pomalými dodávkami. Ještě za ním jelo ve šňůře minimálně šest policejních vozů.

„Za okamžik zastavíme,“ oznámil Pendergast. „Je velmi důležité, abyste po mně vystoupil z auta co možná nejrychleji.“

„Po vás –?“ Smithback byl tak vyděšený, že už nedokázal myslet.

„Dělejte jen to, co vám říkám. Držte se za mnou. Těsně za mnou. Rozumíte?“

„Ano,“ zaskřehotal Smithback.

Vepředu silnice končila ve velkém plotu z ostnatého drátu a kovových prutů, přímo před nimi byla těžká vrata. Plotem byl obehnán pozemek o rozloze nejméně dvacet tisíc metrů čtverečních, na němž byla auta nejrůznějších značek, modelů a stáří nalepená neuvěřitelně blízko vedle sebe. Mezi nimi by neprojela ani koloběžka. Na bráně nahoře byl otlučený nápis Sekce motorových vozidel – konfiskované vozy Mott Haven.

Pendergast vyndal z kapsy dálkový ovladač, navolil na něm kód. Vrata se pomalu otevírala. Pendergast nezpomalil a Smithback se pevně chytil držadla na dveřích a zaťal zuby.

Auto velikou rychlostí projelo bránou, na centimetr přesně a s prudkým bržděním zůstalo stát u řady vozů. Pendergast ani nevypnul motor, vyskočil a vzdaloval se, dal Smithbackovi prudkým pohybem znamení, aby udělal totéž. Reportér se vyhrabal ze zadního sedadla a vrhl se za Pendergastem, který už kličkoval mezi zaparkovanými vozy. Zamířili dozadu, pobíhali v moři zaparkovaných aut. Smithback sotva stačil agentovi, který před ním poletoval.

Ke vzdálenější stěně to bylo necelý kilometr. Konečně Pendergast zastavil u poslední řady aut pár metrů od zadní strany dvora obehnané stejným plotem z těžkých ocelových prutů. Vyndal z kapsy klíč, otevřel otlučenou dodávku chevrolet zaparkovanou v poslední řadě a pokynul Smithbackovi, aby nasedl dozadu. Sám skočil za volant, otočil klíčkem a nastartoval.

„Držte se,“ upozornil. Zařadil rychlost a vyrazil dopředu, přímo do plotu.

„Počkejte, tím plotem neprojedete! Budeme – do hajzlu!“ Chránil si obličej před nevyhnutelnou katastrofou.

Slyšel hlasité řinčení, krátký náraz, ale vůz jel pořád dál. Zvedl hlavu a spustil ruce, s tlukoucím srdcem se ohlédl. Uviděl část zbořeného plotu, zbyla v něm obdélníková díra, jak tudy projeli.

„Kovové trubky už byly odříznuté a potom jen v jednom místě navařené nazpátek,“ vysvětlil Pendergast, když už pokračovali pomaleji klikatým bludištěm vedlejších ulic. Sundal si paruku, hedvábným kapesníkem setřel líčidlo z tváří. Černý mercedes a policejní vozy byly pryč. „Pomozte mi s tímhle.“

Smithback přelezl na přední sedadlo a pomohl Pendergastovi stáhnout levné, ušmudlané hnědé polyesterové sako. Pod ním měl frakovou košili s motýlkem.

Podejte mi to sako, buďte tak laskav.“

Smithback sundal z ramínka za předním sedadlem dokonale vyžehlené sako. Pendergast do něj rychle vklouzl.

„Vy jste měl tohle všechno připravené, viďte?“

Pendergast zabočil na Východní 138. ulici. „V tomhle případě předběžná příprava znamená rozdíl mezi životem a smrtí.“

V ten okamžik Smithback pochopil celý plán. „Toho chlapa za námi jste nalákal do místa, kde si neporadí. Nemohl to nijak objet.“

„Existuje jedna cesta, ale znamená to pět kilometrů jízdy přecpanými vedlejšími ulicemi.“ Pendergast zabočil na sever, mířil na Sheridan Expressway.

„Tak co to, hergot, bylo za chlapa? Ten, co se mě podle vás pokouší zabít?“

„Říkal jsem vám, že čím méně víte, tím lépe. I když musím přiznat, že ta honička v plné rychlosti a použití střelné zbraně byly od něj netypicky hrubé. Možná viděl, jak se jeho příležitost rozplývá, a propadl zoufalství.“ Podíval se na Smithbacka s lakonickým výrazem ve tváři. „Tak, pane Smithbacku, už jsem vás přesvědčil?“

Pomalu přikývl. „Ale proč já? Co jsem udělal?“

„Tak právě na tuhle otázku bohužel nedokážu odpovědět.“

Až teprve teď se Smithbackovo srdce zklidnilo. Připadal si vyždímaný a zplihlý jako hadr na nádobí. S Pendergastem už v minulosti zažil napjaté situace. V hloubi duše byl přesvědčen, že tenhle muž by se do něčeho takového nepouštěl, pokud by to nebylo nezbytně nutné. Náhle mu jeho kariéra v Timesech připadala mnohem méně důležitá.

„Podejte mi, prosím, svůj mobilní telefon a peněženku.“

Smithback jeho pokyn splnil. Pendergast obojí uložil do zásuvky v přístrojové desce a podal mu drahou koženou peněženku.

„Co to je?“

„Vaše nová identita.“

Smithback ji otevřel. Nenašel žádné peníze, jen kartu sociálního pojištění a newyorský řidičský průkaz.

„Edward Murdhouse Jones?“ četl nahlas.

„Správně.“

„Ano, ale Jones? Prosím vás, to je otřepané.“

„Právě proto nebudete mít potíže si to zapamatovat… Edwarde.“

Smithback peněženku zasunul do zadní kapsy. Jak dlouho to bude trvat?“

„Doufám, že moc dlouho ne.“

„Co znamená ‚Moc dlouho ne‘? Den, dva?“

Žádná odpověď.

„A kam mě to vlastně vůbec vezete?“

„Do River Oaks.“

„To je ta milionářská cvokárna?“

„Teď je z vás problematický synáček jednoho investičního bankéře z Wall Street, který si potřebuje odpočinout, uvolnit se, absolvovat nenáročnou terapii a na nějakou dobu uniknout z hektického světa.“

„Tak počkat, já do žádné nemocnice pro cvoky nehodlám nastoupit –“

„Uvidíte, že River Oaks je docela luxusní centrum. Budete mít svůj pokoj, vybranou stravu a elegantní prostředí. Okolí je malebné, škoda, že teď je zrovna všechno pod sněhem. Jsou tam lázně, knihovna, herna a veškerý komfort, jaký si dovedete představit. Zařízení je v bývalém sídle Vanderbiltů v okrese Ulster. Ředitel je velmi soucitný muž. Mohu vás ujistit, že bude nanejvýš starostlivý. A co je nejdůležitější – to místo je zcela bezpečné, ochrání vás před vrahem, který vám usiluje o život. Bohužel vám nemohu říct víc. Opravdu.“

Smithback si povzdechl. „Ten ředitel bude o mně vědět všechno, že jo?“

„Má všechny informace, které potřebuje mít. Budou s vámi slušně zacházet. Skutečně máte zajištěné speciální zacházení.“

„Žádné násilím podávané léky? Svěrací kazajky? Šoková terapie?“

Pendergast se pousmál. „Nic takového, věřte mi. Budou o vás pečovat jako o malé dítě. Hodina konzultace denně, to je všechno. Ředitel je o všem informován. Má všechny nezbytné dokumenty. Koupil jsem nějaké oblečení, které vám podle mě bude sedět.“

Smithback chvíli mlčel. „Vybraná jídla, říkáte?“

„Kolik budete chtít.“

Smithback poposedl. „Ale co Nora? Bude si dělat starosti.“

„Už jsem vám to říkal, dozví se, že jste dostal od Timesů zvláštní úkol. Vzhledem k tomu, kolik má teď práce s přípravou výstavy, bude mít sotva kdy na vás vůbec pomyslet.“

„Jestli půjdou po mně, tak je v nebezpečí. Potřebuju tam být, abych ji ochránil.“

„Mohu vás ujistit, že Noře v současné době naprosto žádné nebezpečí nehrozí. Ale bude v ohrožení, pokud jí zůstanete nablízku. Vy jste totiž ten cíl. Právě kvůli ní se musíte ukrýt. Čím dále budete, tím bude ve větším bezpečí.“

Smithback zasténal. „Tohle mi naprosto zničí kariéru.“

„Vaše kariéra utrpí mnohem víc vaší předčasnou smrtí.“

Smithback cítil velkou peněženku v zadní kapse. Edward Murdhouse Jones. „Promiňte, ale mně se to vůbec nelíbí.“

„Líbí, nelíbí, zachraňuju vám život.“

Smithback neodpověděl.

„Je vám to jasné, pane Smithbacku?“

„Ano,“ řekl s příšerným pocitem sklíčenosti.

22

Nora Kellyová se snažila nevnímat hluk z výstavní haly a soustředit se na bednu písku před sebou. Na jednu stranu naskládala předměty, které bude třeba naaranžovat: kostru z plastelíny a spoustu artefaktů z prehistorických hrobů – nesmírně cenné předměty ze zlata, nefritu, různobarevnou keramiku, kost a vyřezávanou rakev. Na druhou stranu veliké bedny položila fotografii skutečného hrobu, záběr pořízený pouhých pár chvil po tom úžasném objevu. Byl to hrob mayské princezny Chac Xel z devátého století. Nora měla za úkol vytvořit ho znovu – do nejmenšího detailu – pro výstavu Posvátných zpodobnění.

Když uvažovala, jak to udělá, slyšela za sebou těžké oddechování velmi rozzlobeného hlídače, rozčileného kvůli tomu, že ho z obvyklé služby – ostrahy ospalé Síně mořských ptáků – přeřadili do samotného centra hektických příprav výstavy Posvátných zpodobnění. Slyšela, jak ten muž přešlapuje a teatrálně vzdychá, jako by ji pobízel.

Ale Nora se pobízet nedala. Tohle byl jeden z nejdůležitějších exponátů celé výstavy. Artefakty, které chtěla rozložit, byly zvláště delikátní a vyžadovaly nejvyšší pozornost a péči. Znovu se pokusila odpoutat od ruchu kolem, hlomozu vrtaček a kvičení pil, pokřikování, rozzlobených příchodů a odchodů kurátorů, designérů a asistentů. A k tomu všemu se ještě v rámci příprav na celou akci poixté posiloval bezpečnostní systém, takže občas museli všeho nechat a odejít z prostoru výstavy, aby bylo možné nainstalovat senzory a otestovat software. Byl to úplný blázinec.

Nora svoji pozornost soustředila na bednu před sebou. Začala rozkládat kosti, umísťovala je do písku na správné místo podle fotografie. Princezna neležela rovně v západním stylu; tělo bylo uložené ve vaku z materiálu, jímž se ovazovaly mumie, stočené do klubíčka, kolena přitažená k obličeji, paže složené na hrudi. Vak byl obalený krásnými tkanými přikrývkami, které časem ztrouchnivěly, takže kostra vypadla a kosti se roztrousily na dno hrobu. Nora pečlivě kopírovala jejich uložení.

Dál přišly na řadu předměty nalezené v hrobě. Na rozdíl od kostí tyhle byly skutečné – a prakticky neocenitelné. Natáhla si bavlněné rukavice a zvedla největší předmět, těžký prsní pancíř tepaný ze slitiny zlata a stříbra, na němž byl zobrazen jaguár s rytými piktografy. Zvedla ho, fascinovala ji záře světla, která se odrážela od zlatých křivek. S velkou opatrností ho položila na hruď kostlivce. Potom přišel na řadu zlatý náhrdelník, který položila kolem krčních obratlů. Půl tuctu zlatých prstenů nasunula na kosti prstů. Tiára z ryzího zlata posázená nefrity a tyrkysy měla své místo na lebce. Opatrně naaranžovala keramické nádoby do půlkruhu, naplnila je obětními předměty: leštěným jadeitem, tyrkysy a lesklými kousky černého obsidiánu. Další byl obřadní obsidiánový nůž, skoro třicet centimetrů dlouhý s mnoha zuby, stále ještě dost ostrý, aby se o něj při neopatrném zacházení mohl někdo ošklivě pořezat.

Na chvilku přerušila práci. Poslední byla jadeitová maska v hodnotě několika milionů vyřezaná z jednoho kusu tmavě zeleného nefritového jadeitu bez jediného kazu. Oční jamky vyplnily rubíny a bílé křemeny, zuby byly z tyrkysů.

„Madam,“ přerušil její snění muž z ochranky, „v patnáct mám přestávku.“

„To vím,“ odpověděla Nora suše.

Už chtěla uchopit masku, když zaslechla hlas Huga Menziese, nebyl sice nijak hlučný, ale i tak nějakým způsobem vyčníval nad ostatním ruchem, „úžasná práce!“ nechal se slyšet. „Skvostná!“

Nora vzhlédla a uviděla muže s rozcuchanými vlasy, jak jde halou, opatrně našlapuje na podlahu posetou elektrickými kabely, pilinami, kusy igelitu s bublinkami a dalšími pozůstatky po prováděných úpravách. Nezbytný plátěný rybářský vak, který používal místo diplomatického kufříku, měl zavěšený na rameni. Potřásal si s lidmi rukama, uznale pokyvoval, povzbuzoval všechny v hale, všechny znal podle jména – od tesařů po kurátory. Každý vždycky po povzbuzujících slovech přikývl a usmál se. Tolik se lišil od Ashtona, komisaře výstavy, pro něhož bylo pod úroveň hovořit s kýmkoli, kdo nemá doktorát.

Po schůzce byla Nora hodně rozzlobená na Menziese za to, že se postavil na stranu Margo Greenové. Ale na muže jako Menzies se nedokázala zlobit do nekonečna. Naprosto věřil tomu, co dělá, a ona sama viděla, jakým způsobem, v drobnostech i ve významných krocích, podporuje oddělení. Ne, nikdo se na Menziese nemůže zlobit dlouho.

Ale s Margo Greenovou to bylo něco úplně jiného.

Menzies přišel blíž. „Ahoj, Franku,“ řekl muži od ochranky a položil mu ruku na rameno. „Je od vás hezké, že jste přišel.“

„Od vás také,“ odpověděl ten muž, narovnal se a hned mu z tváře zmizel zachmuřený výraz.

Menzies se obrátil k Noře. „No, tahle vrcholně klasická jadeitová maska je jeden z mých oblíbených objektů z muzea. Víte, jak to dělali, aby byla tak tenká? Leštili ji stébly trav. Ale to asi pro vás není nic nového.“

„To ne.“

Menzies se zasmál. „Samozřejmě. Co si to vůbec myslím? Vynikající práce, Noro. Tohle bude zlatým hřebem celé výstavy. Můžu se dívat, až budete masku pokládat?“

„Jistěže.“

Zvedla masku rukama v bílých rukavicích, ne úplně bez rozechvění. Opatrně ji položila do písku nad hlavou princezny, tam, kde ji našli, narovnala ji a zkontrolovala, jestli pořádně dosedla.

„Maličko doleva, Noro.“

Lehce s ní pohnula.

„Teď je to ono. To je dobře, že jsem přišel včas, abych to viděl.“ Usmál se, zamrkal a šel dál, lidé pracovali ještě pilněji, pokud to vůbec šlo. Nora musela obdivovat schopnosti jeho lidí.

Všechno dokončila, ale ještě jednou to chtěla celé zkontrolovat. Prošla seznam položek, přiřadila je k fotografii. Tohle pro ni byla poslední možnost. Jakmile bude truhlice překrytá neprůstřelným netříštivým sklem, otevře se, až výstava skončí, takže za čtyři měsíce.

Když naposledy obhlížela své dílo, myšlenky jí z nějakého důvodu zabloudily k Billovi. Utekl do Atlantic City kvůli nějakému článku o kasinu a vrátí se – uvědomila si, že vlastně neví, kdy se vrátí. Mluvil tak neurčitě. A všechno se to seběhlo nesmírně rychle. Takhle vypadá manželství s reportérem? Co je s tou vraždou, o které psal? Copak není v redakci místních zpráv? Podle jejího mínění by se článek o kasinu v New Jersey přece jen dal považovat za tematiku pro místního novináře, ale stejně… Mluvil do telefonu tak divně, zrychleně dýchal, byl hodně napjatý.

Povzdechla, zavrtěla hlavou. Asi to tak je lepší, když pomyslí, jak málo se viděli kvůli těm velkým přípravám v muzeu. Všechno bylo, jako ostatně vždycky, ve skluzu a Ashton řádil. Slyšela vysoký hlas komisaře výstavy, jak si hádavě stěžuje na nějaký odlehlý kout v hale.

Strážce za ní znovu ostentativně vydechl, přetrhl jí tok myšlenek.

„Okamžik,“ odpověděla přes rameno. „Hned jak tohle zakryjeme.“ Podívala se na hodinky. Už půl čtvrté a ona byla na nohou od šesti. Má co dělat nejméně do půlnoci a každá minuta, kterou teď promarní, znamená o minutu kratší spánek.

Nora se obrátila na mistra, byl jen kousek od ní, čekal na tenhle okamžik. „Jsme připraveni tu bednu zakrýt.“

Zanedlouho skupina asistentů výstavy podle mistrových pokynů usazovala velmi těžkou tabuli skla na hrob. Bylo slyšet jejich reptání a nadávky.

„Noro?“

Otočila se. Byla to Margo Greenová. Jako vždycky v nevhodnou chvíli.

„Ahoj, Margo,“ pozdravila ji.

„Tedy, to je nádherný exponát.“

Nora koutkem oka viděla zamračeného strážného, houf dělníků, kteří přikrývali hrob.

„Díky. Jak vidíte, máme tu nefalšovaný ozbrojený dohled.“

„Všimla jsem si.“ Zaváhala. „Nechci vás zbytečně dlouho zdržovat.“

Tak to nedělej, vybídla ji v duchu Nora, snažila se zachovat ve tváři falešný úsměv. Potřebovala připravit a nechat zakrýt ještě další čtyři hroby. Nemohla jinak, sledovala dělníky, jak usazují sklo na místo. Kdyby ho upustili…

Margo přistoupila blíž, mluvila tišeji. „Chtěla jsem se omluvit za tu svou kritiku na posledním setkání.“

Nora se narovnala. Něco takového nečekala.

„Vůbec se to nehodilo. Vaše připomínky byly naprosto v pořádku a zcela profesionální. To já se chovala neprofesionálně. Já jen…“ Margo zaváhala.

„Co jen?“

„Jste tak absolutně… schopná. A výřečná. Mě to zastrašilo.“

Nora nevěděla dost dobře, co na tohle říct. Podívala se pozorně na Margo, celou rudou vypětím. „Vy taky nejste zrovna padavka,“ řekla nakonec.

„Já vím. Obě jsme tvrdohlavé. Ale tvrdohlavost je dobrá – zvlášť u ženy.“

Nora se neubránila úsměvu, tentokrát opravdovému. „Nebudeme tomu říkat tvrdohlavost, ale jednání podle vlastního přesvědčení.“

Margo se také usmála. „To zní líp. I když spousta lidí by to nazvala svárlivostí.“

„Hele, ale svárlivost je taky dobrá.“

Margo se zasmála. „V každém případě jsem vám chtěla jen říct, že mě to mrzí.“

„Cením si takové omluvy. Vážně. Děkuju, Margo.“

„Tak zatím.“

Nora se zarazila. Celá překvapená na chvíli zapomněla na rakev a dívala se na štíhlou Margo, jak odchází chaosem připravované výstavy.

23

Kapitán Laura Haywardová seděla na plastové židli v laboratoři evidence otisků prstů v jedenáctém poschodí na One Police Plaza a snažila se nedívat na hodinky. Archibald Quince, vedoucí útvaru analýzy vláken v bílém laboratorním plášti, obšírně hovořil: chodil sem tam před stolem plným materiálů, rukama střídavě gestikuloval, po chvíli je měl zase sepjaté za zády. Pronášel nesouvislý příběh, stále dokola, vlastně říkal zcela bezobsažná slova. Zjevně neměl vůbec nic.

Vysoký, kostnatý Quince zůstal stát, potom se k ní obrátil. „Dovolte mi to všechno shrnout.“

Díkybohu, pomyslela si Haywardová. Alespoň světélko na konci tunelu.

„Na místě bylo nalezeno jenom pár cizích vláken. Zachytila se na provazech, jimiž byla oběť svázaná; další byla nalezena na gauči, kam oběť někdo položil. Můžeme tedy docela logicky předpokládat, že na místě činu zůstaly po vrahovi. Je to tak?“

„Správně.“

„Vzhledem k tomu, že všechna vlákna byla stejná – délka, složení, typ předení a tak dále –, lze rovněž předpokládat, že jsou to spíše primární než sekundární přenosy vláken. Jinými slovy – jsou to vlákna ze zabijákova oblečení spíše než vlákna, která náhodou ulpěla na zabijákově oblečení.“

Haywardová přikývla, nutila se věnovat mu pozornost. Celý den měla při své práci hodně zvláštní pocit: jako by se vznášela těsně vedle svého těla. Nevěděla, jestli je to únavou nebo šokem z náhlého a zcela nečekaného odchodu Vincenta D’Agosty. Přála si, aby dokázala zuřit, ale vztek vůbec necítila – jen smutek. Přemýšlela, kde teď asi je a co dělá. Záhadou pro ni bylo, jak se to, co považoval za dobré, mohlo takhle najednou úplně pokazit.

„Kapitáne?“

Haywardová si uvědomila, že na vyřčenou otázku neodpověděla. Rychle ohlédla. „Prosím?“

„Jen jsem se ptal, jestli chcete vzorek.“

Haywardová vstala. „Jistě.“

„Je to nadmíru jemné vlákno živočišného původu, jaké jsem nikdy neviděl. Identifikovali jsme ho jako velmi vzácný druh kašmíru s příměsí merinové vlny. Velmi, velmi drahé. Jak sama uvidíte, obě vlákna byla před spředením obarvena na černo. Ale podívejte se sama.“ Quince ustoupil a pokynul ke stereoskopickému mikroskopu vedle laboratorního stolu.

Haywardová se podívala do okulárů. Na světlém podkladu uviděla několik tenkých černých nití, hladkých, lesklých a stejnoměrných.

Velmi, velmi drahé. I když stále ještě čekala na profil pachatele vypracovaný psychiatrem, už v tuto chvíli bylo pár věcí zřejmých. Byl – nebo snad byla – velmi kultivovaný, vysoce inteligentní a měl dost peněz.

„Samotnou barvu lze také jen stěží identifikovat. Je vyrobena z nějakého přírodního rostlinného pigmentu, ne ze syntetických chemikálií, ale doposud se nám nepodařilo zjistit barvicí činidlo. V žádné databázi jsme ho nenašli. Nejbližší, na co jsme narazili, byl vzácný bobulovitý plod, který roste na horských úbočích Tibetu, jejž používají místní domorodci a Šerpové.“

Haywardová odstoupila od mikroskopu. Jak poslouchala, dospěla k poznání. Slabě ji zamrazilo po těle. Měla vynikající instinkty a ten palčivý pocit obvykle znamenal, že dva kousky skládačky do sebe zapadnou. Ale v tu chvíli si nedokázala představit, jaké kousky to mohou být. Nejspíš byla unavenější, než si myslela. Půjde domů, brzy povečeří a potom zkusí usnout.

„Přestože jsou vlákna velmi jemná, jsou hodně pevně splétaná,“ řekl Quince. „Víte, co to znamená?“

„Nesmírně měkký a velmi pohodlný oblek?“

„Ano. Ale to není nejdůležitější. Takové oblečení jen tak nelíná. Proto bylo na místě tak málo vláken.“

„A možná je to důkaz o tom, že došlo k boji.“

„To si myslím také.“ Quince se zamračil. „Za normálních okolností fakt, že vlákno je neobvyklé, bývá pro specialistu hodně důležitý. Pomáhá identifikovat podezřelého. Ale tohle vlákno je natolik neobvyklé, že dokazuje opak. V žádné databázi textilních vláken není jemu podobné. A pak je tu ještě jedna podivná věc: stáří toho vlákna.“

„A to je?“

„Naše testy ukazují, že vlákno bylo spředeno nejméně před dvaceti lety. A přesto nemáme důkaz o tom, že samo oblečení je staré. Vlákna nejsou obnošená, vybledlá ani poškozená, jak by se dalo předpokládat za roky chemického čištění. Jako by tu látku včera vyndali z regálu.“

Konečně Quince zmlkl. Rozhodil rukama do stran, dlaněmi vzhůru, jako by předváděl úpěnlivou prosbu.

„A?“ pobídla ho Haywardová.

„To je právě to. Jak jsem řekl, naše dosavadní pátrání bylo bezvýsledné. Hledali jsme v textilních továrnách, u výrobců oblečení, všude. V zahraničí i doma. S provazem je to stejné. Podle našich dosavadních zjištění to vlákno snad bylo utkané na Měsíci.“

Podle našich dosavadních zjištění? „Promiňte, ale to prostě není ani trochu dobré.“ Únava a netrpělivost najednou dodaly jejímu hlasu na ostrosti. „Doktore Quinci, v tomto případě máme jen hrstku důkazů, a tato vlákna jsou důkazem nejdůležitějším. Sám jste řekl, že vlákno je nesmírně vzácné. Pokud jste bezvýsledně hledali v textilních továrnách a u výrobců oblečení, měli byste se obrátit na jednotlivé krejčí.“

Quince při té výtce couvl. Zamrkal na ni velkýma, vlhkýma psíma očima plnýma bolesti. „Ale kapitáne Haywardová, se všemi krejčími na světě by to bylo jako hledat jehlu –“

„Pokud je to vlákno tak vzácné, jak tvrdíte, můžete se rovnou obrátit jen na nejexkluzivnější a nejdražší krejčí. A jenom ve třech městech: v New Yorku, Londýně a Hongkongu.“

Haywardová si uvědomila, že ztěžka oddechuje a zvedá hlas. Klid, nabádala sebe sama v duchu.

V nepříjemném tichu, které se rozhostilo v laboratoři, zaslechla Haywardová taktní odkašlání. Ohlédla se přes rameno a uviděla kapitána Singletona stát ve dveřích.

„Glene,“ řekla. Nevěděla, jak dlouho tam už je.

„Lauro.“ Singleton kývl hlavou. „Mohli bychom si promluvit?“

„Jistě.“ Haywardová se obrátila znovu na Quince. „Na zítra mi, prosím, připravte podrobnější zprávu.“ Potom šla za Singletonem na chodbu.

„O co jde?“ zeptala se, když zůstali stát v rušné chodbě. „Za chvíli začíná schůzka o stavu ve sboru, kterou svolal Rocker.“

Singleton chvilku čekal, než odpověděl. Měl na sobě tmavý oblek s tenkými bílými proužky, a i když bylo pozdní odpoledne, jeho bílá košile zůstala dokonalá, jako by si ji právě oblékl.

„Volal mi zvláštní agent Carlton z newyorské kanceláře,“ řekl a pokynul jí, aby poodešla o krok stranou. „Postupoval podle žádosti z Quantica.“

„Co je to za žádost?“

„Slyšela jste někdy jméno Michael Decker?“

Po chvilce přemýšlení Haywardová zavrtěla hlavou.

„Byl vrcholovým šéfem FBI, bydlel v přepychové čtvrti v D. C. Včera ho někdo zavraždil. Probodl mu ústa bajonetem. Odporná záležitost a dovedete si jistě představit, že FBI je celá na nohou. Vyhledávají Deckerovy kolegy, snaží se zjistit, jestli neměl někdy z dřívějška nevyřízené účty s nějakými padouchy.“ Singleton pokrčil rameny. „Podle všeho byl jedním z jeho kolegů a také nejbližším přítelem nějaký Pendergast.“

Haywardová se na něj podívala. „Agent Pendergast?“

„Přesně tak. Vy jste s ním pracovala na vraždě Cutfortha, je to tak?“

„Pracovali jsme spolu i předtím.“

Singleton přikývl. „Vzhledem k tomu, že Pendergast je nezvěstný a pokládán za mrtvého, Carlton mě požádal, abych pohovořil s jeho spolupracovníky z Newyorského policejního sboru. Máme zjistit, jestli někdy o Deckerovi mluvil, jestli se nezmínil o nějakých jeho nepřátelích. Napadlo mě, že byste mohla něco vědět.“

Haywardová chvilku přemýšlela. „Ne, přede mnou Pendergast o Deckerovi nikdy nemluvil.“ Zaváhala. „Možná by něco věděl poručík D’Agosta, v posledních sedmi letech s ním pracoval nejméně na třech případech.“

„Skutečně?“

Haywardová přikývla, doufala, že se jí podařilo zachovat profesionálně neutrální výraz.

Singleton zavrtěl hlavou. „Jenomže já nemohu D’Agostu najít. Od oběda se nehlásil a nikdo další, kdo pracuje na jeho případu, ho neviděl. A z nějakého důvodu se nám nedaří s ním spojit ani vysílačkou. Vy náhodou nevíte, kde by mohl být, že ne?“ Singleton celou dobu hovořil přepečlivě neutrálně, oči upíral na lidi, kteří kolem nich procházeli.

V tu chvíli si Haywardová uvědomila, že o ní a D’Agostovi ví. Najednou jí bylo nesmírně trapně. Takže to není zas takové tajemství, jak jsme si mysleli. Zajímalo ji, jak se Singleton mohl tak záhy dovědět, že se D’Agosta odstěhoval.

Olízla si rty. „Bohužel. Nemám ponětí, kde by poručík D’Agosta mohl být.“

Zaváhal. „Pendergast se před vámi nikdy o Deckerovi nezmínil?“

„Nikdy. Byl to ten typ, co zbytečně nemluví, nikdy o nikom nehovořil a o sobě už vůbec ne. Je mi líto, že vám nemohu nijak pomoci.“

„Hned mi připadalo, že je to za vlasy přitažené. Ať se o to postará FBI.“ Teď se na ni konečně podíval. „Můžu vám koupit šálek kávy? Máme ještě chvilku, než začne ta schůzka.“

„Ne, díky, musím si ještě vyřídit pár telefonátů.“

Singleton přikývl, potřásl jí rukou a odvrátil se.

Haywardová zamyšleně sledovala jeho vzdalující se postavu. Potom se pomalu obrátila na opačnou stranu, chtěla jít do své kanceláře. V tu chvíli najednou přestala všechno kolem sebe vnímat: nikoho neslyšela, nikoho neviděla, dokonce necítila ani tu ostrou bolest v srdci.

Všechno do sebe zapadlo.

24

William Smithback Jr. obcházel přepychový pokoj ve druhém poschodí v River Oaks. Musel připustit, že Pendergast měl pravdu: to místo bylo úchvatné. Pokoj měl luxusně zařízený, i když ve starém viktoriánském stylu: tmavé tapety z mačkaného sametu, veliká postel s nebesy, masivní mahagonový nábytek Na všech stěnách visely obrazy ve zlatých rámech: zátiší s ovocem v míse; západ slunce nad oceánem; pastorální krajinka s krávami a stohy sena. Všechno to byly olejomalby, nikoli reprodukce. Nic sice nebylo přimontováno k podlaze ani na stěnách, ale Smithback si všiml, že nikde nejsou ostré nástroje, a dokonce u vchodu musel dost potupně odevzdat kravatu a pásek. Všiml si také, že nikde nejsou telefony.

Zamyšleně přešel k velkému oknu a díval se ven. Sněžilo, velké těžké vločky se lepily na sklo. V pološeru viděl rozlehlý zasněžený trávník ohraničený živými ploty a zahradami – všechno proměněné v hromady sněhu – a sem tam stálo sousoší ověšené rampouchy. Zahradu obklopovala vysoká kamenná zeď, za ní byl les a do nejbližšího města vedla dolů klikatá cesta. Na oknech nebyly mříže, ale malé, silné okenní tabule z olovnatého skla by se daly jen stěží rozbít, to poznal na první pohled.

Jen ze zvědavosti zkusil otevřít okno. I když nikde nebylo vidět zámek, ani se nepohnulo. Zkusil to větší silou. Nic. S pokrčením ramen se odvrátil.

River Oaks byla velká, nesourodá stavba na nejvyšším místě jednoho z nižších vrcholů Catskills: venkovské útočiště komodora Cornelia Vanderbilta bylo přebudováno na psychiatrickou léčebnu pro ultraprivilegované. Sanitáři a sestry nosili diskrétní černé uniformy místo obvyklých bílých a všichni byli připraveni vyhovět všem požadavkům „hostů“. Kromě povinnosti vykonávat lehkou práci a denně docházet na hodinu terapie neměl Smithback žádný další stanovený rozvrh. A jídlo bylo fantastické: při službě v kuchyni se dověděl, že šéfkuchař absolvoval školu Cordon Bleu.

Ale i tak bylo Smithbackovi mizerně. Během těch několika hodin pobytu se pokusil sám sebe přesvědčit, že to má všechno brát s nadhledem, že je to pro jeho dobro, a ať si ten luxus v klidu užívá. Takový životní styl by za určitých okolností dokonce uvítal. Sám sebe nabádal, aby to všechno vzal jako drama, které třeba jednou sepíše do knižní podoby. Připadalo mu neuvěřitelné, že někdo venku ho chce zabít.

Ale povzbuzující slova personálu zněla poněkud otřepaně. Při příjmu byl ještě omámený z honičky s mercedesem, oněměl nad tím, jak náhle se jeho život úplně proměnil. Ale teď bude mít čas na přemýšlení. Spoustu času. A napadaly ho otázky – a ponuré úvahy.

Přínos spatřoval v tom, že si teď nemusí dělat starosti o Noru. Cestou po newyorské dálnici jí telefonoval z Pendergastova mobilu, tvrdil, že ho Timesy vyslaly na tajné pátrání do Atlantic City, aby informoval o nějakém skandálu v kasinu, což vyžaduje na nějakou dobu přerušit styk s okolím. Pendergast ho ujistil, že Nora bude v bezpečí. Nepamatoval si, že by se Pendergast někdy zmýlil. Měl provinilý pocit, že jí lže, ale koneckonců to dělal jen pro její bezpečí a všechno jí to bude moci později vysvětlit.

Trápil ho ale jeden problém – jeho práce. Jistěže zaměstnavatel pochopí, že je nemocný, a Pendergast určitě všechno zařídí tak, aby to znělo nanejvýš přesvědčivě. Jenomže zatím bude mít Harriman volné pole působnosti. Smithback věděl, že až se po „rekonvalescenci“ vrátí, bude moc rád, když mu přidělí příběh Ocáska.

Nejvíc ze všeho mu vadilo, že neměl tušení, jak dlouho bude muset v léčebně zůstat.

Otočil se, rázoval po pokoji, starosti ho doháněly k šílenství.

V tu chvíli někdo jemně zaklepal na dveře.

„Co je?“ houkl Smithback podrážděně.

Starší sestra strčila do pokoje vychrtlou hlavu, havraní vlasy měla stažené do pevného uzlu. „Podává se večeře, pane Jonesi.“

„Hned přijdu dolů, díky.“

Edward Jones, problematický synáček jednoho investičního bankéře z Wall Street, který si potřebuje odpočinout, uvolnit se a na nějakou dobu uniknout z hektického světa. Připadalo mu divné hrát Edwarda Jonese, žít na místě, kde ho všichni pokládají za někoho jiného. Hlavně za člověka, který to nemá v hlavě úplně v pořádku. Jenom Pendergastův známý, ředitel River Oaks – nějaký doktor Tisander – znal pravdu. A Smithback ho zahlédl jen letmo, když s ním Pendergast vyřizoval veškeré papírování; doposud neměli možnost promluvit si o samotě.

Smithback vyšel z pokoje, zavřel za sebou dveře – vypadalo to, že na žádných dveřích hostů nejsou zámky – a pokračoval dál dlouhou chodbou.

Tlustý růžový koberec zcela tlumil jeho kroky. Chodba byla zdobená leštěným mahagonem s vyřezávanými lištami a dalšími olejomalbami na stěnách. Slyšel jediný zvuk – slabé sténání větru venku. Veliké sídlo jako by se utápělo v nadpřirozeném tichu.

Chodba před ním ústila na velkou podestu hlavního schodiště. Za rohem slyšel tiché hlasy. Okamžitě, s instinktem zvědavého reportéra, zpomalil.

„… nevím, jak dlouho ještě vydržím pracovat v tyhle cvokárně,“ říkal nějaký muž mrzutě.

„Ále, jen si nestěžuj,“ odpověděl mu vyšší hlas. „Moc se tu nenadřeš a máš slušný peníze. Jídlo je vynikající. Cvoci jsou milí a klidní. Co ti na tom, prosím tě, vadí?“

Byli to dva sanitáři. Smithback nemohl jinak, zastavil se a poslouchal.

„Mně vadí, že tady trčíme uprostřed pustiny. Na vršku kopce, v zimě, kolem jen kilometry lesů. Leze mi to na mozek.“

„Možná by ses mohl vrátit jako host.“ Druhý sanitář se nahlas smál.

„Mluvím vážně,“ odpověděl ztrápeně ten první. „Znáš slečnu Havishamovou?“

„Bláznivou Nellie? Co je s ní?“

„Jak vždycky tvrdí, že vidí lidi, co tu nejsou.“

„Všichni v tomhle doupěti vidí lidi, co tu nejsou.“

„No, tak já už taky vidím ledacos. Dneska odpoledne jsem se vracel do čtvrtýho patra a úplně náhodou jsem se podíval oknem ven. Někdo tam byl, to můžu klidně odpřisáhnout. Venku na sněhu.“

„No jasně.“ i

„Říkám ti, že jsem to viděl. Temná postava rychle běžela mezi stromy. Ale když jsem se podíval znovu, už tam nebyla.“

„No jo. A kolik jsi toho předtím vypil?“

„Nic. Jak ti říkám, tohle místo je –“

Smithback se stále posouval k rohu, až nakonec ztratil rovnováhu a klopýtl na podestu. Dva muži – sanitáři ve střízlivých černých uniformách – od sebe najednou odskočili a nasadili zcela neutrální výraz tváře.

„Mohu vám pomoci, pane – pane Jonesi?“ zeptal se jeden z nich.

„Ne, díky. Jdu jenom na večeři do jídelny.“ Smithback pokračoval po širokém schodišti s tak velkou důstojností, jakou se mu podařilo zahrát.

Jídelna, rozlehlá místnost v prvním poschodí, Smithbackovi připomněla jeden pánský klub na Park Avenue. Bylo tam nejméně třicet stolů, ale do tak velkého prostoru by se jich pohodlně vešlo ještě deset. Na každém byl prostřený čistý ubrus s lesklými – a neuvěřitelně tupými – stříbrnými příbory. Třpytivé lustry visely ze stropu vymalovaného Wedgwoodovou modří. Místnost sice působila velmi elegantním dojmem, ale stejně mu připadalo barbarské večeřet v pět. Hosté už seděli u stolů, jedli, tiše si povídali nebo deprimovaně hleděli do prázdna. Další se pomalu šourali na svá místa.

Panebože, zaklel Smithback v duchu. Večeře živých mrtvol. Rozhlédl se.

„Pan Jones?“ Sanitář k němu přistoupil, podlézavý jako každý vrchní číšník, se stejným nadřazeným úšklebkem pod maskou servility. „Kam byste si chtěl sednout?“

„Třeba tamhle,“ ukázal na stůl, u něhož seděl jen jeden mladý muž a mazal si rohlík máslem. Byl dokonale oblečený – drahý oblek, sněhobílá košile, vyleštěné boty – a ze všech tam vypadal nejnormálněji. Kývl hlavou na pozdrav, když se novinář posadil.

„Roger Throckmorton,“ představil se a vstal. „Těší mě, že vás poznávám.“

„Edward Jones,“ odpověděl Smithback, vděčný za srdečné přijetí. Vzal si od číšníka menu a začetl se do bohaté nabídky. Nakonec se rozhodl dát si ne jeden, ale dva hlavní chody – platýze à la Mornay a jehněčí plecko s kolínkem – a ještě zeleninový salát a vejce v aspiku. Vybraná jídla označil na kartičku připravenou na stole, podal ji spolu s jídelním lístkem číšníkovi a znovu se obrátil na pana Throckmortona. Byl přibližně stejně starý jako Smithback, výrazně hezký, blonďaté vlasy měl pečlivě rozdělené pěšinkou a lehce voněl drahou vodou po holení. Svým stylem mu připomínal Bryce Harrimana.

Bryce Harriman…

S velikým úsilím tuhle představu zapudil. Zachytil pohled muže naproti u stolu. „Tak copak vás sem přivedlo?“ zeptal se a v okamžení pochopil, jak nevhodnou otázku položil.

Ale ten muž mu to zjevně nezazlíval. „Pravděpodobně totéž co vás. Jsem blázen.“ A potom se rozesmál, aby dal najevo, že to byla legrace. „Vážně, mám menší malér a můj otec mě sem poslal na krátký, ehm, odpočinek. Nic vážného.“

„Jak dlouho jste tady?“

„Pár měsíců. A copak sem přivedlo vás?“

„Totéž. Odpočinek.“ Smithback se rozhlédl, chtěl nějak odvést hovor jiným směrem. O čem se vlastně pomatenci baví? Uvědomil si, že ti největší cvoci jsou na speciálním uzavřeném oddělení v jiném křídle. Hosté v hlavní sekci sídla mají prostě jen „nesnáze“.

Throckmorton položil rohlík na talíř, škrobeně si otřel ústa ubrouskem. „Vy jste přijel dneska, viďte?“

„Ano.“

Číšník jim přinesl pití – čaj Throckmortonovi, rajčatovou šťávu Smithbackovi, maličko ho rozladilo, že si nemůže dát svoji obvyklou sladovou skotskou. Znovu se rozhlédl po jídelně. Všichni se při jídle pohybovali líně a hovořili tak jemně, až to působilo jako recepce ve zpomaleném rytmu. Ježíši, tohle moc dlouho nevydržím. Zkoušel si připomenout Pendergastova slova – že je cílem vraha a pobyt tady znamená bezpečí pro něj i pro Noru – a přece, už po jediném dni to těžko snášel. Proč by ho pronásledoval nebezpečný zabiják? Nedávalo to smysl. Věděl jen, že ten mercedes pronásledoval Pendergasta a jemu byla také určena ta kulka. Kromě toho Smithback ví, jak se má chovat. V nebezpečných situacích se už ocitl – a někdy měl skutečně namále…

Znovu se přinutil vnímat svého spolustolovníka.

„Tak co si… myslíte o tomhle místě?“ zeptal se poněkud chabě.

„Ale, docela dobrá chalupa.“ V očích toho muže uviděl pobavení, a tak ho napadlo, že možná našel spojence.

„Nejste z toho všeho už unavený? Že se nedostanete ven?“

„Na podzim to bylo samozřejmě mnohem lepší. Krajina je tu velkolepá. Sníh nás trochu omezuje, to připouštím, ale kam se tady vlastně dá ‚jít ven‘?“

Smithback o tom chvilku uvažoval.

„A co děláte, Edwarde?“ zajímalo Throckmortona. „Čím se živíte?“

Smithback si v duchu opakoval Pendergastova slova. „Můj otec je investiční bankéř. Wall Street. Pracuju pro jeho firmu.“

„Moje rodina je taky na Wall Street.“

Smithbackovi svitlo. „Vy jste ten Throckmorton?“

Muž naproti se usmál. „Ano. Rozhodně jsem jedním z nich. Naše rodina je dost velká.“

Číšník jim přinesl večeři – říčního pstruha pro Throckmortona a platýze a jehněčí na dvou talířích pro Smithbacka. Throckmorton se podíval na spoustu jídla před Smithbackem. „Strašně nerad vidím, když někdo nemá chuť k jídlu,“ konstatoval.

Smithback se zasmál. Tenhle chlápek vůbec není blázen. „Nikdy neodmítám jídlo zdarma.“

Zvedl nůž a vidličku a zakrojil do platýze. Cítil se o trochu lépe. Jídlo bylo vynikající a ten Roger Throckmorton na něj působil docela přívětivě. River Oaks možná bude snesitelné další den dva, když bude mít s kým hovořit. Samozřejmě bude muset dát pozor, aby se neprozradil.

„Co tady lidi dělají celé dny?“ ptal se s plnou pusou.

„Prosím?“

Smithback polkl. „Jak tady trávíte čas?“

Throckmorton se zasmál. „Vedu si deník a píšu básničky. Snažím se neztratit kontakt s trhem, jen informativně. Když je hezky, rád chodím na vycházky v areálu sídla.“

Smithback přikývl, napíchl další kousek ryby. „A po večerech?“

„No, v salonu v přízemí jsou biliárové stoly a v knihovně se hraje bridge a whist. A jsou tu i šachy – je skvělé, když najdu partnera. Ale já většinou jenom čtu. Poslední dobou hlavně poezii. Třeba včera večer jsem začal číst Canterburské povídky.“

Smithback uznale kývl. „Mně se nejvíc líbí Mlynářova povídka.“

„Mně zase Prolog. Je v něm tolik naděje na obrodu, znovuzrození.“ Throckmorton se narovnal a citoval úvodní řádky. „Když duben vniká v šumných přeprškách až do kořání pod březnový prach.“

Smithback v duchu vzpomínal, podařilo se mu vydolovat v paměti pár řádek. „Nebo co třeba tohle: ‚I já tou dobou přijel do Southwarku a »U kabátce« dlel jsem na herberku – ‚“

„Rybaření s vyprahlou planinou za sebou.“

Smithback se soustředil na jehněčí a chvilku trvalo, než zaregistroval tu změnu. „Moment. Tohle není Chaucer, to je –“

„Zhasni, zhasni, kraťoučká svíčko!“ Throckmorton seděl velmi strnule, skoro jako by byl ve střehu.

Smithback se zarazil, když na vidličce nesl další sousto k ústům, úsměv mu zamrzl na rtech. „Prosím?“

„Slyšel jste teď něco?“ Throckmorton se zarazil, jako by poslouchal, hlavu natočil stranou.

„Ale… ne.“

Throckmorton znovu natočil hlavu. „Ano, hned se o to postarám.“

„O co se postaráte?“

Throckmorton se na něj rozzlobeně podíval. „To jsem neříkal vám.“

„Pardon.“

Throckmorton vstal, upjatě si otřel rty, pečlivě složil ubrousek. „Doufám, že mi prominete, Edwarde, ale mám teď pracovní schůzku.“

„Jistě,“ odpověděl Smithback, stále se strnulým úsměvem.

„Ano.“ Throckmorton se naklonil a spiklenecky zašeptal: „A klidně vám řeknu, že je to obrovská zodpovědnost. Ale když On zavolá, kdo jsme my, abychom mohli odmítnout?“

„On?“

„Náš Pán, Bůh.“ Throckmorton se narovnal a potřásl Smithbackovi rukou. „Bylo mi potěšením. Doufám, že se zase brzy uvidíme.“

A bezstarostným krokem vyšel z místnosti.

25

D’Agosta pomalu procházel rozlehlým prostorem oddělení vražd a cítil se nesvůj. I když byl poručíkem Newyorského policejního sboru a mohl se víceméně bez omezení pohybovat v prostorách na One Police Plaza, měl pocit, jako by byl špion na nepřátelském území.

Musím vědět víc, řekl Pendergast. I ten nejmenší, zdánlivě nejbezvýznamnější detail může být nesmírně důležitý. Bylo naprosto jasné, co má na mysli: potřeboval složku Charlese Duchampa. A zjevně očekával, že mu ji D’Agosta přinese.

Jenomže to nebylo tak jednoduché, jak původně předpokládal. V práci byl po dvou dnech a shromáždění informací o případu Ocásek mu trvalo déle, než předpokládal. Zdálo se, že ten chlap je s každým dalším zločinem otrlejší: za dva dny, kdy byl D’Agosta mimo, vykradl tři bankomaty. A teď se kvůli vyšetřování Duchampovy vraždy nedostávalo mužů na hlídání objektu. Koordinace dvoučlenných týmů a pohovor s manažery poboček postižených bank si vyžádaly spoustu času. Faktem bylo, že mu přidělili víc práce, než by měl dostat, a už teď byl pozadu s výslechem potenciálních očitých svědků. Ale pokaždé si vzpomněl na naléhavost v Pendergastově hlase. V té naléhavosti bylo sdělení: Musíme pracovat rychle, Vincente. Než znovu někoho zabije.

A přece, i když ztrácel drahocenné pracovní hodiny neustálým nahlížením do záznamů o Duchampově vraždě v počítači, ve volně přístupné databázi nebylo nic, co by nevěděl – nebo co si Pendergast nezjistil přes svůj laptop. Nezbývalo než dostat se přímo ke složce celého případu.

V levé ruce nesl štůsek papírů: včerejší rozhovory s možnými očitými svědky případu Ocásek; sloužily jen jako kamufláž, aby měl něco v ruce. Za chůze se podíval na hodinky. Za deset minut šest. Veliká místnost stále kypěla aktivitou – policisté spolu rozmlouvali v malých skupinkách, telefonovali, většinou však psali do počítačů. Vybraná oddělení fungovala v režimu 24 hodin sedm dní v týdnu a v každém policejním okrsku vždy v libovolnou denní i noční hodinu někdo seděl za stolem a pracoval. Zdálo se, že většina policistů tráví svůj život nad papírováním, a oddělení vražd v tomto směru vedlo.

Ale D’Agostovi tahle práce vůbec nevadila. Vlastně ji vítal. Když nic jiného, pomáhala mu nenápadně splynout. A co je důležité – Laura Haywardová není ve svojí kanceláři. Každý čtvrtek se koná informační schůzka s komisařem Rockerem. Protože se právě vyšetřuje případ Duchamp, určitě tam je i Laura.

Trochu provinile se podíval na druhý konec místnosti. Tam měla kancelář, dveře otevřené dokořán, stůl plný papírů. Při pohledu na něj mu bedry projel elektrický proud. Není to tak dlouho, kdy Lauřin stůl použili docela jinak než na papírování. Povzdechl si. Její kancelář tehdy byla o poschodí výš. A od té doby se přihodila spousta věcí – většinou špatných.

Odtrhl oči a rozhlédl se kolem. Po pravé ruce měl několik prázdných stolů, každý označený jmenovkou a vybavený počítačem. Vepředu u levé stěny stál nejméně tucet vysokých registračních skříní od podlahy až ke stropu. Do nich se ukládaly složky všech aktuálních případů vražd.

A Duchamp byl právě aktuální případ. Veškeré uzavřené případy měly své místo v archivu, což by znamenalo zapsat se při příchodu a odepsat při odchodu a další spoustu problémů spjatých s bezpečnostními opatřeními. Vzhledem k tomu, že tohle byl aktuální případ, musel všechno pročíst na místě, před všemi z oddělení vražd.

Znovu se rozhlédl, neustále měl pocit, že je všem na očích. Musíš se chovat co možná nejnenápadněji, jinak skutečně budeš jako na výstavě, řekl si v duchu. Co možná nejpomaleji a s naprostou nedbalostí přistoupil ke skříním. V jiných odděleních ukládali případy podle čísel, která jim byla přidělena, ale oddělení vražd je řadilo podle příjmení oběti. Ještě zpomalil, nenápadně pročítal štítky: DA-DE, DE-DO, DO-EB.

A jde se na to. D’Agosta zůstal stát u náležité registrační skříně, vysunul zásuvku. V ní byly desítky zelených desek. Panebože, kolik aktuálních vražd se teď vyšetřuje?

Bylo třeba jednat rychle. Stál zády k řadám stolů a listoval deskami zleva doprava, ukazováčkem vytahoval štítky se jmény. Donatelli, Donato, Donazzi… je snad na oddělení vražd Týden mafie? Dowson. Dubliawitz.

Duggins.

Hergot!

D’Agosta se zarazil, prst zasunutý u desek Randall Duggins. Jedno si nechtěl ani připustit – že by případ Duchamp v registrační skříni scházel.

Mohla by ho mít Laura? Mohla ho nechat u sebe na stole, když šla na informační schůzku s Rockerem? Nebo má spis třeba některý z jejích detektivů?

Ať je to jak chce, rozhodně je nahraný. Bude muset přijít jindy – na jinou směnu, aby nevzbudil podezření. Ale kdy jindy může přijít a mít jistotu, že tu Laura nebude? Je workoholička; může ji tu potkat vlastně kdykoli. Zvlášť teď, když nemá důvod být doma.

D’Agosta cítil, jak mu poklesla ramena. Povzdechl si a už už se chystal skříň zavřít.

Ale vtom si všiml desek za Randallem Dugginsem. Na nich byla jmenovka Charles Duchamp.

Tak je to dobré. Někdo jen desky ve spěchu špatně založil.

D’Agosta je vyndal a listoval jimi. Spis byl těžší, než čekal. Laura si stěžovala na nedostatek důkazů. Ale v deskách musel být tucet tlustých dokumentů: analýza a porovnání otisků prstů, zprávy o vyšetřování, zápisy hlášení, shrnutí rozhovorů, zprávy o získání důkazů, zprávy z toxikologie a laboratoře. To se musí nechat, Haywardová dokáže výborně zapracovat i na takhle podělaným případě.

Původně měl představu, že si zběžně prolistuje materiál, vrátí desky na místo, půjde za Pendergastem a bude ho informovat ústně. Ale na to měl v ruce příliš mnoho materiálu. Nezbývalo než všechno okopírovat, a to hodně rychle.

Znovu co možná nejležérněji skříň zavřel a současně se rozhlédl napravo a nalevo. Velká kopírka stála uprostřed místnosti, ale obklopovaly ji stoly, a zatímco se rozhlížel, přišel jeden policista a něco kopíroval. Odnést desky a okopírovat je někde jinde nepadalo v úvahu, bylo to příliš riskantní. Ale velké oddělení, jako třeba oddělení vražd, mívá několik kopírek. Určitě je někde blízko. Ale kde, proboha?

Tamhle. U protější stěny, kousek od kanceláře Haywardové, stál ten stroj mezi informační tabulí a chladničkou.

D’Agosta rychle přistoupil. Stroj fungoval a nebylo dokonce ani třeba navolit přístupový kód: štěstí mu přálo. Nicméně musel spěchat, šestá hodina se blížila a schůzka u Rockera už nebude trvat dlouho.

Položil desky na kraj kopírky, nahoru naaranžoval papíry o Ocáskovi. Rozhodl se začít od toho nejdůležitějšího – zprávy policisty přiděleného na případ –, to kdyby ho náhodou někdo vyrušil. Vyndal zprávu z desek a začal kopírovat.

Minuty pomalu ubíhaly. Možná proto, že měl hodně papírů, možná tím, že tenhle stroj byl daleko od stolů kolegů z oddělení vražd, nikdo jiný k té kopírce nepřišel. Podařilo se mu získat výsledky laboratorních testů, zprávy z toxikologie, analýzy otisků prstů a výslechů, pracoval co možná nejrychleji, každý hotový papír zasunul pod složku o případu Ocásek.

Znovu se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na sedm pryč, skoro za deset minut půl. Musel sebou setsakra hodit: Laura by mohla přijít v podstatě každou vteřinou…

V tu chvíli se na protější straně objevil poručík z oddělení vražd, kterého si D’Agosta pamatoval jako jednoho z nejspolehlivějších spolupracovníků Haywardové. Tohle byl pro něj přímo pokyn k odchodu. Dokopíroval zbytek zprávy o výslechu, srovnal papíry do desek, kopie oddělil a původní desky vrátil do registrační skříně. Nestačil zkopírovat všechno, ale nejdůležitější dokumenty získal. Tohle by společně s důkazy, které Pendergast získal z New Orleansu, mohlo hodně pomoci. Zavřel skříň a mířil k východu, znovu se snažil působit ledabyle.

Připadalo mu, že jde nekonečně dlouho, čekal, že každou chvíli se ve dveřích vepředu objeví Laura. Ale konečně se dostal do relativního bezpečí hlavní chodby. Teď už stačilo jenom nastoupit do výtahu, který byl přímo před ním.

Na chodbě přecházelo docela málo lidí a nikdo další na výtah nečekal. Přistoupil ke dveřím a stiskl tlačítko směrem dolů. Za okamžik sjíždějící výtah zazvonil a on se chystal nastoupit.

V kabině jel jen jeden člověk: Glen Singleton.

D’Agosta na chvilku ztuhl, byl hodně překvapený. Napadlo ho, že je to určitě jen noční můra. Takovéhle věci se přece v reálném životě nestávají.

Singleton na něj upíral oči, zůstal chladný a vyrovnaný. „Zdržujete výtah, Vincente,“ upozornil ho.

D’Agosta rychle nastoupil. Singleton stiskl tlačítko a dveře se s jemným šumem zavřely.

Singleton počkal, až se výtah rozjede, teprve potom začal mluvit. „Právě jdu z informační schůzky s Rockerem,“ řekl.

D’Agosta si v duchu nadával. Měl vědět, že i Singleton může na tu schůzku jít; přestal logicky myslet.

Singleton se na něj znovu podíval. Už nic nedodal, ani nebylo zapotřebí. A copak tady pohledáváš ty? dalo se zcela jasně vyčíst z jeho pohledu.

D’Agosta myslel rychle. Poslední dva dny dělal, co mohl, aby se Singletonovi a přesně téhle otázce vyhnul. Ať řekne cokoli, musí to znít věrohodně.

„Slyšel jsem, že nějaký detektiv z oddělení vražd byl možná bezděčným svědkem při tom posledním případu Ocásek Chtěl jsem se na to jenom podívat.“ A na důkaz pozvedl složky s nápisem Ocásek.

Singleton pomalu přikývl. Znělo to věrohodně, a přece informace byla natolik beztvará, že D Agosta tak získal aspoň nějaký prostor.

„Jak že se ten detektiv jmenoval?“ zeptal se Singleton mírným hlasem.

D’Agosta dával velký pozor, aby svým výrazem tváře neprozradil překvapení ani pochybnost. Myslel na řady prázdných stolů, které před chvílí míjel, ve snaze vzpomenout si na některou jmenovku. „Detektiv Conte,“ řekl. „Michael Conte.“

Singleton znovu přikývl.

„Nebyl tady,“ pokračoval D’Agosta. „Příště jenom zavolám.“

Chvíli bylo ticho, výtah pořád jel směrem dolů.

„Vy jste nejspíš neslyšel o agentovi FBI Deckerovi, že ne?“ zeptal se Singleton.

D’Agosta se musel znovu hodně ovládat, aby na sobě nedal znát překvapení. „O Deckerovi? Myslím, že ne. Proč?“

„Toho člověka někdo zabil v jeho bytě v D. C. Podle všeho se dost přátelil se zvláštním agentem Pendergastem. Vím, že jste s ním pracoval, než zmizel. Zmínil se Pendergast někdy o Deckerovi – třeba o nějakých nepřátelích?“

D’Agosta předstíral, že přemýšlí. „Ne, myslím, že se o něm nikdy nezmínil.“

Další odmlka.

„Rád vás vidím v práci,“ pokračoval Singleton. „Dostal jsem totiž několik zpráv o událostech, které zůstaly v posledních dvou dnech bez povšimnutí. Úkoly nedodělané nebo ani nezapočaté. Práci je třeba prověřovat.“

„Pane,“ odpověděl D’Agosta. Tohle všechno sice byla pravda, ale snažil se do svého hlasu dostat trochu oprávněného pobouření. „Snažím se všechno stíhat, ale je toho skutečně hodně.“

„I tohle jsem slyšel, jenomže místo abyste se věnoval případu Ocásek, vyptával jste se dost zevrubně na Duchampovu vraždu.“

„Duchampovu?“ opakoval D’Agosta. „To je neobvyklý případ, kapitáne. Jsem jenom zvědavý jako každý.“

Singleton znovu přikývl, pomaleji. Měl úžasnou schopnost přes výraz tváře telegrafovat své myšlenky, a teď právě jeho výraz sděloval: Myslíte mnohem zvědavější než každý. A zase to zkusil jinak. „Máte něco s vysílačkou, poručíku?“

Sakra. D’Agosta ji dnes odpoledne záměrně vypnul v naději, že se tak vyhne křížovému výslechu. Měl počítat s tím, že to jenom vzbudí podezření.

„Ano, zdálo se mi, že dnes zrovna nefunguje spolehlivě,“ řekl a poklepal si na kapsu saka.

„Měl byste si ji kontrolovat, nebo si vyzvedněte jinou.“

„Hned to udělám.“

„Děje se něco, poručíku?“

Tu otázku položil v těsném závěsu za předchozí, až to D’Agostu vyvedlo z míry. „Pane?“

„Myslím s vaší matkou. Všechno v pořádku?“

„Aha. Jistě, ano. Prognóza je lepší, než jsem doufal. Děkuji za zájem.“

„A návrat do práce zvládáte?“

„Naprosto, kapitáne.“

Výtah zpomalil, ale Singleton stále D’Agostu upřeně pozoroval. „To je dobře. To rád slyším. Protože, Vincente, víte, jsem raději, když tu někdo není vůbec, než aby tu byl jen napůl. Chápete, jak to myslím?“

D’Agosta přikývl. „Ano.“

Dveře výtahu se otevřely a Singleton mu s lehkým úsměvem pokynul. „Po vás, poručíku.“

26

Margo zaváhala u dveří Menziesovy kanceláře, zhluboka se nadechla a zaklepala. Dveře jí otevřel sám Menzies; už před lety se zřekl výsady mít sekretářku, stěžoval si, že ho to dohánělo k šílenství. Usmál se, pokývl hlavou, ustoupil na stranu a gestem ji vyzval, aby vešla.

Tu kancelář znala velmi dobře. Když dostala svůj první úkol v muzeu jako čerstvá absolventka univerzity, patřila ta kancelář Menziesovu předchůdci, jejímu vedoucímu diplomové práce Dr. Frockovi. Tehdy byla vybavená viktoriánským nábytkem, fosiliemi a kuriozitami. Po příchodu Menziese se kancelář zdála prostornější a příjemnější, zaprášené destičky se zkamenělinami nahradily vkusné tisky, starý těžký nábytek vystřídala pohodlná kožená křesla. V rohu uviděla plochý iMac. Poslední paprsky zapadajícího slunce pronikaly jedním západním oknem a za Menziesovým mahagonovým stolem se na stěně objevil rudý rovnoběžník.

Menzies dovedl Margo ke křeslu, sám se posadil za stůl. Sepjal ruce a naklonil se dopředu. „Děkuji, že jste přišla tak rychle, Margo.“

„To je v pořádku.“

„Jak vidím, pracujete hodně dlouho.“

„Dnes večer musím dát Museologii do tisku.“

„Samozřejmě.“ Rozpojil ruce a narovnal se do slunečního světla, jeho neukázněné bílé vlasy se náhle proměnily ve zlatou svatozář. „Možná tušíte, že jsem vás k sobě pozval, protože už mám vyjádření od správní rady k indiánským maskám Tanu.“

Margo se uvelebila v křesle, snažila se působit sebejistě a vstřícně.

Dlouze povzdechl. „Nebudu chodit kolem horké kaše. Prohráli jsme. Rada dospěla hlasováním k názoru, že si máme masky ponechat.“

Margo cítila, jak celá tuhne. „Nedokážu vyjádřit, jak je mi to líto.“

„Mně to je také líto. Bůh ví, že jsem skutečně udělal maximum. Collopy měl pro váš postoj pochopení, ale rada byla jiného mínění. Většinu členů tvoří právníci a bankéři, kteří vědí o antropologii totéž co já o soudních nařízeních nebo termínovaných obchodech s měnami. Bohužel, svět je takový, že oni nám mohou říkat, co máme dělat, opačně to ale nejde. Upřímně řečeno, mě ten výsledek nepřekvapuje ani v nejmenším.“

Margo viděla, že obvykle klidný kurátor je rozčilený. Doufala, že správní rada, bez ohledu na to, že to všechno svědčilo proti, udělá správnou věc. Jí to připadalo naprosto jasné. Ale zase na druhou stranu – ani ostatní členové jejího oddělení to tak jasně neviděli. Tak jak by mohla očekávat, že to pochopí tlupa právníků z Wall Street?

Menzies se opřel o stůl, upřeně ji pozoroval. „Takže vaše horká půda pod nohama je ještě o něco teplejší.“

„Toho jsem si vědoma.“

„Budou na vás vyvíjet veliký tlak, abyste ten komentář nezveřejnila. Řeknou vám, že rozhodnutí padlo, je to vyřízené – tak proč to rozviřovat?“

„Stejně to zveřejním.“

„Napadlo mě, že přesně tohle řeknete. Margo, chci, abyste věděla, že jsem stoprocentně na vaší straně. Ale musíte stát nohama na zemi a počítat s důsledky.“

„Jsem připravená. Museologie je nezávislý hlas o dění v muzeu už více než století a já nehodlám ustupovat – rozhodně ne ve svém prvním čísle.“

Menzies se usmál. „Obdivuji váš elán. Ale je tu ještě jedna komplikace, kterou s vámi musím probrat.“

„A jaká?“

„Tanové plánují protestní pochod i s karavany přes celou zemi tak, aby k muzeu dorazili večer před zahájením výstavy. Není to jen proto, aby upoutali pozornost na své požadavky, ale údajně aby ‚Přivolali zpátky ztracené duše masek‘ nebo něco v tom smyslu. Celou noc budou sloužit náboženský obřad a tančit na Museum Drive, přímo před naší budovou. Správní rada dnes od nich obdržela předběžné upozornění.“

Margo se zamračila. „Tisk to přijme s nadšením.“

„To ano.“

„Vedení se dostane do nesnází.“

„Nepochybně.“

„Zahájení bude totální chaos.“

„Bez debaty.“

„Tedy, to je malér.“

„Máte pravdu.“

Následovala dlouhá pauza. Nakonec promluvil Menzies. „Vy udělejte, co musíte. Akademická svoboda je v našich špatných časech velmi zásadní. Mohu si troufnout vám něco poradit?“

„Prosím.“

„Nehovořte s tiskem – vůbec. Když za vámi přijdou, slušně je odkažte na komentář, který jste napsala, a sdělte jim, že k tomu nemáte co dodat. Muzeum vás kvůli článku nemůže vyhodit, ale oni budou pátrat po jiném důvodu. Neukazujte se, počkejte, jak se to vyvine.“

Margo vstala. „Doktore Menziesi, chci vám poděkovat víc, než dokážu vyjádřit.“

Muž si uhladil nepoddajnou hřívu vlasů a také vstal. Podal Margo ruku. „Jste odvážná žena,“ řekl s obdivným úsměvem.

27

Někdo lehce zaklepal na skleněnou výplň dveří kanceláře. Laura Haywardová soustředěně sledovala monitor počítače a klepání ji překvapilo, prudce se narovnala. Na okamžik ji napadlo, že to třeba bude D’Agosta, přijde s kufrem v ruce a nabídne jí, že ji sveze domů. Ale byla to jen uklízečka, Guatemalka, vyzbrojená mopem a vědrem, usmívala se a pokyvovala hlavou.

„Dobré, když uklidím?“ zeptala se.

„Jistě.“ Haywardová vstala, aby jí uvolnila cestu k odpadkovému koši. Podívala se na hodiny: skoro půl třetí ráno. Takže tohle znamená jít včas do postele. Ale najednou zjistila, že má ještě spoustu práce – cokoli, jen aby se nemusela vracet do prázdného bytu.

Čekala, až uklízečka odejde, potom znovu usedla k terminálu a prohlížela federální databázi. Ale vlastně to bylo zbytečné: měla už všechno, co potřebovala.

Po chvíli se otočila ke stolu. Už několik dní neměla čas ho uklidit, byl zavalený sjetinami z počítače, obálkami z konopného papíru, počítačovými fotografiemi, CD-ROMy, faxy a kartotéčními lístky – výsledky jejího prověřování nedávných nevyřešených vražd měly určité shodné momenty. Papíry ležely ledabyle složené na vratké hromádce. Na opačném rohu stolu byla vzorně složená a mnohem menší hromádka trojích desek. Každé měly svoji jmenovku: Duchamp. Decker. Hamilton. Všichni známí Pendergasta. A teď jsou všichni mrtví.

Duchamp a Decker: jeden Pendergastův přítel, druhý kolega. Skutečně byli zavražděni v rozmezí několika dní jenom shodou okolností?

Pendergast zmizel v Itálii – za podivných, téměř neuvěřitelných okolností, jak jí říkal D’Agosta. Neexistují žádní svědci jeho smrti, k dispozici není tělo ani důkazy. Po sedmi týdnech jsou tři jeho známí brutálně zavražděni, jeden po druhém. Podívala se na sloupec papírů. Podle toho, co věděla, je možné, že přibudou další oběti, jejichž vztah k Pendergastovi teď ještě nezná. Tři vraždy, to už je dost znepokojivé.

Co se to, proboha, děje?

Chvilku seděla, neklidně poklepávala na hromádku desek. Potom vyndala ty s označením Hamilton, otevřela je, sáhla po telefonu a vytočila meziměsto.

Telefon zazvonil sedmkrát, osmkrát, devětkrát. Nakonec to někdo zvedl. Ve sluchátku bylo tak dlouho ticho, až si myslela, že se spojení přerušilo. Potom slyšela těžké dýchání a splývavě vyřčená slova ospalého člověka.

„Co je to za prevíta?“

„Poručík Casson? Tady kapitán Haywardová z Newyorského policejního sboru.“

„Je mi úplně jedno, kdo jste. Víte, kolik je v New Orleansu hodin?“

„V New Yorku je o hodinu víc, pane, omlouvám se, že volám v tuhle hodinu, ale je to důležité. Potřebuju se vás zeptat na něco z jednoho vašeho případu.“

„Do háje, to vážně nepočká do rána?“

„Jde mi o Hamiltonovu vraždu. Torrance Hamilton, profesor.“

Člověk na druhé straně dlouze a podrážděně vzdechl. „Co je s tím?“

„Máte nějaké podezřelé?“

„Ne.“

„Nějaké stopy?“

„Ne.“

„Důkazy?“

„Velmi málo.“

„Jaké přesně?“

„Máme jed, který ho zabil.“

Haywardová se narovnala. „Povězte mi o něm.“

„Je to dost odporná věc – neurotoxin podobný jedu některých pavouků. Jenomže tahle látka byla syntetická a velmi koncentrovaná. Originální jed. Naše chemiky to dost vyděsilo.“

Haywardová přidržovala telefon bradou u ramene a začala psát do počítače. „A účinky?“

„Vyvolává krvácení do mozku, encefalitický šok, náhlou demenci, psychózu, epileptické záchvaty a smrt. Při tomto případu jsem získal tak rozsáhlé vědomosti z medicíny, že byste tomu ani nevěřila. Stalo se to přímo před posluchárnou plnou studentů na Louisianské státní univerzitě.“

„To muselo být dost strašné.“

„Žádná legrace.“

„Jak jste jed izolovali?“

„Nebylo to nutné. Zabiják nám tam promyšleně nechal vzorek. Na Hamiltonově stole.“

Haywardová přestala psát. „Cože?“

„Nejspíš šel do Hamiltonova kabinetu drzý jak opice a nechal ho na stole. V době, kdy ten člověk měl svoji poslední přednášku v životě. Půl hodinky předtím jím řízl Hamiltonovu kávu, což znamená, že se nějakou dobu pohyboval v prostorách univerzity. Pachatel to tam nechal přímo na očích, jako by to měl být nějaký vzkaz. Nebo to možná byl jenom výsměch policii.“

„Nějací podezřelí?“

„Ne. Nikdo si nevšiml, že by to dopoledne do Hamiltonova kabinetu někdo přišel nebo z něj odešel.“

„Je tahle informace veřejná? Myslím o tom jedu.“

„Že to byl jed, ano. Co se týká druhu jedu, nikoli.“

„Nějaké další důkazy? Zřetelné nebo nezřetelné otisky prstů, cokoli?“

„Víte, jak to je. Technici sbírají haldu serepetiček, které je třeba analyzovat, sotvaco z toho je k něčemu. Snad s jednou výjimkou. Tou je jeden nedávno vypadlý lidský vlas i s kořínkem. Postačil, abychom získali DNA – a ta se neshodovala s Hamiltonovou, vlas nepatřil ani jeho sekretářce a ani nikomu z těch, kdo do kabinetu často docházeli. Má poněkud zvláštní barvu – sekretářka říkala, že si nevzpomíná na žádnou návštěvu s takovou barvou vlasů.“

„Jakou barvou?“

„Světle blond. Ultrasvětlou blond.“

Haywardová cítila, jak se jí rozbušilo srdce.

„Haló? Jste tam ještě?“

„Jsem tady. Mohl byste mi faxem poslat seznam důkazů a údaje o DNA?“

„Jistěže.“

„Nejdřív vám zavolám do kanceláře a dám vám číslo faxu.“

„Dobře.“

„Ještě jedna věc. Předpokládám, že zkoumáte Hamiltonovu minulost, pátráte po jeho známých a podobně.“

„Přirozeně.“

„Narazil jste na jméno Pendergast?“

„Ne. Je to snad nějaká stopa?“

„Berte to, jak chcete.“

„Tak dobře. Ale udělejte pro mě něco – příště mi zavolejte ve dne. V bdělém stavu mám mnohem větší šarm.“

„Šarmu jste měl dost, poručíku.“

„Jsem z Jihu – nejspíš je to geneticky dané.“

Haywardová zavěsila. Dlouho, snad deset minut, seděla bez hnutí a upřeně zírala na telefon. Potom pomalu a systematicky vrátila na místo desky se jménem Hamilton, vyndala desky označené jménem Decker, znovu zvedla sluchátko a volila číslo.

28

Zdravotní sestra – vysoká, štíhlá, seschlá, v černých šatech a bílých botách a punčochách, skutečné stvoření z rodiny Addamsovy – vystrčila hlavu zpoza mahagonových dveří. „Pan ředitel vás přijme, pane Jonesi.“

Smithback čekal v křesle na dlouhé chodbě v prvním poschodí River Oaks, při těch slovech vyskočil tak rychle, až z křesla odlétla ozdobná dečka. „Děkuju,“ řekl chvatně, když dečku vracel na původní místo.

„Tudy.“ Odvedla Smithbacka dveřmi a potom dál, temnou, vyzdobenou chodbou, která mu připadala nekonečná.

Dostat se ke slyšení u ředitele bylo až překvapivě těžké. Jako by „hosté“ s Dr. Tisanderem chtěli mluvit, jen aby mu sdělili, že na ně zdi šeptají francouzsky, nebo od něj žádali, aby jim přestal vysílat pokyny do hlavy. Fakt, že Smithback nechtěl prozradit, proč chce s ředitelem mluvit, situaci jen zkomplikoval. Ale na té návštěvě trval. Včerejší večeře s Throckmortonem a následující procházka po sídle – kde úkosem sledoval šourající se voskové figuríny s prázdnýma očima a zachmuřeně vyhlížející zkameněliny v knihovně a různých salonech – byla už poslední kapka. Pendergastova starost byla v pořádku, ale nemohl se smířit s tím, že v tomhle děsivém mauzoleu stráví další den – a noc.

Smithback si to všechno připravil. V Jersey City si najme pokoj v hotelu, do práce bude jezdit vlakem a Noře se bude obloukem vyhýbat, než se tohle všechno přežene. Dokáže se o sebe postarat. Všechno to řediteli vysvětlí. Nemůžou ho tady držet proti jeho vůli.

Šel za vyschlou sestrou nekonečnou chodbou kolem mnoha zavřených dveří s pozlacenými čísly. Někde cestou se k nim přidali dva svalnatí sanitáři, drželi se o krok za ním. Došli na místo, kde chodba končila velkými dveřmi označenými jediným slovem – Ředitel. Sestra zaklepala, potom ustoupila stranou a pokynula Smithbackovi, aby vstoupil.

Poděkoval jí a vešel. Za dveřmi bylo elegantní apartmá, místnosti obložené tmavým dřevem, osvětlené nástěnnými svícny. Ve zdobeném mramorovém krbu plápolal oheň. Stěny pokrývaly tisky s loveckou tematikou. Zadní stěně hlavního pokoje dominovalo arkýřové okno, z něhož byl výhled do zimní krajiny. Nikde neviděl police na knihy ani nic jiného, co by napovídalo, že je to kancelář ředitele nemocnice, i když za jedněmi postranními dveřmi zahlédl cosi, co připomínalo lékařskou knihovnu.

Uprostřed místnosti stál obrovský stůl se skleněnou deskou a těžkými nohami ve tvaru orlích pařátů. Za stolem seděl Dr. Tisander, něco soustředěně psal plnicím perem. Krátce vzhlédl a vřele se na Smithbacka usmál.

„Moc rád vás vidím, Edwarde. Posaďte se.“

Smithback si sedl. Asi minutu byl jediným zvukem v místnosti praskot ohně a škrabání pera. Potom Tisander odložil pero, vypijákoval papír a odložil ho stranou. Opřel se ve svém koženém křesle a obdařil Smithbacka důvěrným úsměvem, veškerou pozornost teď věnoval jen jemu.

„Tak, je to hotové. Povězte mi, co máte na srdci, Edwarde. Jak si zvykáte na život v River Oaks?“ Mluvil tichým, medovým hlasem a v obličeji měl laskavé vrásky. Vlasy nad jeho vyklenutým čelem připomínaly lví hřívu, skoro jako míval Einstein.

Smithback si všiml, že dva sanitáři stojí za ním u stěny.

„Mohu vám nabídnout nějaké občerstvení? Minerálku? Dietní limonádu?“

„Ne, děkuji.“ Pokynul na sanitáře. „Oni tady musí být?“

Tisander se vlídně usmál. „Želbohu, takové je jedno z našich pravidel. Moje funkce ředitele River Oaks neznamená, že pro mě pravidla neplatí.“

„No, jste si jistý, že jim mohu důvěřovat, že nebudou nikde mluvit?“

„Jsou naprosto spolehliví.“ Tisander ho povzbudivým kývnutím hlavy vybídl, aby pokračoval.

Smithback se předklonil. „Předpokládám, že o mně víte všechno a jste informován i o tom, proč jsem tady.“

„Přirozeně.“ Upřímný a zúčastněný úsměv rozsvítil ředitelův moudrý obličej.

„Souhlasil jsem s tím, že tady pobudu kvůli ochraně, pro své bezpečí. Ale musím vám říct, doktore Tisandere, že jsem si to všechno rozmyslel. Nemám tušení, kolik toho víte o tom zabijákovi, který mě údajně sleduje, ale já se o sebe dokážu postarat sám. Už tady nemusím být.“

„Aha.“

„Musím se vrátit do práce. Do New Yorku, do Timesů.“

„A proč to?“

Smithbacka povzbudila přístupnost Dr. Tisandera. „Pracoval jsem na velmi důležitém článku, a pokud se tam nevrátím, přebere mi to téma jiný reportér. To si nemohu dovolit. Je to moje zaměstnání. V sázce je příliš mnoho.“

„Povězte mi o tom článku, na kterém pracujete.“

„Jde o vraždu Duchampa – víte o tom něco?“

„Ne, ale přibližte mi to.“

„Zabiják pověsil umělce jménem Duchamp z okna ve dvacátém třetím patře a nechal ho propadnout skleněnou střechou restaurace. To je jedno z těch senzačních témat, která nejsou k dispozici každý den.“

„Proč myslíte?“

„Bizarní způsob smrti, prominentní postavení oběti, fakt, že zabiják doposud uniká vyšetřovatelům – je to jednoznačně super příběh. Nemůžu to jen tak nechat být.“

„Mohl byste být konkrétnější?“

„Podrobnosti nejsou důležité. Potřebuju se dostat pryč odsud.“

„Podrobnosti jsou vždycky důležité.“

Smithbackův pocit, že ho ten člověk povzbuzuje, se začal rozplývat. „Nejde jen o mou práci. Jde také o moji ženu. Jmenuje se Nora. Myslí si, že jsem na tajné akci v Atlantic City, že zpracovávám jiné téma. Ale určitě si o mě dělá starosti. Kdybych mohl jenom vyjít ven a zavolat jí, aby věděla, že jsem v pořádku. Jsme svoji teprve pár měsíců. Jistě to chápete.“

„To jistě.“ Ředitel poslouchal s maximální účastí a pozorností.

Smithbacka to znovu povzbudilo, a tak pokračoval. „Ten zabiják, který mě údajně pronásleduje, mi vůbec nedělá starosti, nezaleží mi na tom. Dokážu sám sebe uhlídat. Už se tady nemusím schovávat, předstírat, že jsem cvok.“

Dr. Tisander znovu přikývl.

„No, tak to je všechno. I když mě sem umístili s nejlepšími úmysly, faktem je, že už tady nemůžu zůstat ani chvíli.“ Vstal. „Mohl byste mi laskavě zavolat taxík? Jsem přesvědčený, že agent Pendergast všechno uhradí. Nebo vám moc rád pošlu šek já sám, hned jak budu v New Yorku. Cestou sem si ode mne vzal moji peněženku i kreditní karty.“ Zůstal stát.

Chvíli bylo v místnosti ticho. Potom ředitel pomalu poposedl dopředu, složil ruce na desku stolu a propletl prsty. „Tak, Edwarde,“ začal klidným, laskavým hlasem, „jak víte –“

„Tak už dost s tím Edwardem,“ skočil mu do řeči rozčileně. „Jmenuju se Smithback. William Smithback Jr.“

„Dovolte mi, prosím, pokračovat.“ Pauza a další účastný úsměv. „Je mi líto, ale vaší prosbě nemohu vyhovět.“

„Ale to není prosba: to je požadavek. Prostě vám říkám, že odcházím. Nemůžete mě tady držet proti mé vůli.“

Tisander si trpělivě odkašlal. „Byl jste nám svěřen do péče. Vaše rodina v tomto smyslu podepsala potřebné papíry. Jste u nás zapsán na pozorování a léčbu. Jsme tu, abychom vám pomohli, a k tomu potřebujeme čas.“

Smithback na něj nevěřícně zíral. „Promiňte, doktore Tisandere, myslíte, že bychom už mohli jednat přímo, bez přetvářky?“

„Jakou přetvářku máte na mysli, Edwarde?“

„Já nejsem Edward! Ježíši. Já vím, co vám řekli, ale tady už není nutné cokoli předstírat. Potřebuju se vrátit do práce, ke své manželce, ke svému životu. Řeknu vám, vůbec žádný zabiják mi nedělá vrásky. Prostě odtud odcházím. A to hned teď.“

Dr. Tisander měl na obličeji stále tentýž laskavý, trpělivý úsměv. „Jste tady, Edwarde, protože jste nemocný. Celý tenhle hovor o práci u New York Times, o té reportáži, o tom, že vás stíhá zabiják – právě s tímhle vším vám chceme pomoci, proto tu jsme.“

„Cože?“ vyhrkl Smithback.

„Jak jsem se už zmínil, víme o vás spoustu věcí. Mám tady záznamy ve sloupečku papírů šedesát centimetrů vysokém. Jediný způsob, jak se vám může ulevit, je podívat se pravdě do očí, zbavit se těchhle falešných představ a fantazií, tohoto snového světa, který obýváte. Nikdy jste nepracoval v Timesech, ani nikde jinde. Nejste ženatý. Žádný zabiják vás nepronásleduje.“

Smithback se pomalu sesul do křesla, chytil se podniček. Pocítil děsivý chlad na těle. V duchu mu zněla Pendergastova slova cestou z New York City, teprve teď v nich postřehl nový, zlověstný význam: Ředitel o vás ví všechno. Je o všem informován, má všechny nezbytné dokumenty. Smithback si uvědomil, že navzdory všemu, co předpokládal – i přes Pendergastovy náznaky –, ten ředitel není seznámený s celou situací. Ty „nezbytné dokumenty“ byly patrně zcela legální papíry o hospitalizaci. Najednou se mu odkryl celý Pendergastův plán na jeho ochranu. Nemůže odejít, ani kdyby chtěl. A všechno, co řekl – všechny ty protesty a popírání a věci o zabijákovi –, jen potvrdilo, co se ředitel dověděl z písemných materiálů: že má klamné představy. Polkl, snažil se mluvit co možná nejrozumněji.

„Doktore Tisandere, dovolte, abych vám to vysvětlil. Muž, který mě sem přivezl, zvláštní agent Pendergast, mi připravil falešnou identitu, odvezl mě sem, aby mě ochránil před zabijákem. Všechny papíry, které máte, jsou falešné. Všechno to byl jenom trik. Jestli mi nevěříte, zavolejte do New York Times. Požádejte, aby vám poslali moji fotografii a popis. Uvidíte sám, že jsem William Smithback. Edward Jones neexistuje.“

Zmlkl. Uvědomil si, jak šíleně to všechno musí znít. Dr. Tisander stále poslouchal, usmíval se, věnoval mu veškerou pozornost – ale teď už Smithback viděl drobné proměny výrazu v jeho tváři. Byla to lítost, smíšená možná s lehkým výrazem úlevy, s níž normální hledívají na šílence. Tentýž výraz nepochybně měl i on včera večer, když poslouchal Throckmortona, jak vyprávěl o pracovní schůzce s Bohem.

„Podívejte,“ začal znovu. „Určitě jste o mně už slyšel, četl jste moje knížky. Napsal jsem tři romány, bestsellery: Relikvie, Relikviář a Bouře. Jestli je máte doma v knihovně, můžete se na to sám podívat. Ve všech třech je moje fotografie.“

„Takže teď jste ještě autor bestsellerů?“ Dr. Tisander se pousmál o trochu víc. „V naší knihovně bestsellery nevedeme. Uspokojují čtenáře nejnižší úrovně a – co hůř – dráždí naše hosty.“

Smithback polkl, snažil se působit jako duševně zdravý a rozumný člověk. „Doktore Tisandere, chápu, že vám musím připadat jako blázen. Kdybyste mi laskavě dovolil vyřídit jediný telefonát z aparátu na vašem stole – jen jediný –, všechno se vysvětlí. Promluvím se svojí ženou nebo šéfredaktorem Timesů. Jeden nebo druhý okamžitě potvrdí, že jsem Bill Smithback. Jen jediný telefonát, nic víc nežádám.“

„Děkuji vám, Edwarde,“ Tisander se zvedal. „Vidím, že si budete mít o čem povídat se svým terapeutem při příštím sezení. Já se teď musím vrátit ke své práci.“

„Krucinál, nechte mě zavolat!“ Smithback vybuchl, vstal a sápal se po telefonu. Tisander neuvěřitelně rychle uskočil a Smithback cítil, jak ho dva sanitáři zezadu popadli za ruce.

Pral se s nimi. „Já nejsem blázen! Ty kreténe, nepřipadám ti stejně normální, jako jsi ty? Tak tam zavolej sám, do prdele!“

„Na pokoji vám bude lépe, Edwarde,“ prohlásil ředitel, uvelebil se ve svém křesle, už zase naprosto vyrovnaný. „Brzy si znovu promluvíme. Nenechte se, prosím, odradit; přivyknout nové realitě může být těžké. Chci, abyste věděl, že jsme tu, abychom vám pomohli.“

„Ne!“ křičel Smithback. „To je absurdní! Tohle je travestie! Tohle mi nemůžete udělat –“

Smithback kvílel a vzpíral se. Přesto ho vlídně, ale nekompromisně vyvedli.

29

Margo v kuchyni připravovala večeři a Nora se zatím rozhlížela po jejím nečekaně velkém a elegantním bytě. U jedné stěny stálo pianino, na stojánku viděla noty písniček z nějaké show na Broadwayi; hned vedle viselo několik rytin z devatenáctého století, na nichž byla zobrazena podivná zvířata. Regál u jedné stěny byl napěchován knihami a druhý velmi zajímavými předměty. Byly tam římské mince, egyptský skleněný flakónek na parfém, malá sbírka ptačích vajíček, hroty šípů, indiánský džbán, kus sukovitého plaveného dřeva, zkamenělý krab, lastury, pár ptačích lebek, několik vzorků minerálů a naprostý unikát – miniaturní kabinet kuriozit. Na protější stěně viselo to, v čem Nora poznala výjimečně jemný a nádherný navažský kobereček.

Něco to o Margo vypovídá, napadlo Noru – že je zajímavější osoba, než jak jí na první pohled připadala. A měla mnohem víc peněz, než Nora čekala. Byt rozhodně nebyl levný, navíc v družstevním domě.

Z kuchyně zaslechla hlas Margo: „Promiň, že se ti nevěnuju, Noro. Ještě okamžik strpení.“

„Nemůžu ti nějak pomoci?“

„Ani náhodou, ty odpočívej. Červený nebo bílý?“

„Dám si to, co ty.“

„Takže bílý. Máme rybu.“

Nora už vdechovala vůni lososa vařeného v jemném hovězím vývaru, která se linula z kuchyně. O chvíli později vešla Margo, na míse nesla pěkný kus ryby zdobený koprem a plátky citronu. Položila ji a vrátila se do kuchyně pro láhev vychlazeného vína. Nalila Noře i sobě a potom se posadila.

„To je tedy špičková večeře,“ ohodnotila Nora. Margo na ni udělala velký dojem – nejen tím, že uvařila, ale že si s tím takhle vyhrála.

„Jen mě napadlo, že když je Bill pryč a otevření výstavy se blíží, měla by sis dát pauzu.“

„To ano, ale nečekala jsem, že to bude takováhle nádhera.“

„Ráda vařím, ale jen málokdy mám příležitost – stejně jako mi málokdy vyjde randění.“ Posadila se, ve tváři smutný úsměv, rychlým gestem si odhrnula krátké hnědé vlasy z obličeje. „Tak jak to vypadá s výstavou?“

„Tento týden jsem dnes poprvé odešla před půlnocí.“

„No teda!“

„Už jsme u cílové pásky. Nechápu, jak to udělají, ale ti, co už to někdy absolvovali, vehementně tvrdí, že se to nakonec pokaždé stihne.“

„Vím, jak to chodí. Večer se tam ještě musím vrátit.“

„Vážně?“

Margo přikývla. „Udělat poslední úpravy k předání Museologie do tisku.“

„Proboha, Margo, neměla jsi ztrácet čas s přípravou té večeře.“

„To myslíš vážně? Musela jsem se dostat z toho prachu, aspoň na pár hodin. Věř mi, i pro mě je tohle svátek.“ Ukrojila kousek lososa a položila ho Noře na talíř, potom naservírovala sobě, přidala pár výhonků dokonale připraveného chřestu a divokou rýži.

Nora ji sledovala, jak aranžuje jídlo, a udivilo ji, jak se v ní mohla tolik mýlit. Je pravda, že Margo na ni při prvních jejich setkáních pořádně zostra vyjela, ale mimo prostory muzea jako by byla někdo úplně jiný. Její velkorysost Noru nesmírně překvapila. Margo se usilovně snažila zmírnit dopad svého nepříjemného komentáře na schůzce oddělení, po šlechetné omluvě Noru dokonce pohostila domácí večeří.

„Mimochodem, chtěla jsem jen, abys věděla, že ten komentář zveřejním. Možná je to beznadějná záležitost, ale já to prostě musím udělat.“

V Noře její slova vzbudila obdiv. I s podporou Menziese k tomu potřebovala kuráž. Ona sama se postavila proti vedení muzea a nebyla to žádná procházka – našli se tam takoví, kteří mohli být nanejvýš pomstychtiví.

„To je od tebe nesmírně odvážné.“

„No, o odvaze nic nevím. Je to čirá hloupost, vážně. Tvrdila jsem, že to udělám, a teď cítím, že to musím udělat, i když pověřenci už učinili jistá rozhodnutí proti mně.“

„A i proti tvému prvnímu článku.“

„Prvnímu a možná i poslednímu.“

„To, co jsem říkala, jsem myslela vážně. I když s tebou nesouhlasím, podporuji tvoje právo publikovat. Můžeš se mnou počítat. Myslím, že všichni v oddělení budou souhlasit, možná kromě Ashtona.“

Margo se usmála. Já vím. A moc si toho vážím, Noro.“

Nora upila víno. Podívala se na vinětu: Vermentino, a to velmi dobré. Bill, co se týče vína zarytý snob, ji za poslední rok dva naučil spoustu věcí.

„Být ženou v muzeu je hodně těžké. I když situace je teď už mnohem lepší než dřív, stále ještě není mnoho oddělení, která řídí ženy. A když se podíváš na správní radu, no tak tam jsou v podstatě společensky ambiciózní právníci a investiční bankéři, ze dvou třetin chlapi, které věda nebo obecné vzdělávání zajímá minimálně.“

„Je smutné, že ani špičkové muzeum nemá šanci takovou situaci vyřešit.“

„Tak už to na světě chodí.“ Nora ukrojila kousek lososa. Byl velmi dobrý.

„Teď mi řekni, Noro, jak jste se s Billem seznámili. Znala jsem ho z muzea, v té době jsem ještě studovala. Nepřipadalo mi, že by se nějak hrnul do manželství. Přesto se mi moc líbil – i když jsem mu to nedala nikdy najevo. Byl to trochu podivín.“

„Tobě se líbil? To já když ho poprvé viděla, myslela jsem, že s větším hlupákem jsem se ještě nesetkala.“ Usmála se při té vzpomínce. „Přijel v limuzíně, podepisoval své knížky v tom příšerném městě Page v Arizoně.“

Margo se smála. „Dovedu si to představit. Zvláštní, jako by na první pohled vždycky dělal špatný dojem, dokud si člověk neuvědomí, že ten chlap má srdce ze zlata… a k tomu kuráž jako lev.“

Nora přikývla, trochu překvapená takovým rozborem. „Chvilku mi trvalo, než jsem na to přišla, až po proniknutí za jeho pózu ‚neohroženého reportéra‘. Jsme hodně odlišní, ale podle mého to manželství pomáhá. Vadilo by mi být vdaná za člověka, který je stejný jako já – jsem svým způsobem příliš panovačná.“

„Já taky,“ prohlásila Margo. „Co jsi dělala v Page v Arizoně?“

„Vedla jsem archeologickou expedici do země kaňonů v Utahu a Page bylo naše shromaždiště.“

„To zní úchvatně.“

„Bylo to úchvatné. Až příliš, jak se ukázalo. Potom jsem vzala práci v Lloydově muzeu.“

„Neříkej! Takže tys tam byla, když ho zavřeli?“

„Vlastně ho víceméně zavřeli, ještě než ho vůbec stačili otevřít. Palmer Lloyd to nejspíš přehnal. Ale v tu dobu jsem za sebou spálila všechny mosty. A výsledek? Zase bez práce. Takže jsem skončila tady.“

„No, ztráta Lloydova muzea je naším ziskem.“

„Myslíš diamantovou síň,“ žertovala Nora. Když se zhroutily plány na otevření Lloydova muzea, Newyorské přírodopisné muzeum toho využilo a – s pomocí obrovského příspěvku bohatého mecenáše – koupilo světově proslulou kolekci diamantů Palmera Lloyda do síní, kde vystavuje drahokamy.

Margo se zasmála. „Neblázni. Já mluvím o tobě.“

Nora znovu upila víno. „A co ty, Margo? Co jsi celou tu dobu dělala?“

„Pracovala jsem tady jako absolventka univerzity, dělala jsem postgraduál z oboru etnofarmakologie. Tehdy v muzeu došlo k těm vraždám – jak o nich psal Bill ve své první knížce. Četla jsi ji?“

„Děláš si legraci? Jednou z nezbytných podmínek při randění s Billem bylo přelouskat všechny jeho knížky. Netrval na tom, ale měl neustálé a velmi výrazné narážky.“

Margo se zasmála.

„Z toho, co jsem četla, jste spolu zažili docela podivuhodná dobrodružství.“

„To tedy ano. Jak může někdo tvrdit, že věda je nudná?“

„Co tě přivedlo zpátky do muzea?“

„Po udělení doktorátu jsem nastoupila do farmaceutického konglomerátu GeneDyne. Bylo to vlastně kvůli mé matce: moc si přála, abych pracovala v rodinném podniku, jenže pro mě to bylo nepřijatelné. To, že jsem ve firmě GeneDyne vydělávala spoustu peněz, se mojí matce moc zamlouvalo. Chudák maminka. S oblibou říkala, že nechápe, proč chci svůj život strávit studiem lidí, co mají v nose zastrčenou kost. Výplatu jsem měla skvělou, jenomže svět korporace mi moc nevyhovoval. Nejspíš nejsem týmový hráč – ani nelezu nikomu do zadku. Potom jednou zavolal Hugo Menzies. Věděl, že jsem předtím pracovala pro muzeum, a dostaly se mu do ruky mé články o výzkumu pro GeneDyne o tradiční khoisanské medicíně. Položil mi otázku, jestli neuvažuji o návratu do muzea. Zrovna se uvolnilo místo v Museologii a chtěl, abych si podala žádost. A tak jsem tady.“ Ukázala na Nořin talíř. „Přidáš si?“

„Klidně.“

Margo jí naložila další porci lososa, sama si taky trochu přidala. „Asi jsi ještě neslyšela o pochodu Indiánů Tano,“ řekla s očima upřenýma na talíř.

Nora zostra vzhlédla. „Ne. Vůbec.“

„Muzeum se to snaží držet v tajnosti, v naději, že z toho nic nebude. Ale podle mě, vzhledem k tomu, že jsi jednou z kurátorek, měla bys o tom vědět. Tanové se vydali na takový protestní pochod z Nového Mexika do New Yorku, chtějí požádat o navrácení těch masek. Mají v úmyslu postavit si stany před muzeem noc před otevřením výstavy, tančit, zpívat a rozdávat letáky.“

„Ale ne,“ zasténala Nora.

„Podařilo se mi mluvit s náčelníkem té skupiny, duchovním starším. Byl velmi příjemný, ale věděl úplně přesně, co dělají a proč. Věří, že v každé masce je duch, a Tanové si je chtějí usmířit – aby věděli, že nejsou zapomenuti.“

„Ale noc před otevřením? To bude pohroma.“

„Jsou takoví ryzí,“ řekla Margo jemně.

Nora se na ni podívala, odpověď připravenou. Potom polevila. „Nejspíš máš pravdu.“

„Skutečně jsem se snažila přemluvit je, aby to nedělali. Ale zmiňuji se o tom proto, že třeba oceníš včasnou informaci.“

„Díky.“ Nora chvíli přemýšlela. „Ashton z toho bude mít psotník.“

„Jak můžeš s takovým chlapem pracovat? Takovej buran.“

Nora vybuchla smíchy, ohromila ji otevřenost Margo. Samozřejmě to byla pravda. „Měla bys ho vidět teď, jak pobíhá po výstavních sálech, na každého řve, rozhazuje rukama a na předloktí se mu pohupují povadlé svaly.“

„Tak dost! Já si to nechci ani představit.“

„A potom prochází Menzies, s někým prohodí pár slov, někomu pokyne a za pět minut získá více informací než Ashton za celé dopoledne.“

„No, to je lekce pro celé vedení.“ Margo ukázala na Nořinu sklenku. „Ještě?“

„Ano.“

Dolila jim oběma, potom svoji sklenku pozvedla. „Je hloupé, že Menziesovo uhlazené vystupování ještě nefunguje na nás ženy. Takže je na nás, Noro, abychom tu zkamenělinu jaksepatří vykleply.“

Nora se smála. „Na to se napiju.“

Cinkly sklenicemi.

30

Byly přesné dvě hodiny ráno, když Smithback pootevřel dveře svého pokoje. Zadržel dech, podíval se úzkou štěrbinou. Chodba ve druhém poschodí byla pustá a tmavá. Otevřel dveře o trochu víc a vyhlédl na druhou stranu.

Také pusto.

Znovu dveře zavřel, opřel se o ně. Srdce mu bušilo v hrudníku, v duchu se ujišťoval, že je to kvůli tomu, jak dlouho na tuhle chvíli čekal. Proležel v posteli celé hodiny, předstíral, že spí, celou dobu promýšlel poslední detaily svého plánu. Předtím slyšel venku tiché kroky; kolem jedenácté k němu do pokoje nahlédla zdravotní sestra, a když viděla, že leží nehnutě v posteli, odešla. Od půlnoci už zvenčí nebylo slyšet nic.

Smithback znovu položil ruku na kliku. Nadešel čas pustit se do uskutečnění celého plánu.

Po tom výstupu s ředitelem jako obvykle zavolali Smithbacka na večeři. Uvedli ho ke stolu, dostal menu, jako by se nic nestalo – nejspíš byly podobné výbuchy pacientů v River Oaks běžné. Po večeři strávil předepsanou hodinu v kuchyni při drobných pomocných pracech. Potraviny, které by mohly podlehnout zkáze, ukládal do lednic v rozlehlém kuchyňském komplexu v přízemí sídla.

A právě při té službě se mu podařilo ukrást klíč od suterénu.

Už po prvních dvou směnách docela dobře vypozoroval, jak to tam všechno funguje. Zásoby přijímali ve skladovacím přístavku vzadu a potom je přes suterén dopravovali nahoru do kuchyně. Bezpečnost v River Oaks byl legrační pojem. Podle všeho měla polovina kuchyňského personálu klíče od dveří v suterénu – od šéfkuchaře po myčky nádobí – a během pracovní doby je někdo pořád dokola odemykal, otevíral a zase zamykal. Když šel jeden kuchař pro něco dolů, Smithback využil příležitosti a ve chvíli, kdy se nikdo nedíval, dal si do kapsy klíč, který zůstal v zámku. Kuchař se vrátil, nesl vertikální gril, nadával, jak je těžký, a na klíč úplně zapomněl.

Bylo to snadné.

Teď se Smithback chystal znovu otevřít dveře, byl hodně nervózní. Měl na sobě tři trička, svetr a dvoje kalhoty, takže se vydatně potil. Bylo to ale nezbytné opatření: pokud všechno půjde podle plánu, má před sebou dlouhou a chladnou cestu.

Během služby v kuchyni poznal, že první vůz s potravinami do skladovacího přístavku vjíždí v půl šesté ráno. Pokud se mu podaří projít suterénem, počkat, až přijede auto, a potom naskočit dozadu těsně před odjezdem, přelstí všechny. Než si někdo všimne, že je pryč, uběhnou dvě hodiny, možná i víc – a to už bude na cestě do New Yorku, mimo dosah Dr. Tisandera a jeho děsivého zástupu sester v černých uniformách.

Znovu pootevřel dveře. Hrobové ticho. Otevřel je víc, potom vyklouzl do chodby a neslyšně za sebou zavřel.

Ohlédl se přes rameno a velmi opatrně šel podél zdi dál chodbou k podestě. Bylo velmi nepravděpodobné, že by ho tady někdo objevil: lustry zřízenci ztlumili a jantarové tůňky světla byly mdlé. Krajinky a portréty na stěnách viděl jako temné obdélníky. Měkký koberec připomínal tmavě hnědou, skoro černou řeku.

Na podestu se dostal za pět minut. Tam bylo vidět o trochu víc. Zaváhal, poslouchal, jestli se na schodišti neozvou kroky.

Nic.

Smithback se plížil dál, s rukou na zábradlí šel dolů, při sebemenším náznaku, že by mohl někoho potkat, byl připravený vyběhnout zpátky do schodů. Když došel na podestu v prvním poschodí, ustoupil do temného kouta, krčil se za dřevěným panelem. Opatrně se rozhlížel. Podesta se rozbíhala do čtyř chodeb: jedna vedla do jídelny, druhá do knihovny a západního salonu, další dvě do léčebných prostor a ke kancelářím. Právě administrativní část byla na první pohled tichá a pustá, což mu dodalo odvahu, a tak se pomalu vydal dál.

Zdola, z chodby, kde byly další kanceláře, zaslechl, jak někdo zavřel dveře.

Rychle se vrátil do své skrýše, přikrčený tam čekal.

Slyšel otáčení klíče v zámku. Potom, snad celou minutu, bylo ticho. Že by se někdo zamkl v kanceláři? Nebo vyšel a zamkl dveře zvenčí?

Počkal ještě chvíli. Pořád nic.

Když už se chystal narovnat, z temnoty chodby kanceláří někdo vyšel: sanitář. Šel pomalu, ruce za zády. Při chůzi se rozhlížel do stran, jako by kontroloval, zda jsou všechny dveře pořádně zavřené.

Smithback se ještě více přikrčil ve tmě za panelem, ani se nepohnul, tajil dech, když sanitář šel po druhé straně podesty a potom zmizel v chodbě směrem ke knihovně.

Zůstal nehnutě dalších pět minut. Potom v předklonu sešel do přízemí.

Připadalo mu, že je tam větší tma. Když se ujistil, že není nikdo v dohledu, hbitě kráčel širokou chodbou směrem do kuchyně.

Trvalo třicet vteřin, než došel k těžkým dvoukřídlým dveřím. Naposledy se ohlédl přes rameno a zabral za dveře, připravený couvnout do kuchyně.

Dveře se ani nepohnuly.

Zabral s větší silou.

Zamčeno.

Sakra. S něčím takovým nepočítal: ty dveře přece nikdy zamčené nebyly.

Hledal v kapse klíč od suterénu v marné naději, že se bude hodit i ke kuchyňským dveřím. Smůla.

Znovu se ohlédl přes rameno, zaplavilo ho zklamání a zoufalství. Měl tak dobrý plán. A už byl tak blízko, skoro venku. Že se to takhle překazí…

Potom ho něco napadlo. Možná – ale jenom možná – má ještě šanci.

Opatrně šel zpátky na podestu. Napínal uši, jestli neuslyší nějaký další zvuk, ale sametová tma mlčela. Neslyšně stoupal po schodech do prvního poschodí, proletěl přes podestu a vešel do jídelny.

Rozlehlý, přízračný prostor svou naprostou tichostí působil jako hrobka. Pár paprsků bledého měsíčního svitu pronikalo vysokými okny, místnost tak zaplavila tajemná, téměř fosforeskující záře. Smithback svižně procházel mezi stoly – už prostřenými na snídani – až dozadu. Dekorativní příčka zakrývala služební a pracovní prostory personálu kuchyně a jídelny. Proklouzl za příčku, tam byla tma ještě větší, a opatrně pokračoval ke svému cíli: k výtahu na jídlo chráněnému plechovým panelem, sto dvacet krát devadesát centimetrů.

Pomalu a s maximální opatrností, aby nedělal hluk, Smithback kovový panel otevřel. Za ním byla prázdná šachta. Těžký provaz uvázaný ke kladkovému mechanismu mizel v inkoustové tmě dole.

Smithback se neubránil úsměvu.

Když měl službu v kuchyni, viděl, jak šedivé škopky plné stříbrného stolního náčiní a špinavých talířů odjíždějí tímhle výtahem pryč. Teď, s trochou štěstí, poveze jiný náklad.

Na plechovém krytu na čelní stěně byla ovládací tlačítka výtahu pro jízdu nahoru a dolů. Natáhl ruku, že jedno stiskne. Když pracoval v kuchyni, obsluhoval ho, takže věděl, které tlačítko použít k cestě nahoru a které směrem dolů…

Potom ztuhl. V tom naprostém tichu bude motor strašně hlučný. A nemohl zcela vyloučit, že v kuchyni nikdo nezůstal. Rozhodně nechtěl, aby kdokoli věděl, že tady je.

Naklonil se, uchopil silné lano, jednou dvakrát zkusmo zatáhl a potom se spokojeným zamručením v sobě zmobilizoval všechny síly a tahal výtah nahoru.

Trvalo nekonečně dlouho, než výtah dostal z kuchyně nahoru. Prudce oddechoval, trojitou vrstvu triček měl propocenou. Chvilku odpočíval, rozhlížel se. Pořád nikdo.

Potom obrátil pozornost zase na výtah. Nacpal se do malého prostoru a zavřel za sebou plechová dvířka.

Naprostá tma.

Seděl ve výtahu s koleny u uší a pochopil, že dostat ten vynález dolů nebude ani trochu snadné. Potom přišel na to, že když se zapře rukama o čelní stěnu a pořádně zabere, centimetr po centimetru výtahem sjede dolů. Všechno dělal poslepu, potil se a bylo to nanejvýš vyčerpávající, ale za pár minut pod rukama ucítil kovový rám dalšího předního panelu. Dostal se do přízemí – a do kuchyně.

Chvilku v tom dusivém, stísněném prostoru seděl a poslouchal. Neslyšel nic, a tak panel otevřel.

Kuchyně byla prázdná, osvětlená jen bledou karmínovou září od označení nouzového východu.

Smithback vylezl a pokoušel se zbavit křečí v rukách a nohách. Rozhlédl se. V protější stěně uviděl dveře do suterénu.

Byl ztuhlý rozrušením. Už jsem skoro u cíle. Teď už ho nemohlo nic zastavit. V River Oaks možná zavřou užvaněné blbečky jako Rogera Throckmortona, ale v žádném případě neuvězní lidi typu Williama Smithbacka.

Kuchyně byla podivnou směsicí starého a nového. Velké ohniště začerněné od sazí lemovaly po stranách profesionální odlučovače z nerezavějící oceli tak velké, že by se do nich vešla celá rodina. Dlouhé svazky spleteného česneku, paprik a trsy bylinek visely ze stropu: šéfkuchař byl rodilý Bretaněc. Na žulových deskách stolů se leskla spousta pomůcek na vaření. Desítky prvotřídních německých nožů na krájení a porcování masa byly uzavřené ve skříňkách s ocelovými rámy a skly s pletivem.

Ale Smithback měl oči jen pro jedno: těžké dřevěné dveře zasazené v protější stěně. Rychle k nim šel a odemkl je. Kamenné schodiště za nimi vedlo dolů do temnoty.

Smithback po něm scházel s velikou opatrností, aby neuklouzl na vlhkých stupních. Zavřel za sebou a zamkl, takže už neviděl ani to bledé červené světlo nápisu nouzový východ. Místo se ponořilo do naprosté tmy. Velmi opatrně scházel dolů, počítal schody.

Dvacátý čtvrtý schod byl poslední.

Zastavil se. V temnotě kolem nebylo nic vidět: okolní černota byla ještě temnější. Ve vzduchu se vznášel zápach plísně a vlhkosti. Poprvé ho napadlo, že si měl vzít baterku, nenápadně to všechno projít a zjistit, jaké je dispoziční uspořádání suterénu a kudy přesně vede cesta do skladovacího přístavku. Možná by měl pokus o útěk odložit o den dva, vrátit se do pokoje a zkusit to někdy jindy…

Zaplašil takové myšlenky. Teď už bylo moc pozdě, aby se vrátil: už by neměl dost síly dostat výtah na jídlo zpátky nahoru. Kromě toho byla v sázce jeho práce. A chtěl, potřeboval mluvit s Norou. Do příjezdu prvního zásobovacího vozu zbývaly tři hodiny: víc než dost času na to, aby se zorientoval.

Zhluboka se nadechl, ještě jednou. Potom s rukama nataženýma před sebe pomalu kráčel. Zanedlouho narazil na kolmou stěnu. Otočil se vpravo a pokračoval dál, teď už rychleji, jednu ruku přidržoval u zdi.

Uvědomil si, že kromě svých kroků zaslechl něco dalšího: tiché cupitání a pištění krys.

Najednou zavadil nohou o něco na podlaze, bylo to přikrčené při zemi, mohutné, nehýbalo se to. V poslední chvíli v předklonu dopadl na všechny čtyři, jinak by se skácel. Vstal, masíroval si holeň a klel, potom rukama šátral před sebe. V cestě mu překážela nějaká jímka na splašky usazená v cihlové zídce. Opatrně ji obešel a pokračoval dál. Pištění krys umlklo, jako by se hlodavci po jeho příchodu rozprchli.

Stěna po jeho levé ruce najednou končila, takže se znovu ocitl v absolutní tmě bez jakékoli orientace.

Bylo to šílené. Tohle potřeboval nějak vyřešit.

Pokračoval podle paměti. Když si v duchu znovu probral, jakou cestou šel od úpatí schodů, a uvědomil si, kolikrát zabočil, nabyl dojmu, že zadní trakt budovy musí být na levé straně.

Ve chvíli, kdy se otočil, to uviděl: v dálce se něco zalesklo. Byla to jen slaboulinká skvrnka světla, pouhé oslabení černoty, ale on se dychtivě vydal tím směrem, jako se topící člověk snaží dosáhnout na pevnou zemi. Jak šel dál, připadalo mu, že se ten bod od něj vzdaluje, jako fata morgána. Podlaha se zvedala a zase klesala. Když se k tomu světlu konečně dostal blíž, zjistil, že je v úrovni očí: byly to malé panely se zeleným displejem na nějakém automatickém termostatu. V slabém světle viděl podivnou místnost: pod klenutou křížovou klenbou z vápence stálo šest parních kotlů z leštěné mosazi a mědi. Pocházely minimálně z poloviny devatenáctého století a svazky barevných drátů byly napojeny na ovladače termostatů. Obrovské bojlery jemně syčely a duněly, skoro jako by odfrkovaly v rytmu spící budovy, kterou zahřívaly.

Nad zvukem bojlerů se zase ozvalo cupitání a pištění krys.

A potom, docela zřetelně, těžký krok po kameni.

Smithback se prudce otočil. „Kdo je tam?“ vyhrkl a jeho hlas se ozvěnou několikrát opakoval a odrážel od klenby a bojlerů.

Nic.

„Kdo je tam?“ zeptal se Smithback o něco hlasitěji. A když pomalu ustupoval o krok dozadu, jedinou odpovědí mu byl tlukot vlastního srdce.

31

Margo provedla poslední opravu na poslední stránce obtahu Museologie a odložila korekturu stranou. Jsem nejspíš jediná šéfredaktorka v zemi, která ještě pracuje s klasickou tištěnou předlohou, napadlo ji. S povzdechem se opřela v křesle a podívala se na hodiny: přesně dvě ráno. Zívla, protáhla se, staré dubové křeslo zaskřípalo na protest; potom vstala.

Kanceláře Museologie byly v dusných, nevětraných prostorech v mezipatře nad čtvrtým poschodím, nacpané pod okapy západního křídla muzea. Špinavým stropním světlíkem do redakce pronikalo denní světlo, ale teď z něj byl tmavý obdélník a jediné světlo vycházelo ze slabé žárovky viktoriánské lampy. Na starém stole vypadala jako kovová houba.

Margo zasunula zkorigované obtahy do obálky z konopného papíru a napsala stručnou poznámku pro technickou redakci časopisu. Dá ten materiál do tiskárny cestou z muzea a v poledne budou obtahy předány prezidentovi muzea, děkanovi pro vědu, Menziesovi a šéfům dalších oddělení.

Bezděčně se otřásla, trochu o sobě pochybovala. Je skutečně její povinností zahájit tuhle křížovou výpravu? Moc se jí líbilo znovu pracovat v muzeu – už se viděla, jak tu šťastně a spokojeně tráví dny do konce života. Proč dělat zbytečně potíže?

Zavrtěla hlavou. Teď už bylo pozdě a kromě toho to prostě udělat musí. Když má Menziese na svojí straně, stěží ji z muzea vyhodí.

Sešla po kovovém schodišti do obrovské chodby ve čtvrtém patře, která se táhla v délce čtyř městských bloků, údajně nejdelší horizontální chodby v celém New Yorku, podpatky klapaly na mramorové podlaze. Nakonec se zastavila u výtahu, stiskla tlačítko směrem dolů. V útrobách budovy zarachotil stoupající výtah. Přibližně za minutu se dveře otevřely.

Nastoupila a stiskla první poschodí, obdivovala kdysi elegantní výtah s mosaznou mřížkou a kováním z devatenáctého století a starým táflováním z javorového dřeva s očky, hodně poznamenaným věkem a dlouhým používáním. Cestou dolů výtah praskal a sténal, potom s nárazem zastavil, dveře se s rachotem znovu otevřely. Prošla několika starými známými halami muzea – Afrika, Ptáci Asie, Měkkýši, Altánek trilobitů. Světla ve vitrínách byla zhasnuta, což jim dodávalo zvláštní vzhled, předměty uvnitř zůstaly ponořené ve stínu.

Stála v přítmí. Na okamžik hrozilo, že ji zaplaví děsivé vzpomínky na příšernou noc před sedmi lety. Povznesla se nad ně a zrychlila krok, došla k neoznačeným dveřím oddělení tisku. Zasunula obtahy do mezery, otočila se a pokračovala prázdnými galeriemi, jimiž se nesla ozvěna jejích kroků.

Zůstala chvilku stát na schodech do prvního patra. Když mluvila se starším Indiánů kmene Tano, řekl jí, že pokud masky musí být vystavené, je nezbytné, aby byly otočené náležitým směrem. Každá ze čtyř masek ztělesňuje ducha základního směru: proto je nezbytně nutné, aby je podle toho obrátili. Jakékoli jiné umístění bude pro svět znamenat hrozbu chaosu – tak tomu alespoň Tanové věřili. Pravděpodobnější je, že muzeum ohrozí ještě větší polemika, a tomu se chtěla Margo rozhodně vyhnout. Všechno řekla Ashtonovi, ale ten měl moc práce, byl špatně naložený a jen těžko mohla uvěřit, že informaci postoupí dál.

Místo aby šla ze schodů ke vchodu pro zaměstnance, odbočila doleva směrem ke vstupu do Posvátných zpodobnění. Za chvilku tam dorazila. Vchod výstavy připomínal portál staré hindské hrobky v khmérském stylu, kamenné vytesávané překlady zobrazovaly bohy a démony v bitvě titánů. Postavy byly zachyceny v prudkém pohybu: létající apsary, tančící šivové, bozi s dvaatřiceti pažemi, démoni chrlící oheň a kobry s lidskými hlavami. Na Margo to zapůsobilo tak znepokojivě, že se zastavila a sama nevěděla, jestli by tuhle pochůzku neměla raději nechat až na ráno. Ale zítra tu znovu propukne blázinec a Ashton přijde a bude ji zdržovat a – až vyjde její článek v časopise – ji možná dovnitř ani nepustí.

Žalostně zavrtěla hlavou, nemůže ustoupit démonům minulosti. Kdyby teď odešla, její obavy by měly navrch.

Šla dál a projela svou magnetickou kartou čtečku u vstupních dveří; ozvalo se slabé cvaknutí, dobře naolejovaná ocel povolila a kontrolka přeskočila z červené na zelenou. Strčila do dveří a vešla, pečlivě za sebou zavřela a počkala, až světélko znovu zčervenalo.

Hala byla tichá a prázdná, jemně osvětlená reflektory zvenčí, vitríny zůstaly tmavé. Dvě hodiny ráno bylo skutečně hodně pozdě i na toho nejoddanějšího kurátora. Vzduch voněl čerstvým dřevem, pilinami a lepidlem. Většina exponátů byla na místě, nezařazených bylo jen několik. Tu a tam stál vozík s předměty, které ještě bylo zapotřebí naaranžovat. Podlaha zůstala posetá pilinami, úlomky dřeva, kousky plexiskla a elektrickými dráty. Margo se rozhlížela a nedokázala si představit, jak bude možné výstavu otevřít za tři dny. Pokrčila rameny, dělalo jí dobře, že zahájení výstavy patří do Ashtonovy kompetence, její problém to není.

Když prošla první výstavní místností, rostoucí zvědavost v ní přebila pocit stísněnosti. Minule hledala Noru a vůbec nevnímala věci kolem. Už teď, přestože ještě všechno nebylo hotové, poznala, že chystaná výstava připraví návštěvníkům výjimečně dramatický zážitek. Místnost byla replikou pohřební komnaty staroegyptské královny Nefertari v Údolí královen v Luxoru. Místo předvedení nevyloupeného hrobu rekonstruovali designéři podobu hrobky tak, jak mohla vypadat těsně po vyloupení. Obrovský žulový sarkofág byl rozbitý na několik kusů, vnitřní rakve ukradené. Mumie ležela na jedné straně. Na hrudi měla díru: lupiči ji rozřízli, aby mohli ukrást zlato a lazuritového skarabea, které měla uložené u srdce jako příslib věčného života. Zastavila se, prohlédla si mumii pečlivě chráněnou sklem: to bylo ono, štítek ji identifikoval jako ostatky skutečné královny, zapůjčilo Káhirské muzeum v Egyptě.

Pročítala dál všechny informace na štítku, na svůj původní záměr na chvíli zapomněla. V textu stálo, že hrobka byla vykradena nedlouho po královnině pohřbu duchovními, jimž připadl úkol hrobku střežit. Zloději prožívali smrtelnou hrůzu z moci, jakou měla mrtvá královna, a tu moc se pokusili zničit tak, že rozbili všechny předměty uložené v jejím hrobě, aby je tak zbavili posvátné síly. Mělo to jeden výsledek – to, co neukradli, rozbili a kusy těch předmětů se povalovaly kolem.

Nízkým klenutým průchodem z kamene, na němž byly vytesané modly, se dostala až do podzemí, do raných křesťanských katakomb pod Římem. Byla v úzké chodbě vyhloubené do podkladové horniny. Do různých směrů vybíhaly chodby s výklenky po stranách napěchovanými kostmi. Některé výklenky zdobily hrubě tesané latinské nápisy, kříže a další posvátné křesťanské symboly. Všechno bylo až znepokojivě naturalisticky zpracováno, včetně modelů krys pobíhajících kolem kostí.

Ashton si potrpěl na vnější efekty, ale Margo musela připustit, že je to působivé. Tohle určitě naláká spoustu lidí.

Spěchala do úplně jiného prostoru, kde byl připraven japonský čajový obřad. Byla tam upravená, osázená zahrada s cestičkami úzkostlivě vysypanými oblázky. Vzadu stála sukiya – samotná čajovna. Byla úleva po klaustrofobických katakombách vstoupit do otevřeného prostoru. Čajovna byla živoucím ztělesněním čistoty a klidu, se vším tím leštěným dřevem, papírovými paravány, mozaikami z perleti a rýžovými rohožemi. Vystaveny byly i jednoduché potřeby k obřadu: kovový čajník, bambusová naběračka, látkový ubrousek. I tak na Margo zapůsobila prázdnota, hluboké stíny a temné prostory, přepadla ji nervozita.

Bylo na čase obchůzku dokončit a jít pryč.

Rychle prošla čajovnou, hlouběji do prostor výstavy, míjela přehlídku vystavených předmětů ve stylu „od všeho trochu“, kde byl i indiánský pohřební stan, hlínou pokryté místo s navažskými ornamenty z různobarevných písků a drsný šamanský obřad Čukčů, kdy šaman musel být fyzicky připoután řetězy k zemi, aby jeho duši neukradli démoni.

Nakonec se dostala ke čtyřem maskám Společnosti kivy. Stály v prosklené vitríně uprostřed místnosti, posazené na štíhlých tyčích, každá natočená do jiného směru. Na kruhových stěnách byly nakreslené kouzelné krajinky Nového Mexika a každá maska byla obrácená čelem k jedné ze čtyř posvátných hor, které obklopovaly zemi Tanu.

Margo je upřeně pozorovala a znovu pocítila posvátnou úctu k jejich síle. Ty masky až neuvěřitelně vyvolávaly představy, byly strohé, nelítostné, a přece překypovaly lidským výrazem. Přes své stáří téměř osmi set let působily svou formální abstrakcí moderně. Skutečná mistrovská díla.

Nahlédla do poznámek a zamířila k nejbližší nástěnné mapě, aby se zorientovala. Obešla ústřední expozici, zkontrolovala každou masku – a překvapilo ji, že jsou skutečně obrácené správným směrem. Ashton to přes všechno své vztekání udělal správně. Ač nerada, musela připustit, že dal dohromady vynikající expozici.

Uložila poznámky do kabelky. Ticho a šero na ni začaly působit. Na to ostatní, co výstava nabízí, se podívá někdy jindy, za denního světla, až budou haly plné lidí.

Ve chvíli, kdy se otočila na zpáteční cestu, zaslechla hlasitý rachot, jako by ve vedlejší místnosti spadlo nějaké prkno.

Poskočila, slyšela vlastní srdce tlouct až v uších. Následující minutu bylo ticho.

Tlukot srdce se zmírnil, Margo pokračovala ke klenutému průchodu a nahlédla do šera výstavní síně za ním. Uviděla interiér hojně navštěvovaného arizonského Chrámu Jeskyně rukou, který vymalovali Anasaziové před tisíci lety. Ale místnost byla prázdná a všude se povalovala spousta nařezaného dřeva, což napovídalo, že to, co před chvílí slyšela, bylo jenom opřené prkno, které se vlastní vahou sesulo.

Zhluboka se nadechla. Ostražitá nehybnost a strašidelnost výstavy na ni nakonec dolehly. To je celé. Nemysli na to, co se tu kdysi přihodilo. Muzeum se od té doby změnilo. Naprosto. Nejspíš jsem na nejbezpečnějším místě v New Yorku. Po tom debaklu před sedmi lety je celý ochranný systém desetkrát bezpečnější. Ještě se dokončuje – je nejlepší, jaký se dá sehnat. Sem se nemůže dostat nikdo bez magnetické karty a čtečka zaznamenává čas a totožnost každého, kdo projde.

Znovu se otočila, připravená opustit výstavu, na obranu před tichem si něco mumlala. Ale ještě ani neprošla celým prostorem výstavy, když znovu uslyšela rachot prkna – tentokrát z místnosti vepředu.

„Haló?“ zavolala, v tichu zněl její hlas nepřirozeně hlasitě. „Je tam někdo?“

Žádná odpověď.

Určitě to je hlídač na obchůzce, který zakopl o prkna. Za starých časů při takovéhle obchůzce na entomologickém oddělení našli hlídači kanystry s obilným lihem používaným jako konzervační prostředek a občas si v noci přihnuli. Mám dojem, že některé věci se nikdy nezmění.

Znovu se vydala zpátky ke vchodu, procházela mezi temnými exponáty, šla svižně, podpatky klapaly po vydlážděné podlaze.

Najednou zaslechla cvaknutí a celá výstava se ponořila do černoty.

O chviličku později naskočila nouzová světla, řady zářivek na stropě praskaly a tiše hučely, jak se jedna za druhou rozsvěcovaly.

Znovu uklidňovala rozbušené srdce. Taková hloupost. Není to poprvé, kdy v muzeu došlo k výpadku elektřiny; v tak staré budově se to stává pořád. Nemusí se ničeho bát, naprosto ničeho.

Sotva udělala první krok, znovu zaslechla bouchnutí prkna, tentokrát z místnosti, jíž právě prošla. Skoro jako by to bylo naschvál – jako by se někdo záměrně snažil ji vyděsit.

„Kdo je tam?“ vykřikla, prudce se otočila, najednou pocítila zlost.

Ale hala za ní – karmínově vymalovaná krypta, v níž stála naaranžovaná krutá stafáž černé mše – byla prázdná.

„Takovouhle legraci nemám ani trochu ráda.“

Čekala, napjatá jako struna, ale nic se neozvalo.

Napadlo ji, že to třeba byla náhoda: další prkno prostě samovolně spadlo, po dni plném hektických příprav. Sáhla do kabelky, hledala, co by mohla použít jako zbraň. Nic neměla. Po traumatu z vražd v muzeu a jejich následků nosila v kabelce pistoli. Ale od toho zvyku upustila, když odešla z muzea do GeneDyne. Teď toho litovala.

Potom našla řezák na krabice, ležel na pracovním stole na opačné straně. Běžela k němu, popadla ho a – pevně ho držíc před sebou – dál pokračovala ke vchodu.

Další rána, tentokrát hlasitější než ty ostatní, jako by někdo něčím hodil.

Teď už Margo nabyla jistoty, že v prostoru výstavy s ní ještě někdo je: kdosi ji záměrně děsí. Je možné, že by se ji teď pokoušel zastrašit nějaký člověk, který nesouhlasí s jejím komentářem? U ostrahy zjistí, kdo kromě ní v té hale byl, a okamžitě to oznámí.

Rozběhla se. Minula japonskou čajovnu a ve chvíli, kdy vběhla do vykradené egyptské hrobky, zaslechla další ránu. Tentokrát zhaslo nouzové osvětlení a hala bez oken se ponořila do naprosté tmy.

Zůstala stát, téměř paralyzovaná náhlým strachem a mrazivým pocitem déjà vu, když si vzpomněla na podobný okamžik na jiné výstavě před několika lety právě v tomhle muzeu.

„Kdo je to?“ vykřikla.

„To jsem jenom já,“ odpověděl jí nějaký hlas.

32

Smithback ztuhl, všechny smysly nanejvýš napjaté. Podíval se vpravo a vlevo, upíral oči do nazelenalé tmy. Žádný zvuk neslyšel, žádná postava k němu nespěchala, obklopovala ho jen černota v černotě.

To je určitě jenom moje představivost, napadlo ho. To místo samo o sobě nahánělo takovou hrůzu, že musí děsit prostě každého.

Ani trochu se mu nechtělo odejít od kalného světla bojleru, ale dobře věděl, že se musí hnout. Potřebuje najít skladovací přístavek a – což bylo stejně důležité – dobrý úkryt někde poblíž. A hlavně to musí stihnout včas.

Čekal dobrých pět minut, poslouchal, ujišťoval se, že má volnou cestu. Potom se vyplížil z velké místnosti a pokračoval v cestě směrem, který podle něj určitě vedl k zadní části sídla. Bledé světlo zmizelo a on znovu zpomalil, ruce napřáhl před sebe a velmi opatrně posouval nohy po zemi, aby si znovu neodřel holeň.

Zůstal stát. Ze by další zvuk? Je tam s ním dole někdo?

Srdce mu stále nepříjemně tlouklo, znovu se zastavil, čekal. Ale neslyšel nic než slabé myší pištění a po další minutě pokračoval pomalu dál.

Najednou rukama narazil na stěnu: drsný kámen, vlhký a kluzký. Šel doprava, narazil na kolmou překážku, na omak mu připadala jako ocelové dveře. Přejížděl prsty jejich rám, až nahmatal kliku. Uchopil ji a stiskl.

Klika se ani nepohnula.

Zhluboka se nadechl, trhl vší silou. Nic: nepovolila ani o milimetr.

Se zaklením tedy šel podél zdi opačným směrem. Přibližně po dvaceti krocích stěna končila a on znovu rukama tápal v otevřeném prostoru. Zabočil za roh a zůstal stát, srdce cítil až v krku.

Před sebou uviděl zář, rámovala ohyb v chodbě. Někdo tam vepředu právě rozsvítil. Nebo tam to světlo bylo celou dobu?

Smithback se zastavil, váhavost mu svazovala nohy. Tudy musí jít, to věděl jistě, a světlo jako by ho zvalo. Nebo tam na něj někdo čeká?

Plížil se těsně u stěny a vyhlédl za roh.

Chodbu osvětlovalo pár kalných žárovek na stropě. Visely daleko od sebe, takže zář byla slabá, ale aspoň uvidí, kam jde. A chodba zela prázdnotou – skvělé. Smithback dospěl k závěru, že nikdo nerozsvítil, prostě to tak bylo pořád, jen si toho předtím nevšiml. Nebo možná byl moc daleko, aby to viděl.

Šel pomalu kamennou chodbou. Dveře po obou stranách byly otevřené, zívající jícny sotva proniknutelné temnoty. Do několika nahlédl. Vinný sklep, řady lahví a těžké dubové sudy pokryté hustými pavučinami. Starý skladovací prostor, dřevěné registračky přetékaly žloutnoucími dokumenty. Kulečníkový sál, plstěná lepenka na stole roztržená a zkroucená. Přesně tohle se dalo čekat v sídle, které se proměnilo na azyl pro bohaté šílence.

Smithback šel dál, znovu nabyl sebejistoty. Je to dobrý plán. Suterén nemůže být nekonečný. Potřebuje se dostat co nejblíž ke skladovacímu přístavku. Musí…

Zase to tam bylo: ten hlodavý pocit, že se za ním někdo plíží; že někdo kráčí přesně jako on, aby zvuk jejich kroků splynul.

Najednou zastavil. Nevěděl přesně, ale myslel, že zaslechl zvuk, jako by někdo za ním ve tmě ztuhl uprostřed kroku. Prudce se otočil. Chodba za ním, alespoň ta část, kterou viděl, byla prázdná.

Smithback si olízl rty. „Pendergaste?“ chtěl říct, ale měl nateklé a vyschlé hrdlo a jazyk ho neposlouchal. Což bylo dobře, protože instinkt mu napovídal, že někdo tam je a není to Pendergast. Panebože, není to Pendergast…

Šel dál, srdce mu zběsile bušilo. Najednou kaluže kalného světla přestaly být darem z nebes. Byly proradné, odhalující… A náhle měl příšernou jistotu, že někdo ta světla rozsvítil, aby ho lépe viděl.

Máte v patách zabijáka. Nanejvýš nebezpečného zabijáka s téměř nadpřirozenou schopností…

Vzpíral se instinktu utéct. Panika teď nebyla odpovědí. Potřeboval si to všechno promyslet. Najít temný kout, místo, kam by se mohl schovat. Ale nejprve musí mít jistotu. Absolutní jistotu.

Rychle prošel pod další žárovkou a do šera v mezeře. Zpomalil, snažil se všechno dobře načasovat. Potom se celý napjatý prudce otočil.

Za ním temná postava – zahalená, podivně zachumlaná – vycouvala ze světla do temného zapomenutí suterénu.

Při tom pohledu – očekávaném, a přece naprosto děsivém – ztratil Smithback nervy. Otočil se a utíkal jako vyděšený králík, řítil se chodbou, přestal myslet na skryté překážky svého úniku.

Zvuk blížících se kroků v těžkých botách zezadu ho pobízel.

Plíce ho pálily, sprintoval chodbou pod poslední žárovkou zpátky do naprosté, nekonečné, ochranné temnoty…

A potom ho něco studeného a nepoddajného praštilo. Ztuhl. Krutá bolest mu tepala v hlavě a hrudi; v lebce mu explodovalo bílé světlo; poslední, co vnímal, než ztratil vědomí a sesul se k zemi, bylo, jak ho někdo popadl za rameno obrovskou silou, jako ocelovým pařátem.

33

„Kdo?“ skoro vykřikla Margo, držela v ruce řezák na krabice směrem k tomu zvuku, mávala s ním dopředu a dozadu. „Kdo je to?“

Já.“

„Kdo ‚já‘ a co ksakru chceš?“

„Hledám čestného muže… nebo čestnou ženu, podle okolností.“ Hlas byl jemný, ve své preciznosti skoro zženštilý.

„Nepřibližuj se ke mně,“ křičela, mávala do tmy řezákem. Snažila se zklidnit své tlukoucí srdce a soustředit se. Tohle nebyl žert: instinktivně cítila, že ten člověk je nebezpečný. Nouzové osvětlení za okamžik naskočí; musí – je automatické. Ale jak plynuly vteřiny, cítila, jak ji hrůza zachvacuje stále víc. Odřízl ten chlap vedení nouzového osvětlení? To snad ani nejde. Co se to vlastně děje?

Ze všech sil bojovala, aby se ovládla, a pomaličku postupovala dopředu co možná nejtišeji, posouvala nohy po podlaze, když o něco zavadila, opatrně to překročila, řezákem bodala do vzduchu. Měla matnou představu, kde je vchod. Ten chlap zmlkl – možná je tmou stejně zmatený jako ona. Došla k protější stěně a vydala se podél ní. Rukama nahmatala chladnou ocel bezpečnostních dveří. Pocítila velikou úlevu, když poslepu našla kliku a čtečku vedle dveří, vyndala z kabelky kartu a projela jí čtečku.

Nic.

Stejně rychle jak úleva přišla, zase pominula a nahradil ji tupý, svíravý strach. No jistě: magnetický zámek je na elektřinu a proud je vypnutý. Pokusila se otevřít dveře, lomcovala knoflíkem a opírala se do něj celou vahou. Ani se nepohnul.

„Když nejde proud,“ slyšela slabý hlásek, „bezpečnostní systém všechno zamkne. Ven se nedostaneš.“

„Přibliž se ke mně a zapíchnu tě!“ křičela, otáčela se opřená zády o dveře, mávala řezákem do tmy.

„To bys neudělala. Při pohledu na krev ztrácím vědomí… ztrácím vědomí čirým potěšením.“

V naprosté hrůze si Margo uvědomila, že musí přestat reagovat. Musí přejít do útoku. Ze všech sil se snažila dostat pod kontrolu dýchání i svůj strach. Musí udělat něco nepředvídatelného, překvapit ho, zvrátit situaci. Postoupila neslyšně o krok vpřed.

„Co dělá pohled na krev s tebou, Margo?“ slyšela jemný šepot.

Kousek po kousku postupovala směrem k hlasu.

„Krev je tak podivná substance, viď? Má tak dokonalou, vytříbenou barvu a tolik překypuje životem, je v ní spousta červených a bílých krvinek a protilátek a hormonů. Je to živoucí tekutina. Dokonce když je vylitá na špinavé podlaze muzea, stále žije – alespoň chvíli.“

Postoupila o krok k hlasu. Teď už byla hodně blízko. Napjala všechny síly. Potom jedním zoufalým pohybem skočila dopředu a řezákem máchala kolem sebe v obloucích; na něco narazila a propíchla to. Když odskočila dozadu, slyšela klopýtnutí a potlačený výkřik překvapení.

Napjatě čekala ve tmě, doufala, že tomu člověku přeťala tepnu.

„Bravo, Margo,“ pronesl šeptavý hlas. „To na mě udělalo dojem. Zničila jsi mi zimník.“

Znovu se otáčela po hlase, chtěla zaútočit podruhé. Teď přinutí k ústupu jeho. Kdyby ho dokázala poranit, získala by dost času, aby utekla zpátky do prostoru výstavy. Kdyby to dokázala a od tohohle odporného hlasu bez těla by se vzdálila přes několik místností, nikdy by ji v té tmě nenašel. Mohla by počkat na hlídače, až budou na další obchůzce.

Slyšela tichý, udýchaný chichot. Ten člověk ji nejspíš současně obcházel. „Margo, Margo, Margo. Ve skutečnosti jsi mě nechtěla bodnout, že ne?“

Znovu udělala výpad, ruka jí projela jenom vzduchem.

„Dobrá, dobrá,“ řekl ten hlas s dalším suchým chichotáním. To se opakovalo pořád dokola, viselo to ve tmě, pomalu kroužilo.

„Nech mě na pokoji, nebo tě zabiju,“ prohlásila Margo, sama překvapená, jak klidně její hlas zní.

„To je ale kuráž!“

V ten okamžik Margo hodila kabelku po hlase, slyšela, že se trefila, a vzápětí tím směrem sekla. Něco zasáhla.

„Ale, ale, další dobrý trik. Jsi mnohem hrozivější, než jsem předpokládal. Teď jsi mě bodla.“

Když se otočila na útěk, spíš cítila, než slyšela náhlý pohyb; vrhla se na stranu, ale ten chlap ji chytil za zápěstí a – jedním škubnutím jí zkroutil ruku, až jí zapraskaly kosti – řezák jí vypadl z ruky. Vykřikla, bez ohledu na nesnesitelnou bolest se mu pokoušela vytrhnout. Znovu jí zkroutil ruku a Margo křičela, vykopla nohu a volnou rukou chtěla toho chlapa udeřit, ale on ji k sobě přitáhl tak prudce a takovou silou, že skoro omdlela bolestí. Ruku měl jako ocelový okov, cítila jeho horký dech, lehce páchnoucí po vlhké hlíně.

„Tys mě řízla,“ zašeptal.

Prudčeji odstrčil, pustil a ustoupil. Margo padla na kolena, skoro omdlela šokem a bolestí, držela si polámané zápěstí u těla, snažila se myslet, uvědomit si, kam ve tmě upadl řezák.

„I když jsem krutý člověk,“ slyšela ten hlas, „nenechám tě trpět.“

Další svižný pohyb, jako by nad ní proletěl obrovský netopýr. A potom ucítila omračující, otupující ránu zezadu. Upadla na zem. A jak tam ležela, uvědomila si, i když tomu nechtěla věřit, že ji bodl nožem do zad; že jí zasadil smrtelnou ránu. A přece se pořád snažila vstát, čirou silou vůle se zvedla na kolena. Nemělo to smysl. Něco teplého jí stékalo po ruce a dál na podlahu, když ji ze všech stran pohlcoval jiný druh černoty. Poslední, co slyšela z dálky jako ve snu, byl strohý chichot…

34

Laura Haywardová prošla rychle Velkou halou muzea, časné ranní světlo pronikalo bronzově zbarvenými okny. Záměrně kráčela mezi pruhy světla, jako by ji samotná chůze mohla nějak připravit na to, co ji čeká. Šéf bezpečnosti muzea Jack Manetti vedle ní skoro hopsal, aby jí stačil. Za nimi kráčela tichá, ale rychlá falanga Newyorského policejního sboru detektivů z oddělení vražd a personálu muzea.

„Pane Manetti, předpokládám, že prostory výstavy jsou vybaveny bezpečnostním systémem. Je to tak?“

„Nejlepším v současné době. Právě probíhá přezkoušení.“

„Výstava nebyla zabezpečena alarmem?“

„Byla. V každé zóně je takových zařízení spousta. Je zvláštní, že se žádný alarm nespustil.“

„Tak jak se pachatel dostal dovnitř?“

„V tuto chvíli nemám představu. Sepsali jsme všechny, kdo měli přístup do prostoru výstavy.“

„Budu s nimi všemi chtít mluvit.“

„Tady je seznam.“ Manetti vyndal z kapsy saka sjetinu z počítače.

„Výborně.“ Haywardová si ho vzala, pročetla a podala ten papír jednomu z detektivů, kteří stáli za ní. „Povězte mi o tom systému.“

„Základem jsou magnetické klíče. Systém zaznamenává každého, kdo vejde nebo odejde. Mám i tenhle seznam.“ Podal jí další dokument.

Zašli za roh Haly života v moři. Haywardová prošla kolem velké modré velryby zavěšené zlověstně ze stropu, ani se na ni nepodívala.

„Oznámil někdo ztrátu karty?“

„Ne.“

„Je možné nechat si udělat duplikát?“

„Tvrdili mi, že to nejde.“

„Mohl si třeba někdo kartu půjčit?“

„To je možné, i když všechny karty, s výjimkou karty oběti, jsou spočítány. Ale prověřím to.“

„To my také. Samozřejmě to mohl být zaměstnanec muzea s možností volného pohybu.“

„To pochybuju.“

Haywardová zavrčela. Sama o tom také pochybovala, ale člověk nikdy neví – viděla už dost šílenců, kteří se potloukají po téhle staré impozantní budově. Jakmile se o tomhle případu dověděla, požádala, aby jí byl přidělen, i když ještě měla práci s Duchampovou vraždou. Měla teorii – ne, spíš předtuchu –, že ty případy spolu souvisejí. A pokud má pravdu, bude to veliké. Hodně veliké.

Prošli Halou Indiánů severozápadního pobřeží, potom se zastavili před velikým vchodem na výstavu Posvátná zpodobnění. Dveře byly otevřené, ale v cestě dál bránila natažená páska. Haywardová slyšela mumlání soudních vyšetřovatelů. „Vy, vy a vy“ – ukazovala prstem na detektivy – „půjdete se mnou za pásku. Ostatní tady zůstanou. Hlídejte, aby nikdo nešel dovnitř. Pane Manetti? Vy pojďte také.“

„Až přijede doktor Collopy –?“

„Tohle je místo činu. Nevpouštějte ho. Je mi líto.“

Manetti se ani nesnažil oponovat. V obličeji byl voskově bílý a zcela zjevně ráno nestihl ani vypít kávu.

Podlezla policejní pásku, pokynula čekajícímu seržantovi, podepsala se na papír v deskách s klipsem. Potom vešla do foyeru výstavy, teď už pomaleji a mnohem rozvážněji. Tým soudních vyšetřovatelů už tam všechno prošel, ale vždycky bylo dobře mít oči dokořán.

Malá skupinka se vydala přes první místnost kolem připravených exponátů, překročili kus dřeva a potom vešli do místnosti druhé, v níž výstava pokračovala: tam bylo samotné místo činu. Na zemi byla křídou nakreslená silueta postavy tak, jak ji nalezli. Bylo tam dost krve. Fotograf už zdokumentoval místo činu a čekal na zvláštní požadavky Haywardové, které by mohla ze své pozice vyšetřovatele mít. Dva členové týmu soudních vyšetřovatelů stále ještě byli na všech čtyřech a v rukou měli pinzety.

Obhlížela tu scénu téměř divoce, oči jí zabloudily ke kaluži krve uprostřed, na různé cákance, krvavé stopy, šmouhy. Pokynula Hanku Barrisovi, staršímu členovi týmu soudních vyšetřovatelů. Vstal, odložil pinzetu a přišel k nim.

„To je ale binec,“ zhodnotila.

„Zdravotníci se oběti nějakou dobu věnovali.“

„Smrtící zbraň?“

„Nůž. Odvezli oběť i s ním do nemocnice. Víte, nesmí se vytáhnout –“

„To vím,“ odsekla. „Viděl jste, jak to tady vypadalo po činu?“

„Ne, když jsem přijel, už to rozšťourali záchranáři.“

„Totožnost oběti?“

„Zatím nevím. Mohl bych zavolat do nemocnice.“

„Nějaký svědek, který viděl původní místo činu?“

Barris přikývl. „Jeden. Nějaký technik Enderby. Larry Enderby.“

Haywardová se otočila. „Přiveďte ho sem.“

„Sem?“

„Ano, tak jsem to řekla.“

Následovalo ticho, Haywardová se rozhlížela, stála nehnutě, jen očima přejížděla kolem. Podrobně zkoumala krvavé cákance, odhadovala dráhu pohybu, rychlost a původ. Pomalu v duchu dávala dohromady obraz zločinu.

„Kapitáne? Pan Enderby je tady.“

Haywardová se otočila a uviděla překvapivě mladého, uhrovitého muže s černými vlasy a padesátikilovým neduživým tělem. Tričko, baseballová čepice kšiltem dozadu a celý obrázek dotvářely odrbané džíny.

Nejdřív si myslela, že má vlasy obarvené narudo – než ho uviděla zblízka.

Policista ho uvedl dál.

„Vy jste našel oběť jako první?“

„Ano, madam… tedy… důstojníku.“ Už byl nervózní.

„Říkejte mi kapitáne,“ vybídla ho jemně. „Jaké je vaše postavení v muzeu, pane Enderby?“

„Jsem systémový technik prvního stupně.“

„Co jste dělal v hale ve tři hodiny ráno?“

Hlas byl vysoký a třaslavý, skoro zlomený. Mrtvolu vždycky najde nejbázlivější člověk, vzpomněla si Haywardová na slova svého bývalého profesora soudní psychologie na Newyorské univerzitě. Polkla, snažila se o vstřícnější tón. Poslední, co v tu chvíli potřebovala, byl zhroucený Enderby.

„Kontroloval jsem nový bezpečnostní systém.“

„Dobře. Bylo bezpečnostní zařízení v hale spuštěné a funkční?“

„Většinou ano. Používáme nějaký zdokonalený software a došlo ke krátkodobé změně napětí elektrického systému. Můj šéf –“

„Jak se jmenuje?“

„Walt Smith.“

„Pokračujte.“

„Můj šéf mě poslal dolů, abych se podíval, jestli nebylo přerušeno elektrické vedení.“

„A bylo?“

„Ano. Bylo. Někdo přeštípl kabel.“

Haywardová se podívala na Barrise.

„Víme o tom, kapitáne. Všechno nasvědčuje tomu, že pachatel přeštípl kabel, aby vyřadil z provozu nouzové osvětlení, a tak mohl oběť napadnout.“

„Tak jaký je ten nový bezpečnostní systém?“ otočila se na Enderbyho.

„No, je vícevrstvý. Jsou v něm senzory pohybu, kamerový systém, křížené infračervené laserové paprsky, senzory vibrací a senzory stlačení vzduchu.“

„To zní působivě.“

„A působivé to skutečně je. Za poslední půlrok muzeum vylepšilo zabezpečení v každé hale, jedné po druhé, do nejnovější verze systému.“

„Co všechno to obnáší?“

Enderby se zhluboka nadechl. „Propojení s bezpečnostními kontrahenty, změnu konfigurace monitorovacího softwaru, provedení několika testů, takové věci. Všechno přesně podle atomových hodin. Musí se to dělat v noci, když je muzeum zavřené.“

„Aha. Takže jste šel hledat příčinu výpadku proudu a našel jste to tělo.“

„Ano.“

„Jestli to dokážete, pane Enderby, mohl byste mi tady přímo na místě ukázat, jak přesně oběť ležela?“

„No… tělo… leželo přesně, jako je ten obrys, s jednou rukou od těla, jak to vidíte. V kříži měla řezák zabořený až po rukojeť ze slonoviny.“

„Dotkl jste se toho řezáku, snažil jste se ho nějak odstranit?“

„Ne.“

Haywardová přikývla. „Pravou ruku měla oběť rozevřenou nebo sevřenou?“

„Myslím, že rozevřenou.“ Enderby s obtížemi polkl.

„Prosím vás, pane Enderby, zkuste to. S obětí někdo před příchodem fotografa pohnul, takže jediné, co mám, je vaše paměť.“

Přejel si obočí hřbetem ruky.

„Levá noha: vytočená dovnitř nebo ven?“

„Ven.“

„A pravá?“

„Dovnitř.“

„Víte to jistě?“

„Na to nejspíš nikdy nezapomenu. To tělo jako by bylo trochu zkroucené.“

„Jak to?“

„Tělo leželo obličejem dolů, ale nohy byly skoro zkřížené.“ Jak začal mluvit, hned se ovládl. Projevil se jako dobrý svědek.

„A jak se dostala ta krev na vaše boty?“

Enderby se podíval na svoje boty, oči rozevřel dokořán. „No. Já… snažil jsem se co nejrychleji pomoci.“

Haywardová k němu měla zase o kousek větší respekt. „Popište, jak jste se pohyboval.“

„Moment… Stál jsem tam, když jsem uviděl to tělo. Hned jsem k němu přiběhl, vkleče jsem nahmatal pulz a nejspíš právě v ten okamžik jsem… stoupl do kaluže krve. Měl jsem od krve i ruce, ale umyl jsem si je.“

Haywardová přikývla, v duchu si do rekonstrukce připsala tahle fakta.

„Nahmatal jste pulz?“

„Myslím, že ne. Prudce jsem oddechoval, těžko říct. Nejdřív jsem zavolal ochranku –“

„Interním telefonem?“

„Ano, za rohem. Potom jsem zkoušel dýchání z úst do úst, ale za okamžik přišel strážný.“

„Jak se jmenuje?“

„Roscoe Wall.“

Haywardová pokynula jednomu detektivovi, aby si to zapsal.

„Potom přijeli zdravotníci a v podstatě mě odstrčili.“

Haywardová přikývla. „Pane Enderby, buďte tak laskav a zůstaňte chvilku stranou s detektivem Hardcastlem, možná budu mít několik dalších otázek.“

Odešla do první místnosti, kde byla výstava, rozhlédla se, potom se pomalu vrátila zpátky. Piliny na podlaze byly sice rozvířené, ale i tak se z nich dalo vyčíst, že tu došlo k boji. Sklonila se, zkoumala drobné krvavé spršky. V duchu provedená analýza krvavých cákanců napomohla k celkovému pochopení toho, co se tu stalo. Oběť byla napadena v první výstavní hale. Možná někdo k oběti přišel z opačné strany – tam byly podle všech informací zadní dveře, ale našla je zajištěné a zamčené. Vypadalo to, jako by se po nějakou dobu oběť s vrahem obcházeli. Potom zabiják svoji oběť popadl, cloumal jí do stran; zasáhl ji nožem, když se pohnula hodně rychle, trochu bočně…

Zavřela oči, představovala si průběh vraždy.

Potom je znovu otevřela a soustředila se na maličký bod na podlaze kousek stranou, kterého si všimla, když poprvé obcházela místnost dokola. Přešla k němu a shora se na něj dívala: byla to kapka krve velikosti desetníku, malá kapka, která nejspíš spadla z nějakého stabilního předmětu z výšky přibližně metr a půl.

Ukázala na ni. „Hanku, tuhle kapku sejměte, celou – takže zvedněte prkna v podlaze a tak dál. Nejdřív bude pracovat fotograf in situ. Chci mít v ruce DNA, a to včera. Projeďte ji všemi databázemi.“

„Jistě, kapitáne.“

Rozhlédla se, očima přejížděla po tečné ploše od obrysu křídou přes jedinou kapku krve na protější stěnu. A tam uviděla velký zářez do nové dřevěné lišty na podlaze. Zúžila oči. „A Hanku?“

Vzhlédl.

„Myslím, že tamhle za tou prosklenou skříní s exponáty možná najdete zbraň oběti.“

Muž vstal, přešel ke skříni a podíval se za ni.

„Do háje.“

„Co to je?“ zajímalo Haywardovou.

„Řezák na krabice.“

„Krev?“

„Žádná viditelná pouhým okem.“

„Vemte ho a nechte na něm udělat všechny testy. A také na té skvrně, kterou jste právě sejmuli. Najdete souvislost, na to vsadím poslední dolar.“

Jak tam stála a nějak se jí nechtělo odtrhnout oči od celého toho výjevu, napadlo ji něco dalšího. „Přiveďte zpátky Enderbyho.“

Po chvíli se detektiv Hardcastle vrátil, v patách za ním Enderby.

„Říkal jste, že jste dal oběti umělé dýchání z úst do úst?“

„Ano, kapitáne.“

„Předpokládám, že jste ho poznal.“

„Ne jeho, ji. Ano, poznal jsem ji.“

„Kdo to byl?“

„Margo Greenová.“

Haywardová ztuhla. „Margo Greenová?“

„Ano. Kdysi tu pracovala jako studentka. Ale vrátila se jako šéfredaktorka…“

Jeho hlas jako by se ztratil. Haywardová ho už neslyšela. V myšlenkách se vrátila o šest let zpátky, k vraždám v metru a známým výtržnostem v Central Parku, kdy byla ještě řadová policistka, a k té Margo Greenové, s níž se tehdy seznámila – mladé, divoké a velmi odvážné, která riskovala život a pomohla rozluštit případ.

Podělanej svět.

35

Smithback seděl rozmrzele ve stejném křesle jako předchozího dne, měl nepříjemný pocit déjà vu. Jako by ve zdobeném mramorovém krbu plápolal tentýž oheň, vzduch byl prodchnutý vůní hořícího březového dřeva; tytéž tisky s loveckou tematikou zdobily stěny; a za arkýřovými okny byla vidět tatáž zasněžená krajina.

A co hůř, za gigantickým pracovním stolem seděl tentýž ředitel se stejným lítostivým, blahosklonným úsměvem v dokonale oholeném obličeji. Upíral na Smithbacka káravý pohled. Smithbackovi stále bolestivě tepalo v hlavě, jak ve tmě plnou rychlostí narazil do cementové zdi, a cítil hluboké ponížení, že zpanikařil, když slyšel kroky obyčejného sanitáře. A připadal si také jako hlupák, když si myslel, že přelstí bezpečnostní systém takhle neobratným postupem. Dosáhl jediného – potvrdil ředitelův názor, že je prostě blázen.

„Tak dobře, Edwarde,“ řekl Dr. Tisander a sepjal žilnaté ruce. „To, co jste včera předvedl, byla dost velká eskapáda. Omlouvám se, že vás sanitář Montaney tak vylekal. Naši zdravotní péči tady snad považujete za uspokojivou.“

Smithback ignoroval tuhle povýšenou poznámku. „Chci jenom vědět, proč se za mnou takhle tajně plížil. Mohl jsem se zabít!“

„Tím, že naběhnete na zeď? To asi těžko.“ Další žoviální úsměv. „I když jste měl štěstí, mohl to být otřes mozku.“

Smithback neodpověděl. Obvaz na hlavě se při každém pohybu čelisti bolestivě napjal.

„Překvapujete mě, Edwarde. Já myslel, že jsem vám to už dostatečně vysvětlil: vám připadá, že tu nemáme zabezpečení, ale to ještě neznamená, že neexistuje. Takový je účel celého našeho zařízení. Zabezpečení je nenápadné, aby to našim hostům nebylo nepříjemné.“

Smithbacka podráždilo slovo host. Byli jednoduše chovanci.

„Sledovali jsme vaše noční procházky infračervenými paprsky, které jste při chůzi kolem senzorů pohybu přerušoval. Až teprve když jste se dostal do suterénu, dostal sanitář Montaney pokyn nenápadně vás sledovat. Do posledního písmene se řídil protokolem. Nejspíš jste počítal, že se ven dostanete v některém ze zásobovacích vozů; takhle se to poprvé zpravidla zkouší.“

Smithback měl dojem, že vyletí a popadne doktora pod krkem. Se to zkouší? Já nejsem blázen, ty idiote! Ale neudělal to. Pochopil, že se dostal do zcela bezvýchodné situace: čím víc bude trvat na tom, že je normální, čím víc se bude rozčilovat, tím víc doktora utvrdí v opačné diagnóze.

„Chci jen vědět, jak dlouho tu ještě budu,“ řekl.

„To se teprve ukáže. Musím připustit, že po vašem pokusu o útěk neuvažuji o brzkém propuštění. Ten pokus je důkazem, že odmítáte pomoc. Nemůžeme vám pomoci, dokud nebudete spolupracovat, pane Jonesi. A nemůžeme vás propustit, dokud vám nepomůžeme. Jak s oblibou říkám, vy jste ve vaší léčbě nejdůležitější.“

Smithback sevřel ruce v pěsti, stálo ho hodně úsilí nereagovat.

„Musím vám říci, Edwarde, že další pokus o útěk bude pro vás znamenat jisté změny, které se vám možná nebudou příliš zamlouvat. Radím vám, smiřte se s tou situací a spolupracujte s námi. Od samého začátku jsem z vaší strany cítil nezvykle silný pasivně agresivní odpor.“

Protože jsem stejně při smyslech jako ty. Smithback polkl, pokusil se o poslušný úsměv. Jestli chce pryč, musí být mnohem chytřejší, to je jasné.

„Ano, doktore Tisandere. Rozumím.“

„Dobře, dobře! Tak to už děláme pokrok.“

Musí existovat nějaká cesta ven. Když hrabě Monte Christo dokázal uprchnout z pevnosti If, William Smithback dokáže uprchnout z River Oaks.

„Doktore Tisandere, co musím udělat, abych se dostal odtud ven?“

„Spolupracovat. Nechte nás, ať vám můžeme pomoci. Docházejte na sezení, věnujte veškerou svou energii zlepšení sebe sama. Berte spolupráci s personálem a zřízenci jako svoji povinnost. Jediný způsob, jak se odtud dostat, je získat dokument o propuštění s mým podpisem.“

„Jediný způsob?“

„Přesně tak. Definitivní rozhodnutí je na mně – založené samozřejmě na mínění lékaře, a je-li třeba, i na radě právníka.“

Smithback se na něj podíval. „Právníka?“

„Psychiatrie má dva pány: medicínu a právo.“

„Tomu nerozumím.“

Tisander se zcela zjevně dostal ke svému oblíbenému tématu. Jeho hlas nabyl na samolibé důležitosti. „Ano, Edwarde, musíme brát v úvahu hledisko právní i lékařské. Vezměte si třeba sebe. Vaše rodina, která vás má velmi ráda a jde jí jen o vaše blaho, vás svěřila do naší péče. Je to právnická, stejně tak jako lékařská záležitost. Zbavit člověka svobody je velmi závažný krok, po němž je zapotřebí postupovat s maximální pečlivostí.“

„Promiňte… říkal jste moje rodina?“

„Přesně tak. Kdo jiný by vás mohl komukoli svěřit, Edwarde?“

„Znáte moji rodinu?“

„Seznámil jsem se s vaším otcem, Jackem Jonesem. Velmi jemný muž. Všichni chceme udělat, co je pro vás správné, Edwarde.“

„Jak vypadal?“

Tisander se zatvářil zmateně a Smithback si v duchu vyčítal, že položil takhle naprosto jasně šílenou otázku. „Tedy, chtěl jsem vědět, kdy jste ho viděl.“

„Když vás sem přivezli. Podepsal všechny potřebné papíry.“

Pendergast, napadlo Smithbacka. Ať jde do háje.

Tisander vstal, natáhl k němu ruku. „Edwarde, potřebujete ještě něco?“

Smithback ruku přijal. Už ho něco napadlo. „Ano, jednu věc.“

Tisander zvedl obočí se stejně blahosklonným úsměvem ve tváři.

„Tady je knihovna, viďte?“

„Jistěže. Za kulečníkovým sálem.“

„Děkuji vám.“

Když Smithback odcházel, letmo zahlédl Tisandera, jak usedá za svůj obrovský stůl s nohami ve tvaru pařátů, uhlazuje si kravatu a ve tváři má stále ten samolibý úsměv.

36

Bledé zimní světlo pohasínalo nad řekou, když D’Agosta došel ke starým dveřím na Hudson Street. Zůstal stát, pro uklidnění se několikrát zhluboka nadechl. Postupoval přesně podle Pendergastových složitých instrukcí. Agent se znovu přesunul – podle všeho odhodlán být jeden krok před Diogenem – a D’Agosta byl zvědavý, jaký převlek zvolí tentokrát.

Nakonec se zklidnil, naposledy zkontroloval, jestli nikdo není nablízku, sedmkrát zaklepal na dveře a čekal. Po chvíli mu otevřel muž, který byl podle zevnějšku lidskou troskou v posledním stadiu závislosti na drogách. I když D’Agosta věděl, že je to Pendergast, vyděsila ho – znovu – působivost jeho vzhledu.

Pendergast ho beze slova uvedl dál, dveře za ním zamkl na visací zámek a vedl ho zapáchající schodišťovou šachtou do nějaké nechutné suterénní místnosti s velikým bojlerem a potrubím pro rozvod tepla. Veliká lepenková krabice s umazanými dekami, plastovou bedýnkou na mléko se svíčkou a nějakým bílým nádobím a slušný sloupek jídla v konzervách dotvářely celý obraz.

Pendergast odhrnul koberec a odhalil tak iMac G5 s bezdrátovým připojením na internet. Vedle ležel stoh ušmudlaných papírů: kopie případu, kterou D’Agosta odcizil na ústředí, a ještě další zprávy, které, jak D’Agosta předpokládal, pocházely z policejních záznamů o Hamiltonově otravě. Zcela zjevně Pendergast všechno studoval s velikou péčí.

„Já…“ D’Agosta nevěděl dost dobře, jak začít. Cítil, že ho znovu zaplavuje vztek. „Ten bastard. Čubčí syn. Panebože, zavraždit Margo –“

Zmlkl. Slova jednoduše nemohla vyjádřit, jaký vztek a zmatek prožívá a jak tomu všemu nemůže uvěřit. Nevěděl, že se Margo vrátila do New Yorku, a už vůbec ne, že pracuje v muzeu, ale před lety ji znal dobře. Pracovali spolu na případu vražd v muzeu a v metru. Byla to statečná, duchapřítomná, inteligentní žena. Nezasloužila si takhle odejít ze světa: aby se za ní někdo plížil a zabil ji v potemnělé výstavní síni.

Pendergast mlčel, když ťukal něco na klávesnici počítače. Ale obličej měl zbrocený potem a D’Agosta viděl, že to nebylo součástí role, ale doopravdy.

„Diogenes lhal, když tvrdil, že další obětí bude Smithback,“ řekl D’Agosta.

Pendergast, aniž by vzhlédl, sáhl do bedny a vyndal sáček na zip s tarotovou kartou a dopisem uvnitř. Podal jej D’Agostovi.

Podíval se na tarotovou kartu. Byla na ní vyobrazena vysoká věž z oranžových cihel, kterou několikrát zasáhl blesk. Hořela a z jejích vížek padaly drobné postavičky na trávu dole. Podíval se na dopis.

Ave frater!

Odkdy jsem ti říkal pravdu? Člověka by napadlo, že ses už po všech těch letech mohl naučit, jak obratný jsem lhář. Zatímco ty ses usilovně snažil ukrýt toho chvastouna Smithbacka – a chválím tě za tvou obratnost, protože jsem ho nenašel –, mohl jsem zcela v klidu zosnovat vraždu Margo Greenové. Ta, mimochodem, bojovala nanejvýš odvážně.

Nebylo to z mé strany chytré?

Prozradím ti tajemství, bratře: mám teď zrovna zpovědní náladu. A tak ti sdělím jméno mé příští oběti: poručík Vincent D’Agosta.

Zábavné, že? A říkám pravdu? Zase lžu? Tak rozkošný hlavolam pro tebe, drahý bratře.

Zdravím tě nikoli adieu, ale au revoir.

Diogenes

D’Agosta vrátil dopis Pendergastovi. Zažíval podivný pocit. Nebyl to strach – ne, to určitě ne –, ale nová, mocná vlna nenávisti. Ta jím třásla.

„To je mizera,“ řekl.

„Posaďte se, Vincente. Máme moc málo času.“

To byla první Pendergastova slova. D’Agostu umlčela vážnost v jeho hlase. Posadil se na bednu.

„Co je na tarotové kartě?“ zeptal se.

„Věž z varianty El Gran Tarot Esotérico. Ta karta prý ukazuje boření, čas náhlé změny.“

„Tady přestává legrace.“

„Celý den jsem dával dohromady seznam potenciálních obětí a připravoval jsem jejich ochranu. Musel jsem požádat o pomoc prakticky všechny, kdo mi dluží službičku, což bohužel bude mít vliv i na to, že se odhalí moje totožnost. Ti, s nimiž jsem jednal, mi přislíbili mlčení. Ale je jenom otázkou času, kdy se rozkřikne, že žiju. Vincente, podívejte se na tenhle seznam.“

D’Agosta se předklonil a sledoval dokument na obrazovce. Byla tam spousta jmen, která znal, a řada dalších, která neznal.

„Myslíte, že by tam měl být ještě někdo další?“

D’Agosta pročítal seznam. „Haywardová.“ Při tom pomyšlení pocítil silné bodnutí.

„Na Haywardovou Diogenes určitě nezaútočí. Jsou k tomu důvody, které vám zatím nemohu vysvětlit.“

„A co třeba…“ D’Agosta zaváhal. Pendergast byl výjimečně choulostivý na své soukromí, a tak nevěděl jistě, jak zareaguje, když vysloví její jméno. „Viola Maskeleneová?“

„Hodně jsem o ní přemýšlel,“ řekl tiše. Díval se na své bílé ruce. „Stále je na ostrově Capraia, což je v mnoha ohledech dokonalá pevnost. Je téměř nemožné se tam dostat a cesta trvá několik dní. Je tam jen jeden malý přístav a cizinec – jakkoli maskovaný v libovolném převleku – by hned upoutal pozornost. Diogenes je tady v New Yorku. Rychle se k ní nedostane a prostřednictvím zástupce by nikdy nic nezařizoval. A konečně,“ hlas se mu zlomil. „Diogenes nemůže vědět vůbec nic o mém – mém zájmu o ni. Tohle víte na celém světě jenom vy. Co se týče Diogena – je pro něj jenom osoba, s níž jsem jednou hovořil o houslích. Na druhou stranu, kdybych měl podniknout kroky na její ochranu, mohlo by to Diogena skutečně upozornit na její existenci.“

„To si dovedu představit.“

„Takže v jejím případě jsem se rozhodl nechat všechno, jak je.“

Spustil ruce. „Podnikl jsem kroky, abych ochránil ostatní, ať se jim to líbí nebo ne. Což mě přivádí k nejtěžší otázce: A co vy, Vincente?“

„Já se nehodlám nikde skrývat. Jak jsem říkal, přivedu ho. Budu návnada. Raději zemřu, než abych utíkal jako zajíc před vrahem Margo.“

„Nehodlám se s vámi dohadovat. Vystavujete se obrovskému riziku – a vy to víte.“

„Samozřejmě. A jsem na něj připravený.“

„Věřím, že je to tak. Útok na Margo byl stejný, jako když byla zavražděna moje teta, stará panna. Nespokojený sluha ji bodl do zad nožem na otevírání dopisů s perleťovou střenkou. Není vyloučeno, že na místě činu je nějaký důkaz, který nás může dovést k Diogenovi – a tady budu potřebovat vaši pomoc. Když se policie dozví, že jsem naživu, bude z toho velký problém.“

„Jak to?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Až přijde čas, pochopíte. Jak dlouho budete chtít zůstat tady se mnou, je čistě na vašem rozhodnutí, samozřejmě. V určitém okamžiku mám v úmyslu převzít právo do svých rukou. Diogena bych nikdy nesvěřil do rukou justičního systému.“

D’Agosta vehementně přikývl. „Celou dobu budu s vámi.“

„To nejhorší teprve přijde. Pro mě – a hlavně pro vás.“

„Ten bastard zabil Margo. Konec diskusí.“

Pendergast mu položil ruku na rameno. „Jste dobrý člověk, Vincente. Jeden z nejlepších.“

D’Agosta neodpověděl. Přemýšlel o Pendergastových záhadných slovech.

„Všem, kdo by mohli být Diogenovým terčem, jsem pomohl najít úkryt. Tohle byla fáze jedna. A to nás přivádí k fázi dvě: zastavit Diogena. Můj původní plán zcela selhal. Jak se říká: ‚Když prohraješ, vezmi si ponaučení.‘ Ponaučení tady je – svého bratra nemohu porazit sám. Domníval jsem se, že ho znám nejlépe, dokážu předvídat jeho další kroky a s dostatečnými důkazy ho sám zastavím. Ukázalo se, že to byl omyl – a tragický. Potřebuji pomoc.“

„Máte mě.“

„Ano, a jsem za to vděčný. Ale já měl na mysli jiný druh pomoci. Profesionální pomoc.“

„Jakou třeba?“

„Jsem Diogenovi příliš blízký. Nejsem objektivní a nejsem klidný – zvláště teď. Dostal jsem hodně tvrdou lekci. Ukázalo se, že svému bratrovi nerozumím a nikdy jsem nerozuměl. Potřeboval bych specialistu na vytvoření psychologického profilu, který vypracuje model mého bratra. Bude to nesmírně těžký úkol, protože on je psychologicky výjimečný jedinec.“

„Znám několik vynikajících odborníků na tvorbu soudních profilů.“

„Nebude ale vyhovovat jen tak někdo. Potřebuji někoho skutečně výjimečného.“ Otočil se a napsal něco na kus papíru. „Běžte do domu na Riverside Drive a tohle dejte Proctorovi, ten potom vzkaz předá Constance. Jestli takový člověk existuje, Constance ho najde.“

D’Agosta složil papír do kapsy.

„Čas utíká: 28. ledna je za dva dny.“

„Máte nějakou představu, co to datum znamená?“

„Nemám. Jen že to bude vyvrcholení zločinu mého bratra.“

„Jak víte, že to s tím datem není zase lež?“

Pendergast odpověděl až po chvíli. „Já to nevím. Ale instinkt mi napovídá, že je to doopravdy. A v tuhle chvíli je instinkt to poslední, co mi zbylo.“

37

Whit DeWinter III. se skláněl nad sedmikilovou učebnicí funkcionální analýzy v knihovně Phillips Exeter Academy. Upřeně hleděl na vzorec sestavený výhradně z řeckých písmen a snažil se ho vtlouct do svého zatemněného mozku. Čtvrtletní zkouška začíná za necelou hodinu a on se ještě nenaučil ani polovinu vzorců, které bude potřebovat. Měl v noci studovat, ne ponocovat a kouřit marihuanu se svou přítelkyní Jennifer. V tu chvíli mu to připadalo jako skvělý nápad… Blbina, taková blbina. Jestli tenhle test nenapíše, celkově nebude mít B, ale C a na Yale se nedostane. Bude muset zvolit jinou univerzitu. Nikdy se nedostane na medicínu, nikdy nebude mít slušnou práci a stráví svůj mizerný život v Medfordu s nějakou krávou, kterou si vezme za ženu, a spoustou uvřeštěných spratků…

Zhluboka se nadechl a znovu se ponořil do učebnice, ale ze soustředění ho vyrušil zvýšený hlas ze studijního kouta opodál. Whit se narovnal. Poznal ten hlas: byla to ta jízlivá holka, co s ní chodí na anglickou literaturu, pankačka s červenými vlasy ve stylu retro… Corrie. Corrie Swansonová.

„Máte nějaký problém? Nevidíte, že tady studuju?“ nesl se hlas uhlazeným atriem Akademické knihovny.

Whit se hrozně snažil, ale nezachytil klidnou, tiše pronesenou odpověď.

„Austrálie? Jste se zbláznil?“ ozval se zvýšený hlas. Jsem v polovině semestru! Kdo jste, nějakej zvrhlík?“

Pár studentů jí svým pšššt naznačilo, aby se zklidnila. Whit vyhlédl ze svého koutku, byl vděčný za takové vyrušení. O pár metrů dál viděl muže v tmavém obleku, jak se sklání přes stěnu studijního kouta.

„To vám řekl on? Tak jo, ukažte mi nějakej průkaz.“

Další mumlání.

„Tak fajn, věřím vám a prázdniny na pláži jsou přesně podle mýho gusta. Jenže zrovna teď? To si musíte dělat srandu.“

Další hovor. Další utišování.

„Dobře, dobře. Můžu říct jen jedno – jestli rupnu z biologie, tak za to může Pendergast.“

Slyšel rachocení židle a viděl, jak Corrie Swansonová vstává a jde za mužem v obleku. Vypadal jako od tajné služby, všechny knoflíky upnuté, hranatá čelist, tmavé brýle. Co za průšvih má Corrie tentokrát?

Whit se díval, když procházela kolem. Kovové ozdoby na velmi rafinovaných černých šatech poskakovaly a cinkaly, rudé vlasy jí v hustých kaskádách splývaly po zádech a jejich barva postupně přecházela do černé. Sakra, taková pěknice, přesně ten typ, co by nemohl přivést domů tátovi. Stařík by ho zabil, že chodí s takovou holkou.

Whit se znovu zahleděl na vzorec pro výpočet poloměru zakřivení pro funkci dvou proměnných. Měl takovou spoustu klikatých řeckých písmen, že by vydaly na první řádku Illiady.

Znovu zasténal. Jeho život se chýlí ke konci. A to všechno kvůli Jennifer a její vodní dýmce…

Lehký sníh padal na bílý dům pobitý prkny, který stál na rohu Church Street a Sycamore Terrace na tichém clevelandském předměstí River Pointe. Bělavé ulice byly široké a tiché, pouliční osvětlení vrhalo kaluže žlutého světla na noční krajinu. Vzdálené houkání vlaku dodávalo tomu místu na melancholii.

Za oknem se staženou roletou v prvním patře ve štítu se mihl stín – člověk na kolečkovém křesle – sotva viditelný v měkkém modrém světle vycházejícím z hloubky místnosti. Pohyboval se dopředu a dozadu v němé pantomimě, zaujatý nějakým neznámým úkolem. V pokoji byly od podlahy ke stropu postavené kovové police plné elektronického vybavení: monitorů, CPU, tiskáren, balíků harddisků, dálkových ovladačů, zobrazení na počítačových monitorech, snímačů mobilních telefonů, bezdrátových spojení, zařízení standardních programů a vyhledavačů internetu.

Postava přejížděla sem a tam, povadlá chřadnoucí ruka ťukala na klávesnici, tiskla tlačítka, otáčela číselníky. Pomalu, jedna za druhou, se jednotky zavíraly a vypínaly. Postupně zhasínala světla, LAN a širokopásmová spojení se přerušila, obrazovky potemněly, harddisky umlkly, diody pohasly. Muž známý v hackerské komunitě pod jménem Mim se zavřel před světem.

Poslední světlo pohaslo – velký modrý plochý panel LCD obrazovky – celá místnost se ponořila do tmy.

Mim odpočíval, když skončil, dýchal v nezvyklé temnotě. Teď byl zcela odříznutý od okolního světa. Věděl, že při takovémhle zatemnění ho nenajdou. A přece, z informace, která se k němu dostala od muže známého jako Pendergast, jednoho z pouhých dvou lidí na světě, kterým bezvýhradně věřil, mu nebylo dobře po těle.

Mim se už hodně let neodpojil od spousty dat, která zaplnila jeho dům jako neviditelný oceán. Vyvolalo to v něm chladný pocit osamění.

Seděl a přemýšlel. Za chvíli zapne jinou sestavu ovladačů a místnost se znovu rozzáří: tentokrát to budou světla baterie monitorů videokamer a bezpečnostních záběrů ze záznamového systému rozmístěného nejen kolem domu, ale i uvnitř. Bylo to ochranné opatření nainstalované už před lety, ale nikdy ho nepotřeboval. Až dnes.

Mim se ve tmě nadechl a – úplně poprvé v životě – se bál.

Proctor pečlivě zamkl dveře velkého sídla se zavřenými okenicemi na Riverside Drive 891, rozhlédl se a potom proklouzl do čekajícího hummeru. Dům byl pečlivě uzavřen, každé místečko, kudy by se mohl někdo dostat dovnitř, bylo zapečetěno. Constance byla stále uvnitř, ukrývala se na tajných místech, která ji chránila v minulosti. Neznal je ani on, dokonce ani Pendergast. Měla zásoby a pro případ nouze mobilní telefon, léky – všechno, co potřebovala.

Proctor odjel od obrubníku, zabočil s velikým pancéřovaným vozem za roh a pokračoval po Riverside Drive na jih. Ze zvyku se podíval do zpětného zrcátka, jestli ho někdo nesleduje. Nic tomu nenasvědčovalo, ale – jak Proctor velmi dobře věděl – nedostatek důkazů o tom, že ho někdo sleduje, není důkazem, že sledován není.

Na rohu Devadesáté páté a Riverside Drive u popelnic přetékajících odpadky zpomalil. Do jedné odhodil sáček s mastnými vychladlými hranolky od McDonalda, skoro celý pokrytý ztuhlým kečupem. Potom přidal plyn a jel na rampu vedoucí na West Side Highway, odtud mířil na sever, dodržoval povolenou rychlost a často kontroloval situaci ve zpětných zrcátkách. Pokračoval dál po Riverdale a Yonkers k Saw Mill River Parkway, potom přes Taconic, I-90 a dál I-87 a Northway. Pojede celou noc a ještě část zítřejšího dopoledne, dokud nedojede k jistému malému srubu u jistého malého jezera něco přes třicet kilometrů severně od St. Amand l’Eglise v Quebecu.

Podíval se vpravo, na sedadle ležela AR-15, nabitá náboji NATO ráže 5.56 mm. Proctor skoro doufal, že ho někdo bude sledovat. Nic si nepřál víc než dát tomu chlápkovi takovou lekci, na kterou nikdy v životě nezapomene. V daném případě by na zapomínání ani moc času neměl.

Když obloha zbledla, špinavý úsvit zalil řeku Hudson a mrazivý vítr honil pomuchlané noviny po prázdných ulicích, po Riverside Drive se ploužil nějaký ztroskotanec. Zastavil se u popelnice plné odpadků a začal se v nich přehrabovat. Se spokojeným zamručením vytáhl sáček s napůl zmrzlými hranolky od McDonalda. Hladově si je nacpal do pusy, levou rukou velmi obratně vsunul do kapsy kousek papíru schovaného na dně sáčku. Na tom papíře bylo krásným starodávným rukopisem napsáno pár řádků:

Jen jeden člověk na světě splní vaše

speciální požadavky:

Eli Glinn z Effective Engineering Solutions

Little West 12 Street, Greenwich Village, New York

38

Třpytivý měsíc, velký a ostře bílý, jako by pozlacoval rozlehlou hladinu moře daleko, daleko dole. Viola Maskeleneová viděla dlouhou bílou brázdu jako tužku položenou na lesklé vodě, na jejímž hrotu byl obrovský zaoceánský parník. Z výšky 9900 metrů vypadal jako hračka. Je to Queen Mary, napadlo ji, na cestě ze Southamptonu do New Yorku.

Sledovala parník, okouzlil ji, představovala si tam dole tisíce lidí na veliké lodi uprostřed oceánu, jak jedí, pijí, tančí, milují se – celý svět na tak malé lodi, kterou, jak jí připadalo, by mohla vzít do dlaně. Dívala se, dokud nezmizela na dalekém horizontu. Zvláštní, sama letěla už snad tisíckrát, a přesto to pro ni byl stále vzrušující zážitek. Podívala se na muže přes uličku, který klimbal nad Financial Times a ani jedinkrát se nepodíval z okna. To nedokázala pochopit.

Opřela se zády a přemýšlela, jak se zabaví dál. Tohle byla druhá etapa její cesty z Itálie, v Londýně přesedla z jednoho letadla do druhého, už přečetla knížku a prolistovala nepříliš kvalitní časopis, který dávali v letadle k dispozici cestujícím. První třídou letělo jen málo lidí, a protože v Londýně byly skoro dvě hodiny ráno, těch pár jejích spolucestujících spalo. Letušku měla jen pro sebe. Přivolala si ji.

„Mohu pro vás něco udělat, Lady Maskeleneová?“

Trhla sebou při tom oslovení s titulem. Jak je možné, že to snad skoro všichni vědí? „Šampaňské. A jestli by to nevadilo, neříkejte mi, prosím, Lady Maskeleneová. Připadám si pak strašně stará. Říkejte mi Violo.“

„Omlouvám se, hned vám přinesu šampaňské.“

„Děkuji vám.“

Když čekala, zalovila v kabelce a vyndala dopis, který jí přišel do domu na italském ostrově Capraia před třemi dny. Bylo poznat, že jej mnohokrát rozložila a zase složila, ale stejně si ho četla znovu.

Moje drahá Violo,

tento dopis vás nepochybně bude šokovat, a za to se omlouvám. Vynacházím se ve stejné situaci jako Mark Twain, když musím oznámit, že zprávy o mé smrti jsou velmi přehnané. Žiji a daří se mi dobře, ale jsem nucen se ukrývat vzhledem k nesmírně delikátnímu případu, na kterém pracuji. To v kombinaci s jistými nedávnými událostmi v Toskánsku, o nichž nepochybně víte, vyvolalo dojem, že jsem mrtvý. Po jistou dobu bylo pro mě výhodné tento dojem nijak neopravovat. Ale žiji, Violo – i když jsem se ocitl tak blízko smrti, jak jen je to možné.

Ta strašná zkušenost je důvodem, proč píši tento dopis. Během těch děsivých hodin na samém prahu smrti jsem si uvědomil, jak je život krátký a křehký a jak nesmíme dopustit, aby někdo z nás přišel o vzácné příležitosti být šťastný. Když jsme se zcela náhodně potkali na ostrově Capraia, pouhých pár hodin před tou děsivou zkušeností, byl jsem překvapen – a – omluvte laskavě, že to tak vyjádřím – vy také. Něco se mezi námi stalo. Udělala jste na mě nesmazatelný dojem. A kojím se nadějí, že snad i já jsem na vás zapůsobil podobně. Proto bych vás rád pozval na deset dní k sobě do New Yorku, abychom se mohli lépe poznat. Abychom oba vyzkoušeli, zda ten dojem byl skutečně nesmazatelný a příznivý – pevně věřím, že tomu tak je.

Při těch slovech se Viola musela usmát; starodávné, poněkud neobratné výrazy se k Pendergastovi natolik hodily, až měla dojem, že slyší jeho hlas. Pravda, ten dopis je velmi neobvyklý, žádný podobný ještě nikdy nedostala. Violu oslovilo mnoho jiných mužů mnoha různými způsoby, ale takhle nikdy. Něco se mezi námi stalo. To je pravda. I tak by většina žen po obdržení takového pozvání byla velmi překvapena, ne-li šokována. Už při jejich prvním setkání ji Aloysius znal dost na to, aby pochopil, že takový dopis ji neurazí. Naopak…

Znovu se začetla.

Pokud přijmete toto nesporně nekonvenční pozvání, přileťte, prosím, 27. ledna letem 822 British Airways z Gatwicku na Kennedyho letiště. Nikomu neříkejte, proč přijíždíte. Všechno vám vysvětlím, až budete tady, stačí jen říci, že pokud by se vyzradilo, že jedete na tuhle návštěvu, mohlo by to dokonce ohrozit můj život.

Až přijedete na Kennedyho letiště, u pásu se zavazadly na vás bude čekat můj drahý bratr Diogenes.

Diogenes. Usmála se při vzpomínce na to, jak ji Aloysius na ostrově Capraia seznámil s excentrickými jmény v jeho rodině. Nedělal si snad legraci – kdo by dal svému dítěti jméno Diogenes?

Hned ho poznáte, protože je mi velmi podobný – jen okázale nosí pečlivě upravenou bradku. A co je na něm nejnápadnější – v dětství ho postihla nehoda a má každé oko jiné barvy: jedno oříškové, druhé mléčně modré. Nebude mít žádné poznávací znamení a samozřejmě neví, jak vypadáte vy, takže se budete muset přihlásit sama. Nikomu bych vás nesvěřil s větší důvěrou než svému bratrovi. Je velmi zdrženlivý muž.

Diogenes vás doprovodí k mému domku na Long Islandu, v malém městečku v zálivu Gardiners, kde vás budu očekávat. Strávíme společně několik dní. Dům je dobře vybavený, ale prostý, s nádherným výhledem na ostrov Shelter na druhé straně zálivu. Samozřejmě budete mít k dispozici vlastní pokoje a prožijeme spolu pár dní ve vší slušnosti – pokud, samozřejmě, okolnosti nepovedou k něčemu jinému.

V tu chvíli se Viola nahlas rozesmála. Je tak staromódní, a přece jí v podstatě předkládá návrhy způsobem, který zcela postrádá rafinovanost – ale daří se mu to s velkou mírou vkusu a suchým humorem.

Za tři dny po vašem příjezdu bude případ, jehož vyšetřování se účastním, uzavřen. Potom se spolu objevíme na veřejnosti a já se znovu ukážu jako živý a (alespoň věřím) s vámi po boku. Potom si užijeme nádherný týden, kdy budeme prozkoumávat divadelní, hudební, umělecký a kulinářský New York, než se vrátíte na ostrov Capraia.

Violo, velmi se omlouvám za to, že o tomhle nesmíte nikomu nic říci. Zašlete mi svou odpověď staromódním telegramem na tuto adresu:

A. Pendleton

15 Glover’s Box Road

The Springs, NY 10511

A podepište se jako „Anna Livia Plurabelleová“.

Pokud mé pozvání přijmete, učiníte mě velmi šťastným. Vím, že sentimentální a květnaté fráze nejsou mojí silnou stránkou – to není můj styl. Další ukázky náklonnosti si schovám pro chvíle, kdy budeme spolu.

Se srdečným pozdravem, Aloysius

Viola se musela znovu usmát. Téměř slyšela Pendergasta, jak elegantně, ale poněkud přísně vyslovuje tyhle věty. Vskutku Anna Livia Plurabelleová; zjištění, že Pendergast neváhá připojit vtipnou literární narážku, a to skrytou a intelektuálskou. Pendergast je tak dojemný; při myšlence na to, že se s ním sejde, cítila rozechvění. A lehký náznak nebezpečí v jeho dopise celé dobrodružství jen přikořenil. Zase se nedokázala ubránit a vzpomněla si na podivný pocit, jako by ho znala velmi dobře, i když spolu strávili pouhé jedno odpoledne. Nikdy v životě nevěřila na tu hloupost o druhém já, na lásku na první pohled, na svazky připravené Bohem. Ale přece…

Složila dopis a vyndala druhý papír. Byl to telegram s jednoduchým textem:

Jsem rad, ze prijedete! Muj bratr

na vas bude cekat. Vim, ze mohu verit

ve vaši diskretnost. Laskyplne A. X. L. P.

Obě listiny pečlivě uložila zpátky do kabelky a upila šampaňské, v myšlenkách se vrátila k tomu setkání na ostrově Capraia. Vzpomínala, jak zrovna zarývala hnůj do vinohradu, když uviděla přicházet muže v černém obleku. Pečlivě volil cestu mezi hroudami a doprovázel ho americký policista v civilu. Byl to tak zvláštní pohled, že se skoro rozesmála. Zavolali na ni, považovali ji za muže. A potom přišli blíž a ona se poprvé podívala do Pendergastovy zvláštní a krásné tváře. Tak náhlý a prapodivný pocit ještě nikdy nezažila. V jeho obličeji četla totéž, i když se pokoušel to skrývat. Byla to krátká návštěva – hodinku spolu mluvili nad sklenkou bílého vína na její terase s výhledem na moře –, a přece se v duchu k tomu odpoledni neustále vracela, jako by se stalo něco velmi závažného.

Potom proběhla druhá návštěva – to přijel D’Agosta sám, v obličeji sinalý a utrápený, sdělit jí příšernou zprávu o Pendergastově smrti. Až teprve v tom hrozném okamžiku si uvědomila, jak moc se těšila na další setkání s agentem Pendergastem – a jak si byla jistá, že v jejím životě sehraje svou roli.

Jak strašný byl ten den. A jak radostné věci se přihodily, když teď od něj dostala ten dopis.

Usmála se, znovu myslela na to, jak se uvidí. Milovala intriky. Nikdy neuhýbala před ničím, co ji v životě potkalo. Svou impulzivností si nejednou způsobila problémy, ale díky tomu měla také barevný a fascinující život, který by za nic jiného nevyměnila. Záhadné pozvání bylo jako z románů, které hltala v pubertě. Víkend v domku ukrytém na Long Islandu s mužem, který ji fascinoval jako nikdo jiný, a potom velmi živý týden v New York City. Jak by mohla odmítnout? Určitě s ním nebude muset spát – je v pravém slova smyslu gentleman –, i když při pouhé představě jí projelo silné vzrušení, až se začervenala…

Dopila šampaňské, bylo vynikající, jako ostatně vždycky v první třídě. Někdy mívala pocit viny z toho, že létá první třídou – připadalo jí to elitářské –, ale let přes Atlantik tak byl mnohem pohodlnější. Viola byla zvyklá na nepohodlí – mnoho let strávila na vykopávkách v Egyptě –, ale nespatřovala žádný smysl ve vyhledávání nepohodlí, když to není nutné.

Podívala se na hodinky. Na Kennedyho letiště dosednou za čtyři hodiny a kousek.

Určitě bude velmi zajímavé setkat se s Pendergastovým bratrem – tím Diogenem. Setkám s bratrem o člověku samém dost napoví.

39

D’Agosta následoval Pendergastovu ušlápnutou postavu, když se agent šoural kolem rohu Deváté avenue na Little West 12 Street. Bylo devět hodin večer a ostrý vítr pořádně foukal od Hudsonu. Stará čtvrť s masným průmyslem – vtěsnaná do úzkého koridoru jižně od Chelsea a severně od Greenwich Village – se za roky, kdy byl D’Agosta pryč, změnila. Teď byly mezi velkoobchodními distributory masa a řeznictvími rozesety moderní restaurace a butiky. Vypadalo to jako nejlepší místo, kam by si soudní specialista na psychologický profil mohl pověsit firemní tabulku.

V půli cesty kolem bloku se Pendergast zastavil před velkým jedenáctiposchoďovým skladištěm, které už mělo své nejlepší dny za sebou. Okna s kovovými sítěmi byla věkem zašlá a nižší poschodí byla zanesená sazemi. Nikde neviděl žádnou tabulku, žádné jméno, nic, co by naznačovalo, že nějaká firma sídlí za vyrudlým nápisem Price & Price Pork Packing Inc. přímo na starých cihlách. Pod ním byl veliký vjezd pro nákladní vozy, vrata zavřená na závoru, a hned vedle další dveře se zvonkem beze jména. Pendergast zvedl prst a zabodl ho do něj.

„Ano?“ zeptal se okamžitě hlas z mřížky. Pendergast něco zamumlal a potom už slyšeli, jak elektronický zámek povoluje. Dveře se otevřely do malého prázdného bílého prostoru; jen nahoře na protější stěně byla namontovaná maličká kamera. Dveře se za nimi se slabým cvaknutím zavřely. Stáli tam, čelem ke kameře, třicet vteřin. Potom se v zadní stěně otevřely téměř neviditelné dveře. Pendergast a D’Agosta kráčeli bílou chodbou, až nakonec vešli do šeré místnosti – úžasné místnosti.

Nižší poschodí skladiště byla vyrabovaná, zbyla z nich velká, pětiposchoďová skořepina. Před nimi se táhlo hlavní poschodí, bludiště stolních vitrín, masivního vědeckého vybavení, počítačových sestav a složitých modelů a diorám, vše ponořeno do stínu. D’Agostu zaujal obrovský stůl, na kterém byl vystaven model dna oceánu někde kolem Antarktidy, průřez ukazoval geologii mořského dna a jakýsi podivný vulkán. Byly tam ještě další složité modely, dokonce i loď se záhadně vyhlížejícím dálkově ovládaným vozidlem, vědeckým vybavením a válečným materiálem.

Ze stínu k nim dolehl hlas. „Vítejte.“

D’Agosta se otočil a v šeru uviděl postavu na kolečkovém křesle, ten člověk k nim přijížděl uličkou mezi dlouhými stoly: muž s hnědými, krátce střiženými vlasy a úzkými rty nad hranatou čelistí. Měl na sobě skromný, ale pěkně střižený oblek a kolečkové křeslo ovládal malým joystickem rukou v černé rukavici. D’Agosta poznal, že má určitě jedno oko skleněné, protože postrádalo divoký lesk zdravého oka. Na pravé straně obličeje měl od vlasové linie po čelist nachovou jizvu, vyvolávalo to iluzi poranění ze souboje.

„Jsem Eli Glinn,“ řekl tichým, uhlazeným a neutrálním hlasem. „Vy musíte být poručík D’Agosta a zvláštní agent Pendergast.“ Zastavil kolečkové křeslo a podal jim ruku. „Vítám vás v Effective Engineering Solutions.“

Šli za ním mezi stoly a kolem malého skleníku, ve kterém skoro děsivě blikaly lampy, potom nastoupili do klece výtahu, která je vyvezla na můstek do třetího patra. Když šel D’Agosta za křeslem po můstku, pocítil mocné bodnutí pochybností. Effective Engineering Solutions? Pan – ne, doktor – Eli Glinn? Napadlo ho, jestli Constance Greeneová neudělala chybu, navzdory svým schopnostem najít někoho spolehlivého. Tenhle člověk vůbec nevypadal jako specialisté na vytváření soudních profilů, které viděl předtím – a že jednal s celou řadou takových odborníků.

Glinn se ohlédl, zdravým okem přejel D’Agostovu uniformu. „Můžete klidně vypnout vysílačku a mobilní telefon, poručíku. V této budově blokujeme všechny bezdrátové signály a rádiové frekvence.“

Vedl je do malé konferenční místnosti zdobené leštěným dřevem, zavřel dveře a potom jim pokynul, aby se posadili. Sám přejel na protější stranu stolu, kde mezera mezi dvěma židlemi značky Herman Miller byla přesně vypočítaná pro jeho vozík. Na stole před ním ležela útlá obálka; jinak byl dokonale čistý stůl prázdný. Opřel se zády v křesle a oběma jim věnoval pronikavý pohled.

„Máte neobvyklou prosbu,“ řekl.

„Můj problém je neobvyklý,“ odpověděl Pendergast.

Glinn si ho prohlédl odshora dolů. „Velmi působivý převlek, pane Pendergaste.“

„To ano.“

Glinn složil ruce. „Vysvětlete mi povahu vašeho problému.“

Pendergast se rozhlédl. „Vysvětlete mi povahu vaší společnosti. Ptám se, protože tohle všechno“ – ukázal rukou – „nevypadá jako kancelář specialisty na vytváření psychologických profilů.“

Ve tváři toho muže se objevil neradostný úsměv, který zdeformoval a rozpálil purpurovou jizvu. „Dobrá otázka. Společnost Effective Engineering Solutions se zabývá řešením speciálních technických problémů a realizací analýz selhání.“

„Jaké typy technických problémů?“ zajímalo Pendergasta.

„Jak neutralizovat podzemní atomový reaktor v jistém nebezpečném státě na Středním východě, který se využívá pro výrobu štěpného materiálu do zbraní. Analýza záhadné a náhlé ztráty satelitu v hodnotě miliardy dolarů.“ Škubl prstem, malé gesto zapůsobilo překvapivě silně, do té chvíle byl totiž muž naprosto nehybný. „Jistě pochopíte, že nebudu zabíhat do podrobností. Víte, pane Pendergaste, ‚analýza selhání‘ je druhá stránka mince oboru techniky: je to umění pochopit, jak věci selhávají, a tak selhání předcházet. Nebo zjistit důvod selhání poté, co k němu došlo. Smutné je, že to druhé bývá častější.“

Promluvil D’Agosta: „Stále tomu nerozumím. Co má analýza selhání společného se soudními profily?“

„K tomu se dostanu, poručíku. Analýza selhání začíná a končí psychologickým profilem. Firma EES už dávno pochopila, že klíčem k porozumění selhání je přesné pochopení, jak lidé dělají chyby. Což je stejné jako pochopit, jak lidé obecně činí rozhodnutí. Potřebovali jsme předpovědní hodnotu – způsob předvídání, jak bude daná osoba v dané situaci reagovat. Proto jsme vyvinuli patentovaný systém pro psychologické profilování. V současné době se aplikuje na rozvodné síti superpočítačů na uzlech eServeru IBM. Psychologické profilování neumí nikdo na světě udělat tak dobře jako my. A tohle vám neříkám jen jako propagaci firmy. Je to prostý fakt.“

Pendergast naklonil hlavu. „Velmi zajímavé. Jak to, že jsem o vás nikdy neslyšel?“

„Nechceme být všeobecně známí – navíc máme malý okruh klientů.“

„Než začneme, musím vědět jistě, že budete diskrétní.“

„Pane Pendergaste, EES poskytuje dvě garance. První – naprostou diskrétnost. Druhou – záruku úspěchu. A teď mi, prosím, vysvětlete svůj problém.“

„Cílem je muž jménem Diogenes Pendergast – můj bratr. Zmizel před dvěma desítkami let poté, kdy důmyslně zosnoval svoji falešnou smrt. Vypadá to, že zmizel z povrchu země – alespoň oficiálně. Není v žádné vládní databázi, navíc byl vystaven úmrtní list. Vím ale bezpečně, že jde o podvrh. Z jeho života v dospělosti není k dispozici vůbec nic. Žádná adresa, žádné fotografie, nic.“ Z kabátu vyndal tlusté desky z konopného papíru a položil je na stůl. „Všechno, co vím, je tady.“

„Jak víte, že žije?“

„Loni v létě jsme se za velmi zvláštních a překvapivých okolností setkali. Je to v mé zprávě. To je první věc a potom je tu fakt, že se z něj stal sériový vrah.“

Glinn pomalu přikývl.

„Od dětství mě Diogenes nenáviděl a celý svůj život pracuje na tom, jak mě zničit. Devatenáctého ledna letošního roku nakonec dlouho plánovanou akci spustil. Začal vraždit mé přátele a spolupracovníky, jednoho po druhém, a vysmívá se mé neschopnosti je uchránit. Zatím zabil čtyři lidi. U posledních dvou ještě zažertoval tak, že předem uvedl jméno oběti – v prvním případě podle pravdy, ve druhém udělal úskok, abych ochraňoval někoho jiného. Stručně řečeno, nedokázal jsem ho zastavit. Prohlašuje, že dalším, na koho obrátí svůj zájem, je tady poručík D’Agosta. Přehled o těch vraždách je rovněž uložen v deskách.“

D’Agosta viděl, jak se Glinnovi zalesklo zdravé oko, Pendergast v něm probudil zájem. „Jak inteligentní je ten Diogenes?“

„V dětství mu naměřili IQ 210. Shodou okolností to bylo poté, co prodělal spálu, to ho natrvalo změnilo.“

Glinn zvedl obočí. „Jedná se o organické poškození mozku?“

„Rozhodně ne. Byl divný i před nemocí, ale ta choroba to pravděpodobně nějak posílila.“

„A proto potřebujete mě. Potřebujete kompletní psychologickou, zločineckou a behaviorální analýzu tohoto muže. Protože je váš bratr, jste mu přirozeně velmi blízký, tak to nemůžete udělat sám.“

„Přesně tak. Diogenes měl na naplánování téhle akce mnoho let. Celou dobu je tři kroky přede mnou. Na místě činu nenechává žádné stopy – alespoň ne ty neúmyslné. Jediný způsob, jak ho zastavit, je předjímat, co udělá. Musím zdůraznit, že je to mimořádná situace. Diogenes vyhrožuje, že svůj čin spáchá zítra, 28. ledna. To datum uvedl jako vyvrcholení celého svého plánu. Nevyjadřuje nijak, kolik dalších životů je ohroženo.“

Glinn otevřel desky zdravou rukou a listoval jimi, zběžně prohlížel jednotlivé stránky. „Nemohu vám udělat profil za dvacet čtyři hodin.“

„Musíte.“

„To nejde. Nejrychleji to mohu udělat – pokud nechám všechno ostatní stát a soustředím se výlučně na tuhle práci – za sedmdesát dva hodin od této chvíle. Přišel jste moc pozdě, pane Pendergaste. Alespoň pozdě s ohledem na datum, které váš bratr uvedl. Možná ne příliš pozdě, aby bylo možné podniknout účinné kroky potom.“ Naklonil hlavu a díval se na Pendergasta.

Agent zůstal chvíli zcela bez hnutí. „Tak dobře,“ odpověděl tiše.

„Takže nebudeme ztrácet čas.“ Glinn položil ruku na desky před sebou a posunul je po stole. „Tady je standardní smlouva. Účtuju si milion dolarů.“

D’Agosta vstal ze židle. „Milion babek? Vy jste se zbláznil!“

Pendergast ho gestem ruky uklidnil. „Přijímám.“ Vzal desky, otevřel je, rychle si smlouvu pročetl.

„Na zadní straně,“ dodal Glinn, „najdete naše podmínky odstoupení od smlouvy a záruky. Nabízíme absolutní, bezpodmínečnou garanci úspěchu.“

„Už podruhé se zmiňujete o téhle podivné garanci. Jak definujete pojem ‚úspěch‘, pane Glinne?“

Na Glinnově obličeji se znovu objevil přízračný úsměv. „Přirozeně vám nemůžeme zaručit, že Diogena pochopíte. Ani to, že mu zabráníme v dalších vraždách. To je všechno ve vašich rukou. Naše garance jsou následující: za prvé – předložíme vám soudní profil Diogena Pendergasta, který přesně vysvětlí jeho motiv.“

„Já už jeho motiv znám.“

Glinn si té poznámky nevšímal. „Za druhé – náš soudní profil bude mít předpovědní hodnotu. Poví vám, v rámci omezeného výběru, jaké další kroky Diogenes Pendergast udělá. Nabízíme následné služby – máte-li specifické otázky o budoucích krocích člověka, o něhož máte zájem, zpracujeme je podle našeho systému a poskytneme vám spolehlivé odpovědi.“

„Pokládám za sporné, že tohle je možné u každého člověka, natož u takové osobnosti jako Diogenes.“

„Opravdu s vámi nechci zapříst filozofickou debatu, pane Pendergaste. Jednání lidí je až nechutně předvídatelné, a to se týká skutečných psychopatů stejně jako babiček. Uděláme to, co říkáme.“

„Stalo se vám někdy, že jste neuspěli?“

„Nikdy. Máme jeden úkol, který zůstává – řekněme – otevřený.“

„Ten s tím termonukleárním zařízením?“

Pokud Glinna tahle otázka překvapila, nedal to na sobě znát. „Jaké termonukleární zařízení máte na mysli?“

„To, které projektujete dole. Na tabuli jsem viděl několik rovnic, které se vztahují ke křivce vazebné energie. Vedle na stole ležel papír s projektem na opracování výbušniny, kterou by bylo možné použít ke stlačení jádra.“

„Budu muset promluvit se svým hlavním inženýrem. Taková nedbalost by se neměla opakovat.“

„Rovněž vidím, že se zabýváte vývojem geneticky upraveného mozaikového viru. To má rovněž vztah k tomu dalšímu projektu?“

„Stejnou garanci důvěrnosti, jakou máte vy, nabízíme i ostatním našim zákazníkům. Vrátíme se k tématu Diogenes? Zejména k problému jeho motivu.“

„Ještě ne tak docela,“ odpověděl Pendergast. „Nemluvím do větru. Celé vaše vystupování – vaše mluva, vaše pohyby, vaše velmi vášnivé úsilí, pane Glinne – vypovídá o někom s nezvratnou obsesí. Všiml jsem si také, alespoň podle jizvy ve vašem obličeji, že jste byl poraněn nedávno. Když vezmu v úvahu to, co jsem viděl dole, začínám si dělat starosti.“

Glinn zvedl obočí. „Starosti?“

„Že muž jako vy, který se potýká s problémem mnohem větším, než mám já, by nemusel být schopen věnovat plnou pozornost tomu mému problému.“

Glinn seděl nehnutě, neodpovídal. Pendergast ho sledoval z protější strany stolu, stejně nehybný.

Uplynula minuta dvě, nikdo z nich nepromluvil. D’Agosta to jen pozoroval, čekal a znepokojení v něm hodně rychle narůstalo. Jako by se ti dva muži vyzvali na souboj, vedli bitvu a střídali se ve vedení, to všechno bez jediného slova, dokonce bez jediného pohybu.

Najednou, bez jakéhokoli náznaku předem, Glinn začal znovu mluvit stejně klidným, bezbarvým hlasem. „Pokud se někdy rozhodnete odejít od FBI, pane Pendergaste, určitě tu pro vás najdu uplatnění. Z mé strany není ve hře žádná obsese, jen prosté splnění garance úspěchu našim klientům: děláme to pro sebe. Mám v úmyslu úspěšně dokončit ten druhý projekt, i když klient už není v takovém stavu, kdy by to mohl ocenit. Ten projekt zahrnuje vážné seizmické narušení na jistém místě v jižním Atlantiku, což vyžaduje, ehm, jaderné úpravy. A to už je víc, než potřebujete vědět. Je pravda, že se ujímám vašeho drobného problému hlavně proto, že jsem ve finančních nesnázích. Nicméně vašemu projektu se budu věnovat naplno, protože neuspět by znamenalo, že vám budu muset vrátit peníze a prožít osobní ponížení. A jak už jsem říkal, EES porážku nezná. Vyjádřil jsem to jasně?“

Pendergast přikývl.

„A teď se vraťme k motivu vašeho bratra – ke zdroji jeho nenávisti. Mezi vámi a jím se něco přihodilo, a já musím vědět co.“

„Všechno je popsáno v těch deskách. Vždycky mě nenáviděl. Poslední kapka byla, když jsem spálil jeho deníky.“

„Povězte mi o tom.“

„Bylo mi čtrnáct let, jemu dvanáct. Nikdy jsme si nerozuměli. On byl krutý a zvláštní – po té spále ještě víc.“

„Kdy to bylo?“

„Když mu bylo sedm.“

„Existují nějaké lékařské záznamy?“

„Ne. Ošetřoval ho soukromý rodinný lékař.“

„Pokračujte.“

„Jednou jsem objevil jeho deníky, plné nejohavnějších věcí, jaké se dají napsat na papír – hnus přesahující normální lidské chápání. Vedl si ty deníky celé roky. A já je spálil – byla to z mé strany ukvapenost. O několik let později náš dům shořel a naši rodiče v plamenech zahynuli. Já byl ve škole, ale Diogenes to všechno viděl, slyšel, jak volali o pomoc. To ho úplně vyvedlo z míry.“

V koutcích Glinnových úst se objevil náznak chladného úsměvu. „Myslím, že ne.“

„Vy myslíte, že ne?“

„Nepochybuji, že na vás žárlil a že ho zničení jeho deníků dohnalo k zuřivosti. Ale k tomu došlo příliš pozdě, aby se z toho mohla vyvinout tak hluboká, patologická, utkvělá nenávist. Ani spála nemůže zničehonic probudit v člověku nenávist. Ne, pane Pendergaste. Tahle nenávist vyvěrá z něčeho jiného, co se přihodilo mezi vámi a vaším bratrem mnohem dříve. Tahle informace nám chybí. A vy jediný ji můžete poskytnout.“

„Všechno závažné, k čemu mezi mnou a mým bratrem došlo, je v té složce, včetně našeho posledního setkání v Itálii. Mohu vás ujistit, že není jediný incident, žádný důkaz, který by jeho zášť mohl vysvětlit.“

Glinn desky vzal, listoval jimi. Uplynuly tři minuty, pět minut. Potom desky odložil. „Máte pravdu. Není tam žádný důkaz.“

„Přesně, jak jsem říkal.“

„Je docela možné, že jste to vynechal.“

„Nevynechal jsem nic. Mám výjimečnou paměť, která sahá ještě před mé první narozeniny.“

„Pak něco zamlčujete záměrně.“

Pendergast ztuhl. D’Agosta sledoval ty dva muže, byl překvapený. Nikdy ještě neviděl nikoho, aby na Pendergasta takhle tvrdě naléhal.

Když Glinn upíral oči na Pendergasta, měl ještě bezvýraznější tvář, pokud to vůbec bylo možné. „Bez té informace nemůžeme pokračovat. Potřebuju ji, a to hned teď.“ Podíval se na hodinky. „Zavolám několika svým důvěryhodným partnerům. Do hodiny jsou tady. Pane Pendergaste, tamhle za těmi dveřmi vzadu je malý pokoj s lůžkem. Udělejte si, prosím, pohodlí a vyčkejte na další instrukce. Poručíku, vaše přítomnost tady už není nutná.“

D’Agosta se podíval na Pendergasta. Poprvé, co si pamatoval, uviděl na agentově tváři výraz podobný zlé předtuše.

„Nikam nejdu,“ řekl okamžitě, podráždila ho Glinnova arogance.

Pendergast se slabounce usmál, zavrtěl hlavou. „To je v pořádku, Vincente – jakkoli je mi silně proti srsti představa štrachání v mé minulosti ve snaze najít něco, co patrně neexistuje, vidím, že je nezbytné, abych to udělal. Sejdeme se na smluveném místě.“

„Víte jistě, že to tak chcete?“

Pendergast přikývl. „A nezapomeňte: vy jste na Diogenově seznamu další na řadě. Do 28. ledna zbývají necelé tři hodiny. Vincente, buďte neskutečně opatrný.“

40

Laura Haywardová přecházela po malé místnosti jako lvice v kleci, opakovaně se dívala na ošklivé hodiny za svým psacím stolem. Cítila, že když ze sebe neuvolní nervozitu, vybuchne. A protože nemohla opustit svoji kancelář, přecházela uvnitř.

Skoro celý večer věnovala třídění důkazů o zabití Duchampa a Greenové a snažila se porovnávat je s důkazy, které vymámila, vymodlila a vytloukla z policejních oddělení New Orleansu a D. C. Z korkové stěny sundala všechny ostatní případy a rozdělila ji na čtyři pole, každé pro jednu vraždu: profesor Torrance Hamilton 19. ledna, Charles Duchamp 22. ledna, zvláštní agent Michael Decker 23. ledna a Dr. Margo Greenová 26. ledna. Byly tam mikrosnímky vláken a vlasu, fotografie uzlů a otisků šlépějí, stručné závěry pitevních zpráv, analýzy krvavého cákance, fotografie míst vražd a vražedných zbraní, zprávy o otiscích prstů, schémata s přehledem vstupů a odchodů na daných místech, společně s dalšími důkazy – důležitými i zcela podružnými. Napínáčky s barevnými provázky propojovaly důkazy červeně, žlutě, zeleně a modře. A těch propojení bylo překvapivě mnoho: po přečtení lékařských zpráv, u každého případu byl jiný soudní lékař, si byla stoprocentně jistá, že všechny čtyři vraždy spáchal jeden a tentýž člověk.

Nepochybně.

Uprostřed jejího stolu ležela hubená zpráva, právě přišla, od nejvyššího chlápka z oddělení tvorby soudních profilů. Potvrdil, že vraždy byly z psychologického hlediska konzistentní a že je mohl spáchat jeden člověk. A co víc, připravil i profil zabijáka. Ten byl přinejmenším zajímavý.

D. C. a New Orleans to ještě nevěděly; FBI to ještě nevěděla; dokonce to nevěděl Singleton ani Rocker: ale měli co do činění se sériovým vrahem. Přepečlivým, inteligentním, metodickým, klidným a duševně zcela vyšinutým sériovým vrahem.

Otočila se, ušla několik kroků a znovu se obrátila. Jakmile ukáže Rockerovi, jak se jí podařilo ty případy pospojovat, bude to pořádné rodeo. FBI, která se už zapojila kvůli Deckerově vraždě, se na to vrhne s obrovským nasazením. Na veřejnosti z toho bude zemětřesení – sériovým vrahům se vždycky věnují palcové titulky. Ale takovýhle sériový vrah, to je něco neslýchaného. Už teď viděla křiklavé titulky obrovským písmem v Postu. Zapojí se do toho starosta, možná i guvernér. Bude z toho pořádná mela. Příšerný binec.

Ale Rockerovi nemůže zavolat, dokud nemá v ruce poslední důkaz, poslední dílek skládačky. Předmět doličný. Rozhodně se v tom hodlá pořádně šťourat. Politické důsledky budou děsivé. Je důležité, aby měla všechno pořádně připravené – jedině tak si může zachránit kůži.

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře. „Dále,“ zavolala.

Muž s obálkou z konopného papíru zůstal stát mezi dveřmi.

„Kde jste? Tu zprávu jsem měla mít v ruce už před dvěma hodinami!“

„Omlouvám se,“ zajíkl se muž a udělal několik váhavých kroků do kanceláře. „Jak jsem už vysvětloval do telefonu, museli jsme to třikrát porovnávat, protože –“

„No, to je jedno. Hlavně mi to už dejte, prosím vás.“

Podal jí obálku z uctivé vzdálenosti, skoro jako by se bál, že ho kousne.

„Máte porovnání DNA?“ zeptala se, když přebírala zprávu.

„Ano. Pár krásných shod, krev z řezáku na krabice a skvrna na podlaze. Patří jedné osobě, nikoli však oběti. Ale máme problém: DNA v databázi FBI nebyla, a tak jsme postupovali podle vašeho požadavku a znovu jsme zkontrolovali všechny ostatní. Když jsme nakonec našli shodu, byla ve federální databázi, a to pro nás byl velký problém s ohledem na důvěrnost takových informací… no…“ Váhal.

„Pokračujte,“ vybídla ho Haywardová co možná nejjemněji.

„Ten program jsem musel spustit třikrát, abych měl naprostou jistotu. Je to dost ožehavá záležitost, kapitáne. Nemůžeme si dovolit mýlku.“

„A?“ Haywardová už skoro nedýchala.

„Tomu nebudete věřit. DNA patří jednomu z nejlepších agentů FBI.“

Haywardová vydechla. „Věřím tomu. Bůh nám pomáhej, věřím tomu.“

41

Eli Glinn čekal ve své malé soukromé kanceláři ve třetím poschodí budovy společnosti Effective Engineering Solutions. Byla to prostá místnost vybavená pouze stolem, několika počítači, malou knihovnou a hodinami. Stěny měly šedou barvu a v kanceláři nebylo nic osobního kromě malé fotografie impozantní blondýny v uniformě kapitána lodi, jak mává z místa, které připomínalo můstek tankeru. Pod ni někdo ručně napsal řádku z básně W. H. Audena.

V kanceláři bylo zhasnuto a jediné osvětlení vycházelo z velkého plochého monitoru, který digitálně přejímal informace z kanceláře v suterénu budovy EES. Na videu se objevili dva lidé: subjekt Pendergast a odborný psycholog Rolf Krasner, který připravoval subjekt k výslechu.

Glinn pozoroval Pendergastovu štíhlou postavu s velkým zájmem. Tím, jak nahlédl do Glinnovy vlastní psychologie, předvedl výjimečnou schopnost vybrat a interpretovat pár detailů roztroušených po místnosti, která sama o sobě byla nepřehlednou záplavou takových drobností. Glinna tím téměř ochromil – a velmi zvláštním způsobem na něj udělal hluboký dojem.

Stále ještě sledoval dění na obrazovce, s vypnutým zvukem, znovu se začetl do desek, které mu Pendergast dal. I když v obecném běhu věcí nebyl jeho případ důležitý, nechyběla mu pointa. Například ten téměř mytický vztah Kaina s Ábelem mezi dvěma pozoruhodnými bratry. Protože Pendegast je pozoruhodný – Glinn ještě nikdy nepoznal muže, jehož intelekt by mohl uznávat jako svůj vlastní. Vždycky si připadal odcizený od drtivé většiny lidí – a přece existuje muž, s nímž, řečeno odporným současným jazykem, se může ztotožnit. Pendergastův bratr je nejspíš ještě inteligentnější, a přece plný absolutní nenávisti, což Glinnovi připadalo ještě úchvatnější. Byl to člověk natolik stravovaný záští, že celý život zasvětil objektu své nenávisti, nikoli nepodobně jako muž posedlý láskou. Ať podstatu takové nenávisti tvořilo cokoli, musela to být nějaká velmi specifická zkušenost.

Glinn se znovu podíval na monitor. Tlachání už skončilo a Rolf Krasner se pustil do práce. Psycholog EES kombinoval odzbrojující přátelskou atmosféru s dokonalým profesionalismem. Těžko uvěřit, že ten veselý, nenáročný muž s kulatým obličejem s vídeňským přízvukem by mohl představovat hrozbu. Skutečně, na první pohled působil jako nejneškodnější osoba, kterou si lze představit – dokud ho člověk neviděl v akci. Glinn věděl, jak účinně může tahle strategie Jekylla a Hydea zapůsobit na nic netušící důvěřivý objekt.

Na druhou stranu Krasner ještě nikdy s takovýmhle subjektem nepracoval.

Glinn se naklonil a zapnul si audio.

„Pane Pendergaste,“ řekl Krasner zvesela, „mohu vám něco nabídnout, ještě než začneme? Vodu? Limonádu? Dvojité martini?“ Smích.

„Ne, děkuji vám.“

Pendergast byl celý nesvůj, což bylo v pořádku. EES vyvinul tři různé metody dotazování, podle typu osoby, a ještě čtvrtý, experimentální způsob používaný jen pro nejtěžší, odolné – a inteligentní – objekty. Poté, co si přečetli obsah Pendergastových desek a prodiskutovali situaci, nebylo pochyby, kterou metodu zvolí. Pendergast bude teprve šestá osoba, která tuhle čtvrtou variantu podstoupí. Zatím nikdy neselhala.

„Používáme některé techniky staré dobré psychoanalýzy,“ informoval Krasner. „A jednou z nich je, že vás požádáme, abyste si lehl na gauč, mimo dohled tazatele. Udělejte si pohodlí, prosím.“

Postava se uložila na gauč potažený brokátem a složila bílé ruce na prsa. Nebýt těch potrhaných šatů, vypadal by jako mrtvola, u níž se drží stráž. Tenhle muž je fascinující bytost, pomyslel si Glinn, když popojel s kolečkovým křeslem blíž k monitoru.

„Poznáváte kancelář, ve které jsme, pane Pendergaste?“ Krasner horečně připravoval akci.

„Poznávám. Berggasse číslo 19.“

„Přesně tak! Vytvořená podle vzoru Freudovy ordinace ve Vídni. Dokonce se nám podařilo získat některé jeho africké řezby. A ten perský koberec uprostřed byl také jeho. Freud svoji ordinaci nazýval gemütlich, což je skoro nepřeložitelné německé slovo, znamená útulný, příjemný, uklidňující, přátelský – a tohle je atmosféra, kterou jsme se pokusili vytvořit. Mluvíte německy, pane Pendergaste?“

„Němčinu neovládám, bohužel. Moc rád bych si přečetl Goethova Fausta v originále.“

„Úžasná práce – silná, a přece poetická.“ Krasner se posadil na dřevěnou stoličku tak, aby na něj Pendergast neviděl.

„Používáte psychoanalytické metody volných asociací?“ zeptal se Pendergast suše.

„Kdepak! Vyvinuli jsme svoji vlastní techniku. Je velmi přímočará, opravdu – žádné triky, žádné výklady snů. Jediný freudovský rys na naší technice je vybavení ordinace.“ Znovu se zasmál.

Glinn se přistihl, že se usmívá. Čtvrtá varianta dotazování používala triky – všechny varianty je používaly –, ale subjekt by je neměl zaregistrovat. Tahle čtvrtá varianta skutečně působila naprosto čistě… na povrchu. Velmi inteligentní lidi lze oklamat, ale jen s maximální péčí a citlivostí.

„Pomohu vám projít jednoduché techniky představivosti, což v sobě zahrnuje i řadu otázek. Je to jednoduché a neaplikuje se žádná hypnóza. Je to jenom způsob, jak se uklidnit a plně soustředit na otázky. Vyhovuje vám to, Aloysie? Mohu vám říkat křestním jménem?“

„Můžete a jsem vám k dispozici, doktore Krasnere. Jen mi dělá starosti, že vám nebudu schopen sdělit informace, které vás zajímají, protože jsem přesvědčen, že takové prostě neexistují.“

„Tomu nevěnujte pozornost. Prostě se uvolněte, jednejte podle mých instrukcí a na otázky odpovídejte, jak nejlépe dokážete.“

Uvolněte se. Glinn věděl, že to je to poslední, co Pendergast dokáže, hned jak Krasner začal.

„Úžasné. Teď ztlumím světla. Také vás požádám, abyste zavřel oči.“

„Jak si přejete.“

Světlo se ztlumilo na mdlou zář.

„Teď necháme uplynout tři minuty v tichu,“ řekl Krasner.

Minuty se vlekly.

„Tak začneme.“ Krasnerův hlas nabyl tichého, sametového tónu. Po další dlouhé odmlce pokračoval.

„Pomalu se nadechněte. Zadržte dech. Teď ještě pomaleji vydechněte. A znovu. Nádech, zadržet, výdech. Uvolněte se. Velmi dobře. A teď si představte, že jste na svém nejoblíbenějším místě na světě. Tam, kde se cítíte nejlépe. Dám vám minutu, abyste se tam dostal… Teď se otočte, prohlédněte si okolí. Zkuste vzduch. Vnímejte vůně, zvuky. A teď mi povězte, co vidíte.“

Chvilku bylo ticho.

„Jsem na rozlehlém zeleném trávníku na kraji starého bukového lesa. Na opačném konci trávníku je letní sídlo. Západním směrem je mlýn, teče tam potok. Trávník ubíhá ke kamennému sídlu ve stínu jilmů.“

„Co je to za místo?“

„Ravenscry. Sídlo mé pratety Cornelie.“

Jaký je rok a roční období?“

„Píše se rok 1972, srpnové idy.“

„Kolik je vám let?“

„Dvanáct.“

„Znovu se nadechněte. Jaké vůně cítíte?“

„Čerstvě posečenou trávu, lehce ji překrývají pivoňky ze zahrady.“

„Jaké slyšíte zvuky?“

„Lelka. Šustění bukového listí. Vzdálené zurčení vody.“

„Dobře. Velmi dobře. Teď chci, abyste vstal. Vstaňte ze země, vzneste se… Při stoupání se dívejte dolů. Vidíte shora trávník, dům?“

„Ano.“

„Teď se vzneste ještě výš. Třicet metrů. Šedesát. Znovu se podívejte dolů. Co vidíte?“

„Velký, doširoka rozkročený dům, stodolu, zahrady, trávníky, mlýn, líheň pstruhů, arboretum, skleníky, březový les a ke kamenné bráně se vine cesta. To všechno obklopuje zeď.“

„A za ní?“

„Cesta do Haddamu.“

„Tak. Teď tam udělejte noc.“

„Je noc.“

„Udělejte den.“

„Je den.“

„Chápete, že to ovládáte vy sám, že tohle všechno je ve vaší hlavě, že nic z toho není doopravdy?“

„Ano.“

„Při tomhle postupu na to nesmíte zapomenout. Ovládáte to a nic z toho, co se děje, není doopravdy. Všechno je jenom výtvor vaší mysli.“

„Tomu rozumím.“

„Dolů na trávník rozestavte členy své rodiny. Kdo je to? Uveďte, prosím, jména.“

„Můj otec Linnaeus. Moje matka Isabella. Moje prateta Cornelia. Cyril, zahradník, pracuje na jedné straně…“

Následovala dlouhá odmlka.

„Ještě někdo?“

„A můj bratr. Diogenes.“

„Kolik mu je let?“

„Deset.“

„Co dělají?“

„Jen tak postávají, kam jsem je umístil.“ Hlas zněl suše a ironicky. Glinn dobře věděl, že Pendergast prosazuje ironickou nestrannost a že se o to bude pokoušet, co nejdéle to půjde.

„Zařiďte, aby se věnovali něčemu pro ně typickému,“ pokračoval Krasner uhlazeně. „Co dělají teď?“

„Dojídají svačinu na dece rozprostřené na trávníku.“

„Teď chci, abyste se snesl dolů. Pomalu. Přidejte se k nim.“

„Jsem tam.“

„Co přesně děláte?“

„Je po svačině a prateta Cornelia nabízí polévané sušenky z talíře. Přivezla je z New Orleansu.“

„Jsou dobré?“

„Samozřejmě. Prateta Cornelia je na úrovni.“ Tón Pendergastova hlasu byl obtěžkán ironií a Glinn nevěděl, kdo vlastně prateta Cornelia je. Pročetl výtah přiložený k Pendergastově složce a našel odpověď. Po zádech mu přejel mráz. Rychle složku zavřel – v ten okamžik to bylo jenom rozptýlení.

„Jaký čaj pijete?“ zeptal se Krasner.

„Prateta Cornelia pije jenom T. G. Tips, nechává si ho posílat z Anglie.“

„Podívejte se na každého, kdo tam je. Rozhlížejte se, dokud vaše oči nespočinou na Diogenovi.“

Dlouhé ticho.

„Jak Diogenes vypadá?“

„Na svůj věk je vysoký, má hodně krátce střižené vlasy, každé oko jiné barvy. Je strašně hubený a má nadmíru rudé rty.“

„Podívejte se do těch očí. Hledí Diogenes na vás?“

„Ne. Odvrátil hlavu. Nemá rád, když na něj někdo zírá.“

„Nespouštějte z něj oči. Neuhýbejte.“

Delší ticho. „Odvrátil jsem oči.“

„Ne. Nezapomeňte, vy celou tu scénu ovládáte. Koukejte dál.“

„Já nechci.“

„Mluvte se svým bratrem. Vyzvěte ho, aby vstal, že si s ním chcete promluvit v soukromí.“

Ještě delší ticho. „Hotovo.“

„Vybídněte ho, aby šel s vámi do altánu.“

„Odmítá.“

„Nemůže odmítnout. Ovládáte ho.“

I na monitoru Glinn uviděl drobné kapky potu na Pendergastově čele. Začíná to, pomyslel si.

„Řekněte Diogenovi, že v altánu na něj čeká muž, který vám oběma chce položit několik otázek. Nějaký doktor Krasner. Povězte mu to.“

„Ano. Přijde za doktorem. Na takové věci je hrozně zvědavý.“

„Omluvte se a jděte k altánu. Tam čekám já.“

„Dobře.“

Chvilka ticha. „Jste tam?“

„Ano.“

„Dobře. A co teď vidíte?“

„Jsme uvnitř. Stojí tu můj bratr, jste tu vy, jsem tu já.“

„Dobře. Zůstaneme stát. Teď vám i vašemu bratrovi položím několik otázek. Budete mi tlumočit odpovědi svého bratra, protože nemůže mluvit přímo se mnou.“

„Když na tom trváte,“ do Pendergastova hlasu se zase vrátila ironie.

„Vy ovládáte situaci, Aloysie. Diogenes se nemůže vyhnout odpovědi, protože za něj vlastně odpovídáte vy. Připraven?“

„Ano.“

„Řekněte Diogenovi, aby se na vás díval. Upřeně.“

„Nechce.“

„Přinuťte ho. Svou myslí, donuťte ho k tomu.“

Ticho. „Tak dobře.“

„Diogene, teď s tebou mluvím. Jaká je tvá první vzpomínka na staršího bratra Aloysia?“

„Řekl, že si mě pamatuje, jak maluji obraz.“

„Co je to za obraz?“

„Klikyháky.“

„Kolik je ti, Diogene?“

„Říká, že je mu půl roku.“

„Zeptejte se Diogena, co si o vás myslí.“

„Myslí si, že jsem druhý Jackson Pollock.“

Zase ten ironický tón, napadlo Glinna. Tenhle klient je hodně odolný.

„Takhle by normální půlroční dítě neuvažovalo.“

„Diogenes odpovídá jako desetiletý, doktore Krasnere.“

„Dobře. Požádejte Diogena, aby se na vás pořád díval. Co vidí?“

„Nic.“

„Jak nic? On nemluví?“

„Promluvil. Řekl slovo nic.“

„Co myslíte slovem nic?“

„Říká: ‚Nevidím nic, co tady není, takže nic‘“

„Prosím?“

„To je citace z Wallace Stevense,“ poznamenal Pendergast suše. „Dokonce v deseti letech byl Diogenes nakloněný Stevensovi.“

„Diogene, když řekneš ‚nic‘, znamená to, že svého bratra Aloysia považuješ za bezvýznamného?“

„Směje se a říká, že jsou to vaše slova, ne jeho.“

„Proč?“

„Směje se ještě víc.“

„Jak dlouho budeš v Ravenscry, Diogene?“

„Říká, že než zase začne chodit do školy.“

„A ta je kde?“

„Svatý Ignác z Loyoly na Lafayette Street v New Orleansu.“

„Jak se ti líbí škola, Diogene?“

„Říká, že ji má rád stejně, jako by se vám líbilo, kdybyste byl zavřený v jedné místnosti s pětadvaceti retardovanými lidmi a s hysterkou středního věku.“

„Jaký je tvůj oblíbený předmět?“

„Říká, že experimentální biologie… na dětském hřišti.“

„A teď chci, abyste, Aloysie, položil Diogenovi tři otázky, na které musí odpovědět. Musíte ho k tomu přinutit. Nezapomínejte, že vy to ovládáte. Připraven?“

„Ano.“

„Jaké je tvoje oblíbené jídlo, Diogene?“

„Pelyněk a žluč.“

„Chci přímou odpověď.“

„Tak tu, doktore Krasnere, z Diogena nikdy nevypáčíte,“ odpověděl Pendergast.

„Nezapomínejte, Aloysie, že vlastně na otázky odpovídáte vy.“

„A mohl bych dodat, že s velikým sebezapřením,“ podotkl Pendergast. „Dělám, co mohu, abych nedal najevo svoji nedůvěru.“

Glinn se opřel v kolečkovém křesle. Tohle moc nefungovalo. Klienti odolávali, někteří každičkým nervovým vláknem v těle, ale ne takhle. Ironií byla krajní odolnost – ještě nikdy neviděl nikoho, kdo by ji tak obratně využíval. A přece se Glinn zachvěl poznáním. Pendergast je člověk, který na sebe dává obrovský pozor, nedokáže ze sebe sama vystoupit, jít dál, sklonit se, dokonce ani na okamžik; propracovaná obranná maska, kterou si vytvořil a postavil mezi sebe a okolní svět.

Glinn takového muže chápal.

„Tak dobře, Aloysie, stále jste ještě s Diogenem v altánu. Představte si, že máte v ruce nabitou pistoli.“

„Prima.“

Glinn se narovnal, trochu polekaný. Krasner už přecházel do stadia, kterému se říká fáze dva – a to znenadání. Jistě, i on věděl, že sezení musí být občas znovu rozjeto.

„Jaká je to pistole?“

„Je to zbraň z mé sbírky, Signature Grade 1911 .45 ACP od Hilton Yam.“

„Dejte mu ji.“

„Bylo by nanejvýš nemoudré dát desetiletému klukovi do ruky pistoli, nemyslíte?“ Znovu ten ironický, pobavený tón.

„I tak to udělejte.“

„Hotovo.“

„Řekněte mu, aby pistoli namířil na vás a stiskl spoušť.“

„Hotovo.“

„Co se stalo?“

„Hurónsky se směje. Spoušť nestiskl.“

„Proč ne?“

„Říká, že je příliš brzy.“

„Má v úmyslu vás zabít?“

„Přirozeně. Ale on chce…“ Hlas zmizel do ztracena.

Krasner prudce uhodil. „Co chce?“

„Chvilku si se mnou hrát.“

„Jakou hru?“

„Říká, že mi chce utrhnout křídla a dívat se, co bude dál. Jsem pro něj obtížný hmyz.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Zeptejte se ho.“

„Směje se.“

„Popadněte ho a vyžadujte odpověď.“

„Raději bych se ho nedotýkal.“

„Popadněte ho. Použijte fyzickou sílu. Přinuťte ho odpovědět.“

„Pořád se směje.“

„Uhoďte ho.“

„Nebuďte směšný.“

„Uhoďte ho.“

„Končím s touhle šarádou.“

„Vezměte mu zbraň.“

„Upustil pistoli, ale –“

„Seberte ji.“

„Dobře.“

„Zastřelte ho. Zabijte ho.“

„To je naprosto absurdní –“

„Zabijte ho. Udělejte to. Už jste zabil; víte, jak na to. Dokážete to udělat a také to udělat musíte.“

Dlouhé ticho.

„Udělal jste to?“

„Tohle je hodně hloupé cvičení, doktore Krasnere.“

„Ale představil jste si to. Mám pravdu? Představil jste si, jak ho zabíjíte.“

„Nic takového jsem si nepředstavoval.“

„Ale představoval. Vy jste ho zabil. A teď si představujete jeho mrtvolu na zemi. Vidíte to, protože si nemůžete pomoci, ale prostě to vidíte.“

„To je…“ Pendergastův hlas utichl.

„Vidíte to, nemůžete si pomoci, ale vidíte to. Protože já vám říkám, abyste to viděl… Ale počkejte – on ještě není mrtvý… Hýbe se, ještě žije… Chce něco říct. Z posledních sil vám dává znamení, abyste šel k němu blíž, říká vám něco. Co to řekl?“

Dlouhé ticho. Potom Pendergast suše odpověděl: „Qualis artifex pereo.“

Glinn sebou trhl. Poznal tu citaci, ale viděl, že Krasner ne. To, co mělo pro Pendergasta být zlomovým bodem, se najednou změnilo na intelektuální hru.

„Co to znamená?“

„Je to latinsky.“

„Opakuji: co to znamená?“

„Znamená to: ‚Ó, jaký umělec se mnou umírá!‘“

„Proč to řekl?“

„To byla Neronova poslední slova. Diogenes, jak předpokládám, vtipkoval.“

„Zabil jste svého bratra, Aloysie, a teď se díváte na jeho tělo.“

Podrážděný povzdech.

„Teď jste to udělal podruhé.“

„Podruhé?“

„Zabil jste ho už jednou, před lety.“

„Jak prosím?“

„Ano, to jste udělal. Zabil jste veškerou dobrotu, která v něm byla; nechal jste ho jako dutou skořepinu plnou zloby a zášti. Udělal jste mu něco, co zabilo jeho duši!“

Glinn mimovolně zadržel dech. Jemné, uklidňující tóny už dávno utichly: Dr. Krasner přešel do třetí fáze, zase neobvykle rychle.

„Nic takového jsem neudělal. On se tak narodil, prázdný a krutý.“

„Ne. Vy jste v něm zabil dobrotu! Žádná jiná odpověď neexistuje. Copak to nevidíte, Aloysie? Nenávist, kterou k vám Diogenes chová, je ve své nezměrnosti mytologická. Nemůže vyvěrat z ničeho; energie nemůže být vytvořena ani zlikvidována. Vy jste tu nenávist vytvořil. Vy jste mu udělal něco, co zasáhlo jeho srdce. Všechny ty roky jste tenhle strašný skutek překonával. A teď jste ho zabil znovu, doslova i obrazně. Aloysie, musíte se smířit s tím, že vy jste strůjcem svého vlastního osudu. To vy jste za něj zodpovědný. Vy jste to udělal.“‚

Další dlouhé ticho. Pendergast ležel na gauči, nehýbal se, jeho pleť měla šedou barvu a vypadala jako z vosku.

„Diogenes se teď zvedá. Znovu na vás upírá pohled. Položte mu otázku.“

„Jakou?“

„Co jste mu udělal, že vás tak nenávidí.“

„Hotovo.“

Jak odpověděl?“

„Zase smích. Řekl:.Nenávidím tě, protože ty jsi ty.‘“

„Zeptejte se znovu.“

„Říká, že to je dostatečný důvod, že jeho nenávist nesouvisí s ničím, co bych mu udělal, prostě jen existuje jako slunce, měsíc a hvězdy.“

„Ne, ne, ne. Co jste mu udělal, Aloysie?“ Krasnerův hlas znovu zjemněl, ale byl naléhavý. „Zbavte se toho břemene. Musí být příšerné nést takovou tíhu na ramenou. Odlehčete si.“

Pendergast se pomalu posadil, přehodil nohy přes okraj pohovky. Chvíli zůstal bez hnutí. Potom si rukou přejel po čele, podíval se na hodinky. „Je půlnoc, 28. ledna a mně čas vypršel. Na tohle cvičení už není kdy.“

Vstal a otočil se na Dr. Krasnera. „Chválím vás za hrdinské úsilí, doktore. Věřte mi, v mé minulosti není nic, co by ospravedlnilo Diogenovo chování. Po dlouhém studiu myšlení zločinců jsem dospěl k jednoduché pravdě: někteří lidé se narodí jako zrůdy. Je možné vysvětlit jejich pohnutky a rekonstruovat jejich zločiny – ale zlo v nich vysvětlit nelze.“

Krasner se na něj podíval s velmi smutným výrazem v obličeji. „V tom se, příteli, mýlíte. Nikdo se nenarodí špatný.“

Pendergast natáhl ruku. „V tom případě se naše názory rozcházejí.“ Potom obrátil oči přímo ke skryté kameře, což Glinna nepříjemně překvapilo. Jak mohl Pendergast vědět, kde kamera je?

„Pane Glinne? I vám děkuji za vaši snahu. Měl byste mít ve složce dost informací k dokončení té práce. Víc už vám pomoci nemohu. Dnes se stane něco strašného a já musím udělat všechno, co je v mých silách, abych tomu zabránil.“

Spěšně vyšel z ordinace.

42

Sídlo na Riverside Drive 891 stálo na jednom z geologicky nejsložitějších míst na Manhattanu. Tady, pod ulicemi poházenými odpadky, se hartlandská břidlice přetvořila v kambrický Manhattan. Potom došlo k dislokaci ruly Manhattanské formace, a ta se zkroutila, takže vznikla řada slabých míst, prasklin a přírodních tunelů. Jedno takové slabé místo bylo před několika staletími zvětšeno, aby tak vznikla chodba z druhého suterénu sídla na plevelem zarostlý břeh Hudsonu. Ale byly tam i jiné tunely, starší a mnohem tajnější, vykopané pod sídlem do temných a neznámých hlubin.

Neznámých pro všechny, s jedinou výjimkou.

Constance Greeneová jedním z těch tunelů pomalu procházela, s lehkostí nabytou zkušenostmi sestupovala do temnoty. I když ve štíhlé ruce držela baterku, nerozsvítila ji. Znala tato hluboká a ukrytá místa tak dobře, že světlo vůbec nepotřebovala. Chodba na mnohých místech byla tak úzká, že když rozpažila, dosáhla na obě stěny. Přestože tunel tvořila přírodní skála, strop byl vysoký a docela pravidelný a dno bylo tak rovné, až se skoro zdálo, že je to dílo lidských rukou.

Ale do těchto míst vkročila jenom Constance.

Ještě před několika dny doufala, že už sem nebude muset nikdy vejít. Byla to připomínka starých časů – špatných časů –, kdy viděla věci, jaké žádná živá bytost nikdy neuvidí. Když přišel on a s ním násilí a vražda, a připravil ji o jediného člověka, kterého znala, o muže, jenž jí byl vlastně otcem. Vrah velmi výrazně otřásl uspořádaným světem, v němž vyrostla a kterému přivykla. Potom uprchla sem, do chladu odlehlých koutů. Na nějakou dobu ji nejspíš opustil i zdravý rozum – ze šoku.

Ale mysl měla za řadu let nadmíru pečlivě vytrénovanou, aby ji někdy zcela ztratila. Pomalu, pomaličku se vracela. Znovu ji začalo zajímat bdění, žití; znovu pomaličku stoupala vzhůru, zpátky do svého starého domova, do svého světa, do sídla na Riverside Drive 891. A právě tehdy začala pozorovat muže, který se jmenoval Wren, a – nakonec – se laskavému, starému pánovi ukázala.

A ten ji zase přivedl k Pendergastovi.

Pendergast. Znovu ji dovedl na svět, pomohl jí vystoupit ze stinné minulosti do jasnější přítomnosti.

Ale práce ještě nebyla dokončena. Až příliš dobře si uvědomovala tu slabou, tenoučkou linii, která ji stále dělí od lability. A teď se stalo tohle…

Při chůzi se Constance kousla do rtu, aby potlačila vzlyk.

Ale to bude v pořádku, opakovala si. Bude to v pořádku. Aloysius jí to slíbil. Zdálo se, že dokáže udělat cokoli: dokonce vstát z mrtvých.

Dala mu slib a také ho dodrží, i když musí unést tohle strašlivé břemeno, vyrovnat se se vzpomínkami, které jí zůstaly v srdci.

Vpředu se chodba zužovala, potom se rozdělila na dvě. Pravý tunel se vinul dolů do tmy. Nalevo vedla rovně užší cesta. Constance zvolila tunel, procházela zákruty a odbočky přibližně sto metrů. Potom se zastavila a přece jen zapnula baterku.

Její žluté světlo ukázalo, že tunel se najednou rozšiřuje a končí v malé, útulné komnatě, snad tři metry krát metr osmdesát. Na podlaze ležel drahý perský koberec z jednoho skladiště v suterénu sídla nahoře. Linie obnaženého kamene zjemňovaly reprodukce renesančních obrazů: Parmigianinova Madona s dlouhým krkem, Giorgioneova Bouře a několik dalších. Vzadu ve výklenku bylo skládací lůžko a na jedné straně stál malý stolek. Díla Thackerayho, Trollopea a George Eliota byla pečlivě uložena vedle Platonovy Republiky a Zpovědí Sv. Augustýna.

Tady, ve druhém suterénu, bylo mnohem tepleji. Vzduch byl naplněn ne nepříjemným pachem skály a půdy. A přece relativní teplo a drobné pokusy o vytvoření domova poskytovaly Constance jen trochu pohodlí.

Položila baterku na stůl, posadila se před ni a otočila hlavu na jednu stranu. Byl tam výklenek ve skále. Přibližně metr nad úrovní podlahy. Vyndala odtud knihu vázanou v kůži: nejposlednější deník, který si psala za starých časů, když bývala chráněnkou Pendergastova předchůdce.

Otevřela jej a pomalu, zamyšleně obracela stránky, až se dostala k poslednímu záznamu z července předchozího roku.

Constance přečetla zápis jednou, potom znovu, otřela si slzy. S tichým povzdechem vrátila deník do výklenku, k jeho předchozím dílům.

Bylo tam čtyřicet dva dalších, stejně velkých sešitů. Novější deníky vypadaly docela zachovale, ale ty starší, hlouběji ve výklenku, už měly kožené desky popraskané a sešlé.

Constance seděla, dívala se na ně, ruku položenou na okraji výklenku. Při tom pohybu se jí odhrnul rukáv a odhalila se dlouhá řada malých, zahojených jizev na předloktí: dvacet nebo třicet stejných stop dokonale paralelně vedle sebe.

S dalším povzdechem se odvrátila. Zhasla světlo a – po krátké modlitbě do blízké a ostražité temnoty – přešla k lůžku, lehla si tváří ke stěně a s očima otevřenýma se připravovala na noční můry, které nevyhnutelně přijdou.

43

Viola Maskeleneová vzala své zavazadlo z pásu u příletů ze zahraničí na Kennedyho letišti; pokynula nosiči, aby je naložil na vozík, a šla za ním přes celní kontrolu. Bylo po půlnoci, čekala jen chvilku; otrávený celní úředník jí položil několik nezbytných otázek, dal jí razítko do pasu Spojeného království a nechal ji projít.

V příletové hale stál hlouček lidí. Prohlížela si čekající, až uviděla vysokého muže v šedém flanelovém obleku. Stál na vnějším okraji hloučku. Okamžitě ho poznala, byl neskutečně podobný svému bratrovi s vysokým, hladkým čelem, orlím nosem, aristokratickým držením těla. Už při pouhém pohledu na muže tolik podobného Pendergastovi se jí rozbušilo srdce. Ale všimla si i rozdílů. Byl vyšší, méně šlachovitý, možná i trochu silnější; ale obličej měl ostřejší, lícní kosti s výstupky kolem očí zřetelnější, takže jeho obličej celkově působil nezvykle asymetricky. Vlasy měl rezavé a nosil hustou, krátce střiženou bradku. Ale nejnápadnější byly jeho oči: jedno hnědé, druhé mléčně modré. Napadlo ji, jestli ten člověk není na to světlé oko slepý – jako by se nehýbalo.

Usmála se a zamávala na něj.

I on se usmál a vyšel směrem k ní loudavým krokem. Vzal její ruku do svých, chladných a jemných. „Lady Maskeleneová?“

„Říkejte mi Violo.“

„Violo. Jsem okouzlen.“ Jeho hlas měl hodně z lichotivého jižanského přízvuku jeho bratra, a i když způsob, jakým mluvil, se podobal stylu jeho malátné chůze, precizně artikuloval slova, jako by je na konci ukusoval. Byla to zvláštní, skoro podivná kombinace.

„Ráda vás poznávám, Diogene.“

„Můj bratr o vás nechtěl moc mluvit, ale vím, že vás moc rád uvidí. To jsou vaše zavazadla?“ Luskl prsty a nosič k němu hned přispěchal. „Zařiďte, aby zavazadla, této dámy byla uložena do černého lincolnu zaparkovaného venku. Kufr je otevřený.“ Jakoby kouzlem se mu v ruce objevila dvacetidolarovka, avšak ten muž byl natolik fascinován Violou, že to skoro neviděl.

Diogenes se obrátil k Viole. „A jaká byla cesta?“

„Naprosto příšerná.“

„Škoda, že jsem nemohl zařídit pohodlnější let. Můj bratr teď prožívá dost hektické chvíle, jak víte, a zorganizovat naši schůzku bylo dost náročné.“

„To nevadí. Důležité je, že jsem tady.“

„To jistě. Půjdeme?“ Nabídl jí rámě a ona se do něj zavěsila. Paži měl překvapivě silnou, svaly pevné jako z ocele, zcela v protikladu s dojmem lenivosti, který vyvolávala jeho chůze.

„Na první pohled je jasné, že jste Aloysiův bratr,“ řekla, když vycházeli z letištní haly.

„Beru to jako kompliment.“

Prošli otočnými dveřmi do poryvu studeného vzduchu. Za krytou rampou pokrýval chodníky třpytivý sníh.

„Brrr!“ Viola se přikrčila. „Když jsem vyjížděla z Capraia, bylo příjemných dvacet stupňů. Tohle je barbarství!“

„Samozřejmě Celsia,“ podotkl Diogenes a mrkl na ni. „Jak já vám závidím, že tam můžete žít celý rok… Můj vůz.“ Otevřel jí dveře, obešel auto a usadil se vedle ní.

„Já tam vlastně nežiju celý rok. Touhle dobou bývám obvykle v Luxoru, pracuji na vykopávkách v Údolí králů. Ale letos, vzhledem k situaci na Středním východě, jsem měla problémy s povolením.“

Diogenes odjel plavně od chodníku a zařadil se mezi ostatní vozidla na silnici k výjezdu z letiště. „Egyptoložka,“ podotkl. „To je fascinující. Sám jsem v Egyptě strávil nějakou dobu, jako člen von Hertsgaardovy expedice.“

„Neříkejte, že to byla ta, co v Somálsku hledala diamantové doly královny Hatšepsut! Ta, při níž našli Hertsgaarda s uťatou hlavou.“

„Přesně ta.“

„To je vzrušující! Moc ráda bych si o tom něco poslechla.“

„Vzrušující je zajisté jeden z výrazů, jímž se to dá popsat.“

„Je pravda, že ten Hertsgaard možná našel doly náležející Hatšepsut těsně předtím, než ho zavraždili?“

Diogenes se tiše zasmál. „Upřímně o tom pochybuji. Víte, jak tyhle klepy začínají. Mnohem zajímavější než ty mytické doly je pro mě královna Hatšepsut sama – jediná žena-faraón –, ale samozřejmě vy o ní víte všechno.“

„Fascinující žena.“

„Získala své postavení tvrzením, že její matka se vyspala s bohem Amonem a ona je jeho dcerou. Jak to je na tom známém nápisu? Amon našel královnu spící v jejím pokoji. Když příjemné vůně, které z něj vycházely, oznámily jeho přítomnost, vzbudila se. Ukázal se v celém svém božském lesku, a když k ní přistoupil, královna plakala radostí nad jeho sílou a krásou a oddala se mu.“

Violu to zmátlo: Diogenes měl nejspíš stejně rozsáhlé vědomosti jako jeho bratr.

„Tak mi, Violo, povězte, jakou práci vykonáváte v Údolí králů?“

„Odkryli jsme hroby několika císařských písařů.“

„Našli jste nějaké poklady – zlato nebo ještě lépe šperky?“

„Nic takového. Všechny byly už dávno vyloupeny. Nás zajímají nápisy.“

„Taková nádherná profese. Egyptologie. Mého bratra patrně přitahují zajímavé ženy.“

„Abych vám řekla pravdu, vašeho bratra znám velmi málo.“

„Tento týden se to změní, o tom nepochybuji.“

„Těším se na to.“ Trochu rozpačitě se zasmála. „Vlastně pořád ještě nevěřím, že jsem tady. Celý tenhle výlet je takový… rozmar. Tak záhadný. Miluju záhady.“

„Aloysius také. Nejspíš jste stvořeni jeden pro druhého.“

Viola cítila, že se červená. Rychle změnila téma. „Víte něco o tom případu, na kterém pracuje?“

„Je jeden z nejtěžších v jeho kariéře. Bohužel, už je skoro po všem. Dnes vlastně dojde k rozuzlení – a potom bude volný. V případu figuruje sériový vrah, skutečně šílené individuum, které z jakýchsi nejasných důvodů chová k Aloysiovi zášť. Zabíjí lidi a vysmívá se mému bratrovi, že ho nedokáže chytit.“

„To je strašné.“

„Ano. Můj bratr byl nucen se ukrýt na tajném místě a ve snaze vést své vyšetřování to udělal nečekaně a všichni nabyli dojmu, že ho někdo zabil.“

„Myslela jsem, že je mrtvý. Alespoň mi to říkal poručík D’Agosta.“

„Jen já znal pravdu. Po tom italském utrpení jsem se o něj staral. Mohu-li se trochu pochválit, zachránil jsem mu život.“

„Velmi mě těší, že má takového bratra.“

„Aloysius má jen málo skutečných přátel. Je nesmírně staromódní, svým způsobem nahání hrůzu a je trochu zdrženlivý. A tak se snažím být mu přítelem i bratrem. Mám radost, že si vás našel. Dělal jsem si o něj hodně veliké starosti po té nehodě, kterou měla jeho manželka v Tanzanii.“

Manželka? Tanzanie? Viola měla nutkání zeptat se, co se stalo, ale odolala. Aloysius jí to všechno řekne ve vhodnou dobu. Kromě toho jí jako správné Angličance bylo odjakživa hodně proti srsti strkat komukoli nos do soukromí.

„On mě vlastně ještě doopravdy nenašel. Jsme jenom takoví náhodní známí, víte.“

Diogenes na ni upřel své podivné, různobarevné oči a usmál se. „Věřím, že se můj bratr do vás zamiloval.“

Tentokrát Viola zrudla, zaplavila ji směsice rozrušení, rozpaků a pošetilosti. Ani nápad, pomyslela si. Jak by se do mě mohl zamilovat po jediném setkání?

„A mám důvod se domnívat, že i vy milujete jeho.“

Viola se dokázala bezstarostně zasmát, ale jako by při tom podivném pocitu celá hořela. Auto se řítilo mrazivou nocí. „To je příliš ukvapené,“ vysoukala ze sebe nakonec.

„Jsme si s Aloysiem hodně podobní, ale já jsem na rozdíl od něj přímý. Promiňte, jestli jsem vás uvedl do rozpaků.“

„To nic.“

Long Island Expressway ubíhala před nimi, zasněžená cesta temnoty. Byla skoro jedna hodina v noci a potkávali jen málo aut. Sněhové vločky padaly k zemi a odrážely se od čelního skla.

„Aloysius byl vždycky neupřímný. Nikdy jsem nedokázal odhadnout, co si myslí, už když byl chlapec.“

„Možná je trochu nevyzpytatelný.“

„Velmi nevyzpytatelný. Málokdy dá na srozuměnou skutečné důvody ke svému jednání. Například jsem vždycky věřil, že se oddal službě veřejnosti, aby vykompenzoval činy nějaké černé ovce rodiny Pendergastových.“

„Vážně?“ Znovu v ní vydráždil zvědavost.

Nenucený smích. „Ano. Vezměte si třeba pratetu Cornelii. Žije nedaleko odtud, v nemocnici Mount Mercy pro lidi, kteří byli prohlášeni za duševně vyšinuté.“

Zvědavost ustoupila překvapení. „Za duševně vyšinuté?“

„Přesně tak. V každé rodině je nejspíš nějaká ta černá ovce.“

Viola, myslela na svého pradědečka. „Ano, to je pravda.“

„V některých rodinách jich je víc.“

Přikývla, ohlédla se, zjistila, že na ni Diogenes upřeně hledí. Hodně rychle sklopila oči.

„Myslím, že to přidává rodu na zajímavosti. Trochu ho koření. Je mnohem lepší mít za pradědečka vraha než prodavače.“

„Poněkud zvláštní názor.“ Diogenes je možná trochu výstřednější, než napovídal první dojem, ale rozhodně je zábavný.

„Máte mezi svými předky nějakého zajímavého zločince? Nevadí vám, že se takhle zvědavě ptám?“

„Kdepak. Pravé zločince mezi předky nemám, ale jeden z nich byl velký houslový virtuóz devatenáctého století. Zešílel a umrzl v pastýřské boudě v Dolomitech.“

„To je přesně ono! Já věděl, že máte určitě nějaké zajímavé předky. Žádné nudné účetní nebo obchodní cestující ve svém rodokmenu nenajdete, co?“

„Pokud vím, tak ne.“

„My jsme vlastně měli v příbuzenstvu jednoho obchodního cestujícího – značnou měrou přispěl k majetku rodiny Pendergastových.“

„Opravdu?“

„Vážně. Namíchal všelék, který pojmenoval Hezekiahův elixír a regenerace žláz. A začal ho prodávat.“

Viola se smála. „Takové legrační pojmenování léku.“

„Rozpustilé. Až na to, že to vlastně byla smrtelná kombinace kokainu, acetanilidu a několika odporných rostlinných alkaloidů. Ze spousty lidí se po užívání téhle medicíny stali narkomani a měla na svědomí tisíce mrtvých, včetně jeho vlastní ženy.“

Smích uvízl Viole v hrdle. Přepadl ji neklid. „Aha.“

„Samozřejmě nikdo tehdy neměl ani tušení o nebezpečí drog, jako je kokain. Člověk za to nemůže prapradědečka Hezekiaha kritizovat.“

„Ne, to jistě ne.“

Mlčeli. Dál poletoval sníh, vločky se sypaly z temné oblohy, leskly se v záři čelních světel – a potom mizely.

„Myslíte si, že existuje něco jako zločinecký gen?“ zeptal se Diogenes.

„Ne. Myslím, že je to hloupost.“

„Někdy pochybuju. V naší rodině je řada zločinců. Třeba strýc Antoine, jeden ze skutečně velkých masových vrahů devatenáctého století. Zabil a zohavil skoro stovku děvčat a chlapců z chudobince.“

„To je strašné,“ hlesla Viola.

Pocit neklidu v ní rostl.

Diogenes se nenucené zasmál. „Angličané deportovali své zločince do kolonií – do Georgie a potom do Austrálie. Předpokládali, že se tak anglosaská rasa očistí od zločineckých tříd, ale čím více zločinců transportovali, tím vyšší byla kriminalita.“

„Zločin měl určitě souvislost spíše s ekonomickými podmínkami než s genetikou,“ podotkla Viola.

„Myslíte? Pravda: nechtěl bych být chudý v Anglii devatenáctého století. Podle mě byli tehdy skuteční zločinci z urozených kruhů. Necelé jedno procento lidí vlastnilo více než devadesát pět procent půdy. A podle zákonů o záboru půdy mohli angličtí lordové odejmout svým pachtýřům držbu, ti potom zaplavili města a buď hladověli, nebo propadli zločinu.“

„To je pravda,“ zamumlala Viola. Diogenes nejspíš zapomněl, že i ona pochází z urozeného rodu.

„Ale tady v Americe to bylo jiné. Jak mi vysvětlíte skutečnost, že zločinci k některým rodinám prostě patří? Snad z každé generace rodiny Pendergastových vzešel zabiják. Po Antoineovi, počkejte… byl Comstock Pendergast, známý hypnotizér, kouzelník a učitel Harryho Houdiniho. Zabil svého obchodního partnera i jeho nebohou rodinu a potom spáchal sebevraždu. Dvěma tahy se podřezal. Potom…“

„Prosím?“ Viola si uvědomila, že bezděčně svírá kličku u dveří.

„No ano. Dvěma tahy. Prvním nezajel dost hluboko, víte. Myslím, že představa smrti pomalým vykrvácením se mu moc nezamlouvala. Mně osobně by smrt vykrvácením nevadila – prý je to, jako když člověk usíná. Měl bych spoustu času obdivovat krev; má tak dokonalou, nádhernou barvu. Líbí se vám barva krve, Violo?“

„Jak prosím?“ Viola cítila, jak ji zachvacuje panika.

„Krvavá. Barva krásného rubínu. Nebo naopak – mně připadá ze všech barev nejpodmanivější. Možná působím jako excentrik, ale je to tak.“

Viola se snažila ovládnout pocit strachu a nejistoty. Teď už byli daleko od města, v temné noci. Sporadicky osvětlené osady, které míjeli cestou po dálnici, bylo sotva vidět.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Do malého místa jménem Springs. Do kouzelné chaloupky na pobřeží. Pojedeme ještě asi dvě hodiny.“

„A tam je Aloysius?“

„Samozřejmě. Umírá touhou vás vidět.“

Teď poznala, že celý tenhle výlet byl obrovskou chybou. Dalším bláhovým, impulzivním rozhodnutím. Nechala se polapit do opojného milostného dobrodružství z úlevy, že Pendergast žije. Ale pravdou bylo, že toho člověka sotva zná. A tenhle jeho bratr…

Najednou jí připadalo nemyslitelné strávit s tím člověkem ještě dvě hodiny v autě.

„Violo,“ slyšela měkký hlas, „omlouvám se. Jste v pořádku?“

„Ano. Je mi docela dobře.“

„Vypadáte znepokojeně.“

Zhluboka se nadechla. „Upřímně řečeno, Diogene, raději bych na noc zůstala v New Yorku. Jsem vážně dost unavená. Asi jsem se přecenila. S Aloysiem se setkám, až přijede do města.“

„Ale ne! Bude zdrcený!“

„Nemohu si pomoci. Prosím vás, otočte vůz. Velmi se omlouvám, že jsem najednou změnila názor, ale tak to bude nejlepší. Jste velmi laskavý. Prosím, odvezte mě zpátky do New Yorku.“

„Jak chcete. Budu muset sjet z dálnice na příštím exitu a otočím to do opačného směru.“

Pocítila úlevu. „Děkuju vám. Moc se omlouvám, že vám působím takové nepříjemnosti.“

Zanedlouho dojeli k exitu: Hempstead. Auto zpomalilo, přijelo k dopravní značce stop nahoře na nájezdové rampě a zastavilo. V dohledu nebylo jediné auto a Viola stále nevědomky svírala kliku na dveřích a čekala, až Diogenes pojede dál.

Jenomže on to neudělal. A potom, najednou, ucítila hodně podivný zápach nějaké chemikálie.

Rychle se otočila. „Co je –?“

Ruka jí přitiskla zmuchlanou látku přes ústa, druhá ruka ji rychlostí blesku popadla kolem krku a velmi brutálně ji celou zkroutila na sedadlo. Byla tam jako přibitá, nemilosrdná ruka jí tiskla chuchvalec látky na ústa a nos. Bojovala, aby mohla dýchat, ale jako by se před ní otevřely dveře do tmy: proti své vůli se sklonila dopředu, padala dlouho do černých hlubin a potom celý svět zmizel.

44

Zimní krajina nemohla být víc ponurá, v noci padal sníh a tenký poprašek pokryl hřbitov, teď fičel mezi holými stromy ostrý vítr, rachotil větvemi a v závanech honil sníh po zmrzlé půdě. Samotný hrob vypadal jako černá rána v zemi obklopená jasně zelenými drny umělého trávníku položenými na sněhu a další koberec zakrýval hromadu zeminy. Rakev ležela vedle ohavné díry, připoutaná řemeny ke stroji, který ji spustí do hrobu. Obrovské pugety čerstvých květin byly rozloženy kolem, chvěly se ve větru a celé té zmrzlé scenerii dodávaly surrealistický nádech.

Nora nemohla odtrhnout oči od rakve. Kamkoli se zadívala, znovu jako by ji přitahovala. Truhla byla z vysoce leštěného materiálu, s mosaznými úchyty a působila velmi úpravně. Nora nebyla schopna vyrovnat se s faktem, že její nová kamarádka leží uvnitř. Mrtvá. Strašné – jen před několika dny spolu večeřely u Margo doma, povídaly si o muzeu.

A ještě tu noc ji někdo zavraždil.

A potom, včera, ten nesmírně matoucí a velmi naléhavý Pendergastův telefonát…

Neovladatelně se zachvěla a několikrát se zhluboka nadechla. Prsty jí mrzly, i když měla rukavice, a nos jako by jí úplně znecitlivěl. Byla jí taková zima, až měla pocit, že jí snad slzy na tvářích zmrznou.

Duchovní v dlouhém černém plášti četl anglikánskou modlitbu za mrtvé, v ledovém vzduchu měl nosový hlas. Přišla spousta lidí – na to, jaké bylo počasí, neuvěřitelná spousta. Hodně jich bylo z muzea. Margo jednoznačně udělala velký dojem i za krátkou dobu své působnosti: na druhou stranu, před lety tu pracovala těsně po škole. Vepředu stál ředitel muzea Collopy s výrazně krásnou manželkou, dokonce mladší než Nora. Přišla většina zaměstnanců antropologického oddělení – kromě těch, kteří dohlíželi na zoufalé poslední úpravy výstavy Posvátných zpodobnění: tentýž večer byla slavnost u příležitosti jejího zahájení. I Nora by tam měla dohlížet, ale nikdy by si neodpustila, kdyby zmeškala pohřeb Margo. Byl tam Prine, nabalený jako eskymák, jasně červený nos si utíral do bavlněného kapesníku; ředitel bezpečnosti Manetti se tvářil nefalšovaně sklíčeně, nejspíš smrt Margo považoval za osobní selhání. Rozhlédla se po davu. Vepředu stála tiše plačící žena, z každé strany ji podpíral jeden ceremoniář: nepochybně matka Margo. Měla stejně světle hnědé vlasy, stejně jemné rysy a štíhlou postavu. Nejspíš byla jediná z celé rodiny – a Nora si vzpomněla, že při večeři jí Margo říkala, že je jedináček.

Hřbitovem se přehnal zvláště silný nápor větru, na chvíli přehlušil proslov duchovního. Potom ho zase slyšela. „Do tvých rukou, ó Pane, odevzdáváme tvoji služebnici Margo, naši drahou sestru, jako do rukou Stvořitele a nejmilosrdnějšího Spasitele, snažně tě prosíme, pohlížej na ni jako na ušlechtilou…“

Nora se sklonila proti prudkému větru a přitáhla si plášť k tělu, když poslouchala smutná, chlácholivá slova. Celým svým srdcem si přála, aby tam s ní stál Bill. Bizarní telefonát od Pendergasta – a nepochybovala o tom, že to byl on – jí otřásl. Billův život je v ohrožení, a tak se skrývá? A teď hrozí něco podobného i jí? Všechno to působilo neuvěřitelně, jako by její svět zahalil tmavý mrak. A přece důkaz měla přímo před sebou. Margo je mrtvá.

Bzučivý zvuk přerušil její chmurné úvahy. Stroj spouštěl rakev do hrobu, ozubená kola drhla a motor vrčel. Duchovní mluvil o trochu hlasitěji, když rakev klesala na dno hrobu. Vztyčenou paží udělal znak kříže, přečetl poslední slova modlitby. Se slabým bouchnutím se rakev zastavila a duchovní potom vyzval matku Margo, aby na ni vhodila hroudu hlíny. Poslechla a po ní totéž udělalo pár dalších lidí. Zmrzlé hroudy při dopadu na víko rakve zněly dutě.

Nora měla pocit, že jí srdce pukne. Její přátelství s Margo, které navázaly po nepříliš dobrém začátku, právě začalo vzkvétat. Její smrt byla tragédie v pravém smyslu slova – byla tak odvážná, jednala podle svého přesvědčení.

Obřad skončil, lidé odcházeli k úzké hřbitovní silnici, kde parkovali se svými auty, v tom chladu jim stoupala pára od úst. Nora zkontrolovala čas na hodinkách: deset. Musí spěchat do muzea, zapojit se do posledních příprav na zahájení.

Když se otočila k odchodu, uviděla přicházet nějakého muže v černém; za pár okamžiků už kráčel vedle ní. Vypadal vyčerpaný smutkem a ji napadlo, jestli přece jen neměla Margo víc blízkých příbuzných.

„Noro?“ slyšela tichý hlas.

Zarazila se. Zůstala stát.

„Jděte dál, prosím.“

Pokračovala tedy dál, velmi znepokojená. „Kdo jste?“

„Agent Pendergast. Proč jste takhle venku sama, když jsem vás varoval?“

„Ale já musím žít svůj život.“

„Až o něj přijdete, nebudete ho žít vůbec.“

Nora povzdechla. „Chci vědět, co je s Billem.“

„Bill je v bezpečí, jak jsem už vysvětloval. Dělám si starosti o vás. Jste prvotní cíl.“

„Cíl čeho?“

„To vám nemohu říci. Mohu vám prozradit jen tolik, že musíte podniknout kroky na svoji ochranu. Měla byste se bát.“

„Agente Pendergaste, já se bojím. Váš telefonát mě vyděsil k smrti. Ale nemůžete očekávat, že všeho nechám. Jak jsem vám říkala, musíme na dnešní večer připravit zahájení výstavy.“

Ostrý, popuzený povzdech. „Zabíjí všechny kolem mě. Vás zabije také. A potom přijdete nejen o to své zahájení, ale i o zbytek života.“

Hlas, na hony vzdálený od toho sladkého, lenivého, který si pamatovala, byl napjatý a naléhavý.

„Musím to riziko podstoupit. Celý zbytek dne strávím v muzeu, v maximálním bezpečí výstavy. A večer půjdu na zahájení, budou tam tisíce lidí.“

„Maximální bezpečí ho nezastavilo ani předtím.“

„Kdo je ten on?“

„Jak jsem říkal, jakékoli další informace pro vás představují větší riziko. Noro, co musím udělat, abych vás ochránil?“

Zaváhala, šokoval ji, jeho hlas zněl skoro zoufale. „Promiňte. Víte, mojí přirozeností prostě není utíkat a schovávat se. Na téhle výstavě pracuju už hodně dlouho. Lidé se mnou počítají. Chápete? Zítra – necháme to na zítřek. Dneska to prostě nejde.“

„Tak dobrá.“ Anonymní postava odkráčela – zvláštní, jak jí tenhle Pendergast připadal malý v porovnání s tím agentem, kterého si pamatovala – přidal se k hloučku lidí v černém, kteří odcházeli ke svým autům, a zmizel.

45

D’Agosta se zastavil přede dveřmi kanceláře Haywardové, skoro se bál zaklepat. Bolestná vzpomínka na jejich první setkání u ní v kanceláři mu zcela spontánně vytanula v mysli. S velikým úsilím ji zaplašil a zaklepal hlasitěji, než měl v úmyslu.

„Dále.“ Při pouhém zvuku jejího hlasu se mu srdce zastavilo. Popadl kliku a otevřel dveře.

Kancelář vypadala úplně jinak. Už žádné stohy papírů, ten příjemný, řízený nepořádek. Teď působila ve své organizovanosti velmi stroze – a bylo zjevné, že Haywardová pracuje, žije a dýchá pro jediný případ.

Byla tam, stála za svým stolem, její drobná štíhlá postava v úpravném šedém kostýmku s kapitánskými prýmky na ramenou, dívala se mu zpříma do očí. Ten pohled byl tak pronikavý, až měl D’Agosta pocit, že ho odstrkuje.

„Posaď se.“ Hlas zněl chladně neutrálně.

„Poslouchej, Lauro, než začneme, chci ti jenom říct –“

„Poručíku,“ dočkal se rázné odpovědi, „byl jste sem pozván v policejní záležitosti a jakákoli sdělení osobního rázu jsou nepatřičná.“

D’Agosta na ni hleděl. To nebylo fér. „Lauro, prosím tě…“

Její obličej zjihl, ale jen na okamžik. Tiše promluvila: „Vincente, nedělej to mně ani sobě. Zvlášť ne teď. Musím ti říct něco hodně, hodně vážného.“

To D’Agostu zastavilo.

„Posaď se, prosím tě.“

„Postojím.“

Chvíli na něj mlčky upírala oči, teprve potom promluvila. „Pendergast je naživu.“

D’Agosta cítil, jak jím prostupuje chlad. Nevěděl, proč ho zavolala, dokonce se neodvažoval ani odhadovat, ale takovouhle zprávu rozhodně nečekal. „Jak jsi na to přišla?“ vyhrkl.

Zlostně napjala obličej. „Takže tys to věděl.“

Další napjaté ticho. Potom zvedla jeden papír a držela ho tak, aby na něj viděl. Byly to rukou psané poznámky. O co jde? Nikdy neviděl Lauru takhle rozčilenou až k zuřivosti.

„Devatenáctého ledna byl před dvěma stovkami studentů v posluchárně Louisianské státní univerzity otráven profesor Torrance Hamilton. Za hodinu zemřel. Analýza jediného použitelného důkazu z místa činu, několika černých vláken nalezených v jeho kanceláři, je v téhle zprávě.“ Hodila na stůl hubené desky.

D’Agosta se na ně podíval, ale nezvedl je.

„Tahle zpráva uvádí, že vlákna pocházejí z velmi drahé látky kašmír-merino, což je směsová vlněná tkanina vyráběná jen pár roků v padesátých letech v továrně za Pratem v Itálii. V Americe se prodávala na jediném místě – jediném místě –, a to v malém obchůdku na Rue Lespinard v New Orleansu. Ten obchod pravidelně navštěvovala rodina Pendergastových.“

D’Agosta cítil náhlou naději. Je možné, že by mu nakonec přece jen uvěřila? Že se dopátrala Diogena? „Lauro, já –“

„Poručíku, nechte mě domluvit. Můj vyšetřovací tým prohledal Pendergastův byt v Dakotě – alespoň ty pokoje, kam se moji muži dostali – a přinesl vzorky vlákna. Navíc ve skříni našli dva tucty stejných černých obleků. Obleky a vlákna pocházejí ze stejného zdroje: z těch rolí vlny kašmír-merino, obarvených načerno. Je to skutečně velmi specifické vlákno. Chyba je vyloučena.“

D’Agostovi stoupal po páteři velmi nepříjemný pocit. Najednou vytušil, kam tohle všechno může vést.

„Dvaadvacátého ledna byl Charles Duchamp oběšen z okna svého bytu v domě na 65. a Broadwayi. A zase bylo místo činu nezvykle čisté. Nicméně technici odhalili několik dalších stejných černých vláken, jaká se našla při vyšetřování vraždy Torrance. Navíc provaz, na kterém byl Duchamp oběšený, byl utkán ze vzácného druhu šedého hedvábí. Nakonec jsme zjistili, že je to speciální druh provazu používaného při buddhistických náboženských obřadech v Bhútánu. Mniši uvazují tyto hedvábné provazy do neuvěřitelně složitých uzlů pro účely meditace a rozjímání. Jsou to unikátní uzly, které nikde jinde na světě nenajdeš.“

Odmlčela se, položila na stůl fotografii provazu, na němž byl Duchamp oběšen, byl na ní vidět uzel potřísněný krví. „Tenhle uzel je znám jako Ran ťankha durdag, ‚spletitá cesta do pekla‘. Pak jsem si uvědomila, že agent Pendergast strávil jistou dobu v Bhútánu a studoval právě u těch mnichů, kteří dělají tyhle uzly.“

„Na to je jednoduchá odpověď –“

„Vincente, ještě jednou mi skočíš do řeči a dostaneš náhubek.“

D’Agosta zmlkl.

„Následující den, 23. ledna, byl zavražděn zvláštní agent Michael Decker ve svém domě ve Washingtonu, ústa měl probodnutá starožitným bajonetem z Občanské války. Místo činu bylo stejně čisté. Technici našli vlákna ze stejné vlny kašmír-merino jako na místě, kde byl otráven Hamilton.“ Položila před D’Agostu další zprávu.

„Kolem druhé hodiny ráno 26. ledna byla v Newyorském přírodopisném muzeu k smrti ubodána Margo Greenová. Prošla jsem seznamy pohybu zaměstnanců muzea a ona byla poslední, kdo vešel do výstavních prostor. Ale také je odhlášena kartou – vrah musel k odchodu použít její kartu. Tohle místo činu nebylo tak čisté jako ta ostatní. Greenová byla protivník, kterého v žádném případě nelze podceňovat, pustila se do boje. Bránila se řezákem na krabice a svého útočníka poranila. Na místě se našla krev, která nepatřila oběti – na řezáku, který nebyl dokonale očištěn – a v jediné kapce na podlaze.“ Odmlčela se. „Testy DNA přišly včera pozdě večer.“

Vzala list papíru, a ten rovněž položila před D’Agostu. „Tohle jsou výsledky.“

D’Agosta se nemohl přinutit podívat. Odpověď už znal.

„Je to tak. Zvláštní agent Pendergast.“

D’Agosta věděl, že lepší bude neříkat nic.

„Což mě přivádí k motivu. Všichni ti lidé měli něco společného – byli blízcí známí Pendergasta. Hamilton byl Pendergastův učitel jazyků na střední škole. Duchamp byl Pendergastův nejbližší – a možná i jediný – kamarád z dětství. Michael Decker byl Pendergastův instruktor v FBI. Právě jeho zásluhou Pendergast přežil v FBI po všech těch nepříjemnostech, do kterých ho dostaly ty jeho problematické, nekonvenční metody. A konečně – jak sám dobře víš – Margo Greenová byla Pendergastova blízká přítelkyně ze dvou případů před několika lety, vraždy v muzeu a v metru.

Všechny tyto důkazy, všechny tyhle testy, byly dvakrát prověřeny. Chyba je vyloučená. Zvláštní agent Pendergast je psychopatický zabiják.“

D’Agosta v tu chvíli pochopil, proč Diogenes zachránil Pendergasta, proč ho pomáhal ošetřovat, aby se vrátil do života po tom, co se stalo v Castel Fosco. Nestačilo jenom jednoduše pozabíjet přátele vlastního bratra. Ne – všechno navlékl tak, aby důkazy jasně ukazovaly na to, že tím vrahem je jeho bratr.

„A teď tohle,“ řekla Haywardová a ukázala mu další zprávu. Přes plastový obal prosvítal titul:

Psychologický profil

vraha Hamiltona/Duchampa/Deckera/Greenové

oddělení behaviorální vědy

Federální vyšetřovací úřad, Quantico

„Neřekla jsem, že podezírám jednoho z jejich vlastních lidí. Jen jsem se zmínila o naší domněnce, že by tyhle zločiny mohly spolu souviset, a tak jsme je požádali o vypracování profilu. Kvůli vraždě Deckera jsem dostala výsledek za čtyřiadvacet hodin. No, jen si to přečti, jestli chceš, ale je to zkrácená verze. Zabiják je velmi vzdělaný muž, který absolvoval nejméně čtyři roky postgraduálního vzdělávání. Je odborník na chemii. Velmi dobře obeznámený se soudními a policejními procedurami a s největší pravděpodobností někdy pracoval, nebo stále ještě pracuje, v pořádkových silách. Má rozsáhlé znalosti v oblasti přírodních věd, literatury, matematiky, historie, hudby a umění – zkrátka renesanční typ muže. Jeho IQ je v rozmezí 180 až 200. Jeho věk je mezi třiceti a padesáti. Je zcestovalý a pravděpodobně ovládá několik jazyků. Nejspíš je bývalý voják. Má slušné finanční prostředky. Ovládá zdatně umění převleku.“

Podívala se D’Agostovi do očí. „Připomíná ti tohle snad někoho, Vincente?“

D’Agosta neodpověděl.

„To jsou vnější kvality. Následuje psychologická analýza.“ Odmlčela se, hledala to místo ve zprávě. „Zabiják se dokáže ovládat a manipulovat lidmi kolem sebe. Je nadmíru disciplinovaný, pořádkumilovný a má velmi vyvinuté logické myšlení. Navenek nedává najevo žádné emoce a málokdy, pokud vůbec, někomu důvěřuje. Má-li nějaké skutečné přátele, pak jich je velmi málo a má potíže navázat vztah s druhým pohlavím. Tento člověk měl patrně těžké dětství s chladnou autoritativní matkou a rezervovaným nebo zcela chybějícím otcem. Neměl blízké rodinné vztahy. V rodině je s největší pravděpodobností mentální onemocnění nebo nějaký zločinec. V mládí trpěl ochromujícím emocionálním traumatem ve vztahu k blízkému příbuznému – matce, otci nebo sourozenci – a s tím se musel vyrovnávat po celý zbytek života. Nedůvěřuje autoritě, považuje se za intelektuálně a morálně nadprůměrného člověka ve srovnání s ostatními –“

„Psychologický žvásty!“ vybuchl D’Agosta. „Všechno je to pokřivený. Takovýhle vůbec není!“

Najednou ztichl. Haywardová na něj hleděla se zvednutým obočím.

„Takže ty toho člověka poznáváš.‘

„Samozřejmě že ho poznávám! Ale tohle všechno naprosto překrucuje to, jaký je doopravdy. Pendergast ty lidi nevraždí. Obvinili ho falešně. Důkazy, krev – to bylo nastraženo. Zabijákem je jeho bratr Diogenes.“

Znovu dlouhé ticho. „Pokračuj,“ vybídla ho neutrálním tónem.

„Po Pendergastově tvrdé zkoušce v Itálii, když jsme si všichni mysleli, že je mrtvý, ho Diogenes odvezl na kliniku, aby se uzdravil. Bylo mu zle, byl pod drogami. Tak měl Diogenes spoustu příležitostí nashromáždit všechny soudní důkazy, které potřeboval, aby bylo možné falešně obvinit Pendergasta – vlasy, vlákna, krev. To je Diogenes. Copak to nevidíš? Nenávidí Pendergasta celý život, tohle plánuje už roky. Poslal Pendergastovi posměšný dopis s oznámením, že spáchá dokonalý zločin, a napsal datum – dnešní.“

„Nebudeš mi zase cpát do hlavy tu svoji šílenou teorii, Vincente –“

„Teď zase budu mluvit já. Diogenes chtěl spáchat zločin ještě horší než zabít svého bratra. Chtěl zabít všechny ty, které má jeho bratr rád, ale jeho nechat žít. Teď se zdá, že chce, aby byl agent Pendergast křivě obviněn právě z těchhle zločinů –“

D’Agosta zmlkl. Dívala se na něj s výrazem lítosti hraničící s bolestí.

„Vinnie, pamatuješ, jak jsi mi říkal, abych se podívala na Diogena? No, tak jsem to udělala. Stálo mě spoustu času ho vystopovat, ale našla jsem tohle.“ Otevřela desky, vyndala další dokument a položila ho před něj. Protlačený papír byl opatřený plastickým kolkem a notářsky ověřený.

„Co to je?“

„Úmrtní list Diogena Dagreponta Bernoulliho Pendergasta. Zabil se při automobilové nehodě ve Spojeném království. Před dvaceti lety.“

„Podvrh. Viděl jsem od něj dopis. Vím, že je naživu.“

„Proč si myslíš, že ten dopis nenapsal Pendergast?“

D’Agosta na ni zíral. „Protože jsem Diogena viděl. Na vlastní oči.“

„Vážně? A kde?“

„U Foscova zámku. Když nás pronásledovali. Měl každé oko jiné, přesně, jak nám říkala Cornelia Pendergastová.“

„A jak víš, že to byl Diogenes?“

D’Agosta zaváhal. „Řekl mi to Pendergast.“

„Ty jsi s ním mluvil?“

„Ne. Ale viděl jsem jeho fotku z dětství, docela nedávno. Byl to tentýž obličej.“

Následovalo dlouhé ticho. Haywardová znovu vzala do ruky psychologický profil. Je tu ještě něco. Přečti si to.“ Podala mu papír.

Cílový subjekt může vykazovat symptomy vzácné formy mnohačetné poruchy osobnosti, variantu Munchausenova syndromu v zastoupení, v němž subjekt hraje dvě oddělené, diametrálně odlišné role: zabijáka a vyšetřovatele. V takové neobvyklé situaci může zabiják být i příslušníkem bezpečnostního sboru, jemuž byl daný případ přidělen. V další variantě této patologie je zabiják soukromá osoba, která zahájí vlastní vyšetřování vraždy, které se sám dopustil, často přichází s brilantními důkazy, které profesionálové přehlédli. V obou variantách osobnost zabijáka zanechává nepatrné stopy pro vyšetřovatele, takové objevy jsou často výsledkem nadprůměrné schopnosti pozorování a/nebo dedukce. Osobnost zabijáka a vyšetřovatele o sobě nevědí na uvědomělé úrovni, i když na podvědomé, patologické úrovni je taková spolupráce značná.

„Pitomost. Za Munchausena se schovává někdo, kdo chce vzbudit pozornost. Pendergast mu jde z cesty, aby se vyhnul zájmu veřejnosti. Tohle není popis Pendergasta. Ty ho znáš, pracovala jsi s ním. Co ti říká intuice?“

„Tebe nezajímá, co mi říká intuice.“ Zkoumala ho svýma tmavýma očima. „Vinnie, víš, proč se o tuhle informaci s tebou dělím?“

„Proč?“

„Jednak proto, že podle mého jsi ve velikém nebezpečí. Pendergast je šílený chlap a příště zabije tebe. Já vím, že to udělá.“

„Nezabije mě, protože není zabiják.“

„Pendergast, kterého znáš, si není vědom, že je zabiják. Věří na toho Diogena. Skutečně se domnívá, že jeho bratr stále žije a že vy dva ho najdete. To všechno je jen součást patologie, která je tady zmíněna.“ Poklepala zprávu. „Existuje druhá podoba jeho samého… Diogenes. Existuje ve stejném těle. Tuhle osobnost jsi nikdy neviděl. Ale uvidíš ji… až tě zabije.“

D’Agosta nenalézal slov, nedokázal ani odpovědět.

„Já nevím. Možná bych ti tohle všechno neměla říkat.“ Hlas jí ztvrdl. „Nemáš právo z tohohle vědět naprosto nic, potom, cos to tak totálně zpackal. Riskovala jsem kvůli tobě, opatřila jsem ti dobrou pozici u policie – a ty jsi zradil moji důvěru, odmítl jsi mé…“ Zmlkla, rychle dýchala, aby se uklidnila.

Teď D’Agosta cítil, jak jím prostupuje skutečná zlost. „Tak já zradil tebe? Poslouchej, Lauro: snažil jsem se s tebou o tom mluvit. Vysvětlit ti to. Ale tys mě odbyla s tím, že jsem posedlý něčí smrtí. Jak myslíš, že mi bylo? Nebo jak je mi teď, když mi tady vykládáš, jak jsem naivní a lehkomyslný, když věřím Pendergastovi? Už jsi zažila, jak to vypadá, když pracuju na nějakém případu, víš, čeho jsem schopný. Proč myslíš, že právě teď se tolik mýlím?“

Otázka visela ve vzduchu.

„Teď není vhodný čas a tohle není vhodné místo na takovouhle diskusi,“ odpověděla Haywardová po chvíli. Už se trochu zklidnila a byla věcná. „A odbíháme od tématu.“

„A jaké je přesně to téma?“

„Chci, abys předvedl Pendergasta.“

D’Agosta stál jako omráčený. Tohle mohl předvídat.

„Předveď ho. Zachraň sám sebe. Jestli je nevinen, ať to prokáže u soudu.“

„Ale důkazy proti němu jsou zdrcující –“

„Přesně tak. Naprosto usvědčující. A to jsi neviděl ani polovinu. Ale takhle funguje náš systém: předveď ho, ať se postaví tváří v tvář sobě rovným.“

„Mám ho předvést? Jak?“

„Už to mám všechno promyšlené. Ty jsi jediný, komu věří.“

„Chceš po mně, abych ho zradil?“

„Zradil? Panebože, Vinnie, ten chlap je sériový vrah. Čtyři nevinní lidé jsou mrtví. A je tu ještě jedna věc, kterou nějak přehlížíš. Ty tvoje akce v určitý den – zatajování toho, že Pendergast je naživu, to, jak jsi mi lhal, lhal jsi i kapitánovi Singletonovi – hraničí s bráněním výkonu spravedlnosti. Teď, když víš, že Pendergast prchá před spravedlností – je to tak, už byl vydán písemný příkaz k jeho zatčení –, veškeré tvé další pokusy o jeho ochranu se rovnají trestnému maření výkonu a spolupachatelství. Už jsi v tom až po krk a tohle je jediný možný způsob, jak se z toho dostat. Předveď ho, nebo půjdeš do vězení. Je to vlastně úplně jednoduché.“

Dlouho D’Agosta neříkal nic. Když nakonec promluvil, zněl jeho hlas dutě, dokonce i jemu samotnému. „Dej mi jeden den na rozmyšlenou.“

„Jeden den?“ Nevěřícně na něj zírala. „Máš deset minut.“

46

Viola se probudila s prudkou bolestí hlavy. Chvilku nechápavě hleděla nad sebe, na nebesa nad postelí zdobená volány. A potom si na všechno vzpomněla: jízda po temné dálnici, stále bizarnější poznámky Pendergastova bratra, náhlý útok…

Vší silou v sobě potlačovala vlnu paniky, ležela klidně, soustředila se jen na dýchání, všechno ostatní chtěla vypustit z mysli.

Nakonec – když nabyla dojmu, že je víceméně v pořádku – se pomalu posadila. Hlava se jí točila a před očima viděla černé mžitky. Zavřela víčka. Když konečně tepavá bolest trochu polevila, znovu otevřela oči a rozhlédla se po místnosti.

Byla to malá ložnice s tapetami s růžemi, se starým viktoriánským nábytkem a jediným zamřížovaným oknem. Hýbala se opatrně – kvůli bolesti hlavy a také aby ji nebylo slyšet –, spustila nohy z postele a nejistě vstala. Tiše sáhla na kliku a stiskla ji, ale podle očekávání nepovolila, bylo zamčeno. Druhou vlnu paniky dokázala zadusit rychleji než tu první.

Přešla k oknu a vyhlédla ven. Dům stál několik set metrů od bažinaté zátoky. Za dunami zahlédla bušící linii přílivu a temný oceán s bílými vršky vln. Obloha měla kovově šedou barvu; instinktem člověka, který spal mnohokrát pod širým nebem, odhadovala, že je ráno. Nalevo i napravo viděla jen pár zchátralých plážových domků s okny zatlučenými na zimu. Pláž byla pustá.

Prostrčila ruku mříží a zaklepala na sklo. Bylo nezvykle modré a hodně silné – možná nerozbitné. A také zvukotěsné – vůbec neslyšela příliv.

Stále velmi pomalu a co možná nejtišeji přešla do malé koupelny hned vedle ložnice. I ta byla staromódní a upravená, s umyvadlem, vanou na nohách s pařáty a dalším malým okénkem – také zamřížovaným a se stejně podivně tlustým sklem. Otočila kohoutkem a vytekl proud vody, velmi rychle se z ledové stala vařící. Zavřela vodu, vrátila se do ložnice.

Znovu se posadila na postel, přemýšlela. Všechno to bylo tak nereálné, tak naprosto bizarní, nepochopitelné. O tom, že člověk, který ji uvítal na letišti, je Pendergastův bratr, nepochybovala ani na okamžik – v mnoha ohledech byl prakticky jeho dvojče. Ale proč ji takhle unesl? Jaké má úmysly? A nejdůležitější věc: jakou roli v tomhle všem vůbec hraje Pendergast? Jak se v něm mohla tolik mýlit?

Ale když si vzpomněla na jejich krátké setkání na ostrově Capraia loni na podzim, pochopila, jak podivné to všechno bylo. Možná zpráva o jeho tragické smrti dodala jejich jedinému setkání víc romantiky a vyvolala dojem, že bylo něčím víc. A potom ten dopis se zprávou, že Pendergast je živ, a s romantickou, impulzivní žádostí…

Impulzivní. To bylo to slovo. Znovu dopustila, aby ji její impulzivnost dostala do nesnází – a tentokrát to vypadalo hodně špatně.

Je možné, že by v tom byl namočený i ten D’Agosta? Že celý příběh o Pendergastově smrti byl jenom podvod, součást složité pletichy, jak ji sem nalákat? Nějaká promyšlená síť únosů? Nebo ji tu drželi kvůli výkupnému? Čím víc přemýšlela o celé té špinavosti, tím víc v ní strach přecházel ve zlobu a pobouření. Ale i to v sobě potlačila. Lepší bude soustředit veškeré úsilí na útěk.

Šla zpátky do koupelny a zkontrolovala inventář: plastový hřeben, kartáček na zuby, zubní pasta, sklenka na vodu, čisté ručníky, žínka, šampon. Vzala do ruky sklenici. Byla těžká a chladná, skutečné sklo.

Zamyšleně ji obrátila v ruce. Ostrý střep by mohl posloužit jako zbraň, ale současně jako nástroj. Utéct oknem nepadalo v úvahu a dveře budou určitě vyztužené a zajištěné. Ale dům byl starý a stěny pod tapetami mají určitě laťovinu a jsou omítnuté.

Vzala ručník, pečlivě do něj zabalila sklenici a několikrát s ní silně uhodila o okraj umyvadla, dokud se nerozbila. Rozbalila ručník: dopadlo to, jak doufala: sklenice se rozbila na několik velikých střepů. Vzala ten nejostřejší, šla do ložnice, ke vzdálené stěně. Opatrně, co nejtišeji zabodla ostrou hranu skla do tapety.

Střep se hned smekl a utrhl kousek tapety. Zmateně hleděla na to, co odhalila tapeta: spatřila záblesk kovu. Nehty uchopila kraj tapety a odloupla ji. Obnažila hladkou, chladnou ocel.

Po zádech jí přejel mráz. V tu chvíli uslyšela klepání na dveře.

Ztuhla, rychle se vrátila do postele, předstírala, že spí.

Ťukání se ozvalo znovu a ještě potřetí. Po něm zachrastil klíč v zámku. Dveře se se skřípotem otevřely. Ležela tam s očima zavřenýma, střep schovaný u sebe pod dekou.

„Drahá Violo. Vím, že jste vzhůru a že už jste chodila po pokoji.“

Pořád tam ležela.

Jak vidím, už jste objevila, že jsem váš pokoj vyzdobil kovem. A teď se, prosím, posaďte a nehrajte na mě tuhle únavnou šarádu. Chci vám něco důležitého říci.“

Viola se posadila, znovu jí prostupovala zloba. U dveří stál muž, kterého nepoznávala, i když ten hlas nepochybně patřil Diogenovi.

„Odpusťte mou neobvyklou vizáž; chystám se do města. Odjíždím za pár minut.“

„Podle všeho v převleku. Hrajete si na Sherlocka Holmese.“

Muž přikývl.

„Co chcete, Diogene?“

„Mám, co chci – vás.“

„A k čemu?“

Ten podivný muž ji obdařil širokým úsměvem. „Co s vámi chci dělat? Upřímně řečeno, pro mě osobně byste neměla naprosto žádné kouzlo, nebýt toho, že o vás jeví zájem můj bratr. Slyšel jsem z jeho úst vaše jméno jenom jedinkrát. To vydráždilo moji zvědavost. Naštěstí máte výjimečné jméno a vaše rodina je prominentní, a tak se mi podařilo zjistit o vás spoustu – spoustu – věcí. Podezíral jsem vás z něžných citů vůči mému bratrovi. Když jste odpověděla na můj dopis, bylo mi jasné, že jsem se trefil a získal tak odměnu, o které se mi ani nesnilo.“

„Hlupáku. Nevíte o mně vůbec nic.“

„Moje drahá Violo, místo abyste si dělala starosti s tím, co vím, měla byste myslet na to, co nevíte vy – a co byste vědět měla. Především to, že se odtud nedostanete. Stěny, podlahu, strop a dveře pokrývá ocelový snýtovaný trup lodi. V oknech jsou ve dvou vrstvách nerozbitná, zvukotěsná a neprůstřelná skla průhledná z jedné strany, takže vy vidíte ven, ale zvenku dovnitř vidět není. Říkám vám to, jen abyste si ušetřila námahu. Knihovna je plná knížek, pitná voda teče z kohoutku, na dně zásuvky toaletního stolku najdete bonbony, abyste měla co cucat.“

„No tedy, taková péče a takové výdaje. Dokonce tvrdé bonbony.“

„No ano.“

„No ano.“ Napodobila jeho styl mluvy. „Tvrdil jste, že mi chcete říct dvě věci. Jaká je ta druhá?“

„Že musíte zemřít. Jestli věříte v nejvyšší bytost, tak se koukejte zařídit, ať to s Ním máte všechno urovnané. Zemřete zítra ráno. Klasika: za úsvitu.“

Viola se rozesmála: byl to zlobný, hořký smích. „Kdybyste se slyšel, jak idiotsky pompézně to říkáte! Zemřete za úsvitu. Tak teatrální!“

Diogenes o krok couvl, na okamžik se zamračil, ale hned se mu do tváře vrátil ten neutrální výraz. „Vy jste tedy bujná dračice.“

„Co jsem vám udělala, vy mizero?“

„Mně nic. Jde o to, co jste udělala mému bratrovi.“

„Já vašemu bratrovi nic neudělala! Tohle má být nějaký morbidní žert?“

Suchý smích. „No ano, skutečně to je morbidní žert, velmi morbidní žert.“

Zloba a pocit marnosti převážily nad strachem. Viola pevně sevřela skleněný střep. „Na to, jak odporný jste chlap, mi připadáte nesnesitelně spokojený sám se sebou.“

Suchý smích umlkl. „Ale, ale. To máme dnes po ránu pořádně ostrý jazýček.“

„Jste blázen.“

„O tom nepochybuji, podle standardů společnosti jsem skutečně klinicky duševně vyšinutý.“

Viola mhouřila oči. „Takže vy jste stoupenec skotského psychiatra R. D. Lainga.“

„Nejsem ničí stoupenec.“

„Pak ve své ignoranci věříte tomu, co řekl Laing: ‚Mentální choroba je rozumná reakce na šílený svět.‘“

„Velebím toho gentlemana – ať je to kdokoli – za pochopení věci. Ale nemám, moje drahá Violo, celý den, abych mohl s vámi takhle tlachat –“

„Můj drahý Diogene, kdybyste věděl, jaký jste křupan.“ Mluvila přesně stejnou lenivou intonací jako on. „Jak strašlivě je mi líto, že nemůžeme pokračovat v tomhle okouzlujícím rozhovoru. Vy s těmi svými chabými pokusy o dobré způsoby.“

Rozhostilo se ticho. Diogenes se přestal usmívat, pokud na něco myslel, výrazem obličeje to nedal najevo. Violu ohromila hloubka a čistota její zloby. Dýchala rychle a srdce jí v hrudi tlouklo jako na poplach.

Diogenes nakonec povzdechl. „Jste uvřeštěná jako opice a skoro stejně chytrá. Na vašem místě bych ve výřečnosti trochu přibrzdil a na cestě ke svému konci bych se pokusil uchovat si důstojnost, která odpovídá vašemu postavení.“

„Na mém místě? Panebože, nevykládejte mi, že jste další z těch amerických kašparů, co se můžou přetrhnout, když potkají nějakého baroneta s červeným nosem nebo vetchého starého vikomta. To jsem si mohla myslet.“

„Violo, prosím vás. Jste předrážděná.“

„A vy byste nebyl maličko předrážděný, kdyby vás někdo nalákal do zámoří, zdrogoval a unesl, zamkl v pokoji a vyhrožoval –“

„Violo, cą suffit! Vrátím se časně ráno, abych splnil svůj slib. Pro upřesnění, podříznu vám hrdlo. Dvakrát. Na počest našeho strýčka Comstocka.“

Strnula. Strach na ni dolehl plnou vahou. „Proč?“

„Konečně rozumná otázka. Jsem existencialista. Svůj úmysl vyjadřuji prostřednictvím rozkládajících se mrtvol tohoto zkaženého světa. Ne vlastní vinou jste se stala součástí toho vyjádření. Ale nepociťuji vůči vám žádnou lítost. Svět překypuje bolestí a utrpením. Já se jednoduše rozhodl režírovat zábavu, místo abych se stal další neschopnou obětí. Utrpení ostatních mi žádnou velkou radost nedělá – kromě jednoho člověka. To je můj úmysl. Žiju pro svého bratra, Violo; dává mi sílu, dává mi smysl, dává mi život. On je moje spása.“

„Vy a váš bratr jděte klidně do pekla!“

„Ale, drahá Violo. Vy jste to nevěděla? Tohle je peklo. Jenomže vám se dostane vysvobození.“

Viola vyskočila z postele a vrhla se k němu, střep ve zdvižené ruce, ale ve zlomku okamžiku ležela na podlaze. Diogenovi se nějak podařilo ji zalehnout, obličej měl od ní jen pár centimetrů, a jak na ni dýchal, cítila vůni hřebíčku.

„Sbohem, moje veselá opičko,“ zamumlal a něžně ji políbil na rty.

A potom, jedním rychlým pohybem vstal a byl pryč, dveře za sebou zavřel s mohutným prásknutím. Vrhla se k nim, ale už bylo pozdě: slyšela už jen, jak ocel zapadla do oceli a dveře byly chladné a nepoddajné jako trezor v bance.

47

D’Agosta o nabídce Haywardové nemusel přemýšlet celý den; nepotřeboval ani deset minut. Vyšel rovnou z budovy, vyndal mobilní telefon, který mu dal Pendergast, a požádal ho o naléhavou schůzku.

Když po čtvrthodině vystoupil z taxíku na rohu Broadwaye a Sedmdesáté druhé, setkání s Laurou prožíval stále ještě velmi živě. Ale rozhodl se na něj teď nemyslet. Své osobní pocity musí odsunout stranou, dokud krize nepomine – tedy za předpokladu, že někdy pomine.

Šel východním směrem po Sedmdesáté druhé, vepředu v dálce viděl Central Park, hnědé kostry stromů v lednovém chladu. Na další křižovatce se zastavil a znovu vyndal mobilní telefon. Předtím mu Pendergast řekl: Zavolejte mi znovu, až budete na křižovatce Columbus a Sedmdesáté druhé. K Pendergastovu bytu v Dakotě zbýval D’Agostovi jen jeden blok. Je možné, že by byl doma? Za daných okolností mu to připadalo neskutečné.

Otevřel telefon a navolil číslo.

„Ano?“ ozval se Pendergastův hlas. V pozadí D’Agosta slyšel chrastění klíčů.

„Jsem tady na rohu,“ odpověděl.

„Velmi dobře. Jděte nepozorovaně na Sedmdesátou druhou Západní k číslu 24. Budova je částečně obytná a částečně jsou v ní úřady. Vchod je během pracovní doby uzamčen, ale recepční obvykle bzučákem otevře každému, kdo vypadá normálně. Jděte po schodech do suterénu a najděte dveře označené B-14. Dávejte pozor, zda jste sám. Potom sedmkrát pomalu zaklepejte. Rozumíte mi?“

„Rozumím.“

Telefon oněměl.

D’Agosta schoval mobil, přešel ulici a pokračoval směrem k parku. Na vzdáleném rohu před sebou viděl pískově žlutou masivní budovu Dakoty s cimbuřím. Vypadala jako z karikatury Charlese Addamse. V přízemí, vedle velkého gotického vchodu stála strážní budka. Dva uniformovaní policisté se loudali kolem a tři policejní vozy parkovaly na Central Park West.

Vypadalo to, že kavalerie je už na místě.

D’Agosta zpomalil, šel co možná nejblíž kolem průčelí domů, obezřele sledoval policisty.

Číslo dvacet čtyři na Sedmdesáté druhé Západní ulici byla velká pískovcová budova v polovině bloku domů. Znovu se rozhlédl, nikoho podezřelého neviděl, zazvonil, dveře se otevřely a on rychle zmizel uvnitř.

Vestibul byl malý a temný, stěny pokrýval omšele vyhlížející šedý mramor. D’Agosta pokynul recepčnímu, potom sešel ze schodů vzadu ve vestibulu. Do suterénu vedla jediná chodba, po obou stranách v pravidelných intervalech lemovaná kovovými dveřmi zasazenými do škvárobetonových tvárnic. Najít dveře označené B-14 byla otázka šedesáti vteřin. Znovu se rozhlédl, potom sedmkrát pomalu zaklepal, přesně podle instrukcí.

Chvíli bylo ticho. Potom se zevnitř ozvalo odsouvání závory. Dveře se otevřely a v nich stál vrátný v černobílé uniformě. Rozhlédl se na obě strany chodby, potom přikývl a pozval ho dál.

D’Agostu překvapilo, že nevešel do místnosti, ale do velmi úzké chodby – sotva širší, než bývá přístupová šachta –, která mizela ve tmě. Vrátný rozsvítil baterku a vedl ho chodbou.

Cesta jako by trvala nekonečně dlouho. Stěny se změnily, nejprve ze škvárobetonových tvárnic na cihlu, omítku a potom zase zpátky na cihlu. Místy se chodba rozšiřovala; jinde zase byla tak úzká, že tudy D’Agosta sotva protáhl ramena. Několikrát zahýbala doleva, potom doprava. V jednom místě se ocitli na maličkém dvorku, jen o málo větším než světlíková šachta, a vysoko nahoře D’Agosta spatřil kousek modré oblohy. Připadalo mu, jako by stál v komíně. Potom vyšli po krátkém schodišti, vrátný velikým, staromódním klíčem otevřel další dveře. Vedly do další úzké chodby.

Chodba končila u malého výtahu. Vrátný otevřel mosaznou mříž, jiným klíčem odemkl dveře výtahu a pokynul D’Agostovi, aby vešel. Sám nastoupil jako druhý, zavřel mříž i dveře výtahu, potom uchopil velkou otočnou kliku na stěně. Výtah se rozjel vzhůru, skřípal a vrzal.

Staré dveře byly bez oken a D’Agosta neměl ani tušení, o kolik pater výš dojeli: odhadoval to na čtyři pět. Výtah se zastavil a vrátný dveře otevřel. Za mosaznou mříží uviděl D’Agosta krátkou chodbu, která vedla do jediných dveří. Ty byly otevřené a v nich stál Pendergast, opět ve svém obvyklém černém obleku.

D’Agosta zastavil, upřeně na něj hleděl. Od překvapivého znovuobjevení ho vídal v různých převlecích – dramaticky měnil obličej nebo oblečení, obvykle obojí – a D’Agostu podivně zamrazilo, když svého starého přítele viděl takového, jak doopravdy vypadá.

„Vincente,“ řekl Pendergast. „Pojďte dál.“ Uvedl ho do malé místnosti. U jedné stěny stál dubový prádelník a kožená pohovka, u druhé pracovní stůl, na něm se vršily čtyři laptopy iMac a přístroje aplikační podpory sítě, takže to vypadalo jako v počítačovém centru. Vzadu byly dvoje dveře; jedny zavřené a druhé, otevřené, vedly do malé koupelny.

„Tohle je váš byt v Dakotě?“ zeptal se D’Agosta nevěřícně.

Na Pendergastově obličeji se objevil vynucený úsměv a zase zmizel. „Ne,“ odpověděl, když zavíral dveře. „Můj byt je o poschodí výš.“

„A co je tedy tohle za místo?“

„Řekněme, že útočiště. Nebo spíš útočiště na vysoké technické úrovni. Zařídil jsem si ho loni na radu jednoho svého známého z Ohia – pro případ, že by jeho služby byly dočasně nedostupné.“

„Ale tady nemůžete zůstat. Policajti se hemží kolem celé Dakoty. Právě se vracím z kanceláře Laury Haywardové. Má podezřelého.“

„Mě.“

„A jak jste se tohle, sakra, dověděl?“

„Vím to už nějakou dobu.“ Pendergastovy oči těkaly z monitoru na monitor, jeho prsty létaly po klávesnici. „Když jsem přišel na místo vraždy mého přítele Michaela Deckera, našel jsem v jeho ruce několik vlasů. Blonďatých vlasů. Můj bratr nemá blonďaté vlasy; je zrzavý. Najednou jsem pochopil, že Diogenův plán je ‚zajímavější‘, než mi původně připadal. Nejenže měl v úmyslu zabít všechny, kdo jsou mi blízcí, měl v úmyslu to všechno navléknout tak, abych byl z těch vražd falešně obviněn já.“

„Ale co ty vzkazy, které vám Diogenes poslal? Ty nejsou důkazem toho, že žije?“

„Ne. Vzpomínáte si na ten podivně povědomý rukopis? To byl můj rukopis, pozměněný jenom tak, aby to vypadalo – alespoň pro grafologa –, že jsem se snažil napodobit jeho rukopis.“

D’Agostovi trvalo chvilku, než to strávil. „Proč jste mi to neřekl?“

„Neviděl jsem důvod, proč vás tím zatěžovat dřív, než to bude nezbytně nutné. Když jsem uviděl ty vlasy, bylo mi naprosto jasné, že Diogenes okoření i další místo činu falešným důkazem. Jsem přesvědčený, že během léčení v Itálii si nashromáždil všechny fyzické důkazy, které potřeboval, odebral si ode mě všechno, včetně krve. Bylo jen otázkou času, než mě spojí s těmi vraždami. Doufal jsem, že ho budu mít alespoň o trochu víc. Haywardová odvedla úctyhodnou práci.“

„To není všechno. Laura mě požádala, abych vás předvedl. Vykroutil jsem se z toho. Kvůli těm důkazům na vás vydali zatykač. Tady nemůžete zůstat.“

„Naopak, Vincente, musím tady zůstat. Je to jediné místo, odkud se dostanu ke zdrojům informací, které potřebuji okamžitě. Je to trochu jako v Poeově Ukradeném dopisu – poslední místo, kde by mě někdo hledal, je můj domov. Přítomnost policie je pouhá formalita.“

D’Agosta na něj zíral. „Tak takhle jste se dověděl, že Diogenes nezaútočí na Lauru. Právě ona vyšetřuje Duchampovu vraždu. Počítal s tím, že vás bude podezírat.“

„Přesně tak. Přisuňte si židli a já vám ukážu, co dělám.“ Pendergast mávl rukou směrem ke čtyřem laptopům.

„Tyhle počítače jsou načerno napojeny na síť kamer, které nepřetržitě monitorují pohyb osob na ulicích, a také na několik větších soukromých systémů –, které sledují bankomaty a banky.“ Ukázal na jednu obrazovku, která byla v tu chvíli rozdělena na tucet malých oken: v každém z nich se míhaly ve zpětném chodu černobílé záběry chodníků, křižovatek a náměstí.

„Proč?“

„Jsem přesvědčen, že Diogenův poslední zločin se odehraje na Manhattanu nebo v jeho blízkém okolí. A ve městě, jako je New York, se dneska ani nepohnete bez toho, že by vás fotografovali, nahrávali nebo jinak sledovali několikrát každou hodinu.“

„Ale Diogenes má převlek.“

„Pro většinu lidí ano. Pro mě ale ne. Můžete změnit svoji vizáž, ale nedokážete zastřít všechno – své charakteristické rysy, způsob chůze, dokonce i mrkání očí. S Diogenem jsme si fyzicky velmi podobní. Natočil jsem sám sebe a teď si záběry prohlížím, abych dokázal rozlišit image a chování v různém stadiu pohybu.“ Mávl rukou směrem k dalšímu laptopu. Jak vidíte, soustřeďuji se zejména na záběry z okolí Dakoty a křižovatek poblíž sídla na Riverside Drive. Víme, že Diogenes byl u toho domu a pravděpodobně i tady. Pokud se mi podaří ho vypátrat, přijít na rozdíly image, dokážu ho vizuálně vystopovat od toho bodu dozadu i dopředu, pokusím se najít styl jeho pohybu.“

„Nebude k tomu třeba počítač s větší kapacitou, než mívá k dispozici menší univerzita?“

„Právě proto mám počítačovou místnost.“ A Pendergast otevřel dveře. Za nimi byly od podlahy ke stropu nastohované servery na ramenech a řady RAID.

D’Agosta hvízdl. „Vy těmhle všem sarapatičkám rozumíte?“

„Ne, ale umím je používat.“

Pendergast se na něj zahleděl. Přestože měl kůži tak bledou, jak ho D’Agosta nikdy neviděl, oči se mu až nebezpečně jasně leskly. Oplýval energií maniaka, ošidným druhým dechem člověka, který několik dní nespal.

„Diogenes je tam venku, Vincente. Číhá někde v té nekonečné spoustě dat. Aby uskutečnil svůj nejvyšší zločin, bude muset vyplout na hladinu. A to je moje šance – moje poslední, moje jediná šance – zastavit ho. Jen z téhle místnosti mám v současné době přístup k technologii, jejímž prostřednictvím toho mohu dosáhnout.“ Další cinkání klíčů. „Známý, o kterém jsem právě mluvil, ten z Ohia, by se na tuhle práci hodil mnohem lépe než já. Ale musel zmizet z očí kvůli… aby sám sebe ochránil.“

„Laura není z těch, kdo dokáží nečinně čekat. Nejspíš už po vás jdou.“

„A bezesporu i po vás.“

D’Agosta nic neříkal.

„Prohledali můj byt, s největší pravděpodobností i dům na Riverside Drive. A co se týče toho malého bludiště… sám jste viděl, že mám soukromý východ z Dakoty. Dokonce o něm nevědí ani vrátní. Jenom Martyn – s tím jste se právě seznámil.“

Na chvíli přestal psát. „Vincente, musíte něco udělat.“

„Co?“

„Jděte přímo za Laurou Haywardovou, řekněte jí, že budete spolupracovat ve všech ohledech, ale že jsem nejspíš zmizel a vy nemáte tušení, kde jsem. Není třeba, abyste si kvůli tomuhle ničil kariéru.“

„Už jsem vám řekl, že s vámi zůstanu celou dobu.“

„Vincente, já vás žádám, abyste odešel.“

„Ale Aloysie!“

Pendergast se na něj podíval.

„Neodejdu!“

Viděl, jak na něj Pendergast upírá oči. „Tohle nezapomenu, Vincente.“

„Rádo se stalo.“

Agent se vrátil ke své práci. Uplynulo deset minut, dvacet – a potom Pendergast najednou ztuhl.

„Trefa?“

„Myslím, že ano.“ Soustředěně zíral na jeden počítač, přehrával si jeden zrnitý záznam stále dokola, dopředu a dozadu.

D’Agosta se mu díval přes rameno. „To je on?“

„Počítač si to myslí. A já také. Zvláštní ale je, že ta situace není nasnímaná před Dakotou, jak jsem čekal. Je to asi o šest bloků severněji, před –“

V tu chvíli se z krabice na stole ozvalo tiché zvonění. Pendergast se k ní rychle obrátil.

„Co to je?“ zeptal se D’Agosta.

„To je Martyn. Nejspíš za mnou někdo přišel.“

D’Agosta byl napjatý. „Policie?“

Pendergast zavrtěl hlavou. Naklonil se nad krabici, stiskl tlačítko.

„Messenger na kole, pane,“ ozval se mužský hlas. „Má pro vás nějakou obálku.“

„Požádal jste ho, aby počkal?“

„Ano.“

„A policie neví, že je tady?“

„Neví, pane.“

„Přiveďte ho nahoru. Dodržujte obvyklá bezpečnostní opatření.“ Pendergast pustil tlačítko a narovnal se. „Tak se podíváme, o co jde.“ Mluvil nenuceně, ale obličej měl zachmuřený.

Šli krátkou chodbou k výtahu. Minutu nikdo nic neříkal. Potom slyšeli, jak zdola vyjíždí výtah. Za chvilku se mosazná mříž otevřela a objevily se dvě postavy: vrátný, kterého D’Agosta předtím viděl, a poslíček, štíhlý hispánský mladík v těžké bundě a s šátkem kolem krku. V ruce držel velikou obálku.

Při pohledu na zásilku Pendergastův bledý obličej zešedl. Beze slova sáhl do kapsy saka a vyndal lékařské rukavice. Potom vyndal dvacetidolarovou bankovku z peněženky a podal ji poslíčkovi.

„Mohl byste, prosím, chvilku počkat?“ zeptal se.

„Asi jo,“ odpověděl poslíček a podezřívavě hleděl na rukavice.

Pendergast uchopil obálku, vyměnil si s vrátným důvěrný pohled. Potom, když rychle zamířil zpátky do pokoje, pokynul D’Agostovi.

„Je to od Diogena?“ zeptal se D’Agosta, když za nimi zavíral dveře.

Pendergast neodpověděl, na stůl rozložil bílý papír, položil na něj obálku a velmi pečlivě ji zkontroloval. Byla rozlepená, volně převázaná červenou kroucenou nití. Velmi pozorně ji zkoumal. Potom ji rozvázal a obálku opatrně otevřel.

Vypadl složený papír a kadeř tmavých lesklých vlasů.

Pendergast se zprudka nadechl. V pokoji to zaznělo jako exploze. Rychle se posadil a rozložil papír.

Byl to pěkný, ručně vyrobený lněný papír s prolamovaným erbem nahoře: oko bez víček nad dvěma měsíci a ležícím lvem se zdviženou hlavou. Pod ním bylo plnicím perem nebo brkem inkoustem tabákové barvy napsáno datum 28. ledna.

D’Agosta si uvědomil, že je shodné s tím, které dostal Pendergast na vzkazu před několika měsíci v sídle na Riverside Drive. Na rozdíl od něj však neobsahoval jen datum. Oči mu padly na slova pod ním:

Je velmi kurážná, bratře. Chápu, proč se ti líbí.

Vychutnej si tento doklad jako záruku mého tvrzení: kadeř jejích krásných vlasů. Vychutnej si ji rovněž jako memento jejího skonu. Když tu kadeř polaskáš, skoro ucítíš vůni sladkého vzduchu na ostrově Capraia.

Samozřejmě můžu ve všem lhát. Tahle kadeř by mohla náležet komukoli jinému. Po pravdě pátrej ve svém srdci.

Frater, ave atque vale.

„Proboha…,“ hlesl D’Agosta. To slovo se vydralo z jeho hrdla zcela bezděčně. Podíval se na agenta. Seděl na podlaze, jemně hladil kadeř. Pohled na jeho obličej byl tak příšerný, že se D’Agosta musel odvrátit.

„Mohla by to být lež. Váš bratr lhal už dřív.“

Pendergast neodpověděl. Rozhostilo se krátké, příšerné ticho.

„Zeptám se poslíčka,“ rozhodl D’Agosta, neodvažoval se ohlédnout.

Vyšel z pokoje do chodby k výtahu.

„Newyorský policejní sbor,“ řekl a ukázal mu svůj odznak. Všechno se zpomalilo, bylo to jako noční můra. Připadal si podivně ztěžklý, jako by skoro nemohl pohnout údy. Napadlo ho, jestli právě tohle je příznakem šoku.

Mladík přikývl.

„Kdo vám předal tu obálku, co jste přivezl?“

„Někdo z taxíku to hodil k nám.“

„Jak ten pasažér vypadal?“

„Byl tam jen taxikář. Bez spolujezdce.“

„Co to přesně bylo za vůz?“

„Normální žlutej taxík. Z města.“

„Znáte jméno nebo číslo taxikářské licence?“ Už když D’Agosta tuhle otázku kladl, věděl, že je úplně jedno, jestli to dítě číslo zná nebo ne; Diogenes za sebou určitě zametl stopy.

Poslíček zavrtěl hlavou.

„Jak vám zaplatili?“

„Řidič zaplatil padesátku. Říkal, že dostal instrukce, aby sehnal poslíčka, který zásilku doveze na adresu: doktor Pendergast, Sedmdesátá druhá Západní ulice 1. Pokud možno předat osobně. A s pokynem nehovořit s nikým než s doktorem Pendergastem nebo vrátným.“

„Dobře.“ D’Agosta si zapsal jméno mladíka a jeho zaměstnavatele. Potom vzal Martyna stranou, požádal ho, aby zkontroloval, jestli policisté poslíčka cestou z budovy nezastaví. Podivný pocit těžkosti ho neopustil. Šel zpátky chodbou k malému pokoji.

Pendergast při jeho příchodu ani nezvedl či. Stále seděl v předklonu na podlaze, před sebou kadeř vlasů. Ruce položil na kolena, dlaně obrácené dovnitř, palce a prostředníky spojené do kroužku. Výraz hlubokého smutku z jeho tváře zmizel, nahradila ho naprostá apatie. Ani se nepohnul, nemrkal očima, jako by ani nedýchal. Podíval se na D’Agostu, jako by byl vzdálený milion kilometrů.

Možná je tak daleko, napadlo D’Agostu. Možná medituje nebo tak něco. Nebo jenom zkouší nepřijít o rozum.

„Poslíček nic nevěděl,“ sdělil tak jemně, jak dokázal. „Stopa je příliš dobře umetená.“

Pendergast nijak nereagoval. Zůstal nehybný. Obličej měl jako vždy pobledlý.

„Jak se kruci Diogenes dověděl o Viole?“ vybuchl D’Agosta.

Pendergast mluvil skoro jako robot. „První týden v Diogenově péči jsem blouznil. Byl jsem v deliriu. Je dost možné, že jsem vyslovil její jméno. Diogenovi nic neujde – nic.“

D’Agosta klesl do nejbližšího křesla. V tu chvíli měl pocit, že je mu úplně jedno, jestli Laura Haywardová a s ní tucet agentů FBI a vojáků vtrhnou do bytu. Mohli by ho zamknout a zahodit klíč. Nic by to nezměnilo. Život je prostě prevít.

Ti dva seděli v pokoji, bez hnutí a v tichosti půl hodiny.

Potom, zcela bez varování, Pendergast vyskočil na nohy, tak náhle, až měl D’Agosta dojem, že mu srdce v hrudi udělalo kotrmelec.

„Přijela by pod vlastním jménem!“ řekl s očima planoucíma napětím.

„Cože?“ D’Agosta vstal.

„Nepřijela by, kdyby ji požádal, aby použila pseudonym, nebo kdyby jí opatřil falešný pas. A určitě právě přijela; neotálel by se zasláním té zprávy – neměl by na to čas!“

Vrhl se k nejbližšímu laptopu a začal zuřivě psát. Za dvacet vteřin skončil.

„Tady je!“ vykřikl.

D’Agosta honem běžel k Pendergastovu monitoru:

Folkestone DataCentre ZÁKONEM CHRÁNĚNO

SQL Engine 4.041.a DŮVĚRNÉ

Seznam cestujících – automatické vyhledávání

Výsledky

Nalezen jeden záznam:

BA-0002359148

Maskeleneová, Lady Viola

British Airways let 822

Odlet: Londýn, Gatwick LGW, 27. ledna, 11:54 P. M. GMT

Přílet: Kennedy Intl JFK, 28. ledna, 12:10 A. M. EST

Konec

Pendergast se odvrátil od monitoru. Celá jeho osobnost jako by jiskřila energií a jeho oči – předtím tak prázdné a vzdálené – planuly.

„Honem, Vincente – jedeme na JFK. Každou minutou, kterou ztratíme, vychládá stopa.“ A bez dalších slov vyběhl z pokoje a dál na chodbu.

48

Je to jako za starých časů, pomyslel si chmurně D’Agosta: Pendergast v černém obleku ujíždí po ulicích New Yorku ve svém rollsu. Jenomže ve skutečnosti to vůbec nebylo jako za starých časů. Pendergast se stal štvancem a D’Agosta sám byl až po krk v obrovských potížích.

Rolls zajel k obrubníku u příjezdu k terminálu 7. Pendergast vyskočil, nechal běžet motor. Kolem procházel letištní policista a Pendergast šel rovnou k němu.

„Federální vyšetřovací úřad.“ Rychle mu ukázal svůj zlatý odznak, potom zavřel pouzdro a schoval ho do kapsy obleku.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“ reagoval policista, celý vylekaný.

„Jsme tu kvůli velmi důležitému vyšetřování. Mohu vás požádat, abyste dohlédl na můj vůz?“

„Ano, pane.“ Ten člověk vlastně zasalutoval.

Pendergast kráčel k terminálu, černý kabát za ním vlál. D’Agosta mu byl v patách, šli k místu vyzvedávání zavazadel. Tam hlídal zavalitý strážný a trpělivě poslouchal muže v obleku, který se hlasitě rozčiloval kvůli tomu, že mu někdo ukradl tašku.

Pendergast znovu ukázal odznak „Zvláštní agent Pendergast, Federální vyšetřovací úřad. Můj spolupracovník Vincent D’Agosta z Newyorského policejního sboru.“

„No, tak to jste přišli akorát!“ vykřikl ten muž zlobně. „Nesmírně cenné šperky mé ženy –“

„Nikdy neodkládejte zavazadla s cennými věcmi,“ pronesl Pendergast uhlazeně, zavěsil se do jeho paže a odváděl ho ke dveřím a ven, potom rychle ustoupil dozadu, dveře zavřel a zamkl.

„Zvládl jste to jako nic,“ usmál se strážný.

„Je dnes ve službě policista Carter?“ zeptal se ho Pendergast a očima přelétl jeho jmenovku.

„To jsem já. Randall Carter. Co pro vás mohu udělat?“

„Říkali mi, že vy jste přesně ten pravý, kdo mi pomůže vyřešit můj problém.“

„Skutečně?“ Mužův obličej se rozsvítil. „Kdo –?“

„Potřebujeme si prohlédnout jisté bezpečnostní videozáznamy ze včerejší noci. Je to velmi naléhavé.“

„Ano, pane, jenom zavolám bezpečnostnímu řediteli.“

Pendergast udiveně zavrtěl hlavou. „Nikdo vám neřekl, že tohle už je vyřízeno?“

„Opravdu? To jsem nevěděl. To je zvláštní, ani neposlali zprávu…“

„No,“ rychle mu skočil do řeči Pendergast. „Alespoň měli dost rozumu, aby mě poslali za vámi. Vy přece nejste žádný byrokrat.“ Najednou se naklonil k mužovu obličeji a uchopil ho za rameno. „Máte neprůstřelnou vestu, strážníku?“

„Neprůstřelnou vestu? Nikdo od nás nevyžaduje… Ale proč –?“

„Raději půjdeme.“

„Ano, pane.“ Policistu nebylo nutné dál přesvědčovat. Spěchal dozadu do své kanceláře a odemkl bezpečnostní dveře.

Prošli bezovou chodbou kolem dalších zamčených dveří. A D’Agosta byl najednou ve velké počítačové místnosti se spoustou monitorů, na něž byly napojeny kamery z prostoru celého terminálu. Nějací strážci seděli kolem kulatého stolku kavárenského typu a popíjeli kávu, zatímco hubený, nervózní technik v rohu ťukal do klávesnice počítače.

„Tihle pánové se potřebují podívat na nějaké video,“ řekl Carter technikovi.

„Okamžik,“ řekl technik.

„Ne, hned teď. Tenhle pán je z FBI a jedná se o nanejvýš důležitou záležitost.“

Technik vstal, rozzlobeně zasyčel. „Tak dobře. Ukažte potvrzení.“ Natáhl ruku.

„Už je to vyřízeno. Máte můj souhlas.“

Oči v sloup. „Tak co chcete?“

Pendergast k němu přistoupil. „Letoun British Airways let 822 přiletěl včera z Gatwicku, těsně po půlnoci. Chci vidět bezpečnostní záznamy u odbavovacího pásu, na kterém byla zavazadla z toho letu, a co je nejdůležitější, potřebuji záběry kamery z prostoru hned za celním pásmem, kde se čeká na cestující, kteří přiletěli.“

„Posaďte se. Možná to chvilku potrvá.“

„Obávám se, že tu chvilku nemám.“

„Nechte toho. Udělám, co je v mých silách, ale nedýchejte mi na krk.“

Pendergast přešel do jemného úsměvu. Když D’Agosta ten úsměv viděl, instinktivně se narovnal.

„Vy jste Jonathan Murphy, viďte?“ Pendergast tu otázku položil medovým hlasem.

„Takže umíte číst identifikační kartu. Bravo.“

„Věřím na metodu cukru a biče, když je třeba něco udělat, Jonathane,“ řekl Pendergast, stále ještě příjemným tónem. „Přineste mi ty videopásky do pěti minut a dostanete odměnu deset tisíc dolarů z Motivačního a užitného programu FBI. Nepochybně jste o něm už slyšel. Naopak, když mi tu videopásku nepřinesete, přiložím do vaší složky červenou výstražnou vlaječku, což pro vás bude znamenat, že už nikdy na žádném jiném letišti nebudete pracovat, ani na žádném místě v celé zemi, kde je třeba vykonávat bezpečnostní ochranu. Tak co to bude teď: cukr nebo bič?“

Ticho. Příslušníci ochranky do sebe šťouchali a zubili se. Technik zjevně nebyl příliš oblíbený.

Murphy se usmál. „Beru deset litrů.“

„Výborně.“

Technik znovu usedl a zuřivě pokračoval v práci, prsty mu poletovaly po klávesnici. D’Agosta sledoval, jak čísla zběsile rolují po monitoru.

„Už nepoužíváme videopásky,“ řekl. „Máme všechno uchované v digitální formě. Padnou na to snad všechny terabyty našich disků…“

Najednou přestal bušit do klávesnice. „Tak jo. Letadlo dosedlo deset minut po půlnoci, východ 34. Podíváme se… Cestující projde celní kontrolou a k pásu se zavazadly asi tak za čtvrt hodinky… Nařídím to tak na nula dvacet, jen pro jistotu.“

Video na Murphyho obrazovce ožilo. Pendergast se předklonil, velmi pozorně sledoval záběry. D’Agosta mu nahlížel přes rameno. Viděl prostor pro zavazadla z mezinárodních letů, prázdný pás v pohybu. „Postrčím to, dokud nezačnou přicházet lidi,“ řekl Murphy. Pás hodně zrychlil, dole na monitoru ubíhaly vteřiny takovým tempem, že cifry skoro splývaly. Zanedlouho začali přicházet lidé, hledali svá zavazadla. Murphy stisknutím několika kláves zpomalil pohyb obrazu na normální rychlost.

„To je ona!“ zašeptal Pendergast důrazně, ukázal na monitor.

D’Agosta poznal štíhlou postavu Violy Maskeleneové; nesla malou kabelku. Přistoupila k pásu, vyndala z kabelky lístek, zkontrolovala čísla, potom založila ruce a čekala.

Pendergast na ten obraz nějakou chvíli upřeně zíral. Potom znovu promluvil. „Prosím vás, zapněte to na místo, kam lidé chodí cestujícím naproti. Na stejnou dobu.“

Technik napsal do počítače nějaké pokyny. Záběr pásu zmizel, nahradil ho prostor pro uvítání cestujících před celní kontrolou. Bylo tam jen pár lidí, neklidně přešlapovali.

„Tamhle,“ řekl Pendergast.

Na jedné straně stál muž, vysoký, štíhlý, v tmavém zimníku. Měl rezavé vlasy a poněkud lenivě se rozhlížel kolem, nakukoval i do rohů. Zvedl oči a zarazil se, zíral na bezpečnostní kameru.

D’Agosta měl co dělat, aby instinktivně neustoupil o krok dozadu. Muž zíral přímo na ně. Hranatý obličej měl opálený, krátce střiženou bradku, jedno oko mléčně modré, druhé oříškově hnědé. D’Agosta ho hned poznal – byl to ten muž, kterého viděl na svahu nad Castel Fosco v Itálii v ten osudný den před necelými dvěma měsíci.

Formálně pokýval hlavou do kamery, maličko pozvedl ruku a pokynul. Rty pohyboval, jako by mluvil.

D’Agosta se podíval na Pendergasta. Měl úplně bílý obličej – zlostí.

Pendergast řekl technikovi: „Vraťte to a vytiskněte záběr, jak ten muž mává.

„Ano, pane.“

Stačila chvíle a už bylo slyšet tiskárnu. Pendergast vyškubl barevnou kopii a dal si ji do kapsy.

„Dopředu, prosím, až ta žena vyjde a pozdraví se s ním.“

Na chvilku se záběry zase zrychlily a zpomalily, když vyšla Viola. Diogenes k ní přistoupil s oběma rukama napřaženýma a širokým úsměvem ve tváři. D’Agosta hleděl bez dechu, když si ti dva podle všeho vyměňovali zdvořilostní fráze. Potom Diogenes zamával bankovkou a hned k němu přispěchal nosič. Vydali se směrem ke dveřím, za nimi nosič s Violinými taškami.

Pendergast ukázal na obrazovku. „Kdo je ten nosič?“

Carter, příslušník bezpečnostní policie, mhouřil oči na obrazovku. „Vypadá jako Norm. Norman Saunders.“

„Je tu ještě?“

Carter zavrtěl hlavou. „To nevím.“

„Odchází obvykle v osm,“ řekl jeden ze strážných. „Ale někdy dělá přesčas.“

Postavy zmizely za skleněnými dveřmi.

„Přejděte na kameru na chodníku.“

„Dobře.“

Další klapot kláves. Prostředí se znovu změnilo. Diogenes kráčel k černému lincolnu. Otevřel Viole dveře, pomohl jí nastoupit. Počkal, až nosič zavřel kufr; potom obešel auto a sedl si na místo řidiče.

Auto odjelo, zmizelo ve tmě.

„Vraťte to,“ požádal Pendergast, „a vytiskněte mi to auto. Ve chvíli, kdy jsou otevřené dveře, prosím: chci vidět interiér. A další výtisk, když auto odjíždí od chodníku, třeba se nám podaří vyluštit poznávací značku.“

Za chvíli tiskárna vyplivla kopie, které si Pendergast okamžitě uložil do saka. „Dobrá. A teď najdeme Saunderse.“

„Jestli je tady, tak na východním pásu,“ poradil mu Carter.

„Děkuji vám.“ Pendergast se otočil k odchodu.

„Takže, jak si mám vyzvednout svejch deset papírů?“

Pendergast zůstal stát. „Deset tisíc dolarů? Jen za to, že jste dělal svoji práci? Absurdní představa.“

Za potlačovaného smíchu a mohutného pokyvování hlav ostatních přítomných vyšli z místnosti. Jestli je Saunders ve službě, bude u zavazadel,“ upřesnil Carter. „Dovedu vás tam.“

Zrovna přistálo několik letadel a spousta cestujících postávala u výdeje zavazadel. Všechny pásy jely naplno, na nich narovnaná spousta tašek a kufrů, nosiči pilně pobíhali kolem.

Carter jednoho z nich zastavil. „Má Saunders směnu navíc?“

Muž zavrtěl hlavou. „Bude pryč až do půlnoci.“

Když se D’Agosta podíval za nosiče, všiml si čtyř letištních policistů na podestě nad výdejem zavazadel, všichni velmi pečlivě pozorovali cestující. Hned je Pendergastovi ukázal. „To se mi nelíbí.“

„Mně také ne.“

Carterova vysílačka zabzučela, hned ji popadl.

„Raději odtud zmizíme,“ zamumlal D’Agosta.

Hbitým krokem odcházeli k východu.

„Hej!“ slyšeli vzdálený křik. „Počkejte!“

D’Agosta se rozhlédl. Viděl, jak se policisté ženou do davu, prodírají se mezi lidmi. „Vy dva! Stůjte!“

Pendergast se rozběhl, kličkoval mezi lidmi a vracel se k obrubníku. Příslušník letištní policie byl stále u rollsu s motorem spuštěným naprázdno, mluvil do vysílačky. Pendergast proběhl kolem něj a D’Agosta napůl skočil a napůl upadl na místo spolujezdce. Mužův protest se ztrácel v řevu silného motoru a děsivém skřípotu pneumatik, když se rolls vysokou rychlostí vzdaloval.

Jakmile najeli na JFK Expressway, vyndal Pendergast počítačové sjetiny ze saka.

„Zapněte mi, prosím, laptop, je tamhle v tašce, a zjistěte mi automobil s odděleným místem pro řidiče, lincoln, newyorská poznávací značka 453AWQ6. Spojte se vysílačkou se stanovištěm pro výběr mýtného číslo 11 na Van Wyck Expressway a promluvte s někým, kdo má na starosti bezpečnostní nahrávky mezi půl jednou a jednou ráno, a to oběma směry – na východ i na západ.“

„A my?“

„My pojedeme na východ.“

„Vy myslíte, že ji nevzal do města?“

„Právě naopak, myslím, že ano. Ale vzhledem k tomu, že Diogenes dokáže předjímat, co si myslím, pojedu na východ – přesně na opačný konec ostrova.“

„Dobře.“

„A další věc: nezbyde nám než vyměnit vůz.“ A Pendergast najednou odbočil z letištní dálnice na služební parkoviště kanceláře Hertz, zajel na prázdné místo a vypnul motor.

D’Agosta vzhlédl od laptopu. „To si někde něco půjčíme?“

„Ne, něco ukradneme.“

49

Smithback znovu vešel do vlídných prostor kanceláře Dr. Tisandera, se spoustou učebnic pod paží. Bylo osm hodin, dost dlouho po barbarské půl šesté, kdy se v River Oaks podává večeře. Psychiatr seděl za stolem, ale jeho obvyklý výraz snobské blahosklonnosti pokazil záblesk znepokojení v očích.

„Edwarde,“ oslovil ho Dr. Tisander, „přestože mám spoustu práce, velmi rád vám věnuji pět minut své bezvýhradné pozornosti.“

Smithback se bez vyzvání posadil a s bouchnutím položil na stůl stoh knih.

„Přemýšlel jsem o tom, o vašich slovech při našem rozhovoru předevčírem,“ začal. „Řekl jste mi: ‚Zbavit člověka svobody je velmi závažný krok a při tom procesuje zapotřebí postupovat s maximální pečlivostí.‘“

„Je docela možné, že jsem něco takového řekl, ano.“

„Řekl jste přesně tohle. A tak mě zajímalo, co je to za proces.“

Tisander blahosklonně přikývl. „Vidím, že vás uspokojila naše knihovna.“

„Velmi. Našel jsem přesně to, co jsem hledal.“

„To je pěkné,“ Tisander předstíral zájem a přitom se neovládl a zkontroloval čas na hodinkách.

Smithback poplácal horní svazek „Zákony státu New York o nedobrovolné hospitalizaci duševně nemocného člověka patří k těm nejpřísnějším.“

„Toho jsem si plně vědom. Právě proto máme na ulicích tolik bezdomovců.“

„Nestačí, aby rodina podepsala papíry, že je možné hospitalizovat někoho proti jeho vůli. To vyžaduje celý proces.“

Další Tisanderovo vědátorské přikývnutí.

„Není například pravda, že musí soudce prohlásit tu osobu za nesvéprávnou?“

„Ano.“

„Dokonce ani soudce nemůže takovou žalobu vznést, dokud nejsou splněny dvě podmínky. Vzpomínáte si na ty dvě podmínky, doktore Tisandere?“

Tentokrát se psychiatr skutečně usmál, potěšen, že má možnost předvést svoji učenost. „Samozřejmě. Osoba je buď nebezpečná sobě samé – duševně nebo fyzicky –, nebo představuje nebezpečí pro společnost.“

„Správně. V prvním případě zpravidla musí být předloženo, že daný člověk uvažoval o sebevraždě nebo má za sebou skutečný pokus o sebevraždu, a to musí být stvrzeno vyjádřením lékaře. V případě, že daná osoba je nebezpečná pro společnost, je obvykle nezbytné, aby taková osoba byla uvězněna.“

„Vy jste byl tedy pilný, Edwarde,“ poznamenal Tisander.

„A potom, po prohlášení o duševní nesvéprávnosti, musí být přiloženo vyhodnocení psychiatra s doporučením na nedobrovolnou hospitalizaci.“

„To je standardní postup. Takže, Edwarde, je osm pryč a zanedlouho se zhasíná, takže kdybyste –“

Smithback vyndal jednu knížku z hromádky. „Jen minutku.“

Tisander vstal, urovnal papíry na svém stole. „Zkraťte to laskavě.“ Udělal nepostřehnutelný pohyb, jímž pokynul, a ze stínů u dveří se vynořil sanitář.

Smithback chvatně vyndal list papíru z knížky a podal ho přes stůl. „Sepsal jsem seznam dokumentů, které musím podle zákona mít ve své složce.“

Tisander seznam převzal a podmračeně ho pročítal: „Prohlášení soudce. Zpráva o pokusu o sebevraždu – podepsaná lékařem – nebo záznam o uvěznění. Psychiatrické vyhodnocení.“ Poctivě přečetl celý seznam. „Nepochybuji o tom, že všechno tohle ve vaší složce máme. Takže, Edwarde, už je čas.

Sanitář přistoupil blíž.

„Ještě jedna věc,“ nedal se Smithback odbýt.

„Děkuji, Edwarde.“ Do Tisanderova zvučného hlasu se vkradlo podráždění.

„Mám otázku. Kdo sestavuje psychiatrické vyhodnocení, které musí být ve složce?“

„My. Vždycky. Jistě si, Edwarde, vzpomínáte na rozhovor a testy, když jsme vás přijímali.“

„Tak takhle jste to udělal, Tisandere?“ Smithback praštil objemným svazkem na stůl, kvůli efektu. „Tady je to jasně řečeno –“

„Jonathane?“

Sanitář, muž mohutné postavy, už stál u Smithbackova lokte. „Tudy, pane Jonesi.“

„– podle práva,“ Smithback pokračoval nahlas, „psychiatrický posudek nesmí být vypracován nikým z personálu zařízení, které pacienta přijímá.“

„Nesmysly. Jonathane, doprovoďte pana Jonese do pokoje.“

„Je to pravda!“ křičel Smithback, když ho sanitář bral za ruku. „V padesátých letech byl jeden mladý muž, po tajné dohodě jeho rodiny s blázincem, umístěn v ústavu. Šlo o to, aby ho obrali o dědictví. Nakonec to mělo dohru u soudu, a ten dospěl k závěru, že posudek bude muset udělat nezávislý psychiatr. Podívejte se sám. Stránka 337, Romanski versus soukromá klinika Reynauld!“

„Tudy, pane Jonesi,“ sanitář ho nekompromisně postrkoval po perském koberci.

Smithback se postavil na odpor. „Tisandere, až se dostanu ven, podám na River Oaks a na vás osobně žalobu. Pokud nemůžete předložit nezávislý posudek, prohrajete soudní při – a to vás přijde pěkně draho.“

„Dobrou noc, Edwarde.“

„To bude moje životní poslání! Budu vás neustále pronásledovat – jako Fúrie Orestea. Vezmu vám všechno, co máte – práci, pověst, všechno. Jak víte, jsem bohatý jako Krésus. Pročtěte si moji složku. Vím naprosto jistě, že nerespektujete předpisy! V mé složce není žádný nezávislý posudek a vy to moc dobře víte!“

Smithback měl pocit, jako by ho dveře fyzicky přitahovaly.

„Až budete odcházet, zavřete za sebou laskavě dveře, Jonathane,“ řekl Dr. Tisander.

„Tisandere?“ Smithback zvýšil hlas. „Můžete si dovolit udělat takovouhle chybu? Přijdete úplně o všechno, vy preví-!“

Jonathan zavřel dveře ordinace. „Tak pojďte, Jonesi,“ řekl a lehce postrčil Smithbacka do chodby. Jenom klid.“

„Dejte ty ruce pryč!“ křičel Smithback a bránil se.

„Hele, chlape, já jen dělám svoji práci,“ reagoval sanitář mírně.

Smithback se uklidnil. „Dobře. Promiňte. Je mi jasné, že pracovat tady je zábavné skoro jako být tady ‚hostem‘.“

Zřízenec ho pustil a Smithback si oprášil sako. „Tak fajn, Jonathane,“ zmohl se na chabý úsměv. „Eskortujte mě zpátky do klece. Zítra vypracuju jiný úhel pohledu na věc.“

Ve chvíli, kdy zahýbali za roh, uslyšeli z chodby Tisanderův hlas. „Jonathane? Přiveďte pana Jonese zpátky.“

Jonathan se zarazil. „Vypadá to na další slyšení.“

„To jo.“

Cestou zpátky do Tisanderovy ordinace mu sanitář tiše popřál: „Hodně štěstí.“

Smithback vešel do ordinace. Tisander stál za stolem, celý napjatý. Smithback uviděl svoji složku otevřenou na ředitelově stole. Hned vedle ležela knížka, kterou mu předtím ukazoval, otevřená na stránce 337.

„Posaďte se,“ vybídl ho Tisander stroze. Kývl na sanitáře. „Vy můžete počkat venku.“

Smithback si sedl.

„Myslíte si, kdoví jak jste chytrý,“ spustil Tisander. Veškerá falešná dobrá nálada a blahosklonnost vzaly za své. Jeho obličej připomínal šedý uvařený brambor.

„Měl jsem pravdu,“ zamumlal Smithback, spíš pro sebe než Tisanderovi.

„Je to čistě technická záležitost. V celém státě neexistuje jediná psychiatrická léčebna nezávislá na vyhodnoceních. Myslím, že nikdo neví o existenci tohohle směšného zákona. Avšak za daných okolností si nemohu dovolit vás tady déle držet.“

„To tedy máte setsakra pravdu. Zažaluju vás a pofrčíte odtud pěkně do Albany –“

Tisander zavřel oči a zvedl ruku. „Pane Jonesi, prosím. Naším záměrem je vám pomoci, ale nemůžu si dovolit, aby nějaký rozmazlený spratek úplně zničil všechno, co jsem celé roky budoval. Upřímně řečeno, vy mi za to nestojíte.“

„Takže jsem volný?“

„Hned jak napíšu propouštěcí papíry. Bohužel to chvíli potrvá. Budete moci odejít až zítra v šest ráno.“

„Zítra?“ zopakoval Smithback a nechtěl věřit vlastním uším.

„Věřte mi, rád bych se vás zbavil hned teď. Jonathane?“

Sanitář vešel.

„Pan Jones bude ráno propuštěn. Dohlédněte, aby mu do té doby byla věnována veškerá pozornost.“

Vyšli z kanceláře, a hned když se za nimi dveře zavřely, Smithback se zazubil. „Jonathane, vypadnu odtud.“

Jonathan ho obdařil širokým úsměvem. „Jak jsi to udělal, člověče?“

Smithback pokrčil rameny. „Čirá virtuozita.“

50

Nora Kellyová zůstala stát na rohu 78. a Museum Drive, dívala se severním směrem. Velký románský vchod do muzea byl osvícený, poutač na fasádě přes čtyři poschodí informoval o zahájení výstavy. Na příjezdové cestě dole byl typický chaos à la New York, limuzíny a černé mercedesy vyvrhovaly mecenáše a celebrity v kožiších a smokinzích do záplavy blesků fotoaparátů. Na žulových schodech byl natažený nezbytný červený koberec lemovaný provazy jako při filmové premiéře, aby lidé od tisku a nezvaní hosté nepronikli dál.

Z celého toho představení jí bylo zle.

Margo Greenovou někdo brutálně zavraždil před pouhými dvěma dny a dnes dopoledne ji pohřbili – a přece jako by ji muzeum už úplně odepsalo a zapomnělo na ni. Noru napadlo, co by se asi stalo, kdyby se jednoduše otočila a odešla do svého bytu; ale odpověď už znala předem: nejspíš by se mohla rovnou rozloučit i se svojí kariérou. Právě ona měla být jednou z hvězd téhle show, jak jí dal George Ashton zcela nezakrytě najevo. Show musí pokračovat.

Zhluboka se nadechla, přitáhla si vlněný kabát k ramenům a vydala se dál. Když přišla blíž, uviděla, že na jedné straně se něco děje, že je tam nějaký zmatek. Skupina malých, podsaditých mužů oblečených do jelenicových kalhot a zabalených do pestrých dek stála v kruhu; bušili do bubnů a zpívali – někteří v rukou drželi otepi kouřícího pelyňku a mávali jimi. V první chvíli to nechápala, ale potom se dovtípila: Tanové přijeli protestovat. Viděla Manettiho, šéfa bezpečnostního oddělení, jak s nimi hovoří a živě gestikuluje, s ním tam byli i policisté z Newyorského policejního sboru a několik strážců z muzea. Ten zmatek jako by začal zajímat hosty a někteří z nich se přišli podívat blíž. Zajímalo je, co se děje.

„S dovolením!“ Nora se prodírala skupinou čumilů, podlezla sametový provaz, jednomu pobouřenému strážnému strčila pod nos průkaz zaměstnance muzea a přistoupila ke skupině Indiánů. V tutéž chvíli se na scéně objevila krásná mladá žena: podle hejna paparazziů, které měla v patách, patrně nějaká hvězda nebo hvězdička.

„Toto je soukromý pozemek,“ říkal Manetti Indiánovi, kterého Nora považovala za vůdce Tanu. „Nemáme nic proti vašemu protestu, ale budete muset přejít tamhle dolů na chodník –“

„Pane,“ začal vůdce tichým hlasem, „neprotestujeme, modlíme se –“

„To je jedno. Tohle je soukromý pozemek.“

Do jejich hovoru se vložila ta celebrita. Noru šokovalo, když v ní poznala filmovou hvězdu Wandu Meursaultovou, vysokou, exotickou a nedefinovatelně zvláštní, o níž se proslýchalo, že je nominována na nejlepší herečku v nadcházejícím udělování Cen akademie.

„Počkejte! Proč by tihle lidé neměli mít právo se pomodlit?“ bouřila za doprovodu blesků desítky fotoaparátů. Do výšky vyletěly mikrofony, aby zaznamenaly každičké nesmrtelné slovo, které by mohlo skanout z jejích rtíků, a televizní reflektory se rozzářily.

Nora v takové situaci okamžitě spatřovala pohromu pro styk s veřejností.

„Netvrdím, že se nemohou modlit,“ prohlásil Manetti velmi podrážděným hlasem. „Říkám jen, že tohle je soukromý pozemek –“

„Tito domorodí Američané se modlí.“ Meursaultová se otočila, a jako by ji to právě napadlo, položila jim otázku: „Proč se modlíte?“

„Modlíme se za naše posvátné masky zamčené ve vitríně v muzeu,“ odpověděl jejich vůdce.

„Oni zamkli vaše posvátné masky?“ Herečka se výrazem tváře pokusila napodobit zděšení.

Kamery obrátily svoji pozornost právě sem.

Bylo zapotřebí něco udělat – a rychle. Nora přešla blíž, odstrčila jednoho policistu a Manettiho.

„Tak moment,“ začal ředitel bezpečnostního oddělení.

„Nora Kellyová, asistentka kurátora výstavy,“ vysvětlila policistovi, ukázala svůj průkaz tak, aby ho všichni kolem ní dobře viděli. Vrátila se k řediteli bezpečnostního. „Já to vyřídím, pane Manetti.“

„Doktorko Kellyová, tihle lidé nepovoleně vstoupili na pozemek muzea –“

‚Já to vím. A vyřídím to.“

Manetti zmlkl. Úžasné, napadlo Noru, jak rychle ostrý tón a zdání autority – autority, kterou neměla – zcela změnily situaci.

Obrátila se k vůdci Tanů, překvapilo ji, jak je starý, nejméně sedmdesát let. Klid a důstojnost jeho tváře byly pozoruhodné. Žádný mladý, rozezlený aktivista, jak předpokládala. Ostatní muži byli přibližně stejně staří, všichni trochu obtloustlí, zabalení ve vlněných dekách značky Pendleton. Autobus volkswagen, kterým přijeli, stará rachotina, byl v rozporu s předpisy zaparkovaný na Museum Drive a nepochybně ho za chvilku odtáhnou.

„Y’aah shas slil dz’in nitsa,“ řekla tomu muži.

Vůdce na ni ohromeně zíral. „Y’aah shas,“ odpověděl chvatně, jako by se vzpamatoval. „Jak –?“

„Nějaký čas jsem strávila v Tano Pueblo,“ odpověděla Nora. „To je všechno, co z vašeho jazyka znám, tak mi, prosím, nezkoušejte odpovídat!“ Usmála se a natáhla k němu ruku. „Nora Kellyová, jedna z kurátorek výstavy. Určitě jsem mluvila s jedním z vašich kolegů.“

„Mluvila jste se mnou.“

„Tak to musíte být pan Wametowa.“

Stařec přikývl.

„Jak vám mohu pomoci?“ ptala se.

„Chtějí se pomodlit!“ křičela Meursaultová.

Nora ji ignorovala, věnovala pozornost Wametowi.

„Modlíme se k maskám. Nic víc nežádáme – jen abychom mohli mluvit s našimi maskami.“

„Mluvit s maskami?“

„Ano. Ujistit je, že jsme tady, že je máme rádi a nezapomněli jsme na ně.“

Nora viděla, jak Manetti obrací oči v sloup.

„To je tak hezké,“ pronesla Meursaultová a ke kamerám se postavila pěkně z profilu. Další blesky vzplály.

„Věříme, že masky jsou živé a mají svého ducha. Dlouho byly opuštěné, daleko od nás. Přišli jsme jim požehnat, uklidnit je.“

Najednou Noru napadlo řešení, věděla to přesně.

Předstírala, že chvílí přemýšlí. Ze svého krátkého pobytu v Tano Pueblo v době po ukončení studií si pamatovala, že rychlé rozhodnutí považují za špatné rozhodnutí. „Tohle mi nepřipadá jako dobré místo pro to, co chcete udělat,“ řekla konečně.

„Ale přesně tohle jsem jim říkal – „ začal Manetti.

Nora mu nevěnovala pozornost. „Přemýšlím, jestli někde není něco lepšího…“

„To je,“ prohlásil Manetti. „Dole na chodníku.“

Nora ho zpražila pohledem.

„Chtěli bychom být blíž svým maskám, ne dál od nich,“ řekl Wametowa.

„Co kdybyste šli dovnitř?“ navrhla Nora.

„Oni nás nepustí.“

„Vejděte jako moji hosté. Odvedu vás k maskám hned teď, abyste s nimi mohli mluvit v soukromí – před otevřením výstavy.“

„Doktorko Kellyová, zbláznila jste se?“ protestoval Manetti.

Indián na ni minutu upřeně hleděl. Potom se mu v kulatém obličeji objevil zářivý úsměv. Důstojně přikývl. „Eesha lat dzii. Vy jste opravdový člověk, slečno Noro.“

„Bravo!“ vykřikla Meursaultová.

„Tohle nedovolím,“ prohlásil ředitel bezpečnostního.

„Pane Manetti, přebírám za to plně odpovědnost.“

„Nemůžete jednoduše tyhle lidi přivést do prostoru výstavy před přestřižením pásky – to je nemožné!“

„Nemožné není nic. Vlastně by to takhle mělo být.“ Otočila se na Indiány. „Pánové, chcete jít za mnou?“

„Budeme moc rádi,“ řekl jeden Tano.

Meursaultová vzala za ruku překvapeného starého Indiána a kráčeli spolu za Norou, za nimi se hrnul dav lidí od tisku a přihlížejících.

„Udělejte cestu pro starší Indiánů Tano,“ vykřikla Meursaultová. „Udělejte nám cestu.“ Měla na sobě šaty s flitry, které se pod světly třpytily, úplně zářila, jak skvěle se jí podařilo být středem pozornosti.

Dav před nimi se jako zázrakem rozestupoval, když stoupali po schodech pokrytých červeným kobercem. Tanové začali znovu tiše zpívat a tlouci do bubnů, když procházeli Rotundou a vešli do Nebeské síně, a Nora se ocitla tváří v tvář řadě hostů pozvaných na slavnostní večírek, kteří byli u vytržení z pohledu na Indiány kráčející k hale. Všichni byli nepochybně přesvědčeni o tom, že tohle procesí je součástí programu. Přistoupil k nim starosta, stejně jako Meursaultová ucítil příležitost.

Manetti šel vzadu, v obličeji rudý, ale s ústy zavřenými, určitě pochopil, že pokračovat v dohadování před zraky celého města by nemělo smysl.

Teď z davu přispěchal Collopy. „Noro! Co to, proboha, je?“

Naklonila se k němu a rychle mu zašeptala: „Tanové by rádi byli se svými maskami na chvilku o samotě ještě před přestřižením pásky.“

„Proč?“

„Aby se pomodlili a aby maskám požehnali. To je všechno.“

Collopy se zamračil. „Noro, na to není čas. Určitě to může počkat!“

Nora mu hleděla zpříma do očí. „Doktore Collopy. V tomhle mi věřte. Indiány z Jihovýchodu znám dobře, žila jsem mezi nimi a pracovala celá léta. Nejsou tady, aby vám způsobili potíže ani aby překáželi veřejnosti. Prostě chtějí být jen chvíli se svými maskami. Než skončí úvodní slavnost, už budou pryč. A nepříjemná situace se tak vyřeší. Tohle je nejlepší způsob a vím, že když se nad tím pořádně zamyslíte, budete se mnou souhlasit.“ Ještě slabším hlasem dodala: „A také to bude veliká příležitost pro styk s veřejností.“

Collopy se podíval na Noru, jeho patricijský obličej vyjadřoval údiv. Potom na Manettiho. Nakonec na čekající Indiány. Odkašlal si a uhladil si vlasy, vraštil obočí, jak přemýšlel.

A potom najednou nasadil příjemný úsměv. Podal ruku vůdci Tanu. „Vítám vás! Pane…?“

„Wametowa.“

„Samozřejmě! Vítám vás! Muzeum vás a vaši skupinu jako představitele kmene Tano s potěšením přijme. Jak vím, vážili jste za svými maskami dlouhou cestu.“

„Tři tisíce kilometrů.“

V davu to zašumělo. Kamery bzučely.

„Nesmírně nás těší, že jste to dokázali. Je to zvláštní čest pro muzeum i pro mě osobně.“

Pro lidi od tisku to bylo sousto. Nora ucítila obrovskou úlevu: všechno se v dobré obrátí.

„Ředitel našeho bezpečnostního oddělení, pan Manetti, vás odvede do té síně, abyste, ehm, mohli mít se svými maskami chvilku soukromí. Pane Manetti? Máte příležitost pohrát si s bezpečnostními zónami oproti předpokladu o něco dříve. A nechte je o samotě, když se budou modlit.“

„Ano, pane.“

„Bude vám půlhodina stačit?“ zeptal se Collopy vůdce.

„Ano, děkujeme,“ odpověděl vůdce Tanu.

„Výborně! Potom vás všechny zvu na slavnost, pane Wem, ehm, Wem…“

„Wametowa.“

„Skvělé! Můžeme udělat ještě něco?“

„Zatím to bude stačit.“ Tanové přikývli, podívali se na sebe a pokývali hlavami. „Abych vám řekl pravdu, neočekávali jsme, že s námi budete jednat s takovým respektem.“

„Nesmysl! Jsme moc rádi, že vás tu máme!“ Collopy se otočil ke kamerám, to už byl zase vyrovnaný. „Muzeum děkuje Tanům za privilegium, že se může o tyto pozoruhodné masky podělit se zbytkem světa.“

Meursaultová začala tleskat a celá hala v okamžení duněla ovacemi, televizní kamery snímaly každý detail.

Nora pozorovala Manettiho, jak vede skupinu Indiánů chodbou a přitom hovoří do vysílačky. Otočila se, přešla k nejbližší židli a sesula se na ni. Nemohla uvěřit, že s ředitelem muzea mluvila takovým tónem. Kolena měla jako z gumy.

Napadlo ji, že to vlastně byla nanejvýš příhodná elegie pro Margo. Pro ni byla tahle záležitost s maskami a svrchovaným právem kmene Tano nesmírně důležitá. Kdyby viděla, jak Indiáni vchází na výstavu a jejich doprovod jim dává najevo svůj zájem a úctu, byla by šťastná.

Najednou se před ní objevila sklenka vychlazeného šampaňského. Udiveně vzhlédla a uviděla Huga Menziese, oslnivého v nádherném smokingu se šálovým límcem, splývavé bílé vlasy měl sčesané dozadu a obličej mu zářil.

Zvedl Noře ruku, vložil do ní chladnou sklenku, poplácal ji po rameni a posadil se k ní. „Už vám někdo někdy řekl, jaký jste génius?“ Ta slova pronesl se spokojeným úsměvem. „Tohle byla nejbrilantnější, nejbravurnější reklama, jejímž svědkem jsem měl tu čest být.“

Nora zavrtěla hlavou. „Mohla to být taky hotová katastrofa.“

„Byla by to katastrofa, kdybyste na scéně nebyla vy. Nejen že jste zvládla Indiány Tano, vaší zásluhou z té situace muzeum vyšlo jako stoprocentně benevolentní. Brilantní, prostě brilantní.“ Skoro se radostně smál, oči mu jiskřily. Nora ho nikdy neviděla tak čilého.

Upila šampaňské. Uplynul týden od té hrůzy, kdy Billovi vyhrožovali a musel se ukrýt. Vražda Margo, stres ze zahájení výstavy, varování od Pendergasta… Ale teď byla příliš unavená a vyčerpaná, aby pociťovala strach. Chtěla jediné – jít domů, zamknout na dva západy a lehnout si do postele. Místo toho bude muset přetrpět hodiny řečnění, společenské konverzace a nuceného veselí.

Menzies jí jemně položil ruku na rameno. „Až tohle všechno skončí, chtěl bych, abyste si vzala týdenní dovolenou. Zasloužíte si ji.“

„Děkuju. Kdybych tak mohla odpočívat hned teď.“

„Ještě tři hodiny.“

Nora pozvedla sklenku. „Ještě tři hodiny,“ řekla a znovu upila šampaňské.

Smyčcový soubor spustil Haydnův Císařský kvartet, lidé přešli ke stolům s jídlem. Servírovaly se bliny au caviar, prosciutto, drahé francouzské a italské sýry, spousta křupavých baget, syrová zelenina a ovoce, čerstvé ústřice v drceném ledu, humři, uzený jeseter – všechno možné. Další stoly se prohýbaly pod vínem a šampaňským, snad každý třetí z přítomných byl číšník, pobíhala jich tu spousta, se stříbrnými tácy plnými jídla a pití.

„Noro,“ řekl Menzies, „musíte obcházet naše hosty.“

Zasténala. „Bože, pomoz mi.“

„Tak víte co, postavíme se té hltající hordě tváří v tvář společně.“ Vzal ji zlehka za paži a velmi pomalu se vydali davem. Na každém kroku jí hosté blahopřáli a lidé od tisku ji zasypávali otázkami. Její vynikající tah s Indiány Tano zjevně zapůsobil nadmíru dobře, všichni předpokládali, že byl dlouho předem plánován.

Když se konečně vrátila k jejich přidělenému stolu, zjistila, že tam je několik dalších členů oddělení včetně Ashtona, hlavního kurátora výstavy. Když se začalo servírovat jídlo k jednotlivým stolům, Collopy, po boku se svou mladou ženou, vystoupal na pódium a krátce a vtipně pohovořil.

Potom už nadešel okamžik přestřihnout pásku. Nora, Menzies, Ashton a několik dalších kurátorů se seřadili na pódiu, když Collopy zamával obrovskými nůžkami používanými při této příležitosti, přešel k pásce a na několik pokusů ji konečně přestřihl, všichni se hlučně radovali a otevřely se veliké dveře do prostoru výstavy Posvátná zpodobnění. S úsměvem a pokyvováním hlavy Menzies, Nora a zbývající členové antropologického oddělení vešli jako první, za nimi spěchali rozrušení hosté.

Trvalo asi půl hodiny, než se dostali na protější stranu haly, za nimi kráčela spousta lidí. Nora se zachvěla, když procházela místností, v níž byla Margo zavražděna, ale všechny stopy kriminálního činu byly samozřejmě odstraněny, což si kromě ní patrně nikdo jiný neuvědomil. Jak se vzdalovala od místa vraždy, cítila, jak se hrůza proměňuje v tichý pocit pýchy. Nevěřila, že to dokáží.

Menzies zůstával blízko ní, chválil ji za kabinety, které připravila nebo upravila. Indiáni Tano přišli a odešli, na kabinetu s maskami po nich zůstaly kousky tyrkysu, pyl a kukuřičné placky. Všichni dbali na to, aby zůstaly na původním místě. Když konečně došli do poslední haly, Menzies se otočil k Noře a uklonil se.

„Věřím, že jsme splnili svoji povinnost.“ Usmál se, obličej rozzářený. „A teď můžete diskrétně odejít domů. Já mám ještě bohužel nějakou práci nahoře v kanceláři. Víte co, příští týden probereme dovolenou, kterou vám dlužím.“

Znovu se poklonil a Nora se s velikou úlevou otočila, odcházela k nejbližšímu východu – a domů.

51

Snad popadesáté v posledních dvou dnech se Larry Enderby rozhodl vypadnout z muzea.

Jako by nestačilo, že pracuje v suterénní místnosti bez oken v Přírodopisném muzeu, nejstrašidelnějším místě v celém New Yorku. Stále ještě nedokázal strávit tu hrůzu, kterou objevil před dvěma dny. Nedostal ani jediný pitomý den volna, nenabídli mu žádnou odbornou radu, dokonce mu ani nepoděkovali. Jako by byl úplně bezvýznamný. Jako by ona byla naprosto bezvýznamná, když jednoduše zahájili výstavu, jako by se nic nestalo.

Margo Greenová. Moc dobře ji neznal, ale když se párkrát setkali, byla velmi příjemná. Což nemohl tvrdit o většině kurátorů a všech správcích. Takhle se prostě v muzeu jednalo s každým pod určitou úrovní: jako s najatou silou.

Ale kdyby si to Enderby dokázal přiznat, byl rozladěný hlavně proto, že se muzeum rozhodlo napojit další halu na bezpečnostní systém právě teď, když se koná největší večírek za posledních pět let. A tak místo aby se cpali kaviárem a zalévali ho šampaňským v příjemné společnosti o dvě poschodí výš, byli zase v suterénu a zápolili se softwarovými podprogramy. Jistě, dostali pozvání na večírek – jako všichni zaměstnanci muzea. Byl to ale spíš výsměch.

S přehnaným povzdechem odjel s židlí od počítačové konzole.

„Pozastavuješ to?“ ozval se zezadu Walt Smith, manažer projektu pro zdokonalení bezpečnosti muzea.

Smitty byl od Enderbyho nálezu před dvěma dny nezvykle vlídný. Vlastně každý kolem něj chodil po špičkách, jako by mu umřel někdo z rodiny.

„A co takhle malá přestávka? Mohli bychom zaběhnout nahoru na večírek,“ navrhl Enderby. „Docela bych si dal pár těch koktejlových garnátů.“

Smitty zavrtěl hlavou. „To asi nepůjde, Larry. Bohužel.“

„Ale no tak, Smitty,“ přemlouval ho Choi, softwarový inženýr, z druhé strany diagnostické obrazovky. „Dej nám jenom půl hodiny. Budete všichni koukat, kolik garnátů dokážu za půl hodiny spořádat. Večírek už skoro končí, brzy dojde jídlo.“

„Víte přece, že nemůžu měnit časový harmonogram. Astorova hala je jako každá jiná, další na seznamu. Co takhle tajně vrátit ručičky atomových hodin o pět minut dozadu, třeba si toho nikdo nevšimne.“ Smitty se smál vlastnímu ubohému vtípku.

Choi obrátil oči v sloup. Smitty přílišným ostrovtipem neproslul.

Enderby sledoval, jak Smittymu při smíchu poskakuje kozí bradka. Byl to takový chomáček, jako by visel jen na několika vousech, a Enderby tak napůl doufal, že mu jednou upadne. I když byl Enderby momentálně podrážděný, musel přiznat, že Smitty jako šéf není špatný. Vypracoval se zdola, a přestože mu bylo teprve třicet pět let, vypadal velmi staře. Skutečný puntičkář s poměrně malým smyslem pro humor, ale pokud člověk svědomitě pracoval a plnil své úkoly, měl to u něj dobré. Nebyla Smittyho chyba, že pohlaváři muzea vyžadovali, aby nový bezpečnostní systém byl kompletně nainstalován a funkční, se slovy „včera bylo pozdě“.

Smitty vstal a přešel přes místnost kolem polic s počítačovými pracovními stanicemi a servery ke skupině šesti tuctů malých monitorů průmyslových televizí namontovaných na protější stěně. Na většině obrazovek byla vidět černobílá zátiší prázdných chodeb muzea a kabinetů s exponáty. Ale na půl tuctu monitorů v pravém dolním rohu – na které se přenášel videozáznam z Nebeské síně, kde se konal večírek u příležitosti zahájení výstavy – byla spousta pohybu. Enderby s těžkým srdcem na svém terminálu sledoval malé postavičky, jak tančí a nervózně pobíhají po obrazovce. Nahoře byli kurátoři s pokleslými rameny obklopení začínajícími herečkami a zajíčky; a on je tady, lopotí se v téhle jeskyni jako nějaký troglodyt. Pravda, mohlo to být horší – mohl by pracovat v „Jámě“, v Centrále bezpečnosti muzea, která sice byla dvojnásobně velká, ale bylo tam děsivé vedro. A nacpali tam ještě víc obrazovek a klávesnic, než měli v Centru moderní techniky. Horší, ale zase ne o moc.

Smitty přivřenýma očima sledoval svůj komunikátor BlackBerry. „Tak jo, spustíme poslední test?“

Nikdo neodpověděl.

„Považuji to za souhlas.“ Vrátil se ke své konzoli, rychle něco napsal na klávesnici. „Astorova hala,“ zanotoval, „závěrečný test proti selhání vylepšeného bezpečnostního systému, 28. ledna, 20.28.“

Ježkovy zraky, vždycky to řekne tak, že to vyzní, jako by mluvil o nějakém vojenském úkolu, napadlo Enderbyho. Podíval se na Jima Choie, ten znovu obrátil oči v sloup.

„Larry, jak to vypadá se systémem odkazů?“ zeptal se Smitty.

„Vypadá to dobře.“

Jime, předej mi aktualizovanou mřížku v Astorově hale.“

Chvilka klikání na klávesnici. „Už to jede,“ odpověděl Choi.

„Tak projdeme diagnostiku dolní úrovně.“

Chvíli bylo ticho, když Smitty a Choi prováděli nezávislé testy. Enderby, jenž měl za úkol monitorovat chování předchozího bezpečnostního systému, když se vylepšený laserový bezpečnostní systém připojoval k síti, soustředěně sledoval monitor. Byla to snad už čtyřicátá hala, kterou převáděli na nový systém. A pro realizaci každého takového převodu bylo zapotřebí udělat sto kroků: analýzu serveru, architekturu systému, kódování, instalaci… Mohl by vydělávat třikrát tolik v nějakém prvotřídním podniku v Palo Alto výrobou počítačů se spoustou materiálu pro zavádění systémů. A nejspíš by nezakopával o mrtvoly uprostřed noci.

Smitty vzhlédl od klávesnice. „Jime, jakou máš kontrolní hodnotu?“

„780E4F3 hex.“

„Já taky, tak jedeme dál.“ Smitty vzal telefon a navolil číslo.

Enderby to sledoval bez většího zájmu. Věděl, že Smitty volá hochům do Jámy s tím, že zanedlouho dojde k převodu, jen pro případ, že by tam měli nějakého nováčka, který by mohl začít vyšilovat, až jim začnou cukat obrazovky. Vždycky to probíhalo stejně. Starý systém se vyřadí, v následujících devadesáti vteřinách proběhne inicializace nového systému. Závěrečný dvacetiminutový test potvrdí, že instalace je správná a připojení proběhlo úspěšně. Dvacet minut, kdy nemají co na práci, jen koukat do prázdna. A potom konečně bude nový systém plně funkční a starý se dostane do záložního režimu. Zeširoka zívl. Přitom mu pořádně zakručelo v břiše.

„Centrála bezpečnosti?“ říkal Smitty do telefonu. „Kdo je to, Carlos? Ahoj, tady Walt Smith CMT. Aktivujeme ty lasery v Astorově hale. Asi tak do pěti minut budeme inicializovat. Dobře. Zavolám, až to tam bude hotový.“

Položil telefon, podíval se na Enderbyho. „Haló, Larry,“ řekl jemně.

„Co?“

„Jak dlouho že Choi potřebuje, aby spráskal tu hromadu garnátů?“

„Už jsem ti to říkal,“ spustil Choi. „Třicet minut.“

Smitty se naklonil dopředu, ruce opřené o konzoli. Já vám něco řeknu. Když se nám tahle inicializace povede a nastartuje se dvacetiminutovej test, dám vám patnáct. Včetně cesty tam a zpátky.“

Enderby se narovnal. „Čestně?“

Smitty přikývl.

Choi se zeširoka usmál. „To sis mě získal.“

„Dobrá. Tak se koukneme, jak rychle se nám podaří projít tenhle kompletní seznam.“ A Smitty se otočil zpátky ke svému terminálu.

52

Hugo Menzies zasunul svůj klíč do služebního výtahu a vyjel z prvního poschodí do čtvrtého… Vystoupil a zamyšleně kráčel dlouhou naleštěnou chodbou. Po obou stranách byly kanceláře kurátorů: staré dubové dveře s výplněmi z mléčného skla, každé označené jménem kurátora napsaným staromódním písmem se zlatým okrajem, dokonce i jména úplně nově jmenovaných lidí. Menzies se usmál, ze staré vznosné budovy a jejích bizarních tradic se ho zmocnila nostalgie.

Zastavil se přede dveřmi své kanceláře, otevřel je a vešel i s plátěnou brašnou, kterou nosil skoro všude s sebou. Potom zavřel, zamkl a pokračoval dál na konec dvorany, k neoznačeným dveřím. Odemkl je, vešel do schodišťové šachty za nimi, sešel dvoje schody mezi patry a vstoupil do temné, opuštěné síně – Haly Indiánů ze Severozápadního pobřeží. Byla to jedna z nejstarších síní muzea, skutečný klenot muzeologie konce devatenáctého století, voněla starým cedrovým dřevem a kouřem. Masky, totemy a šedomodré misky se leskly v temných výklencích. Menzies se zastavil a s rozkoší vdechl vzduch. Potom rychle prošel opuštěnou halou a několika dalšími až k velkým kovovým dveřím s nápisem Astorova hala diamantů.

Láskyplně hleděl na dveře v celé jejich ocelové kráse, pozornost věnoval i dvěma videokamerám, z každé strany jedné, které na něj shlížely svýma korálkovýma černýma očima – jenomže věděl, že v poslední době nefungují. Znovu se pousmál, z kapsy vestičky vyndal kulaté hodinky a zadíval se na ně. I když tvarem připomínaly kapesní hodinky, ve skutečnosti to byly digitální stopky. Na ciferníku se velmi rychle míhala čísla s přesností na tisícinu vteřiny.

Tyhle hodinky se řídily shodnými časovými signály ze stejného satelitu, jaký používal bezpečnostní systém muzea.

Počkal, až ho upozornily na určitý časový bod slabým pípnutím, schoval je a rychle vykročil ke dveřím. Přiložil na ně ucho, potom projel magnetickou kartu čtečkou. Neotevřely se dveře, ale malé okénko v úrovni očí a za ním se objevil sítnicový optický skener.

Menzies sklonil hlavu, vyndal si z očí dvě jemné kontaktní čočky a uložil je do připravené plastové schránky, potom přistoupil ke čtečce. Přes obličej mu rychle přejel paprsek světla; chvilku se nic nedělo a potom zaslechl jemné kliknutí na znamení, že se zámek otevřel. Prošel do haly a dveře za ním se automaticky zavřely.

Na svůj pokročilý věk velice rychle poklekl, svižně otevřel brašnu a pustil se do práce. Nejdřív ze všeho zvedl ruku a prudkým trhnutím sundal lví hřívu bílých vlasů, paruku nacpal do brašny, potom z úst vyndal pět vytvarovaných gumových vycpávek tváří a brady. Tímhle jednoduchým úkonem se jeho obličej velmi výrazně proměnil; nejen že měl najednou jiný tvar, ale tvář odpovídala také úplně jinému stáří. Několika prudkými pohyby sundal husté obočí a strhl různé nedostatky na kůži obličeje, jaterní skvrny a mateřské znaménko.

Potom, stále ještě v kleku, vyndal z brašny tucet malých zubařských zrcátek zavěšených na bizarních stojáncích podivných tvarů a velikostí, všechny z ručně opracované mosazi. Potom přišly na řadu černé předměty spojené drátem, svazek tenkých mylarových fólií, několik drobných řezných nástrojů a ploché, samolepicí polštářky, každý velikosti a tvaru čočky.

Když to všechno s vojenskou přesností narovnal na podlahu, počkal, stále ještě přikrčený, nehybný, opět se stopkami v ruce. Jedenkrát zvedl hlavu, aby se podíval do haly před sebou. Byla tma – naprostá tma – bez sebemenšího náznaku, že by v tom prostoru bylo něco neobvyklého. Tma byla součástí bezpečnosti, protože jediným elektromagnetickým zářením v hale po uzavření dveří byly neviditelné infračervené a daleké infračervené vlnové délky. Dokonce i spousty laserových paprsků křižujících halu byly infračervené, pouhým okem neviditelné. Ale on světlo nepotřeboval: tohle už si tisíckrát vyzkoušel v přesné kopii téhle místnosti, kterou si sám postavil.

Hodinky znovu jemně píply, muž se okamžitě rozhýbal. Jako fretka pobíhal po místnosti a rozestavoval zubařská zrcátka na přesně vypočítaná místa v přesně určeném nastavení, každé otočené do přesného úhlu.

Za dvě minuty byl se vším hotov a stál zase u dveří, pomalu a pravidelně dýchal, hodinky držel v ruce.

Další jemné pípnutí oznámilo, že se laserové paprsky znovu zapnuly. Tentokrát v jiném režimu. Nekřížily se v prostoru přes halu, ale byly nasměrovány na stěny. Tyhle rotující laserové mřížky jsou jedním z prvků nového bezpečnostního systému. Není pochyb, že si technici v suterénu gratulují k dalšímu úspěšně provedenému testu.

Muž chvíli čekal s pohledem upřeným na hodinky. Další jemné pípnutí. Vyskočil, tentokrát nesl mylarové fólie, které navěsil přes čočky videokamer umístěných na mnoha strategických bodech. Na fóliích, pouhým okem zcela čirých, byly ve skutečnosti vyleptané hologramy, které přesně reagovaly na infračervené světlo a reprodukovaly naprosto totožné prostředí, na něž byly infračervené videokamery nasměrovány – samozřejmě bez postavy uvnitř. Až se videokamery zase sepnou, ukáží stejné, jednotvárné zobrazení jako předtím. Jenomže to nebude skutečné.

Muž se vrátil do svého bezpečného rohu jako kočka. Čekal, dokud stopky znovu nepíply.

Tentokrát proběhl po obvodu haly, do každého kouta umístil hladkou černou skříňku, všechny dráty zapojené do malého zdroje proudu. Byla to silná radarová děla, jaká používá státní policie, modifikovaná, aby rušila nový infračervený systém Dopplerova radaru, údajně tak citlivý, že dokáže zaznamenat pohyb švába na podlaze.

Když aktivované rušiče radaru stály na svém místě, muž se narovnal a s tichým, suchým smíchem si oprášil kolena. Teď už se pohyboval skoro lenivě, z brašny vyndal baterku, zapnul ji a mdlým zeleným paprskem přejížděl po stěnách haly – zvolil právě vlnovou délku zeleného světla, protože žádné dokonalé elektromagnetické senzory v hale ho neuvidí.

Muž nedbalým krokem přešel doprostřed, kde stál metr dvacet vysoký hranatý sloup se schránkou z tlustého plexiskla nahoře. Naklonil se, aby dobře viděl dovnitř. Na tlusté vrstvě saténu ležel tmavý diamant broušený do tvaru srdce, téměř neuvěřitelně velký: Luciferovo srdce, nejcennější drahokam v muzeu, údajně nejvzácnější diamant na světě. Skutečně velmi krásný.

Dobré místo pro začátek.

Malým nástrojem vyřízl díru do plexiskla. Potom pomocí několika tenounkých nástrojů vyrobených speciálně k tomuto účelu a několika drobounkých, samolepicích polštářků sáhl dovnitř a vyndal diamant, dával pozor, aby bezpečnostní zarážka pod ním nevyskočila. Dalším hbitým pohybem na ni položil velkou skleněnou kuličku, aby zarážku udržel stlačenou.

Držel v ruce diamant, chvilku na něj svítil baterkou. V zeleném světle byl kámen černý a neživý, připomínal skoro kus uhlí. Ale muž se nenechal vyvést z klidu: věděl, že pod zeleným světlem je červený diamant vždycky zbarvený černě. A tenhle diamant je červený – přesněji tmavě skořicový bez sebemenší stopy po hnědé. Jediný diamant takové barvy na světě. Barva diamantu vzniká zachycením různých částic do krystalové mřížky, modrou tvoří bór nebo vodík, zelenou přirozené záření, žlutou a hnědou dusík, růžovou mikroskopické lamely. Ale tahle barva? To nikdo nevěděl.

Zvedl ho a díval se do něj nad světlem baterky. Viděl své oči, jak se mnohonásobně odrážejí ve fasetách diamantu, čímž vznikl surrealistický kaleidoskop stovek očí upřených ze všech stran do diamantu. Pohnul drahokamem dopředu a dozadu, od oka k oku, bavil se tím.

A nejpodivnější bylo, že oči měly různou barvu: jedno oříškově hnědou a druhé mléčně modrou.

53

Larry Enderby seděl u své konzole v Centru moderní techniky a lehce odfukoval. Už neměl žaludek prázdný, naopak, teď měl břicho nepříjemně přecpané. Popravdě – připadal si jako vykrmené prase. Říhnul si a o jednu dírku povolil pásek. Chybělo už jenom naleštěné červené jablko v tlamě.

Ohlédl se na své spolupracovníky, Walta Smithe a Jima Choie. Smitty – jeho přirozenou vlastností byla zdrženlivost – upřeně zíral na monitory, byl trochu unavený. To ovšem neplatilo pro Choie, ten seděl u svého terminálu úplně zhroucený se strnulým výrazem v obličeji. Během patnácti minut, které jim Smitty poskytl, skutečně předvedl pozoruhodnou schopnost dostat do sebe spoustu garnátů a sklenek šampaňského. Enderby přestal garnáty počítat u čísla šedesát dva.

Znovu si ulevil říhnutím a potom si nesměle poplácal břicho. Ke stolu přišli právě včas: hlavní nápor jedlíků už polevil. Na náprsenku košile se mu nalepilo pár kuliček kaviáru; nehtem ho odcvrnkl. Chybu nejspíš udělal, když do sebe na poslední chvíli obrátil čtvrtou sklenku šampaňského. Jen doufal, že do konce směny vydrží pohromadě. Zkontroloval čas: už zbývá jen hodina. Prověří, zda je vylepšený bezpečnostní systém v Astorově hale plně funkční, potom je čeká procedura vyřazení starého systému. Žádná velká dřina: dělal to už mnohokrát, dokázal by to poslepu.

Ozvalo se tiché zvonění. „A je to,“ oznámil Smitty. „Dvacet minut. Podíval se na Choie. „Jak to vypadá se systémem v Astorově hale?“

Choi zamrkal na svoji obrazovku poněkud zakaleným zrakem. „Test dokončen bez potíží.“ Přejel očima skupinu monitorů s videopřenosem. „Síň vypadá v pohodě.“

„Protokoly o chybách?“

„Ani jeden. Systém je nominální.“

„A modulace paprsku?“

„Každých pět minut, podle naprogramování. Žádná odchylka.“

Smitty přešel ke stěně s monitory. Enderby ho sledoval, jak hledí na videozáznam z Astorovy haly diamantů. Viděl za sebou seřazené vitríny s drahými kameny, které se matně leskly v infračerveném světle. Samozřejmě nebyl zaznamenaný žádný pohyb: jakmile byly laserové paprsky aktivovány, do výstavních prostor nesměli vstoupit ani hlídači.

Smitty něco souhlasně zamumlal, potom přešel ke své monitorovací stanici a zvedl interní telefon. „Carlosi? Tady Walt z CMT. Dokončili jsme dvacetiminutový test laserové mřížky Astorovy haly. Jak to vypadá z centra bezpečnosti?“ Pauza. „Dobře. Dostaneme standardní rozvržení online a vyřadíme starý program z provozu.“

Položil telefon a podíval se na Enderbyho. „Jáma říká, že všechno bude v pohodě. Larry, takže končíme. Pomůžu Jimovi finalizovat automatizační procedury pro laserovou mřížku.“

Larry přikývl a přisunul si židli blíž ke konzoli. Nastal čas zálohovat starý bezpečnostní systém. Zamrkal, otřel si ústa hřbetem ruky, potom začal psát řadu příkazů.

Téměř okamžitě se zarazil. „To je zvláštní.“

Smitty se ohlédl. „Co je?“

Enderby ukázal na LED na straně svého pracovního místa. V levém horním rohu zářil červený bod. „Když jsem přesunul první zónu do pohotovostního režimu, dal mi systém červený kód.“

Smitty se zamračil. „Červený kód“ byl alarm systému odkazů. V Astorově hale by měl být aktivován, pouze pokud diamant bude vyjmut ze svého lůžka. „Jaká zóna to byla?“

„Zóna 1.“

„Co obsahuje?“

Enderby se obrátil k samostatné konzoli, nalogoval se, dostal se k databázi inventáře, odeslal dotaz SQL. „Jen jediný diamant. Luciferovo srdce.“

„To je přímo uprostřed místnosti.“ Smitty přešel k videomonitorům a na jeden se pozorně zahleděl. „Mně to připadá v pohodě. Nejspíš je to nějaká krátkodobá změna chování softwaru.“

Podíval se na Enderbyho. „Najeď zpátky na zónu 2.“

Enderby natypoval do svého primárního terminálu pár dalších příkazů. Okamžitě se na LED rozsvítil červený bod. „To mi taky dává červený kód.“

Smitty přešel k němu, tvářil se ustaraně.

Enderby upíral oči na obrazovku. V ústech měl vyschlo a alkoholový opar rychle vyprchával.

„Projed‘ to všechno,“ dal pokyn Smitty. „Všechny zóny v té hale.“

Enderby se zhluboka nadechl, potom klávesnicí zadal krátkou sekvenci. Okamžitě ho zaplavila hrůza.

„Ale ne,“ vydechl. „To ne.“

Na malé LED na Enderbyho stole právě vykvetl vánoční stromeček z červených světýlek.

Na okamžik se rozhostilo šokované ticho. Potom Smitty mávl zamítavě rukou.

„Jen ať to není nějaká kravina. Je to jenom krátkodobá změna chování. Inkompabilita mezi novým a starým systémem nejspíš rozbila systém odkazů. Určitě k tomu došlo, když jsme to stáhli. Není třeba se tím rozrušovat. Lany, vypni starý systém, jeden modul za druhým. Potom ho restartuj ze zálohy hlavního procesoru.“

„Neměli bychom to oznámit Centrále?“

„A udělat ze sebe idioty? Zprávu podáme až potom, co to vyřešíme.“

„Dobře. Ty jsi šéf.“ A Enderby začal psát.

Smitty vyčaroval ve tváři chabý úsměv a ukázal na obrazovky videa se záběrem prázdné síně, diamanty se leskly ve svých schránkách. „Víš, já myslím, hele – koukni se. Připadá vám ta síň vyloupená?“

Enderby se musel smát. Možná Smitty nakonec začíná mít smysl pro humor.

54

D’Agosta projížděl kanály na přenosné policejní vysílačce, kterou vzal z rollsu, hledal oficiálnější zprávy o sobě a Pendergastovi. To, že se objevili na Kennedyho letišti, se dostalo do celkového přehledu zpráv na celém Long Islandu, od Queens po Bridgehampton. Rolls byl vzat do soudní úschovy na parkovišti půjčovny aut. Policisté identifikovali toyotu camry, kterou ukradli, a zařadili ji mezi hledaná auta. Podařilo se jim vyhnout několika zátarasům na Long Island Expressway tak, že jeli menšími uličkami a informace čerpali z vysílačky.

Ocitli se v síti, a ta se stahovala.

Pendergast ale stále pátral, objížděli benzinové pumpy a prodejny s celonočním provozem, jednu po druhé, odmítal se vzdát – a přece to D’Agostovi připadalo beznadějné, takový pokus, kdy už všechno ostatní selhalo, tvrdá policejní práce, která odčerpává pracovní síly a málokdy přináší výsledky. Byla to hra s čísly, v níž bylo čísel příliš mnoho.

Pendergast se skřípotem vjel k pumpě v Yaphanku, která vypadala stejně jako dva tucty dalších, které už předtím navštívili: prosklené průčelí, odporně zelená fluoreskující světla ujídala hořkou temnotu. D’Agosta myslel na to, že určitě nakonec narazí na obsluhu, která slyšela celkový přehled zpráv – a bude to.

A přece Pendergast znovu vyskočil z toyoty jako kočka. Zdálo se, že ten muž hoří prudkým, neuhasitelným plamenem. Už takhle jezdili přes dvanáct hodin a za celou tu dobu, kdy pátrali a unikali, řekl jen málo slov, která se nevztahovala k téhle hře. D’Agostu napadlo, jak dlouho to agent může vydržet.

Pendergast mířil k malému bistru a prodavač s ospalým obličejem nestačil vstát ze svého pohodlného křesílka za pultem, kde se nejspíš díval na film plný bojového umění.

„Zvláštní agent Pendergast, FBI,“ řekl svým obvyklým klidným hlasem, jímž se mu nějak dařilo vyjádřit hrozbu, aniž by byl útočný, když tomu muži ukazoval svůj odznak. Současně D’Agosta natáhl ruku a vypnul televizi, takže nastalo náhlé zdrcující ticho.

Nohy křesílka, z něhož ten člověk chvatně vstal, s rachotem bouchly o podlahu. „FBI? Jistě, jasně, dobře. Co pro vás můžu udělat?“

„Kdy chodíte na směnu?“ zeptal se Pendergast.

„O půlnoci.“

„Podívejte se na tohle.“ Vyndal sjetiny, které získal na Kennedyho letišti, a ukázal je obsluze. „Viděl jste tohohle muže? Mohl sem zajít včera v noci, někdy mezi jednou a třetí.“

Muž vzal fotku a zamračil se. D’Agosta se trochu uvolnil, pozoroval ho. Bylo jasné, že chlápek přehled zpráv neposlouchal a neví nic. Podíval se na temnou dálnici. Blížila se čtvrtá hodina ranní. Byla to jenom otázka času. Doposud nezískali jediné vodítko, připomínalo to pověstnou jehlu v kupce sena. Policie je najde a…

„Jo,“ řekl ten chlápek, „viděl jsem ho.“

Ve vzduchu jako by najednou zapraskala elektřina.

„Podívejte se na tu fotku dobře, prosím.“ Pendergast mu podal další záběr. „Chci, abyste měl jistotu.“ Mluvil klidně, ale tělo měl napjaté jako stlačenou pružinu.

„To je zase on,“ mumlal muž. „Pamatuju si ty divné oči, trochu mě to rozhodilo.“

„Viděl jste tohle auto?“ Pendergast ukázal další fotku.

„No, nemůžu tvrdit, že si ho pamatuju. Víte, on se obsluhoval sám.“

Pendergast sebral fotografie. „A jmenujete se –?“

„Art Malek.“

„Pane Maleku, můžete nám říci, jestli s ním někdo byl?“

„Do obchodu přišel sám. A jak už jsem říkal, nebyl jsem venku, takže nevím, jestli někdo seděl v jeho autě nebo ne. Omlouvám se.“

„To je v pořádku.“ Pendergast dal fotografie zpátky do kapsy a přistoupil k tomu muži ještě blíž. „Řekněte mi přesně, co si pamatujete od chvíle, kdy sem vešel, do té doby, než odešel.“

„No… bylo to včera v noci, jak jste říkal, určitě ke třetí ráno. Nic zvláštního na tom nebylo – přijel, sám si doplnil nádrž, pak přišel zaplatit.“

„V hotovosti?“

„Přesně tak.“

„Všiml jste si na něm ještě něčeho jiného?“

„Ani ne. Měl takový zvláštní přízvuk, podobný, jako máte vy. Bez urážky,“ dodal Malek rychle. „Vlastně vám byl i trochu podobný.“

„Co měl na sobě?“

Hodně se snažil. „Vzpomínám si jenom na tmavý zimník. Dlouhý.“

„Kromě placení dělal ještě něco?“

„Myslím, že chvilku chodil mezi regály. Ale neřekl ani slovo.“

V tu chvíli Pendergast ztuhl. „Předpokládám, že v těch zadních uličkách máte kamery.“

„No jistě.“

„Chtěl bych vidět pásky ze včerejší noci.“

Muž na okamžik zaváhal. „Systém nahrává na smyčku třicet hodin a vymaže se, když –“

„Tak to, prosím vás, zastavte hned teď. Potřebuji ten záznam vidět.“

Chlápek skoro vyskočil, aby mu mohl vyhovět, spěchal do své kanceláře.

„Tak máme nakonec aspoň nějakou stopu,“ komentoval situaci D’Agosta.

Pendergast na něj upřel oči. „Diogenes doufal, že tohle místo najdeme.“

„Jak to víte?“

Pendergast neodpověděl.

Muž se vrátil ze zadní místnosti s videonahrávkou, prudce oddechoval. Pendergast vyndal pásku z videorekordéru a zasunul do přístroje záznam z obchodu. Objevil se záběr na strop malého obchůdku, s časem a datem v dolním levém rohu. Pendergast stiskl tlačítko převíjení, zastavil ho a znovu spustil. Za okamžik našel hodinu 3:00 ráno a datum 28. ledna. Záznam vrátil ještě o další půlhodinu – pro případ, že by byla chyba v uvedeném čase. Potom sledovali záznam ve zrychleném tempu.

Kvalita černobílého snímání byla špatná, uličky v obchodě mezi regály se na obrazovce leskly a probleskovaly. Občas se tam mihla nějaká přikrčená postava a vypadala jako kulička z tivoli, jak kráčela od regálu k regálu a vybírala si věci. Potom zmizela.

Najednou Pendergast stiskl tlačítko přehrávání, zpomalil nahrávku na normální rychlost ve chvíli, kdy na obrazovku vešel někdo další. Ten člověk procházel uličkou, očima s různým odstínem šedé hledal bezpečnostní kameru a pak se do ní zpříma podíval.

Byl to Diogenes. Usmál se, když nenucené sáhl do kapsy a vyndal kus papíru. Rozložil ho a nonšalantně přidržel před kamerou.

BRAVO, FRATER! ZlTRA ZKUS ČÍSLO 466

A PTEJ SE PO VIOLE.

TOHLE BUDE NÁŠ POSLEDNÍ KONTAKT.

AŤ NAŠE NOVÉ ŽIVOTY ZAČNOU! VALEAS.

„Čtyři sta šedesát šest?“ opakoval D’Agosta. „To není normální číslo tísňového volání.

Potom zmlkl. Uvědomil si, že to není telefonní číslo, ale adresa. Číslo 466 První avenue byl podzemní vchod na Bellevue, tudy se chodilo do márnice New York City.

Pendergast vstal, vyndal pásek a dal si ho do kapsy.

„Můžete si ho nechat,“ řekl prodavač úslužně, když odešli.

Pendergast sedl za volant, nastartoval auto, ale ani se nehnul. V obličeji byl šedý, oči měl přivřené.

Bylo příšerné ticho. D’Agostu nenapadlo, co říct. Cítil se skoro fyzicky zle. Tohle mu připadalo ještě horší než v Dakotě – mnohem horší proto, že posledních dvanáct hodin měli naději. Sice mizivou, ale přece jen naději.

„Prověřím policejní vlnové pásmo,“ řekl toporně. Bylo to nesmyslné gesto, jen aby se něčím zaměstnal. Dokonce tlachání policistů o přehledu zpráv bylo lepší než to děsivé ticho.

Pendergast nereagoval, když D’Agosta zapnul vysílačku.

Z reproduktoru se ozvala směsice mnoha frenetických hlasů, ti lidé mluvili jeden přes druhého.

D’Agosta se instinktivně podíval z okénka vozu. Je možné, že by je někdo sledoval? Ale silnice kolem benzinky byly prázdné.

Předklonil se a změnil frekvenci. Další frenetické hlasy.

„Do háje!“ D’Agosta stiskl tlačítko, znovu a znovu měnil frekvence. Téměř na polovině všech kanálů, které naladil, o nich nepadla ani zmínka. Podle všeho se ve městě dělo něco hodně důležitého. Když poslouchal a snažil se pochopit, o co jde, zjistil, že poslouchá i Pendergast, najednou zcela bdělý.

Na tomhle kanále se hovořilo o Přírodopisném muzeu, o nějaké krádeži. Podle všeho byla ve hře Astorova hala diamantů.

„Nalaďte velitelský kanál,“ vybídl ho Pendergast.

D’Agosta mu vyhověl.

„Rocker chce, abyste popohnali techniky, „říkal nějaký hlas. „Je jasný, že to byla práce zevnitř.“

D’Agosta nevěřil vlastním uším. Rocker ve čtyři ráno? To musí být hodně velký problém.

„Mají je všechny? I Luciferovo srdce?“

„Jo. Zjistěte, kdo zná specialisty na bezpečnostní systémy, udělejte seznam, a to hodně rychle. I s ostrahou muzea.“

„Rozumím. U koho je to pojištěné?“

„Affiliated Transglobal.“

„Ježíši, ty se z toho podělaj.“

D’Agosta se podíval na Pendergasta, šokoval ho jeho zahloubaný výraz tváře. Zvláštní, že v totálně kritické chvíli se může upnout na něco naprosto nesouvisejícího s problémem, který je třeba řešit.

„Prezident muzea je už na cestě. A z postele vytáhli i starostu. Víš, jak vždycky vyvádí a potom se i mstí, když dostane informace až po –“

„Někdo kradl v hale diamantů,“ podotkl D’Agosta. „Podle mě jsme na čas odsunuti do pozadí.“

Pendergast neřekl nic. D’Agostu překvapil výraz v jeho obličeji.

„Pendergaste, je vám dobře?“

Otočil k němu svoji bledou tvář. „Ne,“ zašeptal.

„Nechápu, co to má společného. Je to loupež diamantů –“

„Všechno.“ A potom agent pohlédl ven do zimní temnoty. „Všechny ty brutální vraždy, všechny ty uštěpačné poznámky a vzkazy… nic víc než kouřová clona.“

Odjel od obrubníku a namířil zpátky do čtvrti, kterou právě projeli.

„Kam jedeme?“

Místo odpovědi šlápl Pendergast na brzdy, zastavil před domem se zvýšeným podlažím. Ukázal na dodávkový vůz F150 zaparkovaný na ulici. Na prodej bylo napsáno mýdlem na čelním skle.

„Potřebujeme jiné auto,“ řekl. „Připravte se, vezměte rádio a laptop.“

„Chcete koupit auto ve čtyři ráno?“

„Krádež auta se nahlašuje hodně brzy. Potřebujeme víc času.“

Pendergast vystoupil z auta a kráčel po krátké vybetonované cestě. Zazvonil, ještě jednou. Po chvíli se rozsvítilo v prvním poschodí. Se skřípotem se otevřelo okno a někdo zavolal: „Co chcete?“

„Ten pick-up jezdí?“

„Hergot, chlape, jsou čtyři ráno!“

„Dostanou vás z postele hotové peníze?“

Okno se za doprovodu šťavnatého klení zavřelo. Po chvíli se rozsvítilo světlo nad vchodem a ve dveřích stál korpulentní muž v županu. Je za tři tisíce a funguje bezvadně. A taky má plnou nádrž.“

Pendergast sáhl do obleku, vyndal svazek bankovek, odpočítal tři tisíce.

„Co se děje?“ zeptal se muž trochu rozmazaně.

Pendergast vytáhl odznak. Jsem od FBI.“ Pokývl na D’Agostu. „On je z Newyorského policejního sboru.“

D’Agosta držel nejistě rádio a laptop pod paží a druhou rukou ukázal odznak.

„Pracujeme na tajném protidrogovém zákroku. Buďte uvědomělý občan a nechte si to laskavě pro sebe, ano?“

„Jasná věc.“ Muž si vzal peníze.

„Klíče?“

Muž zmizel, po chvíli se vrátil s obálkou. „Máte tady i papíry.“

Pendergast si vzal obálku. „Za chvíli přijede jeden policista a postará se o náš předchozí vůz. Ale neříkejte mu nic o tomhle autě ani o nás, ani žádnému jinému policistovi. Víte, jak to chodí s tajnými akcemi.“

Muž vehementně přikývl. „Jistě. Dyť já taky čtu jenom detektivky.“

Pendergast mu poděkoval a otočil se. Po chvíli už oba seděli v dodávce a odjížděli od obrubníku.

„Tak získáme pár hodin,“ poznamenal Pendergast, když ujížděli směrem na Montauk Highway.

55

Diogenes Pendergast jel pomalu, beze spěchu, pustou zimní krajinou po Old Stone Highway: Barnes Hole, Eastside, Springs. Semafor před ním přeskočil na červenou a on na křižovatce zastavil.

Otočil svou velkou hlavu doprava a doleva. Na jedné straně se táhlo bramborové pole, zmrzlé a poprášené sněhem. Na jeho okraji stál temný les holých stromů s větvemi zmrzlými doběla. Svět byl černobílý a neměl žádnou hloubku: byl plochý, připomínal noční můru, kterou vymyslel Edwin A. Abbott. Ošklivé, jak šíleně osekávám svou řeč…

Světlo bliklo a naskočila zelená. Diogenes pomalu sešlápl pedál plynu. Auto vyjelo a odbočilo vpravo na Springs Road; když otočil volantem, nechal jej proklouznout v dlaních, dokud se vůz nesrovnal. Dupl na pedál silněji a povolil ve chvíli, kdy dosáhl maximální povolené rychlosti. Další šedivá bramborová pole ubíhala po jeho pravé ruce, za nimi viděl několik řad šedivých domů a ještě dál Acabonack Marches.

Všechno šedivé, dokonale šedivé.

Diogenes natáhl ruku na palubní desku a otočil knoflíkem topení o několik dílků doprava, takže do interiéru ze skla, oceli a plastu proudilo více teplého vzduchu. Neprožíval ani triumf, ani pocit ospravedlnění, jen podivnou prázdnotu: takovou, která se dostavuje, když člověk dosáhne něčeho velkého, když dodělá dlouho plánovanou práci.

Diogenes žil ve světě šedi. Barvy do jeho světa nevstoupily, jen prchavě, když to nejméně očekával, přicházely z koutku oka jako zen koan, buddhistická hádanka. Koan. Ko. Koan ko. Ko ko rico, ko ko rico…

Už dávno se jeho svět zúžil na odstíny šedé barvy, monochromatický vesmír tvaru a stínu, z něhož skutečná barva zmizela, dokonce i z jeho bdělých snů. Ne, ne tak docela. Takové prohlášení by bylo pokrytecké, melodramatické. V jeho světě byla poslední schránka barev – tam, v kožené brašně vedle něj.

Auto jelo po prázdné silnici. Venku nikdo nebyl.

Podle změny monochromatické krajiny kolem odhadoval, že noc už přestává ovládat svět. Do úsvitu nezbývalo moc času. Ale Diogenes sluneční svit moc nepotřeboval, stejně jako vroucnost nebo lásku nebo přátelství ani nespočet dalších věcí, které udržovaly při životě zbytek lidstva.

Cestou si přehrával do nejmenšího detailu události předchozí noci. Prošel si znovu všechno, každou akci, pohyb, prohlášení, a užíval si radosti a uspokojení, že neudělal žádnou chybu. Myslel také na dny, které ho čekají v duchu si odříkával všechno, co bude muset připravit, úkoly, které potřebuje splnit, velkou cestu, kterou podnikne – a aber natürlich, konec té cesty. Myslel na Violu, na svého bratra, na své dětství, mnoho navzájem prostupujících představ, které mu připadaly reálnější než přítomnost. Na rozdíl od ostatních žoků z masa a krve, které patřily ke stejnému živočišnému druhu uvažoval Diogenes, jen on dokázal zpracovat několik nesourodých myšlenkových pochodů současně.

Událost, která Diogena oloupila o barvy, mu rovněž ukradla schopnost spát. Plné zapomnění mu bylo odepřeno. Místo toho jen ležel na lůžku ve světě bdělých snů: vzpomínky na minulost, vzplanutí, rozhovory, otrávená zvířata umírající dokonale ukázněně, týraná těla přibitá na křížích, žíněná košile z nervových uzlů, zavařovací sklenice plná čerstvé krve – jednotlivé obrazy ze své minulosti si přehrával v mysli jako v laterně magice. Diogenes jim nikdy neodolal.

Jeho pomsta na bratrovi bude skoro u konce.

Jak jel dál, nechal své myšlenky doplout až do doby před třiceti lety. Nejprve – poté, co se to stalo – ztratil sám sebe ve vnitřním labyrintu své mysli, bloudil daleko od reality a zdravého rozumu. Maličká část v něm zůstala prozaická, obyčejná, schopná reagovat na vnější svět, jehož pravá přirozenost se mu – díky té Události – zcela odhalila.

Ale potom – pomalu, velmi pomalu – šílenství samo od sebe ztratilo svoji sílu poskytovat útočiště. Už to nebyla útěcha, ani hořká. A tak se vrátil, jako když se potápěč ponoří příliš hluboko, dojde mu vzduch a spěchá na hladinu. Jediné, co si tak přivodí, je utrpení kesonové nemoci.

To byl nejhorší okamžik ze všech.

A přece právě tehdy, kdy balancoval na krutém ostří reality, pochopil, že existuje cíl, který na něj čeká v reálném světě. Dvojitý cíl: zúčtování a znovunabytí toho, co mu patří. Bude to vyžadovat celá desetiletí plánování. Podle jeho vnímání světa to bude umělecké dílo: celoživotní mistrovský kus.

A tak se Diogenes vrátil na svět.

Teď věděl, jaké to místo doopravdy je a jaká stvoření ho obývají. Nebyl to hezký svět, ani v nejmenším. Byl to svět bolesti, zla a krutosti, po němž chodila odporná stvoření plná moči, exkrementů a žluči. Ale jeho nově nalezený cíl konec, na nějž zaměřil svůj intelekt, učinil svět alespoň snesitelný. Stal se i něj chameleón par excellence, skrýval všechno, všechno, za velmi rychlými proměnami – předstíral, vykrucoval se, poskytoval nesprávné informace, nešetřil ironií a chladnou objektivitou.

Občas, když hrozilo, že jeho vůle nevydrží, našel si tu jistou dočasnou zábavu, která mu krátila dlouhou chvíli, vytáhla ho z hlubin. Emoci, která ho prostoupila, by někteří mohli nazvat záští, ale pro něj byla medovinou udržující ho při životě, dodávala mu nadlidskou trpělivost a fanatickou pozornost na detail. Zjistil, že dokáže žít nejen dvojí nebo trojí život, ve skutečnosti dokáže předstírat osobnosti a životy půl tuctu smyšlených lidí, v několika různých zemích tak, jak to vyžadovalo jeho umělecké dílo.

Některé osobnosti napodoboval roky, dokonce desítky let předtím, než vytvořil velmi propracovaný základ svého mistrovského plánu.

Vepředu byla křižovatka. Diogenes zpomalil, odbočil doprava.

Noc se pomalu vzdávala své vlády nad světem, ale okres Suffolk stále ještě spal. Diogena uklidňovalo vědomí, že jedním z těch, kdo jsou ponořeni do smyslného nebo erotického omámení, je jeho bratr Aloysius. Ale dál už nebude dobře spát: nikdy. Právě teď si totiž začíná plně uvědomovat míru všeho, co mu Diogenes udělal.

Jeho plán měl sílu a funkční dokonalost dobře naolejované pasti na medvěda. A teď je Aloysius chycený do jejích čelistí, čeká na příchod lovce a milosrdnou kulku do hlavy. Jenomže Diogenes mu takové milosrdenství neprokáže.

Oči upřel zpátky na brašnu na sedadle spolujezdce. Od chvíle, kdy ji před několika hodinami naplnil, ji neotevřel. Ten nadpozemský pocit, až se podívá na diamanty – nebo spíš do nich – v klidu, je už skoro tady. Ten okamžik svobody, uvolnění, po němž tolik toužil.

Protože jen přes intenzivní, nádherné, lomené světlo temně zbarveného diamantu může Diogenes uniknout, byť jen na okamžik, ze svého černobílého vězení. Teprve potom bude moci získat zpět ty nejjemnější a nejkýženější vzpomínky – podstatu barvy. A ze všech barev nejvíce postrádal červenou, ta byla prvořadá, nejdůležitější. Červená ve všech svých nespočetných odstínech.

Luciferovo srdce. Tam přesně začne a skončí. U alfy a omegy barvy.

A pak se postará o Violu.

Všechny nástroje měl očištěné, naleštěné, nabroušené a řemenem obtažené do nejostřejších břitů. S Violou to bude chvíli trvat. Je jako velkolepé víno, které si zaslouží být vyneseno ze sklepa, uloženo do pokojové teploty, odzátkováno, aby se mohlo vydýchat – než si ho začne vychutnávat doušek po doušku, až nezbude nic. Ona musela trpět – ne kvůli ní samé, ale kvůli znamením, která jí zůstanou na těle. A nikdo nebude schopen ta znamení lépe interpretovat než Aloysius. Bude trpět stejnou, ne-li větší bolestí, kterou způsobí jí.

Možná by se měl znovu pustit do budování scény zobrazené v díle Judith a Holofernes – ve vlhkém kamenném sklepení domu. Vždycky to byl jeho oblíbený obraz od Caravaggia. V Římě, v Galleria Nazionale D’Arte Antica, před ním stál celé hodiny, úplně v extázi: ta hezká hluboká vráska odhodlání na Juditině čele, když pracovala s nožem; držení celého těla kromě rukou co možná nejdál od choulostivého úkonu, který právě provádí; jasné a vydatné provazce krve, které bičují ložní prádlo. Ano, to bude příjemný začátek. Možná s Violou budou studovat ten obraz společně, než se pustí do práce. Judith a Holofernes. Jejich role budou ovšem obrácené a přibude ještě cínová číše na krev, aby ani trochu tak vzácného nektaru nepřišlo vniveč…

Diogenes projel prázdnou vesnicí Gerard Park. Před ním se objevil záliv Gardiners, pošmourný chladný plát zinku narušený tmavými obrysy vzdálených ostrovů. Auto zajelo doprava na Gerard Drive, Acabonack Harbor na jedné straně, záliv po jeho levé ruce. Teď už zbýval necelý kilometr a půl. Při řízení se lehce usmíval.

„Vale, frater,“ mumlal si latinsky. „Vale.“

Viola si přisunula židli k zamřížovanému oknu a sledovala první proužek světla, který se objevil nad černým Atlantikem – šmouhu zašpiněnou křídou –, s pocitem surrealistické netečnosti. Bylo to jako noční můra, z níž se nemohla probudit, sen tak reálný a živý jako nesmyslný. Nejvíc ze všeho ji děsilo vědomí, kolik starostí a výdajů Diogenes investoval do vybudování téhle vězeňské cely – stěny, podlaha a strop obložené nýtovanými ocelovými plechy, ocelové dveře se stavítkem zámku z trezoru, nemluvě o nerozbitných oknech, speciální domovní kanalizaci a elektrickém vedení. Místnost byla zajištěná jako cela v nejstřeženějším vězení – možná ještě víc.

Proč? Je skutečně možné, že s přicházejícím úsvitem jí zbývají už jen pouhé minuty života?

Znovu se přinutila tuhle myšlenku zapudit.

Už dávno pochopila, že odsud není úniku. Při budování jejího vězení stavitel postupoval s velikou rozvahou a každý krok, aby našla cestu ven, předvídal a znemožnil. Celou noc byl pryč, alespoň to jí napovídalo naprosté ticho. Občas praštila do dveří a vykřikla, jednou popadla i židli a mlátila jí o dveře tak dlouho, až se celá rozpadla. Nikdo nepřišel.

Šmouha křídy získala slabě krvavý nádech: zlověstná záře nad vzdouvajícím se Atlantikem. Hrozivý vítr posázel temný oceán matnými skvrnami zpěněných hřebenů vln. Nápory zmrzlého sněhu – nebo to byl písek? – bičovaly zemi.

Najednou se posadila, překvapivě bdělá. Zaslechla slabý, tlumený zvuk otevíraných dveří. Přiběhla ke dveřím své cely a přiložila k nim ucho. Slaboulinký zvuk se nesl zdola: krok, zavírání dveří.

Vrátil se.

Najednou ji prostoupil strach a ohlédla se přes místnost k oknu. Okraj slunce právě stoupal nad šedý Atlantik a rychle se nořil do černého pásu bouřkového mraku. Záměrně přijel za úsvitu. V čase vhodném na popravu.

Viola zkřivila ret. Jestli si myslí, že se od něj nechá zabít bez boje, tak je na velkém omylu. Bude s ním zápasit na život a na smrt…

Polkla, uvědomila si, jak hloupá je její předstíraná statečnost namířená proti muži, který má určitě střelnou zbraň a moc dobře s ní umí zacházet.

Vší silou se bránila náhlé, panické hyperventilaci. Narůstala v ní podivná směsice protichůdných pocitů: na jedné straně naléhavá, instinktivní touha přežít za každou cenu; na druhé straně hluboko zakořeněná potřeba zemřít – pokud je smrt skutečně tak blízko – s důstojností, bez křiku a vzpouzení.

Slyšela další zvuky a bez rozmyšlení si okamžitě lehla na podlahu, poslouchala uzounkou škvírou mezi dveřmi a prahem. Zvuky byly stále velmi slabé a tlumené.

Vstala a odběhla do koupelny, vyndala toaletní papír ze schránky, rozmotala ho prudkým mávnutím ruky a vyndala kartónovou trubičku. Přiběhla zpátky k rámu dveří, jeden konec trubičky si přitiskla k uchu, druhý stiskla a přitlačila ke dlouhé škvíře u sloupku zárubně.

Teď slyšela mnohem lépe: šustění oblečení, pokládání několika předmětů, zvuk otevírané západky.

Následovalo náhlé, prudké nadechnutí. A po něm velmi dlouhé ticho. Uplynulo pět minut.

Potom ticho prořízl podivný a děsivý zvuk tiché, zoufalé kvílení, skoro jako výstražné kočičí zamňoukání. Bylo střídavě hlasitější a tišší, připomínalo to píseň, potom ale najednou zvuk sílil, až z toho bylo ječení čiré, naprosté mučivé úzkosti. Neznělo to lidsky, byl to řev živoucí mrtvoly, něco tak děsivého nikdy neslyšela – a přicházelo to od něj.

56

Taxík zastavil před Times Building. Smithback netrpělivě podepsal stvrzenku ke kreditní kartě – jízdné činilo 425 dolarů –, platil kartou, kterou si vzal ve svém bytě. Podal stvrzenku taxikáři, ten ji podmračeně přijal.

„Kde je spropitný?“ nadhodil řidič.

„To jako vtipkujete? Za to, co jsem vám právě zaplatil, jsem mohl letět na Arubu.“

„Hele, kámo, musím platit benzin, pojištění, mám náklady –“

Smithback praštil dveřmi a vběhl do budovy, utíkal k výtahu. Maličko se pomazlí s Daviesem, jen ať jeho šéf ví, že je zase zpátky, postará se, aby jeho práci měli všichni na očích – a potom hned do muzea za Norou. Bylo čtvrt na deset: doma ji nenašel, tak ho napadlo, že už nejspíš odešla do práce.

Stiskl tlačítko třicátého druhého poschodí a čekal, až tam výtah šíleně pomalu vyjede. Konečně vystoupil z kabiny a utíkal chodbou, zastavil se před Daviesovými dveřmi, jen aby mohl popadnout dech a uhladit si neposlušnou kadeř, která mu vždycky vykoukla v nejnevhodnější chvíli.

Zhluboka se nadechl a zdvořile zaklepal.

„Je otevřeno,“ zaslechl zevnitř.

Vešel tedy dovnitř. Harriman díkybohu nebyl nikde v dohledu.

Davies vzhlédl od svého stolu. „Bille! Tvrdili mi, že jsi u svatého Lukáše, v podstatě na prahu smrti.“

„Rychle jsem se zotavil.“

Davies si ho prohlédl trochu zastřenýma očima. „Moc rád tě vidím takhle vypaseného a šťastného.“ Odmlčel se. „Počítám, že předložíš potvrzení od lékaře.“

„Samozřejmě, jasně,“ Smithback se zajíkal. Předpokládal, že to obstará Pendergast – jako ostatně všechno.

„Vybral sis šikovnou dobu na zmizení.“ Daviesův hlas zněl hodně ironicky.

„Já si ji nevybral. Ona si vybrala mě.“

„Posaď se.“

„No, já jen jel kolem –“

„O pardon – neuvědomil jsem si, že máš neodkladnou schůzku.“

Když Smithback zaslechl ledový tón v jeho hlase, raději se posadil. Strašně chtěl vidět Noru, ale nemá cenu naštvat Daviese, rozhodně ne víc, než už se stalo.

„Bryce Harriman zvládl složitou situaci, do které jsi nás dostal svou indispozicí, takže zpracoval Duchampovu vraždu i tu další v muzeu, protože podle policie případy souvisejí –“

Smithback poposedl. „Pardon. Říkal jste vražda v muzeu? V jakém muzeu?“

„Ty jsi byl vážně totálně mimo. V Newyorském přírodopisném muzeu. Před třemi dny tam někdo zabil nějakou kurátorku –“

„Koho?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel. S tím si nedělej starosti, na to nemáš šanci – vzal to Harriman.“ Uchopil obálku z manilového papíru. „Mám tady místo toho něco pro tebe. Je to veliká věc a řeknu ti to otevřeně, Bille: cítím určitou úzkost z toho, že tuhle práci svěřuju člověku s chatrným zdravím. Uvažoval jsem o tom, že i tohle dám Harrimanovi, ale už tak toho má strašně moc a pokaždé byl na místě dvacet minut po zveřejnění zprávy. Včera v noci došlo v muzeu k velké loupeži. Podle všeho tam mají poslední dobou docela rušno. Ty tam máš kontakty, napsal jsi knížku právě o tomhle místě – takže je to tvoje, i když mi to dělá trochu starosti.“

„Ale kdo –?“

Přistrčil obálku Smithbackovi. „Někdo včera v noci vybrakoval halu diamantů v době, kdy se instaloval nový zabezpečovací systém. V deset je tiskovka. Akreditaci máš vevnitř.“ Podíval se na hodinky. „Začátek je za půl hodiny, měl bys sebou hodit.“

„K té vraždě v muzeu,“ vrátil se k tématu Smithback. „Koho zabili?“

„Jak už jsem říkal, nikoho důležitýho. Novou ženskou, nějakou Greenovou. Margo Greenovou.“

„Cože?“ Smithback se musel chytit opěrky židle, zapotácel se. To není možné. To ne!

Davies na Smithbacka hleděl s obavami. „Jsi v pohodě?“

Smithback vstal na roztřesených nohou. „Margo Greenová… zavražděná?“

„Znal jsi ji?“

„Ano.“ Skoro to nedokázal ze sebe vysoukat.

„No, v tom případě je opravdu lepší, že to neděláš ty,“ řekl Davies energicky. „Psát o subjektu, který je ti příliš blízký, říkával můj starý šéfredaktor, je jako zkoušet být sám sobě právníkem: škodíš právníkovi a škodíš – haló! Kam jdeš?“

57

Když Nora zahnula z Columbus Avenue na 77. západní, hned poznala, že se v muzeu něco stalo. Museum Drive byla plná policejních vozů, neoznačených aut, dodávek, které jezdívají na místo činu, kolem těch zase byly televizní vozy a bouřící dav reportérů.

Podívala se na hodinky – tři čtvrtě na deset, touto dobou se muzeum obvykle pomalu probouzelo. Srdce jí začalo bušit: zavraždili snad někoho dalšího?

Rychle kráčela ke služebnímu vchodu. Přístupovou cestu pro zaměstnance muzea už policisté zajistili a teď se museli vypořádat se stále vzpurnějším davem zevlounů. Ať došlo k čemukoli, nejspíš to bylo v ranních zprávách, protože dav lidí narůstal přímo před očima. Ale kvůli zahájení výstavy předchozího večera zaspala a neměla ani čas poslouchat rádio.

„Pracujete v muzeu?“ zeptal se jí policista.

Přikývla, vyndala průkaz. „Co se děje?“

„Muzeum je zavřené. Běžte tamhle tudy.“

„Ale co –“

Policista už křičel na někoho jiného, když spěchala k bezpečnostnímu vchodu, který jako by byl obklopen členy ochranky muzea. Manetti, ředitel bezpečnostního oddělení, tam byl také, vehementně gestikuloval na pár bezradných strážců.

„Veškerý přijíždějící personál do prostoru vymezeného provazy napravo!“ křičel jeden ze strážců. „Připravte si průkazy!“

Nora zahlédla v davu přijíždějících zaměstnanců George Ashtona a popadla ho za ruku. „Co se stalo?“

Zíral na ni. „Tak to jste asi jediná ve městě, kdo to ještě neví.“

„Zaspala jsem,“ odpověděla podrážděně.

„Tudy!“ zařval policista. „Zaměstnanci muzea tudy!“

Sametové provazy, které zabraňovaly vstupu čumilům a lidem od tisku při slavnosti předchozího večera, teď posloužily podruhé, tentokrát pro vymezení úzké cesty pro zaměstnance muzea do prozatímního prostoru u bezpečnostního vchodu, kde strážci kontrolovali doklady totožnosti a uklidňovali rozzlobené zaměstnance.

„Někdo včera v noci vnikl do Astorovy haly,“ vyhrkl Ashton bez dechu. „Vybrakoval ji. Přímo uprostřed večírku.“

„Vybrakoval? I Luciferovo srdce?“

„Hlavně Luciferovo srdce.“

„Jak?“

„To nikdo neví.“

„Já myslela, že Astorova hala je nedobytná.“

„To tvrdili.“

„Ustupte dozadu a stoupněte si napravo!“ ječel policista. „Za chvíli vás pustíme dovnitř!“

Ashton se zašklebil. „Tak tohle je přesně to, co potřebuju hned ráno po pěti sklenicích šampaňského na té slávě.“

Spíš po deseti, pomyslela si Nora zahořkle, když si vzpomněla na Ashtonovu rozmazanou výslovnost předchozího večera.

Policie a strážci z muzea kontrolovali průkazy totožnosti, kladli otázky všem zaměstnancům muzea, potom je nasměrovali do druhého vyhrazeného prostoru těsně před bezpečnostním vchodem.

„Nějací podezřelí?“ zajímalo Noru.

„Zádní. Policisti jsou přesvědčení, že lupičům pomáhal někdo zevnitř.“

„Průkazy totožnosti!“ zahulákal jí policista do ucha.

Znovu vyndala pouzdro a legitimovala se. Ashton udělal totéž.

„Doktorka Kellyová?“ Policista držel v ruce desku s klipsem. Další odtáhl Ashtona stranou.

„Mohu vám položit několik stručných otázek?“

„Jen do toho,“ odpověděla Nora.

„Byla jste včera večer v muzeu?“

„Ano.“

Udělal si nějakou poznámku.

„V kolik hodin jste odešla?“

„Přibližně o půlnoci.“

„To je všechno. Přejděte si tamhle. Hned jak to půjde, otevřeme muzeum a budete moci pracovat. Později se s vámi zkontaktujeme, abychom to sepsali.“

Nora přešla do druhého ohraničeného prostoru. Za sebou slyšela Ashtonův zvýšený hlas, chtěl vědět, proč mu nepřečetli jeho práva. Kurátoři a zaměstnanci postávali kolem ní, mnuli si zmrzlé ruce, od úst jim stoupala pára. Byl šedivý den a teplota se držela těsně pod bodem mrazu. Všichni si zvýšeným hlasem stěžovali.

Nora zaslechla nějaký rozruch na ulici a podívala se tím směrem. Lidé od tisku se najednou hrnuli dopředu, kamery připravené na ramenou, mikrofony na tyčích. Potom uviděla příčinu: otevřely se dveře do budovy. Ředitel muzea Frederick Watson Collopy vyšel ven, po jeho boku Rocker, policejní komisař. Falanga uniformovaných policistů stála za nimi.

Reportéři v tom okamžení vykřikovali otázky a mávali rukama. Byl to začátek, alespoň to tak vypadalo, tiskové konference.

V tentýž okamžik zaregistrovala zvlášť výrazný pohyb kousek stranou. Ohlédla se. Byl to její manžel, prodíral se davem, zoufale křičel a snažil se k ní dostat.

„Bille!“ Spěchala mu naproti.

„Noro!“ S novým elánem strkal do čumilů kolem sebe, srazil tělnatého strážce muzea na zem, přeskočil sametové provazy a prodíral se mezi zaměstnanci muzea. „Noro!“

„Ale, kam jde tamten chlápek?“ Jeden policista ho chtěl zastavit.

Smithback se prodíral dál a skoro naletěl na Noru, objal ji a zvedl do výšky.

„Noro! Panebože, jak mně se stýskalo!“

Objímali se, líbali, znovu objímali.

„Bille, co se ti stalo? Odkud máš tu modřinu na spánku?“

„Toho si nevšímej. Právě jsem slyšel o Margo. Vážně ji někdo zabil?“

Nora přikývla. „Včera jsem jí byla na pohřbu.“

„Panebože. Nemůžu tomu uvěřit.“ Vehementně si otíral obličej a Nora viděla, že mu tečou slzy. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Kde jsi byl? Strašně jsem se o tebe bála!“

„To je na dlouhé povídání. Zavřeli mě do ústavu pro duševně choré.“

„Cože?“

„Všechno ti řeknu později. Já se o tebe taky strašně bál. Podle Pendergasta se tu potuluje nějaký maniak, vrah, který likviduje všechny jeho přátele.“

„Já vím. Varoval mě. Jenomže těsně před zahájením, nemohla jsem nic –“

„Tenhle muž tady nemá co dělat,“ přerušil ji strážce z muzea a stoupl si mezi ně. „Tento prostor je pouze pro zaměstnance muzea –“

Smithback se mu chystal odpovědět, ale v tu chvíli je téměř ohlušila zpětná vazba z improvizovaného zesilovače. Po chvíli k mikrofonu přistoupil komisař Rocker a požádal o klid – a zcela zázračně mu to vyšlo.

„Jsem z Timesů,“ řekl Smithback, vyšťáral z kapsy kus papíru a lovil pero.

„Na, vezmi si moje,“ řekla mu Nora, pořád ho držela kolem pasu.

Policejní komisař začal hovořit do ticha.

„Včera v noci byla vyloupena Astorova hala diamantů, v této chvíli jsou na místě činu vyšetřovací týmy, společně s nejlepšími soudními odborníky na světě. Všechno, co je možné udělat, se právě teď dělá. Je příliš brzy na to, abychom mohli hovořit o stopách nebo podezřelých osobách, ale slibuji vám, že jakmile dojde k nějakému novému vývoji, tisk budeme neprodleně informovat. V tuto chvíli vám, bohužel, nemohu poskytnout žádné další podrobnosti, vyšetřování je na samém začátku. Mohu vám však říci následující: byla to nanejvýš profesionální práce, zjevně plánovaná dlouho dopředu technicky rafinovanými zloději, kteří podle všeho byli velmi podrobně obeznámeni se zabezpečovacím systémem muzea a ke svému činu využili včerejší večerní slavnost u příležitosti zahájení výstavy. Nějakou dobu potrvá, než provedeme analýzu a než pochopíme, jak pronikli systémem zabezpečení muzea. To je z mé strany prakticky vše, co vám mohu říci. Doktore Collopy?“

Ředitel muzea postoupil dopředu, postavil se zpříma, dělal, co mohl, aby celou situaci zvládl – a neuspěl. V jeho slovech bylo slyšet rozechvění.

„Chci jen znovu zopakovat to, co komisař Rocker právě řekl: všechno, co je možné udělat, se právě teď dělá. Pravdou je, že většina uloupených diamantů je unikátní a každý obchodník s drahokamy na světě je na první pohled pozná. Ve stávající podobě nemohou být přechovávány ani prodávány.“

Dav zašuměl při představě, že by ty drahokamy někdo rozřezal.

„Mí newyorští spoluobčané, vím, jak veliká ztráta je to pro muzeum i pro celé město. Bohužel však ještě nevíme dost na to, abychom mohli říci, jací lidé to mohli udělat, proč to udělali, ani jaké jsou jejich další úmysly.“

„A co Luciferovo srdce?“ zakřičel někdo od tisku.

Collopy jako by zavrávoral. „Děláme všechno, co je v našich silách, o tom vás mohu ubezpečit.“

„Bylo uloupeno Luciferovo srdce?“ vykřikl někdo další.

„Chtěl bych předat mikrofon ředitelce oddělení pro styk s veřejností, Carle Roccové –“

Jeho věta vyvolala záplavu otázek, novináři křičeli ze všech stran, k mikrofonu přistoupila nějaká žena a zvedla ruce do výšky. „Na otázky budu odpovídat, až bude klid,“ prohlásila.

Křik utichl a ona vyvolávala. „Slečno Lilienthalová z ABC, váš dotaz?“

„Co je s Luciferovým srdcem? Je pryč?“

„Ano, bylo mezi odcizenými diamanty.“

Po takovém odhalení to v davu silně zašumělo, i když to vlastně nikoho nepřekvapilo. Roccová znovu zvedla ruce. „Prosím vás!“

„Muzeum tvrdilo, že má nejlepší zabezpečovací systém na světě!“ vykřikl nějaký reportér. „Jak jím mohli zloději proniknout?“

„Celou situaci analyzujeme. Zabezpečení je mnohovrstvé a rozsáhlé. Hala byla pod stálým dohledem kamer. Zloději za sebou zanechali spoustu technického vybavení.“

„Jaký druh technického vybavení?“

„Důkladná analýza bude trvat dny, možná týdny.“

Hlučně vykřikované dotazy. Roccová ukázala na dalšího reportéra. „Rogere?“

„Na kolik je celá kolekce pojištěná?“

„Sto milionů dolarů.“

Vlna uznalého mumlání.

Jakou skutečnou hodnotu má?“ nenechal se Roger jen tak odbýt.

„Muzeum nikdy neurčilo její hodnotu. Další otázka od pana Wertha z NBC.“

„Jakou hodnotu má Luciferovo srdce?“

„Znovu, jeho hodnota se stanovit nedá. Ale dovolte mi, prosím, zdůraznit, že podle našeho očekávání drahokamy objevíme, tím či oním způsobem.“

Collopy najednou přistoupil k mikrofonu. „Kolekci muzea povětšinou tvoří diamanty živého zbarvení – tedy barevné – a většina z nich je natolik neobvyklá, že je lze rozeznat už podle barvy samé. To se týká zejména diamantů, jako je Luciferovo srdce. Na světě neexistuje žádný jiný diamant tak temně skořicové barvy.“

Nora sledovala Smithbacka, jak překročil provazy a šel ke skupině novinářů, mával rukou.

Roccová na něj ukázala, hleděla úkosem. „Smithback z Timesů?“

„Není Luciferovo srdce považováno za nejkrásnější diamant na světě?“

„Nejkrásnější diamant živého zbarvení, ano. Alespoň tak mi to řekli.“

„Takže jak to vysvětlíte lidem v New Yorku? Jak jim vysvětlíte ztrátu tohoto unikátního drahokamu?“ Hlas se mu najednou rozechvěl emocí. Noře připadalo, že ve své otázce vyjádřil veškerou zlobu, kterou pociťoval ze smrti Margo a vynuceného odloučení od ní samé. „Jak mohlo muzeum dopustit, aby se něco takového stalo?“

„Nikdo nedopustil, aby se to stalo,“ bránila se Roccová. „Zabezpečení Astorovy haly je nejpropracovanější na světě.“

„Zjevně nedostatečně propracované.“

Následoval další chaos a výbuch křiku. Roccová mávla rukama. „Prosím! Dovolte mi promluvit!“

Řev přešel ve znepokojené bručení.

„Muzeum hluboce lituje ztráty Luciferova srdce. Chápeme, nakolik je důležité pro město a samozřejmě pro celou zemi. Děláme vše, co je v našich silách, abychom ho našli. Prosím, buďte trpěliví a dejte policii čas, aby odvedla svou práci. Slečna Carlsonová z Postu?“

„Mám dotaz na doktora Collopyho. Řečeno bez obalu, vy jste měli v držení diamant, který vám svěřil lid New Yorku, jemuž ve skutečnosti patří. Jak vy osobně jako šéf muzea hodláte za tohle nést odpovědnost?“

Hladina hluku se znovu zvedla. Ale najednou utichla, když Collopy zvedl ruce. „Faktem je, že každý zabezpečovací systém sestrojený člověkem může člověk překonat.“

„To je dost rezignovaný postoj,“ pokračovala Carlsonová. „Jinými slovy, připouštíte, že muzeum nikdy nemůže garantovat stoprocentní zabezpečení svých sbírek.“

„Samozřejmě garantujeme zabezpečení našich sbírek,“ bouřil Collopy.

„Další otázka!“ zavolala Roccová. Ale reportéři se do něčeho pustili a nehodlali to nechat jen tak.

„Můžete vysvětlit, jak rozumíte pojmu ‚garantovat‘? Nejkrásnější diamant na světě byl právě uloupen a vy nám tady tvrdíte, že zabezpečení bylo garantováno?“

„Mohu to vysvětlit,“ Collopymu naběhl obličej zlostí.

„Tohle je tak trochu střet názorů!“ vykřikl Smithback.

„Toto prohlášení činím proto, že Luciferovo srdce mezi uloupenými diamanty nebylo!“ vykřikl Collopy.

Všichni překvapením zmlkli. Roccová se ohromeně otočila a hleděla na Collopyho. Stejně tak i Rocker.

„Promiňte, pane,“ spustila Roccová.

„Ticho! Jsem jediný z celého muzea, kdo je zasvěcen, avšak za nastalých okolností nevidím důvod, proč tuhle informaci nadále zatajovat. Vystavený kámen byl replika, diamant uměle obarvený radiací. Pravé Luciferovo srdce je stále bezpečně uzamčené v sejfu pojišťovací společnosti muzea. Drahokam je příliš vzácný na to, aby byl vystaven – naše pojišťovací společnost by to nedovolila.“

Zvedl hlavu, v očích jasný lesk triumfu. „Zloději, ať už to byl kdokoli, ukradli napodobeninu.“

Následoval příval otázek. Ale Collopy si jednoduše setřel pot z čela a ustoupil od mikrofonu.

„Tato tisková konference skončila!“ vykřikla Roccová, naprosto zbytečně. „Už žádné dotazy.“

Podle moře rukou a výkřiků však bylo jasné, že dotazů bude následovat ještě celá řada.

58

Hodiny míjely, když projížděli jedním opuštěným pobřežním městečkem za druhým. Úsvit odhalil ponurý, nevlídně chladný den s větrem ostrým jako nůž, který bičoval zemi pod olověnou oblohou. D’Agosta, značně mrzutý, poslouchal policejní frekvenci. Cítil stále větší znepokojení: policejní hovory o nich najednou pominuly – nejen kvůli loupeži drahokamů, i když právě ta byla hlavním tématem na většině kanálů, ale proto, že nejspíš naladili zajištěnější kanály, které nemohly být monitorovány přenosným policejním rádiem.

Pomalu začal chápat, že dospěli na konec. To, že najdou další otevřenou pumpu s celonočním provozem, bylo beznadějné – s plnou nádrží Diogenes nebude mít důvod se někde zastavit. To, co se cestou dověděli, jen potvrdilo to, co Diogenes chtěl, aby věděli – že jede na východ a že Viola brzy zemře. Jen to a nic víc. D’Agostovi se kvůli Pendergastovi dělalo zle: bylo to beznadějné a on to věděl.

Přesto hráli tu hru dál, stavěli se ve všech motelích, samoobsluhách, nonstop jídelnách, pokaždé riskovali, že je najdou a zatknou.

To, co D’Agosta pochopil z několika útržků rozhovorů v rádiu, bylo skličující. Policie dostala další posily z federálních týmů a rychle utahovala smyčku. Na silnicích rozestavěli zátarasy a místní úřady měly pohotovost. Bylo jasné, že se dozvědí o nákupu dodávky. Pokud Pendergast nemá něco v zásobě, jsou jejich hodiny svobody sečteny.

Pick-up najednou odbočil a D’Agosta se chytil držadla u stropu, když Pendergast se skřípotem pneumatik zajel na malé parkoviště a zastavil před Starbucks se čtyřiadvacetihodinovým provozem. Vzadu bylo veřejné parkoviště a za ním šedý, rozkolébaný Atlantik.

Chvíli seděli a policejní rádio, stále naladěné na krádež v muzeu, dál drmolilo. Probíhala nějaká tisková konference, kterou přenášel jeden veřejný kanál.

„Tady se určitě nezastaví,“ podotkl D’Agosta.

„Hledám jenom místo s dobrým signálem pro bezdrátové spojení.“ Pendergast otevřel laptop a zapnul ho. „Použiju program pro monitorování přenosu informací, abych našel otevřený port, a tak se napojím na net. V Dakotě jsem nechal spuštěný software pro rozpoznávání obrazců. Možná tam najdeme nějaké informace.“

D’Agosta nevrle sledoval Pendergasta, jak klika na klávesnici. „Byl byste tak laskav, Vincente, a skočil pro kávu?“ zeptal se, aniž by zvedl oči.

D’Agosta vystoupil z auta a vešel do Starbucks. Když se po několika minutách vrátil se dvěma latté, Pendergast byl na sedadle pro spolujezdce a už nic nepsal.

„Máte něco?“

Pendergast zavrtěl hlavou. Pomalu se opřel zády o sedadlo a zavřel oči.

D’Agosta si s povzdechem sedl na místo řidiče. Při tom si všiml, že na parkoviště zabočil policejní vůz. Zpomalil, projel kolem nich a potom zastavil na protějším konci.

„Hergot. Policajti tady čmuchají.“

Pendergast neodpověděl. Seděl nehybně, oči zavřené.

„A je to. Mají nás.“

Teď policejní hlídkový vůz odjel na konec parkoviště, tam se otočil a vracel se k nim.

Pendergast otevřel oči. „Podržím to pití. Vymyslete něco, jak ho setřást.“

D’Agosta okamžitě nastartoval a vyjel myškou kolem policejní hlídky na silnici paralelní s plážovou promenádou. Policisté zapnuli světla a spustili sirénu, vyrazili za nimi.

Ujížděli po cestě mezi písečnými dunami. Po chvíli D’Agosta slyšel další sirénu, tentokrát odněkud zepředu.

„Pláž,“ řekl Pendergast a velmi opatrně balancoval s kelímky kávy.

„Dobře.“ D’Agosta otočil volantem a prorazil zábradlí kolem promenády na pláži. Pick-up jel s rachotem po nerovných prknech, narazil do zábradlí na druhé straně a pár vteřin byl ve vzduchu, za ním v písku zůstaly stopy jen po dvou kolech. Za chvilku uháněli po pláži, těsně kolem příboje. D’Agosta se ohlédl, policejní vozy je stále pronásledovaly.

Budou to muset udělat lépe.

Ještě zrychlil. Od pneumatik odletoval vlhký písek. Vepředu viděl oblast dun, jedno z mnoha chráněných území na Jižním pobřeží. Zabočil do něj, rozbil další dřevěné oplocení a na drobné duny najel šedesátikilometrovou rychlostí. Zjevně to byla velká rezervace a on vůbec neměl představu, kam vlastně jede, a tak zabočil do části, která mu připadala nejdivočejší, kde bylo křoví nejhustší a nejvyšší duny porostlé zakrslými borovicemi. Sem za nimi policisté rozhodně nepojedou.

Najednou se Pendergast narovnal, jako když se vymrští ocelová pružina.

D’Agosta se prodral houštím, podíval se do zpětného zrcátka. Nic. Policisté zůstali stát, ale věděl, že jenom na chvíli. Všechny policejní stanice na Jižním pobřeží měly speciální plážové hlídkové vozy – věděl to, sám takový řídil, v jiném životě ještě před několika měsíci. Stále byli až po uši v potížích a musel najít nějaký jiný způsob –

„Zastavte!“ řekl najednou Pendergast.

„Ani náhodou, musím –“

„Zastavte!“

Cosi v jeho tónu přimělo D’Agostu šlápnout prudce na brzdu. Vůz divoce poskočil, zůstal stát ve stínu převisu duny. Zhasl světla a současně vypnul motor. Bylo to šílenství. Zůstaly po nich stopy, po kterých se může vydat každý idiot.

V rádiu byla pořád tisková konference a Pendergast pozorně naslouchal.

„… je stále bezpečně uzamčené v sejfu pojišťovací společnosti muzea. Drahokam je příliš vzácný na to, aby byl vystaven – naše pojišťovací společnost by to nedovolila.“‚

Pendergast se otočil na D’Agostu, hleděl na něj udiveně a najednou jeho obličej rozsvítila náhlá naděje.

„A je to!“

„Co?“

„Diogenes konečně udělal chybu. Tohle je mezera, kterou jsme potřebovali.“ Vyndal mobilní telefon.

„Moc rád bych věděl, o čem to vlastně mluvíte.“

„Vyřídím si pár telefonátů. A vy teď máte jediný úkol, Vincente: dostat nás zpátky na Manhattan.“‚

Slabý jekot sirén přicházel zpoza ochranného valu dun.

59

Smithback pomalu zavřel svůj mobilní telefon, ohromil ho ten bizarní telefonát. Zjistil, že ho Nora zvědavě pozoruje. Konečně otevřeli vchod pro personál a zaměstnanci muzea spěchali kolem nich do tepla.

„Co se děje, Bille?“ zeptala se. „Kdo to byl?“

„Zvláštní agent Pendergast. Podařilo se mu vystopovat mě na tomhle mobilu, který jsem si vyzvedl v Timesech.“

„Co chtěl?“

„Cože?“ připadal si jako omráčený.

„Ptala jsem se, co chtěl. Vypadáš totálně v šoku.“

„Právě mi udělal velmi, ehm, pozoruhodný návrh.“

„Návrh? Co to, prosím tě, vykládáš?“

Smithback se vzchopil a popadl Noru za rameno. „Povím ti o tom později. Hele, budeš tu v pohodě? Dělám si starosti o tvoji bezpečnost po vraždě Margo a všech těch Pendergastových varováních.“

„Nejbezpečnější místo v New York City je teď uvnitř muzea. Určitě je tam tisíc policajtů.“

Smithback pomalu přikývl, přemýšlel. „To je pravda.“

„Poslouchej, teď musím jít do práce.“

„Jdu s tebou. Musím mluvit s doktorem Collopym.“

„S Collopym? Tak hodně štěstí.“

Smithback už viděl velký, rozzlobený dav reportérů, kterému v přístupu do muzea bránil kordon policistů a strážných. Dovnitř směli pouze zaměstnanci. A strážci Smithbacka dobře znali – až moc dobře.

Cítil, jak mu Nora položila ruku kolem ramen. „Co budeš dělat?“

„Musím se dostat dovnitř.“

Nora se zamračila. „Má to nějakou souvislost s tím Pendergastovým telefonátem?“

„Samozřejmě že ano.“ Dlouze hleděl do jejích zelených očí, přejel očima po jejích měděných vlasech a pihovatém nose. „Ty přece víš, co bych doopravdy chtěl dělat…“

„Neuváděj mě v pokušení. Mám strašnou spoustu práce. Dneska se výstava otevírá pro veřejnost – pokud ji ovšem vůbec otevřeme.“

Smithback ji políbil a objal. Už se od ní chtěl odpojit, ale Nora zjistila, že ho jednoduše nedokáže pustit.

„Bille,“ mumlala mu do ucha, „díkybohu, že jsi zpátky.“

Ještě chvíli zůstali v objetí, potom Nora spustila paže podél těla. Usmála se, mrkla, nakonec se otočila a vešla do muzea.

Smithback sledoval její mizející postavu. Potom si razil cestu mezi personálem muzea, seřazeným přede dveřmi, prošel kolem shluku reportérů, které kordon vytlačil stranou. Všichni zaměstnanci měli připravené doklady a byla tam spousta lidí. Policisté a strážní kontrolovali průkazy totožnosti všem bez výjimky: dostat se dovnitř představovalo obrovský problém. Smithback chvilku přemýšlel, potom vyndal svoji vizitku a na zadní stranu napsal krátkou poznámku.

Když měl projít kordonem, zastoupil mu cestu jeden strážný. „Průkaz totožnosti?“

„Jsem Smithback z Timesů.“

„To jste na špatném místě, hochu. Tisk je tamhle.“

„Poslouchejte. Mám velmi naléhavý a soukromý vzkaz pro doktora Collopyho. Musím mu ho okamžitě předat, nebo budou padat hlavy. Nedělám si legraci. Ta vaše také“ – Smithback se podíval na jmenovku – „pane Primusi, pokud ten vzkaz nepředáte.“

Strážce zaváhal, v očích mu byl vidět strach. Správa muzea v posledních letech nijak neusnadňovala život těm úplně dole na pomyslném žebříčku, spíše si dávala záležet na vytváření atmosféry strachu než atmosféry rodinné. Smithback tento fakt využil už dřív, s dobrým výsledkem, a doufal, že to vyjde znovu.

„Čeho se týká?“ zeptal se strážce Primus.

„Loupeže diamantu. Mám soukromou informaci.“

Strážce jako by zakolísal. „No, já nevím…“

„Já po vás nechci, abyste mě pustil dovnitř. Žádám vás, abyste tenhle lístek donesl přímo do rukou pana ředitele. Ne jeho sekretářce ani nikomu jinému – jenom jemu. Podívejte, nejsem jen tak někdo, jasný? Tady mám doklady.“

Strážný od něj vzal novinářský průkaz, pochybovačně ho zkoumal.

Smithback mu přitiskl do dlaně vzkaz. „Nečtěte to. Dejte to do obálky a odneste mu to osobně. Věřte mi, budete moc rád, že jste to udělal.“

Strážný okamžik váhal. Potom se podíval na lístek a odešel do kanceláře bezpečnosti, za okamžik vyšel ven s obálkou. „Dal jsem to dovnitř a zalepil, ani jsem se na to nepodíval.“

„Šikovný chlapík.“ Smithback načmáral na obálku: „Pro Dr. Collopyho, nanejvýš důležité, otevřít okamžitě. Od Williama Smithbacka Jr. z New York Times.“

Strážný přikývl. „Dohlédnu na doručení.“

Smithback se naklonil dopředu. „Vy mi nerozumíte. Já chci, abyste tu obálku osobně odnesl vy.“ Rozhlédl se kolem. „Těmhle ostatním chlápkům nevěřím.“

Strážný zrůžověl, přikývl. „Tak dobře.“ S obálkou v ruce zmizel v hale.

Smithback čekal, mobilní telefon v pohotovosti. Uplynulo pět minut. Deset.

Patnáct.

Znepokojeně přecházel sem a tam. To nevypadalo dobře.

Potom se jeho telefon pronikavě rozezvonil. Rychle ho otevřel.

„U telefonu Collopy,“ slyšel aristokratický hlas. „Je to Smithback?“

„Ano.“

„Jeden strážný vás okamžitě doprovodí do mé kanceláře.“

Když Smithback přistoupil k velkým vyřezávaným dubovým dveřím ředitelovy kanceláře, uvítala ho scéna řízeného chaosu. Venku lidé probírali newyorskou policii, detektivy a vedoucí pracovníky muzea. Dveře byly zavřené, ale jakmile eskorta ohlásila Smithbacka, hned ho uvedli dál.

Collopy přecházel před dlouhou řadou obloukových oken s rukama za zády. Okny bylo vidět zimavou pevnost Central Parku. Smithback poznal ředitele bezpečnostního oddělení Manettiho a ještě několik dalších představitelů muzea, kteří postávali před Collopyho stolem.

Ředitel muzea si ho všiml a zastavil se. „Pan Smithback?“

„To jsem já.“

Collopy se obrátil na Manettiho a další představitele muzea. „Máte pět minut.“

Sledoval je, jak odcházejí, potom se obrátil na Smithbacka. V jedné ruce držel vizitku, v obličeji byl lehce zarudlý. „Kdo je za touhle neskutečnou hláškou, pane Smithbacku?“

Smithback polkl. Musel to říct tak, aby to vyznělo dobře. „Není to tak docela hláška, pane. Pochází z důvěrného zdroje, který nemohu jmenovat. Ale několika telefonáty jsem si to ověřil. Vypadá to, že by na tom něco mohlo být.“

„To je neúnosné. Mám už dost starostí i bez tohohle. Je to jen nějaká potřeštěná spekulace, kterou je nejlépe ignorovat.“

„Nejsem si jistý, že by to bylo moudré.“

„Proč? Nemáte v úmyslu zveřejnit nepodložené pomluvy, jako je tahle, v Timesech, že ne? Trvám na tom, že diamant je v bezpečí u naší pojišťovací společnosti, což by mělo být postačující.“

„Pravdou je, že Timesy nezveřejňují neověřené zprávy. Ale jak už jsem říkal, mám velmi spolehlivý zdroj, a ten tvrdí, že je to pravda. To nemohu ignorovat.“

„K čertu.“

„Dovolte, abych vám položil otázku,“ pokračoval Smithback, jeho hlas zněl velmi rozumně. „Kdy jste vy osobně naposledy viděl Luciferovo srdce?“

Collopy po něm šlehl pohledem. „Asi tak před čtyřmi lety, když jsme obnovovali pojistnou smlouvu.“

„Zkontroloval ho tehdy autorizovaný gemolog?“

„Ne. A proč také, je to bezesporu drahokam…“ Collopy nedopověděl, když si uvědomil, jak chabě jeho argumentace zní.

„Jak vy víte, že to byl ten pravý kus, doktore Collopy?“

„Vedl mě k tomu zcela racionální předpoklad.“

„A to je ta potíž, viďte, doktore Collopy? Pravdou je,“ pokračoval jemně Smithback, „že nevíte bezpečně, jestli je v sejfu pojišťovací společnosti stále Luciferovo srdce. Nebo pokud tam je drahokam, že je to ten pravý.“

„To je absurdní překroucení teorie spiknutí!“ Ředitel začal znovu přecházet sem a tam s rukama za zády. „Na tohle nemám čas!“

„Nechtěl byste, aby se takováhle situace vymkla kontrole. Víte, jak to chodí, a já musím do dnešního večera odevzdat článek.“

„Jaký článek?“

„O obviněných.“

„Zkuste to opublikovat a moji právníci si vás dají k snídani!“

„Že by si to rozdali s Timesy? O tom pochybuju.“ Smithback mluvil klidně a čekal, poskytoval Collopymu spoustu času, aby přemýšlel a dospěl k nevyhnutelnému, předem určenému závěru.

„Sakra!“ zaklel Collopy a otočil se na podpatku. „Předpokládám, že ho prostě budeme muset vyndat a nechat si ho ověřit.“

„Zajímavý návrh,“ zhodnotil Smithback.

Collopy pochodoval. „Bude zapotřebí udělat to veřejně, ale za přísných bezpečnostních opatření, samozřejmě. Nemůžeme pozvat kdekoho, aby se jen tak podíval.“

„Mohu podotknout, že jediné, co skutečně potřebujete, jsou Timesy? Ostatní půjdou za námi. Tak to dělají vždycky. Jsme noviny, které se přísně drží faktů.“

Další otočka. „Možná máte pravdu.“

Další pochod přes místnost, další otočka. „Udělám tohle. Seženu gemologa, aby potvrdil, že u naší pojišťovací společnosti je skutečně uloženo Luciferovo srdce. Provedeme to tam, rovnou na místě, na ústředí Affiliated Transglobal Insurance, za nejpřísnějších bezpečnostních opatření. Vy tam budete jediný novinář, a hergot, měl byste napsat raději článek, který tyhle pomluvy jednou provždy umlčí.“

„Pokud je ten drahokam pravý.“

„Bude pravý, jinak muzeum padne do rukou Affiliated Transglobal Insurance, takže mi Bůh pomáhej.“

„A co gemolog? Ten bude muset být kvůli důvěryhodnosti nezávislý.“

Collopy se zarazil. „To je pravda, nemůžeme využít žádného našeho kurátora.“

„A samozřejmě bude muset být zcela bezúhonný.“

„Spojím se s Americkou radou gemologů. Mohli by mi poslat jednoho ze svých specialistů.“ Collopy přešel ke stolu, zvedl telefon, v rychlém sledu vyřídil několik telefonátů. Potom se obrátil zpátky na Smithbacka.

„Všechno je zařízeno. Sejdeme se na ústředí Affiliated Transglobal Insurance, Avenue of the Americas 1271, čtyřicáté první poschodí, přesně v jednu hodinu.“

„A gemolog?“

„Nějaký George Kaplan. Údajně nejlepší ze všech.“ Podíval se na Smithbacka. „Teď, kdybyste mě laskavě omluvil, mám spoustu práce. Uvidíme se v jednu hodinu.“ Zaváhal. „A děkuji vám za diskrétnost.“

„Já děkuji vám, doktore Collopy.“

60

D’Agosta poslouchal sirény, jejich ječení k nim doléhalo přes duny. Byly hlasitější, ztlumily se a zase nabraly na síle. Z doby, kdy ještě sloužil na policejním oddělení v Southamptonu, si pamatoval ten plechový zvuk laciných sirén namontovaných na vozech.

Seděli tam ukrytí ve stínu písečné duny, odhadovali situaci nejméně pět minut. Kdyby zůstal na pláži, pak není šance uniknout speciálním vozům. A kdyby se vrátil na silnici, okamžitě ho zatknou, teď, když vědí, kde přibližně jsou, znají typ vozu a poznávací značku.

Byli blízko Southamptonu, D’Agostova starého revíru, kde si službu odšlapal, znal charakter krajiny, alespoň rámcově. Musí existovat cesta ven. Jednoduše ji stačí najít.

Nastartoval auto, zatáhl ruční brzdu.

„Pevně se držte,“ řekl.

Pendergast, který už nejspíš vyřídil několik telefonických hovorů, se ohlédl. „Jsem ve vašich rukou.“

D’Agosta se zhluboka nadechl a hnal motor na plné otáčky, auto se vyhrabalo z úkrytu a šplhalo po straně duny, od kol odletovaly mohutné proudy písku. Vřítili se do další prolákliny, projeli kolem několika dun, potom diagonálně stoupali po úbočí jedné zvláště veliké, která je oddělovala od pevniny. Když vyjeli nahoru, D’Agosta zahlédl vzadu několik policejních vozů, jak uhánějí nedaleko od nich po tvrdém písku, a nejméně ještě další dva ujížděly někde v dunách, dozajista po jejich stopě.

Do hajzlu. Byly blíž, než čekal.

D’Agosta sešlápl pedál až k podlaze, když auto stoupalo na vršek duny. Chvilku byli ve vzduchu. Potom dosedli na opačné straně, zabořili se do sypkého písku, prudce se smýkali a projeli shlukem hustého křoví. Chráněná oblast skončila a cestu před nimi blokovalo několik velkých hamptonských usedlostí. Zatímco D’Agosta zápolil s volantem, rychle si v duchu vytvořil topografickou mapu. Věděl, že když projedou mezi usedlostmi, dostanou se k močálu Scuttlehole, který je hned za nimi.

Duny ustoupily, on prorazil pick-upem laťkový plot a vyjel na úzkou silnici. Velký pozemek na protější straně lemoval vysoký zimostrázový plot. Rozjel se podél něj a v místech, kde silnice uhýbala vzhůru, uviděl, co hledal – několik povadlých keřů s uschlým listím –, a zabočil přímo tam. Dodávka do plotu najela šedesátikilometrovou rychlostí, prorazila ho, při tom manévru se utrhla obě zrcátka, a potom ujížděli po desetiakrovém trávníku, po levé ruce měli obrovské georgiánské sídlo, napravo besídku a krytý bazén, vepředu cestu blokovala italská růžová zahrada.

Řítili se kolem bazénu, projeli růžovou zahradou, urazili ruku soše nějaké nahotinky a velmi hlučně projeli zvýšeným zeleninovým záhonem za ní. Nahoře vepředu stál další neproniknutelný živý plot jako zelená stěna.

Pendergast se ohlédl zadním okénkem pick-upu s bolestným výrazem v obličeji. „Vincente, děláte tady skutečně velikou paseku,“ pokáral ho.

„K seznamu mých kriminálních činů můžou připsat obtěžování nahé sochy. Teď byste se ale měl připravit na nejhorší.“ A nabral rychlost směrem k plotu.

Narazili do něj s příšernou silou, ta rána skoro zlikvidovala auto. Motor zakašlal, prskal, D’Agosta měl chvíli strach, že zhasne. Ale podařilo se jim z plotu vyjet. Na druhé straně další úzké silnice viděl pobořený plot z železných tyčí a za ním močály obklopující rybník Scuttlehole.

Posledních pár týdnů byla zima – hodně velká. D’Agosta se teď chystal zjistit, jestli přituhlo dostatečně.

Uháněl po silnici k nejbližší mezeře v plotě, tudy projel a zase ujížděl mimo silnici. Musel zpomalit, nezbylo mu než kličkovat řídkým borovicovým hájem, který rostl kolem bažiny. Zezadu slyšel slabé ječení sirén. Jestli získal nějaký náskok jízdou přes tu nemovitost, pak hodně malý.

Zakrslé borovice postupně ustoupily trávě a písečným ostrůvkům. Vepředu viděl jen vysoké stonky orobinců a žlutou trávu. Rybník samotný jako by se ztrácel v šedém světle.

„Vincente?“ podotkl Pendergast klidně. Jste si vědom, že před námi je vodní plocha?“

„Ano, jsem.“

Auto přejelo zmrzlý okraj bažiny, od kol na obě strany odletovaly střípky popraskaného ledu. Tachometr se posunul znovu na rychlost pětačtyřicet, potom dvaapadesát, potom na šedesát. Pro to, co má v úmyslu udělat, bude potřeba jet co nejrychleji.

Nakonec s pleskavým zvukem v brázdě za jejich koly zmizely vysoké orobince. Dodávka se ocitla na ledě.

Pendergast pevně svíral kličku u dveří, na kelímky kávy zapomněl. „Vincente –?“

Pick-up rychle ujížděl po ledě, který se za jeho koly lámal s kadencí kulometné palby. Ve zpětném zrcátku D’Agosta viděl, že led za nimi praská a boří se, některé kusy dokonce vyletovaly do výšky, černá voda vystřikovala. Zvuk lámání ledu se nesl nad vodní plochou jako výstřely z kanónu.

„Základem je, že nás nebudou moci pronásledovat,“ procedil D’Agosta zaťatými zuby.

Pendergast neodpověděl.

Vzdálený břeh s honosnými zámky se vytrvale přibližoval. Zdálo se, že pick-up tou dobou už pluje, ne jede, protože se nakláněl nahoru a dolů jako motorový člun, jak pod jeho váhou praskala ledová krusta.

D’Agosta cítil, že ztrácí rychlost. Přidal trochu plynu, velmi opatrně. Motor řval, kola vířila, praskot ledu byl stále hlasitější.

Dvě stě metrů. Ještě přidal plyn, ale o to rychleji se kola protáčela.

Síla přenášená z kol na kluzký povrch vytrvale klesala. Vůz sebou škubal, házel, zpomalil a stáčel se ke straně, jak pod ním led praskal do všech stran.

Teď není čas na polovičatá opatření. D’Agosta sešlápl pedál plynu až k podlaze a současně otočil volantem. Motor zaječel, pick-up zrychlil, ale ne dost na to, aby unikl z děsivě se rozpadajícího ledu.

Sto metrů.

Motor teď řval jako turbína, vůz sebou házel do stran, pohyboval se setrvačností.

Břeh byl blízko, ale vůz každou vteřinou zpomaloval. Pendergast vzal laptop a policejní vysílačku pod paži, jako by se připravoval otevřít dveře.

„Ještě ne!“ D’Agosta pevně uchopil volant, podařilo se mu auto vyrovnat. Přední, těžší část vozu byla stále nahoře, a dokud zůstane v takové poloze…

Předek se začal propadat, cítili ten děsivý pohyb ponoru. Chvíle napětí a potom se předek ostře skácel, narazil do ledu a auto se definitivně zastavilo, bylo zcela neovladatelné.

D’Agosta otevřel dveře a vyskočil do ledové vody, křečovitě se chytil prasklého ledu a vytáhl se na zubatou kru. Vydrápal se na ni jako krab ve chvíli, kdy se pick-up zhoupl do vertikální polohy, zadní kola se stále otáčela v ledové tříšti. D’Agosta se díval, jak rychle klesá pod hladinu za zvuku vytlačovaného vzduchu. Postříkal ho ledovou vodou, úlomky ledu tančily a vířily ve vodní brázdě za ním.

Když dodávka zmizela, na vzdálené straně zející díry stál Pendergast na ledu, jako by jenom vystoupil z auta, počítač a vysílačku držel pod jednou paží, černý kabát měl suchý a nepomačkaný.

D’Agosta nejistě vstal na nohy na sténajícím ledu. Byli necelých dvanáct metrů od břehu. Ohlédl se, ale policejní vozy se ještě na břehu neobjevily.

„Jdeme.“

Zanedlouho se dostali na břeh a ukryli se za vyvýšený dok. Policisté zrovna přijížděli, žlutá světla jejich vozů protínala nevlídnou šeď. Stačil pohled, aby pochopili, co se tu dělo: dlouhá, široká brázda rozlámaného ledu vedla skoro přes celé jezero k zející díře s rozlámanými kusy ledu na hladině. Benzinová skvrna pomalu stoupala zdola a tvořila obrazce v duhových barvách.

Pendergast pozoroval vodní plochu mezerou mezi laťkami doku. „To byl, Vincente, velmi důvtipný manévr.“

„Díky,“ řekl D’Agosta skrz drkotající zuby.

„Nějakou dobu jim bude trvat, než zjistí, že jsme naživu. Co kdybychom se mezitím poohlédli, kdo z místních by nám mohl nabídnout nějaký dopravní prostředek? Potřebujeme něčím odjet.“

D’Agosta přikývl. Nikdy v životě mu ještě nebyla taková zima. Vlasy a šaty mu umrzaly a ruce ho zimou pálily.

Plížili se kolem živého plotu jednoho velkého domu – všechno to byla letní víkendová sídla, nedávno zazimovaná. Příjezdová cesta byla prázdná, obešli dům ze strany a oknem nahlédli do garáže.

Tam byl na špalcích stařičký jaguár, kola narovnaná v rohu.

„To by šlo,“ zamumlal Pendergast.

„Garáž je zabezpečená alarmem,“ podařilo se D’Agostovi říct.

„Přirozeně.“ Pendeigast se rozhlédl, našel drát zasunutý za odvodňovací trubkou, šel s ním ke garážovým vratům a za pár minut našel spínací zařízení.

„Velmi primitivní,“ ohodnotil, když strkal odhozený hřebík za destičku a tlačil na něj, aby ji uvolnil, a současně dával dobrý pozor, aby nepřerušil spojení.. Potom paklíčem odemkl zámek, dveře nadzdvihl a oba se protáhli škvírou dovnitř.

Garáž byla vytápěná.

„Zahřejte se, Vincente, já se zatím pustím do práce.“

„Jak se vám vůbec podařilo vyhnout se vodě?“ zajímalo D’Agostu, který už seděl na topení.

„Možná jsem si to jenom lépe načasoval.“ Sundal si plášť a sako a vyhrnul si dokonale bílé rukávy, dokutálel čtyři pneumatiky na místo, heverem zvedl auto z jedné strany, nasadil pneumatiku a přišrouboval ji. Stejný postup zopakoval na zbývajících třech kolech.

„Už je vám tepleji?“ zeptal se při práci.

„Jakž takž.“

„V tom případě, pokud by to šlo, Vincente, otevřete laskavě kapotu a zapojte baterii.“ Pendergast pokynul ke kufru s nářadím v jednom rohu.

D’Agosta vyndal klíč, otevřel kapotu, zapojil baterii, zkontroloval hladinu kapaliny a prohlédl motor. „Vypadá to dobře.“

Pendergast odkopl poslední špalek a poslední kolo stáhl heverem na podlahu. „Výborně.“

„Kvůli ukradenému autu nemá kdo volat policii.“

„Uvidíme. I když se zdá, že v zimě je celá osada opuštěná, vždycky hrozí nebezpečí, že se objeví zvědavý soused. Tohle auto Mark VII. z roku 1954 není zrovna nenápadné vozítko. A teď přijde okamžik pravdy. Pomozte mi ho, prosím, nastartovat.“

D’Agosta se vyškrábal na sedadlo řidiče a čekal na pokyny.

„Šlápněte na plyn. Přiškrťte to. Neutrál.“

„Zkontrolováno,“ odpověděl D’Agosta.

„Až naskočí motor, sešlápněte mírně plyn.“

D’Agosta mu vyhověl. Po chvíli auto ožilo.

„Povolte přiškrcení,“ vybídl ho Pendergast. Přešel ke krabičce alarmu, ohlédl se, zvedl dlouhý drát, přichytil ho k oběma plechovým destičkám v zařízení a potom otevřel dveře. „Vyjeďte s ním.“

D’Agosta vyjel z garáže, Pendergast za ním zavřel a nasedl dozadu do vozu.

„Tak teď ho, fešáka, rozparádíme,“ pochvaloval si D’Agosta, cestou na silnici si osahával neznámé ovládací mechanismy.

„Udělejte tohle. Zajeďte ke kraji a nechte motor pár minut běžet. Já si lehnu na zem a… no ne, co je tohle?“ Zvedl křiklavou sportovní bundu kostkovanou různými odstíny světle zelené. „Šťastná náhoda, Vincente! Máte tu suché oblečení.“

D’Agosta si stáhl promočený kabát a hodil ho na podlahu, místo něj si oblékl sportovní bundu.

„Jak slušivé!“

„To jo.“

V tu chvíli Pendergastovi zazvonil telefon. D’Agosta sledoval, jak ho vytahuje z kapsy.

„Ano,“ řekl Pendergast. „Rozumím. Ano, výborně. Děkuji.“ A ukončil hovor.

„Na cestu na Manhattan máme tři hodiny,“ oznámil s pohledem na hodinky. „Myslíte, že to zvládneme?“

„To se vsaďte.“ D’Agosta zaváhal. „Nechcete mi náhodou říct, kdo to byl a co vlastně máte za lubem?“

„To byl William Smithback.“

„Ten novinář?“

„Ano. Víte, Vincente, konečně – po strašně dlouhé době – si možná dáme oddech.“

„Jak jste na to přišel?“

„Astorovu halu včera v noci vyloupil Diogenes.“

D’Agosta na něj upřeně zíral. „Diogenes? Víte to jistě?“

„Naprosto. Vždycky byl posedlý diamanty. Všechny ty vraždy byly jenom příšerné odpoutání pozornosti, abych se měl čím zabývat, když plánoval skutečný zločin: vyloupení výstavní síně s diamanty. Jako poslední si vybral Violu, aby úplně odvedl moji pozornost od loupeže samé. Vincente, nakonec to byl ‚dokonalý‘ zločin – efektní, obrácený proti celé veřejnosti, nejen proti mně.“

„A jaký zlom to představuje pro nás?“

„Diogenes nevěděl – ani nemohl vědět –, že nejkrásnější drahokam ze všech, nepochybně ten nejchtěnější, nebyl vystaven. Neukradl Luciferovo srdce: ukradl napodobeninu.“

„Takže?“

„Takže já pro něj ukradnu pravé Luciferovo srdce a uděláme spolu obchod. Už se motor zahřál? Tak vyrazíme zpátky do New Yorku – nemáme času nazbyt.“

D’Agosta vyjel od kraje silnice. „Už jsem vás viděl vytáhnout pár králíků z klobouku, ale jak chcete, proboha, ukrást největší diamant na světě takhle impulzivně? Nevíte, kde je, nevíte nic o tom, jak je zabezpečený.“

„Možná. Ale, jak už to bývá, Vincente, už spřádám plány.“ A Pendergast poplácal kapsu, v níž měl mobilní telefon.

D’Agosta upíral oči na silnici. „Je jeden problém,“ řekl klidným hlasem.

„Jaký?“

„Předpokládáme, že Diogenes stále má s čím obchodovat.“ Pendergast odpověděl po chvíli ticha. „Nezbývá nám než se modlit, aby tomu tak bylo.“

61

Laura Haywardová kráčela energicky do schodů Lower Manhattan Federal Building, v patách za ní kapitán Singleton. Jako vždycky byl dokonale upravený: svrchník z velbloudí srsti, šála značky Burberry, jemné černé kožené rukavice. Cestou do města příliš nemluvil, ale to vůbec nevadilo: Haywardová neměla chuť klábosit.

Uplynulo sotva dvacet čtyři hodin od chvíle, co D’Agostovi dala ultimátum a on z její kanceláře odešel, ale mohl to být stejně dobře i rok. Haywardová byla vždycky výjimečně chladně uvažující osoba, ale když vešla do téhle budovy, téměř ji přemohl pocit neskutečnosti. Možná se nic z toho neděje, možná nespěchá na důležitý brífink FBI, možná Pendergast není nejhledanějším zločincem v New Yorku a D’Agosta jeho spolupachatel. Třeba se vzbudí a bude zase 21. ledna a v jejím bytě budou ještě vonět Vinnieho rozvařené lasagně.

Haywardová ostraze budovy ukázala odznak, dala do úschovy svoji zbraň a podepsala papír. Žádný happy end se nekoná. Protože pokud D’Agosta není Pendergastovým komplicem, bude Pendergastovou obětí.

Zasedací místnost byla velká, obložená tmavým dřevem. Vlajky New Yorku a Spojených států visely na mosazných žerdích po obou stranách vstupu a na stěnách byly rozvěšeny barevné fotografie různých vládních představitelů. Dominantu místnosti tvořil obrovský oválný stůl s koženými židlemi. Chyběl ale kávovar a stolek prohýbající se pod spoustou koblih a preclíků, což bylo běžné pohoštění na schůzkách oddělení Newyorského policejního sboru. Místo pohoštění byla u každé židle půllitrová láhev pramenité vody.

Kolem ve skupinkách postávali neznámí muži i ženy a tiše si povídali. Když vešla Haywardová a Singleton, přítomní se honem vydali k židlím. Haywardová si vybrala nejbližší místo a Singleton se posadil vedle ní, sundal si šálu a rukavice. Nikde nebyly věšáky, a tak oni dva jako jediní zůstali v kabátech.

V tu chvíli do zasedací místnosti vešel vysoký, podsaditý muž. Dva menší muži kráčeli v závěsu za ním jako poslušní pejsci. Každý nesl pod paží několikery červené desky. Vysoký muž se na chvilku zastavil a obhlédl stůl. Všichni přítomní měli díky newyorské zimě bledé obličeje, ale on byl opálený. Nebylo to takové jednolité, umělé opálení ze solária; tenhle člověk strávil dlouhou dobu prací na nějakém slunečném a horkém místě. Měl malé, úzké a hodně zlostné oči.

Přešel do čela stolu, kde zůstala volná tři místa, a posadil se doprostřed. Pánové z jeho doprovodu usedli po stranách.

„Dobrý den,“ pozdravil ten muž drsným přízvukem Long Islandu, což odporovalo jeho opálení. Jsem zvláštní agent Spencer Coffey, pověřený tímto případem, a společně se mnou jsou tady zvláštní agenti Brooks a Rabiner. S jejich pomocí povedu vyšetřování případu zvláštního agenta Pendergasta.“

Poslední slovo jako by vyplivl, a když ho vyslovil, zloba z očí se mu rozlila po celém obličeji.

„Fakta, která doposud známe, jsou následující: Pendergast je hlavní podezřelý ze čtyř vražd, jedné v New Orleansu, jedné v D. C. a dvou zde v New Yorku. Ze všech čtyřech míst činu máme DNA a vlákna jako důkazy a spolupracujeme s místními úřady, abychom získali další důkazní materiál.“

Singleton se na Haywardovou významně podíval. Coffeyho představa o „spolupráci“ měla podobu falangy agentů FBI, která se vrhne na její kancelář, natáhne na skřipec všechny její muže a vezmou všechny důkazy, které se jim zlíbí. Jaká ironie, že především její vlastní žádost o profil z Quantica vzbudila Coffeyho zájem.

„Samozřejmě máme co do činění s mentálně nevyrovnaným individuem – to potvrzuje psychologický profil. S velkou pravděpodobností plánuje další vraždy. Naposledy byl spatřen včera odpoledne na Kennedyho letišti, kde se mu podařilo uniknout bezpečnostním hlídkám a policistům, odcizit auto z půjčovny a ujet. Na parkovišti půjčovny aut nechal své vlastní vozidlo – rolls-royce.“

Při těch slovech se místností neslo tiché mumlání provázené úšklebky a zlověstnými pohledy. Pendergast si za doby práce u FBI musel nadělat spoustu nepřátel.

„Máme rovněž nepotvrzené zprávy o tom, že Pendergast byl viděn v několika večerkách a na několika benzinových pumpách v okresech Nassau a Suffolk, a to včera v noci a dnes ráno. Tato místa vytrvale sledujeme. Pendergast cestuje s dalším mužem, téměř určitě to je příslušník Newyorského policejního sboru poručík Vincent D’Agosta. A právě jsem obdržel zprávu o velmi rychlém pronásledování v blízkosti Southamptonu. Předběžné zprávy očitých svědků z řad policistů nasazených na tuto akci hovoří o tom, že muže by bylo možné identifikovat jako Pendergasta a D’Agostu.“

Haywardová neklidně poposedla. Singleton upřeně zíral dopředu.

„Naše týmy právě teď prohledávají Pendergastův byt na 72. ulici a jeho rodinný domek, jak mu říkáme, v New Orleansu. Jakékoli informace, které získáme a které by mohly vrhnout světlo na jeho další pohyb, vám okamžitě poskytneme. Vytváříme řídicí a kontrolní systém, který nám umožní rychlé rozšiřování nových informací. Situace bude velmi proměnlivá a my musíme být připraveni na pružnou úpravu naší strategie podle okamžité potřeby.“

Coffey kývl hlavou na muže, kteří ho doprovázeli, ti vstali a obcházeli stůl, rozdávali červené desky. Haywardová si všimla, že jí ani Singletonovi žádné neposkytli. Počítala s tím, že tohle bude pracovní setkání, ale ukázalo se, že zvláštní agent Coffey pověřený tímto případem má své vlastní představy o tom, jak s případem zacházet, a nepotřebuje a ani nechce ničí spoluúčast. „Úvodní instrukce a své úkoly najdete v těchto deskách. Budete pracovat v týmech, každý tým dostane k dispozici šest agentů v terénu. Naší bezprostřední prioritou je zmapovat Pendergastův pohyb za posledních čtyřiadvacet hodin, zjistit šablonu jeho postupu, zřídit kontrolní stanoviště a rozhodit sítě, dokud ho nedostaneme. Nevíme, proč pobíhá po Long Islandu, prochází večerky a benzinové pumpy: podle vyjádření těch, s nimiž jsme hovořili, někoho hledá. Očekávám ústní hlášení od všech týmů každou hodinu, a to buď přímo mně, nebo zvláštním agentům Brooksovi a Rabinerovi.

Coffey ztěžka vstal a přejel stůl zlobným pohledem. „Současný stav je pro mě naprosto nepřijatelný. Pendergast je jedním z nás. Zná všechny používané metody. Dokonce i když se zdá, že jsme ho načapali na východě Long Islandu, stále nám může uniknout. Z toho důvodu do akce zapojujeme všechny zdroje FBI. Potřebujeme toho bastarda chytit, a to hodně rychle. V sázce je pověst celého Federálního vyšetřovacího úřadu.“

Znovu se podíval na všechny u stolu. „Nějaké dotazy?“

„Ano,“ ozvala se Haywardová.

Všichni se na ni otočili. Neměla v úmyslu mluvit, to slovo jí prostě samo nechtěně vyletělo z pusy.

Coffey na ni zíral, oči zúžil na bílé škvírky. „Kapitán, ehm, Haywardová, je to tak?“

Přikývla.

„Ptejte se, prosím.“

„Nezmínil jste se o tom, jaká role v pátrání připadne Newyorskému policejnímu sboru.“

Coffey zvedl obočí. „Role?“

„Přesně tak. Vyslechla jsem, co všechno má v úmyslu udělat FBI, ale ani slůvko o spolupráci s Newyorským policejním sborem, o které jste se zmínil předtím.“

„Poručíku Haywardová, podle našich posledních informací, pokud jste poslouchala, je Pendergast v okrese Suffolk. Tam pro nás toho příliš udělat nemůžete.“

„To je pravda. Ale my tady na Manhattanu máme desítky detektivů, kteří jsou s případem seznámeni, shromáždili jsme prakticky všechny důkazy –“

„Poručíku,“ přerušil ji Coffey, „nikdo není policejnímu sboru za spolupráci vděčnější než já.“ Ale výraz jeho obličeje vůbec vděk nevyjadřoval – snad byl teď jenom ještě pobouřenější. „V této chvíli je však případ mimo vaši jurisdikci.“

„Naši přímou jurisdikci, to ano. Ale on se kdykoli může vrátit do města. A vezmete-li v úvahu, že agent Pendergast je hledán kvůli dvěma vraždám, jejichž vyšetřování řídím, chci jen ujištění, že jakmile bude zadržen, dostaneme možnost ho vyslechnout –“

„Nepředbíhejme událostem,“ odsekl Coffey. „Ten muž je stále na svobodě. Nějaké další dotazy?“

Bylo ticho.

„Dobře. Ještě jedna poslední věc.“ Coffey klesl hlasem o několik stupňů. „Nepřeji si, aby kdokoli jakkoli riskoval. Pendergast je ozbrojený, zoufalý a nanejvýš nebezpečný. V případě konfrontace bude na místě použít zbraň. Jinými slovy, zastřelte toho prevíta. Zabijte ho.“

62

George Kaplan vyšel ze svého domu z hnědého pískovce v Gramercy Park, chvíli zůstal stát na schodech, aby si zkontroloval kašmírový kabát, sklepl smítko prachu, sáhl si na dokonalý uzel na kravatě, poklepal kapsy, nadechl se chladného lednového vzduchu a sešel schody. Bydlel v tiché čtvrti se stromořadím, jeho dům měl průčelí do parku a dokonce i za chladného zimního počasí se v klikatých uličkách procházely matky s dětmi, jejich veselé hlasy stoupaly k holým větvím stromů.

Kaplan se celý chvěl očekáváním. Ten telefonát byl nečekaný a stejně tak i vítaný. Většina gemologů žije svůj život bez možnosti nahlédnout do nitra drahokamu, který má jen milióntinu hodnoty známého Luciferova srdce. Samozřejmě ho viděl v muzeu za tlustým sklem, v mizerném osvětlení, ale až doposud nevěděl, proč ten drahokam tak špatně osvítili. Kdyby si dali záležet, pár gemologů, včetně něj, by poznalo, že je to napodobenina. Velmi zdařilá, to jistě: pravý diamant ozářený tak, aby měl tu neuvěřitelnou skořicovou barvu, nepochybně za využití barevného optického vlákna šikovně uloženého pod drahokamem. Kaplan za svou čtyřicetiletou kariéru gemologa viděl už všechno – zlodějnu, podvody a klamy. Peskoval sám sebe – vůbec ho nenapadlo, že diamant, jako je Luciferovo srdce, nemůže být vystavený. Žádná pojišťovací společnost na světě by nikdy nepojistila tak vzácný kámen, který je vystaven na veřejnosti a o jehož umístění ví celý svět.

Luciferovo srdce. A jakou že má hodnotu? Poslední kvalitní červený diamant, který se dostal do prodeje, byl Rudý drak, pětikarátový kámen, a prodal se za šestnáct milionů dolarů. A tenhle je devětkrát větší, má vyšší jakost a prvotřídní barvu, nepochybně je to diamant té nejdokonalejší barvy na světě.

Hodnota? Nabídněte cenu.

Po tom telefonátu strávil Kaplan chvilku ve své knihovně, osvěžil si historii toho diamantu. U diamantů to je tak, že obvykle čím méně barvy, tím lépe, ale to platí jen do jisté míry. Když má diamant hlubokou, intenzivní barvu, náhle jeho hodnota stoupne; stane se nejvzácnějším ze vzácných – a ze všech barev, jaké může diamant mít, je červená zdaleka nejvzácnější. Věděl, že v celkové surové produkci všech dolů De Beers se kvalitní červený diamant objevuje přibližně jedenkrát za dva roky. Luciferovo srdce ze slova unikátní učinilo obyčejný výraz. S pětačtyřiceti karáty to byl obrovský kámen ve tvaru srdce, podle stupnice Gemologického institutu Ameriky je označen hodnotou VVS1 Fancy Vivid, tedy velmi, velmi malá inkluze a živé zbarvení. Žádný jiný kámen na celém světě se mu ani neblížil. A potom ta barva: nebyla rubínová ani granátová – obě samy o sobě nesmírně vzácné. Spíše byla intenzivně sytá načervenale oranžová, barva tak neobvyklá, že nemá ani pojmenování. Někteří jí říkají skořicová, zatímco Kaplan ji považoval za červenější než skutečnou skořicovou barvu, on sám nenalezl lepší slovo, jímž by ji dokázal popsat. Nejbližší, co ho napadlo, byla snad krvavá v jasném slunečním svitu, ale možná byla ještě sytější než krvavá. Žádný jiný objekt na celém širém světě neměl takovou barvu – vůbec žádný. Ta barva byla vědeckou záhadou. K tomu, aby odborníci zjistili, co propůjčilo Luciferovu srdci jeho unikátní barvu, by museli kus diamantu zničit – a k tomu samozřejmě nikdy nedojde.

Diamant měl krátkou, krvavou historii. Surový kámen, obr o velikosti nějakých 104 karátů, byl nalezen kopáčem naplavenin v Kongu na začátku 30. let dvacátého století. Protože si kvůli barvě neuvědomil, že je to diamant, zaplatil jím svůj nekonečný účet v baru. Když se po nějaké době dověděl, co je to za kámen, chtěl ho získat od barmana zpátky, ale ten ho jenom odbyl. A tak se jednou v noci vloupal do barmanova domu, zabil ho i jeho ženu a jejich tři děti a až do rána se snažil zahladit stopy po svém činu. Mrtvoly rozřezal a po kusech je vyházel z verandy krokodýlům do řeky Buyimai. Chytili ho a při shromažďování důkazů pro soud, které zahrnovalo i zabití tuctu říčních krokodýlů a kontrolu obsahu jejich žaludků, usmrtil policejního inspektora jeden rozlícený plaz a další policista, který se ho snažil zachránit, utonul.

Drahokam, stále ještě neopracovaný, se dostal přes černý trh (a údajně několik dalších vražd) do Belgie, kde ho získal nechvalně známý dealer na černém trhu. Ten muž se pokusil kámen rozštípnout, ale vedl si velmi necitlivě, takže v něm udělal hodně ošklivou prasklinu. Potom spáchal sebevraždu. Poškozený neopracovaný kámen putoval nějakou dobu v diamantovém podsvětí, až se nakonec dostal do rukou izraelského brusiče diamantů, který se jmenoval Arens a byl jedním z nejlepších na světě. Ten dokázal z takto poškozeného kamene vybrousit drahokam ve tvaru srdce, protože jen tak mohl odstranit puklinu, aniž by kámen zlomil nebo ho příliš obrousil. Arensovi trvalo osm let, než brus drahokamu dokončil. Takhle zní legenda. Tři roky na kámen jenom hleděl; potom, další tři roky, se učil brousit a leštit na dvou stech plastových modelech originálu, zkoušel různé způsoby, jak optimalizovat velikost, brus a tvar, aby současně odstranil nanejvýš nebezpečnou puklinu. Podařilo se mu to, stejně jako se Michelangelovi podařilo vytesat sochu Davida z hodně popraskaného bloku mramoru, který ostatní sochaři odmítli jako neopracovatelný.

Když byl Arens hotový, z jeho rukou vyšel zvláštní kámen ve tvaru srdce a další tucet menších kamenů, všechny z téhož surového kusu. Největšímu kameni dal jméno Luciferovo srdce – kvůli jeho neradostné historii – a pro novináře to komentoval slovy, že „práce s tím kamenem byla pekelná“.

A potom, v gestu výjimečné ušlechtilosti, se Arens rozhodl předat kámen do Newyorského přírodopisného muzea, které v dětství navštívil a jehož Hala diamantů rozhodla o jeho budoucím povolání. Tucet menších kamenů z téhož surového kusu prodal údajně za nesmírně překvapivou cenu, nicméně, což bylo velmi podivné, ani jeden z těch kamenů se nikdy neobjevil na trhu. Kaplan se domníval, že se všechny dostaly do jednoho naprosto úchvatného šperku, který si ponechal původní majitel – a ten si přál, aby jeho totožnost zůstala utajena.

Kaplan zabočil za roh parku a pokračoval na západ k Park Avenue, kde měl velikou šanci chytit taxík potřebným směrem. Měl půl hodiny, ale kolem oběda nelze odhadnout dopravní situaci, a tohle byla schůzka, na kterou nechtěl přijít pozdě.

Když se zastavil na rohu Lexintonské, aby počkal na zelenou, překvapilo ho, když k němu přijelo černé auto se stočeným okýnkem. Uvnitř seděl muž v zelené sportovní bundě.

„Pan George Kaplan?“

„Ano?“

Muž se naklonil, ukázal průkaz poručíka policie New York City a otevřel dveře. „Nastupte, prosím.“

„Mám velmi důležitou schůzku. O co se jedná?“

„Já vím. Affiliated Transglobal Insurance. Mám vás doprovodit.“

Kaplan se podíval zblízka na průkaz: poručík Vincent D’Agosta. Byl to pravý průkaz – Kaplan tyhle záležitosti dobře znal – a muž za volantem skutečně nemohl být nikdo jiný než policista, i když byl zvláštně oblečený. Kdo jiný by mohl vědět o téhle jeho schůzce?

„Jste velmi laskav.“ Kaplan nastoupil, dveře se zavřely, zámky zaskočily a vůz vyjel od obrubníku.

„Bezpečnostní opatření budou maximální,“ řekl policista. Potom hlavou ukázal na šedou plastovou schránku na sedadle mezi nimi. „Musím vás požádat o váš mobilní telefon, náprsní tašku se všemi doklady, o zbraň, pokud nějakou u sebe máte, a o všechny nástroje. Všechno to laskavě uložte do té schránky. Já ji předám kolegovi. Všechno vám po pečlivém prověření vrátíme v trezoru.“

„Je to skutečně nezbytné?“

„Naprosto nezbytné. A vy určitě chápete proč.“

Kaplana to za daných okolností příliš nepřekvapovalo. Vyndal tedy všechny požadované předměty a uložil je do schránky. U dalšího semaforu, na Park Avenue, se vedle nich zařadil veterán, automobil značky Jaguár, a policista mu přes okénko předal schránku. Kaplan nahlédl do toho vozu a uviděl řidiče s pečlivě upravenými blonďatými vlasy, oblečeného do hezky ušitého černého obleku.

„Váš kolega má na policistu velmi neobvyklé auto.“

„Je to velmi neobvyklý muž.“

Když na semaforu naskočila zelená, jaguár odbočil vpravo a mířil do Midtownu, zatímco řidič, který vezl Kaplana, zabočil na jih.

„Promiňte, ale měli bychom jet na sever,“ podotkl Kaplan. „Affiliated Transglobal Insurance má ústředí na Avenue of the Americas číslo 1271.“

Vůz pokračoval směrem na jih a policista se tvářil vážně. „Musím vám, pane Kaplane, s politováním oznámit, že vaše schůzka se neuskuteční.“

63

Sešli se v zasedačce Harrisona Graingera, ředitele Affiliated Transglobal Insurance. Pracovna ředitele byla vysoko v Affiliated Transglobal Tower, s výhledem na konec velkého kaňonu Avenue of the America vzdáleného šest bloků severním směrem s tmavým obdélníkem Central Parku. Přesně v jednu hodinu samotný Grainger vyšel ze své pracovny, růžovoučký muž s květákovitýma ušima a úzkou hlavou, přátelský, plešatějící a veselý.

„Tak, jsme tu všichni?“ Rozhlédl se po přítomných.

Smithback rychle přehlédl všechny kolem. Jazyk se mu lepil k patru a potil se. Přemýšlel, jak vůbec mohl souhlasit s takovýmhle šíleným plánem. To, co mu ještě téhož dne dopoledne připadalo jako skvostná eskapáda, jediná šance svého druhu, se teď, v ostrém světle reality, jevilo jako naprostá pitomost: Smithback se stane spolupachatelem velmi závažného kriminálního činu – navíc zkompromituje veškerou novinářskou etiku.

Grainger se na všechny s úsměvem podíval. „Same, ujměte se představování.“

Samuel Beck, šéf bezpečnostního, postoupil dopředu s úklonem hlavy. I přes svou nervozitu si Smithback všiml, že ten chlap má nohy maličké jako balerína.

„Pan George Kaplan,“ spustil bezpečnostní šéf. „Starší mimořádný člen Americké rady gemologů.“

Kaplan, uhlazený muž v černém oblečení, se zastřiženou kozí bradkou a brýlemi bez obrouček, měl elegantní vzezření muže z minulého století. Krátce a rychle se uklonil.

„Frederick Watson Collopy, ředitel Newyorského přírodopisného muzea.“

Collopy si se všemi přítomnými potřásl rukou. To, že tam je, ho zjevně příliš netěšilo.

„William Smithback z New York Times.“

Smithback si s každým potřásl rukou, sám ji měl vlhkou jako hadr na nádobí.

„Harrison Grainger, ředitel Affiliated Transglobal Insurance Group Holding.“

Další potřásání rukama a mumlání zdvořilostních frází.

„Rand Marconi, ředitel Affiliated Transglobal Group.“

Panebože, povzdechl si v duchu Smithback. Odkud se tihle všichni berou?

„Foster Lord, tajemník, Affiliated Transglobal Group.“

Další potřásání rukou, kývání hlavami.

„Skip McGuigan, pokladník, Affiliated Transglobal Group.“

A zase znovu, Smithback si lehce popotahoval límec.

„Jason McTeague, člen bezpečnostního sboru, Affiliated Transglobal Group.“

Připomínalo to ohlašování aristokratů, kteří přijeli na oficiální ples. Těžce vyzbrojený člen doprovodu přešlápl, přikývl, ruku nikomu nepodal.

„A já jsem Samuel Beck, ředitel bezpečnosti, Affiliated Transglobal Group. Postačí říct, že jsme všichni byli zkontrolováni, prověřeni a všem formalitám bylo učiněno zadost.“ Krátce se usmál své vlastní duchaplnosti, což Grainger odměnil srdečným smíchem.

„Tak se do toho pustíme,“ prohlásil pan ředitel a pokynul k výtahům.

Namířili hluboko do útrob budovy, sjeli prvním výtahem, potom druhým a třetím a konečně vystoupili. Dál pokračovali dlouhými, anonymními chodbami ze škvárobetonových tvárnic, než dorazili k největším, nejvyleštěnějším a nejlesklejším dveřím trezoru, jaké kdy Smithback spatřil. Při pohledu na dveře mu srdce pokleslo ještě víc.

Beck se plně soustředil na panel odemykání, soustavu zámků a skener sítnice. Všichni ostatní čekali.

Konečně se Beck otočil. „Pánové, teď musíme počkat pět minut, než se zámky uvolní. Tento trezor,“ pokračoval pyšně, „obsahuje všechny naše pojistné smlouvy, každá je originál. Základem pojišťovnictví je smlouva a jediné platné kopie našich smluv jsou zde – představují celkový rozsah pojištění ve výši téměř půl bilionu dolarů. Je chráněn nejmodernějšími zabezpečovacími systémy, jaké člověk vynalezl. Tento trezor je projektován tak, aby bez problémů odolal zemětřesení o síle 9 stupňů Richterovy škály, tornádu síly F-5 a výbuchu nukleární bomby o síle sto kilotun.“

Smithback se snažil dělat si poznámky, ale stále se silně potil, takže mu propisovačka mezi prsty klouzala. Mysli na článek. Mysli na článek.

Ozval se jemný zvonivý zvuk.

„A toto, pánové, je signál, že zámky trezoru povolily.“ Beck vytáhl páku a ozvalo se slabé hučení motoru, dveře se pomalu vysunuly směrem ven. Byly až děsivě masivní, metr osmdesát kompaktní nerezavějící oceli.

Posunuly se dopředu a celá skupina a plně ozbrojení členové bezpečnostní stráže jako poslední pokračovali přes další dvoje masivní dveře a teprve potom vešli do prostoru, který byl nepochybně hlavním trezorem. Obrovská ocelová místnost s kovovými klecemi, v nichž byly uzavřeny od podlahy ke stropu na sobě naskládané kovové zásuvky.

Ředitel teď přešel dopředu, zjevně si svoji roli náramně užíval. „Vnitřní trezor, pánové. Ale ani tady není diamant uložen bez ochrany, mohlo by to zlákat i některé z našich spolehlivých zaměstnanců. Je uložen ve zvláštním trezoru uloženém v dalším trezoru, a aby mohl být tento trezor otevřen, musí být přítomni čtyři výkonní pracovníci Affiliated Transglobal: já, Rand Marconi, Skip McGuigan a Foster Lord.“

Tři muži ve stejných šedých oblecích, plešatí a navzájem si podobní tak, že by je bylo možné považovat za bratry, se při těch slovech usmívali. Zjevně nemívali často příležitost se naparovat.

Interiér trezoru byl na vzdáleném konci komory, další ocelové dveře ve stěně. Čtyři otvory na klíče byly v řadě na přední stěně. Nad nimi svítila malá červená kontrolka.

„A nyní počkáme, než se vnější dveře zamknou a než se otevřou dveře vnitřního trezoru.“

Smithback čekal, naslouchal hučení motoru, klikám a hlubokému dunění.

„Teď jsme zamčeni uvnitř. Po celou dobu, kdy bude vnitřní sejf odemčený, zůstanou dveře vnějšího trezoru uzamčené. I kdyby někdo z nás chtěl diamant ukrást, nemohl by s ním nijak odejít!“ Grainger se zasmál. „Pánové, připravte si klíče. Přinesli jsme malý stolek pro pana Kaplana,“ řekl ředitel a ukázal na elegantní stůl opodál.

Kaplan se na něj zadíval zúženýma očima, sešpulil rty s výrazem značné nelibosti.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se ředitel.

„Přineste diamant,“ řekl stručně Kaplan.

Grainger pokynul. „Pánové?“

Každý muž vsunul klíč do náležité zdířky. Vyměnili si pohledy; potom současně klíči otočili. Červená kontrolka se přeměnila na zelenou a sejf se s cvaknutím otevřel. Uvnitř stál jednoduchý kovový kabinet s osmi zásuvkami. Každá měla nálepku s číslem.

„Zásuvka číslo 2,“ oznámil ředitel.

Zásuvka byla otevřena; Grainger se předklonil a vyndal malou šedou kovovou schránku, donesl ji ke stolu a obřadně ji položil před Kaplana. Gemolog se posadil a podrážděně rozkládal malou kolekci nástrojů a zvětšovacích skel na stůl. Vyndal stočenou podložku z černého sametu, rozvinul ji, tvořila maličký čtverec uprostřed stolu. Všichni ho sledovali při práci, stáli kolem stolu v půlkruhu – s výjimkou člena bezpečnostní stráže, který zůstal stát kousek vzadu se zkříženýma rukama.

Jako poslední krok Kaplan vyndal pár chirurgických rukavic. „Jsem připraven. Podejte mi klíč.“

„Bohužel, pane Kaplane, pravidla vyžadují, abych schránku otevřel já,“ řekl ředitel bezpečnosti.

Kaplan podrážděně mávl rukou. „Tak dobře. Neupusťte ho, pane. Diamanty jsou sice tvrdé, ale mohou se rozbít na kousky jako sklo.“

Beck se sklonil ke schránce, vsunul klíč a zvedl víčko. Všichni upírali oči na schránku.

„Nedotýkejte se ho holýma, upocenýma rukama,“ řekl Kaplan ostře.

Šéf bezpečnosti couvl. Kaplan sáhl do schránky, nenuceně vyndal drahokam, jako by to byl golfový míček, a položil ho na samet před sebou. Otevřel hodinářskou lupu a naklonil se nad kámen.

Najednou se narovnal a promluvil ostrým, vysokým, hašteřivým hlasem. „Promiňte, ale já vážně nemohu pracovat, když je kolem mě tolik lidí, zvlášť když mi stojí za zády. Moc vás prosím!“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ souhlasil s ním Grainger. „Pojďte, všichni ustoupíme o krok, aby měl pan Kaplan trochu prostoru.“

Odstoupili. Kaplan se znovu sklonil, aby prohlédl drahokam. Zvedl ho čtyřhrotým držákem, otočil ho. Odložil lupu.

„Podejte mi filtr Chealsea,“ řekl ostře, ale nikoho nejmenoval.

„A který to je?“ zeptal se Beck.

„Ten bílý podlouhlý předmět tamhle.“

Šéf bezpečnosti ho vzal a podal mu ho. Kaplan ho otevřel a znovu zkoumal drahokam, mumlal cosi nesrozumitelného.

„Je všechno k vaší spokojenosti, pane Kaplane?“ zeptal se po chvíli starostlivě Grainger.

„Ne,“ odpověděl prostě.

Napětí v trezoru znatelně stouplo.

„Máte dost světla?“ položil ředitel další otázku.

Mrazivé ticho.

„Podejte mi DiamondNite. Ne, tohle ne. Tamto.“

Beck mu podal podivné zařízení se špičatým koncem. Tím se Kaplan nanejvýš jemně dotkl drahokamu. Ozvalo se slabé pípnutí a rozsvítilo se zelené světlo.

„Hmm. Alespoň víme, že to není syntetický moissante,“ prohlásil gemolog křepce a podal zařízení zpátky Beckovi, který se netvářil zrovna nadšeně, že mu připadla role asistenta.

Další mumlání. „Polariskop, prosím vás.“

Po několika pokusech ho našel.

Dlouhý pohled, odfrknutí.

Kaplan vstal a rozhlédl se, každému z přítomných věnoval pohled zvlášť.

„Něco vám mohu říci, ale není toho příliš, kvůli tomu děsivému osvětlení tady. Je to patrně falzifikát. Sice vynikající, ale přesto falzifikát.“

Šokované ticho. Smithback se úkradkem podíval na Collopyho. Obličej ředitele muzea měl mrtvolně bílou barvu.

„Nejste si jistý?“ zeptal se ředitel.

„Jak bych si asi mohl být jistý? Jak vůbec můžete očekávat, že odborník jako já prohlédne fantasticky dokonalou barvu diamantu pod zářivkou?“

Ticho. „A vy jste si nemohl přinést vlastní lampu?“ odvážil se Grainger.

„Svoji vlastní lampu?“ vykřikl Kaplan. „Promiňte, pane, ale vaše ignorantství je šokující. Tohle je diamant fantasticky dokonalé barvy, zařazený do kategorie Vivid, a vy jednoduše nejste schopní přinést mi jednu obyčejnou lampu, abych se na něj mohl pořádně podívat. Potřebuju pořádné světlo, abych měl jistotu. Přírodní světlo. Žádné jiné nevyhovuje. Nikdo mi neřekl, že budu zkoumat nejkrásnější diamant na světě pod zářivkou. Tohle je urážka mojí profese.“

„Měl jste se o tom zmínit, když jsme se domlouvali,“ podotkl Beck.

„Já předpokládal, že jednám s vysoce kultivovanou pojišťovnou se znalostmi z oboru drahých kamenů! Neměl jsem ani zdání, že budu muset prohlížet diamant v zatuchlém suterénním trezoru. A to už ani nemluvím o půl tuctu lidí, co mi dýchají na krk, jako bych byl opičák v ZOO. Do zprávy uvedu, že podle mého názoru to může být falzifikát, ale že na definitivní závěr si budete muset počkat až po přezkoumání drahokamu v přirozeném světle.“ Kaplan zkřížil ruce na prsou a hleděl velmi zlýma očima na ředitele.

Smithback s námahou polkl. „No,“ řekl, když si dělal poznámky v naději, že snad budou srozumitelné. „Myslím, že je hotovo. Mám příběh.“

„Jaké téma?“ otočil se k němu Collopy. „Žádný příběh není. Toto je neprůkazné.“

„To si myslím i já,“ nechal se slyšet Grainger, mluvil roztřeseným hlasem. „Nedělejme ukvapené závěry.“

Smithback pokrčil rameny. „Můj prvotní zdroj mi říká, že diamant je falzifikát. Teď mi pan Kaplan říká, že by to mohl být falzifikát.“

„Rozhodující jsou slova by mohl,“ podotkl Grainger.

„Okamžik!“ Collopy se obrátil na Kaplana. „Potřebujete přírodní světlo, abyste to mohl určit s jistotou?“

„Neříkal jsem tohle před malou chvílí?“

Collopy se otočil na ředitele. „Není tu někde prostor, kde bychom se na ten kámen mohli podívat v přírodním světle?“

Chvilku bylo ticho.

Collopy se napřímil. „Graingere,“ oslovil ho zostra, „bezpečnost tohoto kamene je vaší zodpovědností.“

„Můžeme drahokam přenést do zasedací síně správní rady,“ řekl Grainger. „V sedmnáctém poschodí. Tam je spousta světla.“

„Promiňte, pane Graingere,“ ozval se Beck, „ale pravidla jsou jasně daná: diamant nesmí opustit trezor.“

„Sám jste přece slyšel, co ten muž říkal. Potřebuje lepší světlo.“

„Ve vší úctě, pane, mám své instrukce a ani vy je nemůžete změnit.“

Ředitel mávl rukou. „Nesmysl! Tohle je nanejvýš důležitá záležitost. Určitě můžeme dostat výjimku.“

„Pouze písemnou, notářsky ověřenou.“

„No tak dobře! Ředitele muzea máme tady. A Lord je notář, je to tak, Fostere?“

Lord přikývl.

„Doktore Collopy, dáte nám nezbytné písemné povolení?“

„Samozřejmě že ano. Tohle je třeba vyřešit hned.“ Měl popelavý obličej, téměř mrtvolný.

„Fostere, zkoncipujte ten dokument.“

„Jako ředitel bezpečnosti něco takového naprosto nedoporučuji,“ pronesl Beck tiše.

„Pane Becku,“ řekl Grainger, „oceňuji váš zájem. Ale obávám se, že patrně plně nechápete situaci. Naše pojistka má limit sto milionů dolarů, ale pojistka na Luciferovo srdce obsahuje zcela zvláštní přílohu a jednou z podmínek, za kterých je kámen svěřen do úschovy, je, že ručení není nijak omezené. Jakmile Americká rada gemologů nezávisle určí hodnotu toho kamene, musíme tuto částku zaplatit. Musíme tedy znát odpověď na otázku, zda je tento kámen pravý. A odpověď potřebujeme znát teď.“

„I přesto, a to prosím zanést do záznamu, jsem proti tomu, abychom drahokam vynášeli z trezoru,“ vedl svou Beck.

„Beru na vědomí. Fostere? Zkoncipujte ten dokument a doktor Collopy ho podepíše.“

Tajemník vyndal ze saka čistý list papíru a napsal několik řádek. Collopy, Grainger a McGuigan ho podepsali, potom ho Lord notářsky ověřil a stvrdil svým podpisem.

„Tak jdeme,“ prohlásil ředitel.

„Zavolám ochranný doprovod,“ podotkl Beck ponuře. Smithback si všiml, že šéf bezpečnosti při těch slovech vyndal zbraň z opasku, zkontroloval ji, odjistil a vrátil zpátky.

Kaplan zvedl kámen čtyřhrotým držákem.

„Já to udělám, pane Kaplane,“ řekl Beck klidně. Vzal držák se čtyřmi hroty a jemně uložil kámen do schránky vystlané sametem. Potom zavřel víčko, schránku zamkl, klíč si dal do kapsy a schránku nesl pod paží.

Čekali, než si Kaplan zabalí všechny svoje potřeby; potom zavřeli vnitřní dveře a čekali, až se otevřou vnější. Pokračovali řadou dalších masivních dveří, kde už postával ozbrojený doprovod – dva muži. Doprovodili je k řadě výtahů a během pěti minut už Smithbacka s ostatními uvedli do malé, ale nesmírně elegantní zasedací síně správní rady, zdobené exotickým dřevem. Světlo pronikalo dovnitř tuctem širokých oken.

Beck přikázal eskortě, aby se postavila před dveře, ty potom zavřel a zamkl.

„Všichni, prosím, odstupte,“ vyzval je. „Pane Kaplane, takhle to bude stačit?“

„Stoprocentně,“ odpověděl Kaplan se širokým úsměvem, jeho nálada jako by se úplně změnila.

„Kam se chcete posadit?“

Kaplan ukázal na křeslo v rohu, mezi dvěma okny. „Tam by to bylo perfektní.“

„Tak prosím.“

Klenotník si znovu rozložil své nástroje, rozvinul samet. Potom vzhlédl. „Kámen, prosím.“

Beck položil schránku vedle něj, odemkl ji, potom zvedl víko. Drahokam byl uvnitř, usazený na sametu.

Kaplan natáhl ruku, vyjmul ho čtyřhrotým držákem a řekl si o dvojité Grobetovy čočky. Za použití tohoto zařízení upřeně hleděl na diamant, nejprve přes jednu čočku, potom přes druhou a nakonec přes obě současně. Jak ji držel, světlo dopadlo na kámen a stěny místnosti byly najednou posety tečkami syté skořicové barvy.

Několik následujících minut uplynulo v naprostém tichu. Smithback si uvědomil, že zadržuje dech. Konečně Kaplan pomalu uložil diamant na samet, sundal Grobetovy čočky z očí a čekající obecenstvo obdařil zářivým úsměvem.

„Ano, je to nádhera. Přirozené světlo svět úplně promění. A je to, pánové. Bez sebemenší pochyby tohle je Luciferovo srdce.“ Položil kámen na sametovou podložku.

Ozvalo se úlevné oddechnutí, jako by všichni přítomní, stejně jako Smithback, zadržovali dech.

Kaplan mávl rukou. „Pane Becku? Můžete ho uklidit. Použijte laskavě ten držák.“

„Díkybohu,“ řekl ředitel, otočil se na Collopyho a popadl ho za ruku. „Díkybohu, je pravý,“ odpověděl Collopy, potřásal mu rukou a současně si otíral čelo kapesníkem. „Předtím jsem skutečně zažíval krušnou chvilku.“

Mezitím Beck, s nečitelným, ale stále zachmuřeným obličejem, vzal držák, aby zvedl drahokam. V tomtéž okamžiku Kaplan vstal ze židle a strčil do něj. „Omlouvám se!“

Stalo se to tak rychle, že Smithback si uvědomil, co viděl, až když bylo po všem. Najednou měl Kaplan v jedné ruce drahokam a ve druhé Beckovu zbraň, mířil na něj. Vystřelil na Becka, hlaveň natočil tak, aby mu kulky proletěly těsně kolem obličeje a zavrtaly se do zdi. Vystřelil třikrát, rychle za sebou, neuvěřitelně silný hluk explozí vyvolal v místnosti zmatek, všichni se vrhli na zem, včetně Becka.

A potom byl pryč, vyběhl domněle zamčenými dveřmi.

Beck v okamžení vyskočil. „Chyťte ho! Zastavte ho!“

Když se Smithback zvedal z podlahy, v uších mu hučelo a přes dvojkřídlé dveře viděl dva členy ozbrojeného doprovodu, jak se drápou na nohy, utíkají chodbou a sahají pro pistole.

„Má ten drahokam!“ křičel Collopy, pokoušel se vstát. „Má Luciferovo srdce! Proboha, chyťte ho! Dělejte něco!“

Beck mluvil do vysílačky. „Velitelství bezpečnosti? Tady Samuel Beck. Uzamkněte budovu! Uzamkněte. Nikdo se nesmí dostat ven – nic se nesmí dostat ven – žádné odpadky, pošta, lidi, nic! Slyšíte mě? Vypněte výtahy, zamkněte schodišťové šachty. Vyhlašuju stav pohotovosti a veškerý bezpečnostní personál vyzývám, aby pátral po Georgeovi Kaplanovi. Jeho podobu najdete na záznamu bezpečnostní kamery na kontrolním stanovišti. Nikdo neopustí budovu, dokud u východu nebude bezpečnostní kordon. Ne, vyflákněte se na požární směrnice! Tohle je přímý rozkaz! A chci tam mít rentgenový přístroj vhodný pro zjištění spolknutého nebo ukrytého drahokamu, společně s kompletním týmem techniků, kteří ho budou obsluhovat, u vstupu ze Šesté avenue, z obou stran.“

Otočil se na ty, kdo zůstali. „Nikdo z vás, nikdo, neopustí tuto místnost bez mého povolení.“

Po dvou vyčerpávajících a nanejvýš nepříjemných hodinách se Smithback ocitl v řadě snad tisíce zaměstnanců Affiliated Transglobal Insurance. Řada se kroutila bez konce kolem vestibulu, třikrát otočená kolem výtahů. Na protější straně viděl zaměstnance, kteří před sebou tlačili vozíky s poštovními zásilkami a balíky, všechny musely projet rentgenovými stroji podobnými těm, které znal z letiště. Kaplana nenašli – Smithback věděl, že to takhle dopadne.

Když se dostal na začátek fronty, slyšel změť zvýšených, rozhádaných hlasů – ozývaly se z velké skupiny lidí, kteří odmítli projít rentgenem. Venku stály hasičské vozy se zapnutými majáčky; policejní vozy a nevyhnutelné hejno novinářů. Každého člověka z fronty důkladně prohledali a potom museli všichni projít rentgenem, nakonec je pustili do šedivého lednového odpoledne, kde je čekal potlesk a záplava blesků fotoaparátů.

Smithback dělal, co mohl, aby se nepotil. Minuty se vlekly a jeho nervozita narůstala. Potisící si nadával, že s tímhle vůbec souhlasil. Už ho prohledali dvakrát, absolvoval i nechutnou prohlídku tělních dutin. Ještěže ostatní ze zasedací síně to museli absolvovat také, Collopy trval na tom, že se to týká i jeho a ostatních, včetně úředníků Affiliated Transglobal Insurance a dokonce i Becka. Mezitím se Collopy, skoro bez sebe rozrušením, všemožně pokoušel přesvědčit Smithbacka, aby o tom pomlčel, aby nezveřejnil vůbec nic. Panebože, kdyby tak věděli…

Proč, Ježíši, proč vůbec s tímhle souhlasil?

Před ním v řadě už bylo jenom deset lidí. Zavírali je jednotlivě do čehosi, co vypadalo jako úzká telefonní budka, a čtyři technici sledovali různé obrazovky připojené k té budce. Někdo před ním poslouchal tranzistorové rádio, kolem se nakupila spousta lidí – úžasné, jak rychle se ta zpráva dostala ven –, podle všeho byl skutečný Kaplan před půlhodinou zadržen bez újmy na zdraví před svým domem a nyní je vyslýchán policií. Nikdo zatím neví, kdo je ten falešný dvojník.

Už jenom dva lidi. Smithback se pokusil polknout, ale nešlo to. Žaludek se mu chvěl strachy. Tohle je nejhorší chvíle. Nejhorší ze všech.

A teď přišel na řadu. Dva technici ho postavili na rohožku s obyčejnými žlutými stopami a znovu ho prohledali, až moc důkladně na to, aby to bylo příjemné. Zkontrolovali jeho propustku a novinářskou akreditaci. Přiměli ho, aby otevřel ústa, a špachtlí mu prohledali ústní dutinu. Potom otevřeli dveře budky a strčili ho dovnitř.

„Nehýbejte se. Ruce držte podél těla. Dívejte se na nějaký bod na stěně…“ Pokyny mu dávali velmi důrazně, což působilo víc než účinně.

Smithback slyšel krátké hučení. Přes bezpečnostní sklo viděl techniky, jak soustředěně kontrolují výsledky. Nakonec jeden z nich přikývl.

Technik na druhé straně otevřel dveře, pevně uchopil Smithbacka za paži a vytáhl ho ven. „Můžete jít,“ řekl a ukázal na východ z budovy.

Při tom gestu o Smithbacka lehce zavadil.

Smithback se obrátil a šel tři metry k otočným dveřím – nejdelší tři metry v jeho životě.

Venku si zapnul kabát na zip, proběhl uličkou blesků fotoaparátů, ignoroval hlasité otázky, prodral se davem a rázně kráčel po Avenue of the Americas. Na 56. ulici mávl na taxík a nastoupil dozadu. Řekl řidiči svou adresu, počkal, až auto odjelo od obrubníku a zařadilo se mezi ostatní vozy na ulici. Plných pět minut se díval zadním okénkem ven.

Teprve potom v sobě našel odvahu a sáhl do kapsy. Na dně ucítil tvrdé, chladné Luciferovo srdce.

64

D’Agosta a Pendergast seděli mlčky v aute na ponurém pásu Vermilyea Avenue v části Inwood na Upper Manhattanu. Slunce pomalu klesalo za vrstvy šedi, zapadalo s posledním pruhem krvavě rudého světla, které vrhalo prchavou zář na šerá obydlí a ponurá skladiště, než zmizela v nevlídné noci.

Poslouchali 1010 WINS, newyorskou rozhlasovou zpravodajskou stanici. Ve dvaadvacetiminutových intervalech opakovali nejdůležitější události a neustále se vraceli k loupeži diamantů v muzeu. Rozrušený hlas zpravodaje byl v naprostém protikladu s pochmurnou náladou ve voze. Před deseti minutami se objevila nová zpráva, s krádeží související, ale dokonce ještě dramatičtější: loupež skutečného Luciferova srdce z ústředí Affiliated Transglobal Insurance. D’Agosta nepochyboval, že policie dělá všechno pro to, aby to udržela pod pokličkou, ale něco tak senzačního se nedá utajit.

„… nejbezostyšnější loupež diamantu v historii, která se odehrála přímo před zraky výkonných pracovníků muzea a pojišťovací společnosti, a to bezprostředné po loupeži diamantu v muzeu. Zdroje blízké vyšetřovatelům uvádějí, že z obou činů je podezřelý jeden zloděj…“

Pendergast napjatě poslouchal, obličej ztuhlý a bledý jako mramor, vůbec se nehýbal. Jeho mobilní telefon ležel mezi nimi.

„Policie vyslýchá George Kaplana, známého gemologa, který byl cestou na identifikaci Luciferova srdce do Affiliated Transglobal Insurance unesen nedaleko svého domu na Manhattanu. Zdroje blízké vyšetřování uvádějí, že zloděj poté předstíral, že je Kaplan, aby se dostal k diamantu. Podle policie je možné, že se zloděj dosud skrývá v budově Affiliated Transglobal, kde stále probíhá hon na zločince…“

Pendergast se naklonil a vypnul rádio.

„Jak víte, že Diogenes ty zprávy uslyší?“ zajímalo D’Agostu.

„Uslyší je. Pro tentokrát je v koncích. Nezískal diamant. Bude zoufalý, nervy napjaté k prasknutí – bude poslouchat, čekat, přemýšlet. A jakmile se dozví, co se stalo, má jen jednu jedinou možnost.“

„Podle vás tedy pochopí, že jste ten kámen ukradl vy.“

„Nesporně. K jakému jinému závěru by mohl dospět?“ Pendergast se nevesele usmál. „Pochopí to. A nepochybuji, že mi pošle vzkaz, zavolá.“

Sodíkové lampy se zažehly, jejich bledé, žluté světlo zalévalo prázdnou avenue. Teplota poklesla hodně pod bod mrazu, nepříjemný vítr foukal od řeky Hudson a honil před sebou pár lesklých sněhových vloček.

Mobil zazvonil.

Pendergast váhal jen vteřinu. Potom ho vzal do ruky, stiskl maličký reproduktor na zadní straně. Neřekl nic.

„Ave, frater,“‚ bylo slyšet z reproduktoru.

Ticho. D’Agosta se podíval na Pendergasta. Ve světle pouličních lamp měl jeho obličej barvu alabastru. Pohyboval rty, ale z jeho úst nevycházel žádný zvuk.

„Takhle se zdraví dávno ztracený bratr? Odmítavým mlčením?“

„Jsem tady,“ řekl Pendergast napjatě.

„Tak ty tam jsi! Jaká pocta! Skoro mi to vynahrazuje tu velikou nepříjemnost, že jsem ti byl přinucen zavolat. Ale nechme zdvořilostních frází. Mám jen jednu otázku: ukradl jsi Luciferovo srdce?“

„Ano.“

„Proč?“

„Ty víš proč.“

Na druhém konci telefonu bylo ticho, po chvíli se ozvalo pomalé vydechnutí. „Bratře, bratře, bratře…“

„Nejsem tvůj bratr.“

„No, tak v tom se mýlíš. My jsme bratři, ať se nám to líbí nebo ne. A tenhle vztah vymezuje, kdo jsme. Ty to víš, viď, Aloysie?“

„Vím, že jsi nemocný člověk, který nezbytně potřebuje pomoc.“

„Pravda: jsem nemocný. Nikdo mě nevyléčí z nemoci, že jsem se narodil. Na takovou nemoc není léku, kromě smrti. Ale když ses už o tom zmínil, všichni jsme nemocní, ty víc než většina ostatních. Ano, jsme bratři – v nemoci i v neštěstí.“

Pendergast znovu neodpověděl.

„Ale jsme zase u toho, znovu si vyměňujeme zdvořilosti! Přejdeme k jádru věci?“

Žádná odpověď.

„Tak náš rozhovor povedu já. Především chci zvolat bravo za to, že jsi za jedno odpoledne zničil všechno, co jsem plánoval celé roky – a co se mi nakonec nepodařilo uskutečnit.“ D’Agosta v telefonu slyšel pomalé tleskání rukou. „Předpokládám, že tohle všechno je jenom kvůli menšímu obchodu. Určitá osoba výměnou za ten drahokam. Proč bys jinak podnikl to, co ti bezesporu přineslo spoustu potíží?“

„Předpokládáš správně. Ale nejdřív…“ Pendergastův hlas zakolísal.

„Chceš vědět, jestli je ještě naživu!“

Tentokrát mlčel Diogenes. D’Agosta se podíval na Pendergasta. Seděl naprosto bez hnutí, jen pod pravým okem mu cukal sval.

„Ano, ještě je živá – v této chvíli.“

„Jestli jí jakkoli ublížíš, budu tě pronásledovat na kraj světa.“

„Ale no tak. Když už jsme nakousli téma žen, popovídáme si trochu o té mladinké, kterou máš zavřenou v sídle našeho drahého zesnulého předka. Pokud je skutečně ‚mladinká‘, o čemž začínám pochybovat. Jsem na ni nanejvýš zvědavý. Popravdě hlavně na ni. Cítím, že to, co se na povrchu jeví jako ledovec, je pouhá část celku. Jsou v ní skryté fazety zrcadel v zrcadlech. A na elementární úrovni cítím, že něco v ní je zborcené.“

Při jeho slovech Pendergast viditelně ztuhl. „Poslouchej mě, Diogene. Nepřibližuj se k ní. Jestli se k ní jakýmkoli způsobem přiblížíš, tak –“

„Uděláš co? Zabiješ mě? Potom moje krev bude na tvých rukách – víc, než je už teď – stejně jako krev tvých čtyřech mrtvých přátel. Protože ty, frater, jsi za tohle všechno zodpovědný. Ty to víš. To ty jsi ze mě udělal to, co jsem.“

„Nic jsem ti neudělal.“

„Hezky řečeno! Hezky řečeno!“ Z malého reproduktoru vycházel suchý, téměř chrastivý smích. D’Agosta poslouchal a zalila ho vlna odporu.

„Tak se do toho pustíme,“ podařilo se Pendergastovi říci.

„Pustíme? Zrovna když náš rozhovor začal být zajímavý? Nechceš mluvit o tom, jak naprosto a totálně jsi za tohle všechno zodpovědný? Zeptej se libovolného rodinného cvokaře: všichni ti potvrdí, jak moc je důležité, abychom si to vyříkali. Frater.“

Najednou to D’Agosta už nemohl vydržet. „Diogene! Poslouchej mě, ty hnusnej, chorobnej zmetku: chceš diamant? Tak nech těch kravin.“

„Žádnej diamant, žádná Viola.“

„Jestli ublížíš Viole, vezmu železnou palici a pošlu ti z toho drahokamu prach. Jestli si myslíš, že mluvím do větru, pokračuj.“

„Prázdné hrozby.“

D’Agosta zaťal pěst a uhodil do přístrojové desky, byla to hrozná rána.

„Opatrně! Klid!“ Hlas byl najednou vysoký a plný paniky.

„Tak sakra zavři zobák.“

„Hloupost je elementární síla a já ji respektuji.“

„Pořád mluvíš.“

„Já diktuju podmínky,“ řekl Diogenes řízně. „Slyšíš? Uděláme to podle podmínek, které určím já!“

„Mám dva požadavky,“ odpověděl Pendergast klidně. „První: k výměně musí dojít na ostrově Manhattan, a to během šesti hodin. Druhá: všechno musí být zařízeno tak, abys nemohl podvádět. Popíšeš mi svůj plán a já ho posoudím. Máš jednu šanci.“

„To mi zní jako pět požadavků, ne dva. Ale samozřejmě, bratře – samozřejmě! Ale je to dost spletitý problém. Zavolám ti zpátky do deseti minut.“

„Do pěti.“

„Další požadavky?“ Zavěsil.

Dlouho bylo ticho. Na Pendergastově čele se zaleskla vlhkost. Vyndal ze saka hedvábný kapesník, lehce si osušil čelo, vrátil ho do kapsy.

„Můžeme mu věřit?“ zeptal se D Agosta.

„Ne. Nikdy. Ale myslím, že za šest hodin nestihne vymyslet žádnou dvojí hru. A chce Luciferovo srdce – chce ho tak vášnivě, že to vy ani já nedokážeme pochopit. Myslím, že pokud můžeme věřit alespoň něčemu, pak je to tahle vášeň.“

Znovu zazvonil telefon a Pendergast stiskl tlačítko reproduktoru.

„Ano?“

„Tak dobře, frater. Je čas na kviz z urbanistické geografie. Víš o místě, které se jmenuje Iron Clock?“

„To je ta železniční točna?“

„Výborně! A víš, kde je?“

„Ano.“

„Dobrá. Provedeme to tam. Nepochybně chceš s sebou přivést i toho poskoka Vinnieho.“

„To mám v úmyslu.“

„Poslouchej mě pozorně. Sejdeme se tam… šest minut před půlnocí. Projdi tunelem VI a pomalu vstup do světla. Vinnie může stát vzadu ve tmě a krýt ti záda, jestli chceš. Ať si přinese zbraň podle své volby. To je ode mne čestný návrh. Můžeš si klidně vzít svůj Les Baer nebo jaký módní doplněk teď zrovna nosíš. Nebude se střílet, pokud se něco nepokazí. A nepokazí se nic. Já chci svůj diamant a ty chceš svoji Violu da Gamba. Pokud víš, jak je tam dispozičně řešený prostor, uznáš, že je to pro naši, řekněme, transakci dokonalé místo.“

„Rozumím.“

„Tak. Schvaluješ to, bratře? Jsi spokojen, že tě nemohu podvést?“

Pendergast chvíli mlčel. „Ano.“

„Tak a presto.“

A zavěsil telefon.

„Z toho bastarda mi naskakuje husí kůže,“ řekl D’Agosta.

Pendergast dlouho seděl bez jediného slova. Potom znovu vyndal kapesník, osušil si čelo a kapesník vrátil do kapsy.

D’Agosta si všiml, že se Pendergastovi lehce třesou ruce.

„Jste v pořádku?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Ať už to máme z krku.“ Ale nepohnul se, zůstal v klidu, nejspíš hluboce přemýšlel. Náhle jako by dospěl k rozhodnutí. Otočil se a – D’Agostu jeho gesto nesmírně překvapilo – vzal ho za ruku.

„Musím vás požádat, abyste něco udělal. Předem vás upozorňuji: bude to protiřečit vašim instinktům jako partnera a přítele. Ale musíte mi věřit, když říkám, že je to jediný způsob. Jiné řešení neexistuje. Uděláte to?“

„Podle toho, co to je.“

„Nepřijatelné. Nejprve chci váš slib.“

D’Agosta zaváhal.

Pendergast se zatvářil znepokojeně. „Vincente, prosím vás. Je naprosto nezbytné, abych se na vás mohl v tomto mezním okamžiku spolehnout.“

D’Agosta povzdechl. „Tak dobře. Slibuju.“

Pendergast se viditelně uvolnil. „Dobrá. Teď, prosím, pozorně poslouchejte.“

65

Diogenes Pendergast dlouho upřené zíral na mobilní telefon položený na borovicovém stole. Jediným příznakem silné emoce, kterou prožíval, bylo lehké škubání levého malíčku. Na levé tváři se mu objevila šedá skvrna protkaná žilkami, věděl, že kdyby se podíval do zrcadla, což dělal, jen když chystal nějaký převlek, viděl by, že jeho ojo sarco je barevnější než obvykle.

Nakonec jeho pohled zabloudil od telefonu na malou lahvičku uzavřenou gumovou membránou a injekční stříkačku ze skla a oceli s podkožní jehlou hned vedle. Vzal lahvičku, obrátil ji dnem vzhůru a vpíchl dovnitř injekci, nasál trošku tekutiny, zamyslel se, nasál ještě trochu, potom jehlu přikryl plastovým uzávěrem a dal si ji do kapsy.

Podíval se na balíček tarotových karet na kraji stolu. Byl to jeho oblíbený Albano-Waite. Zvedl ho, zamíchal a položil před sebe tři karty rubem nahoru vyložením známým jako denní karta.

Balíček odložil stranou a obrátil první kartu: Velekněžka. Zajímavé.

Natáhl ruku ke druhé kartě, otočil ji. Na ní byl vyobrazený vysoký, hubený muž v černém plášti, odvrácený, s hlavou skloněnou. U nohou měl převržené zlaté poháry, z nichž vytékala rudá tekutina. V pozadí byla řeka a za ní hrůzu nahánějící hrad. Pět kalichů.

V tu chvíli se Diogenes prudce nadechl.

Ještě pomaleji pohnul rukou ke třetí a poslední kartě. Chvilku váhal, potom ji otočil.

Tato karta byla vzhůru nohama. Byla na ní zobrazena ruka nad pustou krajinou, vystupovala z temného mraku dýmu. Držela veliký meč s jílcem posázeným drahokamy. Na konci čepele byla nabodnutá zlatá koruna.

Eso mečů. Obrácené.

Diogenes na kartu chvíli zíral, potom pomalu vydechl. Zvedl ji roztřesenou rukou, potom ji jedním prudkým pohybem roztrhl nejdříve na polovinu a potom ještě jednou na polovinu. Kusy karty odhodil.

Teď neklidným zrakem spočinul na černém sametu, rozloženém a na krajích srolovaném, na němž leželo 488 diamantů, téměř všechny tmavě zbarvené, jiskřící pod jasným světlem speciální lampy na drahokamy, upnuté skřipcem ke kraji stolu.

Když hleděl na diamanty, rozrušení pomalu ustupovalo.

Krotil svou obrovskou nedočkavost, rukou přejížděl nad oceánem jiskření uvězněného světla, než zvedl jeden z největších diamantů, jasně modrý kámen, třicet tři karátů, nazvaný Královna Narnie. Držel ho v dlani. Pozoroval, jak se světlo zachytává a láme ve svých prosycených hloubkách, a potom drahokam s neobyčejnou opatrností zvedl ke svému zdravému oku.

Hleděl na svět přes plochy lomu hluboko v kameni. Bylo to jako na škvíru otevřít dveře a zahlédnout magický svět za nimi, svět barvy a života, skutečný svět – tak odlišný od tohoto falešného, plochého světa šedivé monotónnosti.

Začal dýchat zhluboka a pravidelně, třes ruky ustoupil, když se jeho mysl osvobodila ze svého vězení a začala bloudit po dávno zapomenutých cestách paměti.

Diamanty. Vždycky to začalo s diamanty. Byl v náruči své matky, na krku se jí třpytily diamanty, visely na uších, blýskaly se na jejích prstech. Její hlas byl jako diamant, čistý a chladný, a zpívala mu píseň, francouzsky. Nebyly mu víc než dva roky, ale i tak plakal, ne ze žalu, ale kvůli bolestné kráse hlasu jeho matky. Píseň tak nádherná, až srdce usedá, těžko se ubráníš a hned slzu uroníš.

Scéna zmizela.

Teď procházel velkým domem na Dauphine Street, po dlouhých chodbách, kolem záhadných místností. Mnohé z nich, dokonce i tehdy, byly už hodně dlouho zavřené. Ale když člověk otevřel dveře, vždycky našel něco vzrušujícího, něco krásného a podivného: obrovskou zakrytou postel, tmavé malby žen v bílém a mužů s vyhaslýma očima; k vidění byly exotické předměty přivezené z dalekých míst – Panovy píšťaly vyrobené z kostí, opičí packa ve stříbře, mosazný španělský třmen, hlava jaguára s hrozivě vyceněnými zuby, zabalená noha egyptské mumie.

Vždycky tam byla jeho matka, k níž mohl utéci, se svou vroucností, měkkým hlasem a diamanty, které se leskly při každém jejím pohybu, zachycovaly světlo v náhlých explozích duhy. Diamanty jsou i tady, jsou živé, nikdy se nemění, nikdy neblednou, nikdy neumírají. Zůstanou krásné a neměnné navždy.

Jak odlišné od vrtkavé proměnlivosti tělesné schránky.

Diogenes chápal Nerona, když sledoval hořící Řím a plameny pozoroval přes drahokam. Nero pochopil, jakou sílu proměny drahokamy mají. Pochopil, že pohled na svět přes takový kámen mění svět i jeho samého. Světlo je chvění; a z diamantů vycházejí zvláštní záchvěvy, které se dotýkají nejhlubších rovin jeho ducha. Většina lidí je nevnímá; možná je nevnímá vůbec nikdo jiný na světě. Ale on ano. Drahokamy s ním mluvily, šeptaly mu, daly mu sílu a moudrost.

Dnes budou věštit diamanty, ne karty.

Diogenes dál upřeně hleděl hluboko do modrého diamantu. Každý drahokam má jiný hlas a on si vybral tenhle kámen pro jeho zvláštní moudrost. Čekal, mumlal na drahokam, snažně ho prosil, ať promluví.

A po chvíli to udělal. V odpověď na svou bručivou otázku slyšel šepot, který se vracel jako ozvěna ozvěny, slyšený jen napůl při snění v bdělém stavu.

Byla to dobrá odpověď.

Viola Maskeleneová poslouchala podivné mumlání, podobné skoro modlitbě nebo nápěvu, které přicházelo zdola. Zvuk byl tak tichý, že slovům nerozuměla. Následovalo ochromující půlhodinové ticho. Potom se konečně ozval zvuk, jehož se děsila: drhnutí židle, pomalý, opatrný krok člověka stoupajícího po schodech. Všechny její smysly se vyburcovaly, svaly se jí třásly, připravené k akci.

Zdvořilé zaklepání na dveře.

Čekala.

„Violo? Rád bych vešel dovnitř. Obejděte, prosím, postel a zůstaňte na protější straně místnosti.“

Zaváhala, potom udělala, co chtěl.

Říkal, že ji zabije za úsvitu. Ale nezabil. Slunce už zapadlo, přicházela noc. Něco se přihodilo. Změnil své plány. Nebo, což je pravděpodobnější, se změnily proti jeho vůli.

Dveře se otevřely. Diogenes zůstal stát na prahu. Vypadal jinak – trochu neupravený. Obličej měl pokrytý skvrnami, kravatu nakřivo, rezavé vlasy poněkud rozčepýřené.

„Co chcete?“ zeptala se chraplavě.

Stále na ni hleděl. „Pomalu na vás začínám vidět to, čím jste fascinovala mého bratra. Samozřejmě, jste krásná, inteligentní a také statečná. Máte však ještě jednu vlastnost, která mě skutečně uvádí v úžas. Nemáte vůbec strach.“

Na jeho slova nijak nereagovala.

„Měla byste se bát.“

„Jste šílený.“

„Pak jsem jako Bůh, protože jestli Bůh existuje, On sám je také šílený. Zajímalo by mě, jak to, že nemáte strach. Jste tak statečná, nebo hloupá – nebo vám jenom chybí obrazotvornost, abyste si dokázala udělat představu své vlastní smrti? Víte, já si ji dokážu představit, představuju si ji velmi živě. Když se na vás dívám, vidím vak naplněný krví, kostmi, vnitřnostmi a masem, které drží pohromadě nejkřehčí a nejzranitelnější obal, jejž lze nesmírně snadno probodnout, rozedřít nebo roztrhnout. Musím připustit, že jsem se na to těšil.“

Podíval se na ni zblízka. „Ale! Nakonec vidím náznak strachu?“

„Co chcete?“ opakovala svoji otázku.

Zvedl ruku, rychle ji otevřel a mezi palcem a ukazovákem svíral oslnivý drahokam. Dopadaly na něj paprsky stropní lampy, takže vrhal po pokoji jasné střepy světla.

„Ultima Thule.“

„Prosím?“

„Tohle je diamant známý jako Ultima Thule, jméno dostal z jedné řádky Vergiliových Zpěvů rolnických, Georgic. To je latinský výraz pro zemi věčného ledu.“

„Já se ve škole také učila latinsky,“ prohlásila Viola sarkasticky.

„Potom pochopíte, proč mi tenhle diamant připomíná vás.“

Dalším rychlým pohybem zápěstí jí ho hodil. Instinktivně ho chytila.

„Drobný dárek, než odejdete.“

Cosi v intonaci slov „než odejdete“ v ní vyvolalo hodně ošklivý pocit. „Nechci od vás žádný dárek.“

„Ale je to tak výstižné. Dvacet dva karátů, princesový brus, hodnocení IF dokonalý, s barvou třídy D. Znáte systém tříd diamantů?“

„Co to melete za hlouposti!“

„D náleží diamantu zcela bez barvy. Je to takzvaný bílý. Pro lidi bez představivosti je to žádoucí vlastnost. Dívám se na vás, Violo, a co vidím? Ženu bohatou, s titulem, krásnou, oslnivou a úspěšnou. Vaše kariéra egyptoložky je skvostná. Máte kouzelný dům na ostrově Capraia, máte nádherný starý rodinný statek v Anglii. Nepochybně jste přesvědčena, že žijete život naplno. Nejen to, ale měla jste také vztahy s řadou zajímavých mužů, od profesora na Oxfordu po hollywoodského herce a známého pianistu – dokonce i italského fotbalistu. Jak vám všichni ostatní musí závidět!“

Z takového vpádu do soukromí byla v šoku. „Vy mizerný –“

„A přece není všechno tak, jak se jeví. Žádný váš vztah nevyšel. Určitě se ujišťujete v tom, že chyba je v mužích. Kdy vám, Violo, přijde na mysl, že chyba je ve vás? Jste přesně jako ten diamant – dokonalá, oslnivá, perfektní a naprosto bez barvy. Všechny vaše smutné pokusy působit bezprostředním, nekonvenčním dojmem nejsou nic jiného než – smutné pokusy.“ Drsně se zasmál. „Jako by vykopávání mumií, tvrdnutí v tom vašem malém kousku hlíny u Středozemního moře mohlo prokázat charakter! Ten diamant, který celý svět pokládá za tolik dokonalý, je ve skutečnosti úplně obyčejný. Jako vy. Je vám třicet pět let a jste nemilovaná a nemilující. Vždyť vy tolik prahnete po lásce, že letíte přes půl světa v odpověď na dopis muže, kterého jste viděla jen jednou! Ultima Thule je vaše, Violo. Zasloužíte si ji.“

Viola se zapotácela. Jeho slova pociťovala jako jednu fyzickou ránu po druhé, každá na ní zanechala stopu. Tentokrát neměla žádnou odpověď.

„Je to pravda. Bez ohledu na to, kam odjedete, budete žít v Ultima Thule, zemi věčného ledu. Jak někdo kdysi řekl: Kamkoli jdete, budete na stejném místě. Není ve vás láska a neexistuje láska pro vás. Prázdnota je vaším osudem.“

„Vy i ten váš kus skla se můžete jít vycpat!“ vykřikla a zlostně mu hodila kámen zpátky.

Obratně ho chytil. „Říkáte sklo? Víte, co jsem dělal včera, když jste tu byla úplně sama?“

„Můj zájem o váš život byste neobjevil ani pod sebelepším mikroskopem.“

Diogenes vyndal z kapsy noviny a rozložil je, ukázal titulní stranu vydání New York Times z toho dne.

Upřeně hleděla přes místnost, přivírala oči, aby si přečetla titulky.

„Vyloupil jsem Astorovu halu diamantů v Newyorském přírodopisném muzeu. Tenhle zločin jsem plánoval mnoho let. Vytvořil jsem si novou identitu, abych to úspěšně provedl. A vy jste mi k tomu dopomohla. Proto jsem vám chtěl dát ten kámen. Ale jestli ho nechcete…“ Pokrčil rameny a strčil diamant do kapsy.

„Panebože,“ Viola na něj zírala. V tu chvíli se poprvé skutečně bála.

„Sehrála jste významnou úlohu. Klíčovou roli. Víte, po vašem zmizení můj bratr pobíhal po celém Long Islandu, zoufale vás hledal, dělal si obrovské starosti o vaše bezpečí a já zatím vyloupil muzeum a drahokamy převezl sem.“

Viola polkla, v krku cítila knedlík. Fakt, že ještě žije, nebyl ničím než dočasným odkladem jejího konce. Tohle všechno by jí neříkal, kdyby měl v úmyslu nechat ji žít.

Skutečně se chystal ji zabít.

„Chtěl jsem vám ten kámen dát jako dárek na památku, memento, my se totiž rozejdeme a v tomhle světě už se neuvidíme.“

„Já někam odjíždím?“ Přes veškerou snahu se jí třásl hlas.

„Ale ano.“

„Kam?“

„To zjistíte.“

Viděla, že má ruku v kapse saka, něčeho se dotýkal prsty. Postoupil o krok do místnosti. Dveře za ním zůstaly otevřené.

„Pojďte sem, Ledová princezno.“

Nepohnula se.

Udělal druhý krok, třetí. V ten okamžik se vrhla ke dveřím. Jenomže on to vytušil, přiskočil k ní obrovskou kočičí rychlostí. Na krku ucítila překvapivě silnou paži, napjatou jako ocelové lano; druhou ruku vyndal z kapsy, postřehla ještě záblesk jehly a potom ucítila pálivý vpich do stehna; cítila horko a slyšela silný hukot; potom se svět najednou zavřel.

66

„Máte představu, o co se jedná?“ zeptal se Singleton, když jeli výtahem do exkluzivních vyšších poschodí na One Police Plaza.

Laura Haywardová zavrtěla hlavou. Kdyby komisař Rocker chtěl vidět jenom ji, možná by ji napadlo proč – kvůli tomu, že Pendergasta označila za pachatele vražd. Ale komisař chtěl vidět ji se Singletonem. Kromě toho Rocker vždycky jednal přímo. Tohle nebyla jeho taktika.

Vystoupili ve čtyřicátém pátém poschodí a kráčeli chodbou po přepychovém koberci do komisařova rohového apartmánu. Uniformovaná asistentka ve velkém sekretariátu si zapsala jejich jména, zvedla telefon, chvilku s někým tiše hovořila a potom jim pokynula, aby šli dál.

Rockerova kancelář byla velkorysá, ne však okázalá. Místo ocenění za výkony ve střelbě a rozesmátých fotografií z policejních akcí, které zdobily stěny kanceláří většiny policejních potentátů, pověsil na zdi akvarely krajinek a pár diplomů. Rocker seděl za velkým účelným stolem, kolem něj byly do půlkruhu rozestavěné tři pohovky. Zvláštní agent Coffey pověřený případem seděl na prostřední pohovce, po stranách agenti Brooks a Rabiner.

„Á, kapitán Haywardová,“ řekl Rocker a vstal. „Kapitán Singleton. Děkuji, že jste přišli.“ Jeho hlas zněl nezvykle, nepřirozeně, takhle ho ještě nikdy neslyšela mluvit. Čelist měl hodně napjatou.

Agent Brooks a agent Rabiner také vstali, doslova vyskočili, jako by do nich někdo pustil elektrický proud. Coffey jako jediný zůstal sedět. Chladně kývl hlavou, malýma bledýma očima ve velkém opáleném obličeji přejížděl z Haywardové na Singletona a zase na Haywardovou.

Rocker pokynul neurčitě k pohovkám. „Prosím, posaďte se.“

Haywardová zvolila místo u okna. Takže Coffeymu se nakonec uráčilo zapojit je do vyšetřování jeho případu. On ani nikdo další z FBI se od té jejich dopolední schůzky neozval. Se svými detektivy vyslýchala další zaměstnance muzea a společně shromažďovali nové důkazy. Alespoň nemyslela na hon na člověka o pouhých devadesát kilometrů dál na východ, na to, co dělá – páchá – D’Agosta na Long Islandu. Při pomyšlení na něj, na celou situaci, cítila jenom bolest. Nedokázala pochopit, proč to udělal, proč učinil takové rozhodnutí. Dala mu ultimátum, za daných okolností nadmíru přijatelné. Udělej správnou věc a vrať se. A nejen správnou věc jako policista, ale i jako člověk a přítel. Neřekla to přímo, ale bylo to dost jasné: Buď já, nebo Pendergast.

D’Agosta si vybral.

Rocker si odkašlal. „Zvláštní agent Coffey pověřený tímto případem mě požádal, abych zprostředkoval tuto schůzku, jejímž tématem je pohovořit o případu vražd Duchampa a Greenové. Pozval jsem rovněž kapitána Singletona, vzhledem k tomu, že k oběma vraždám došlo v jeho okrsku.“

Haywardová přikývla. „To ráda slyším, pane. Od Úřadu jsme měli velmi kusé informace o tom, jak probíhá hon na uprchlíka a –“

„Promiňte, kapitáne,“ klidně ji přerušil Rocker. „Zvláštní agent Coffey si přeje pohovořit o postoupení důkazů souvisejících s vraždou Duchampa a Greenové.“

To Haywardovou zarazilo. „Postoupení důkazů? Veškeré důkazy jsme dali volně k dispozici.“

Coffey přehodil jednu silnou nohu přes druhou. „Přebíráme kontrolu nad vyšetřováním, kapitáne.“

Následoval okamžik ohromeného ticha.

„Na to nemáte právo,“ bránila se Haywardová.

„Tohle je případ kapitána Haywardové,“ obrátil se Singleton na Rockera klidným, ale rozhodným tónem. „Věnuje se mu ve dne v noci. Právě ona našla spojitost mezi vraždami v D. C. a New Orleansu. Shromáždila důkazy, identifikovala Pendergasta. Navíc vražda není federální zločin.“

Rocker povzdechl. „Toho jsem si vědom. Nicméně –“

„Dovolte, abych to vysvětlil,“ ozval se Coffey a mávl rukou směrem k Rockerovi. „Pachatel je z FBI, jednou obětí je člověk z FBI, takže případ překračuje hranice státu a podezřelý je mimo vaši jurisdikci. Konec diskuse.“

„Agent Coffey má pravdu,“ podpořil ho Rocker. „Je to jejich případ. Samozřejmě vám budeme připraveni pomoci –“

„Nemáme čas jen tlachat,“ dodal Rabiner. „Proberme společně způsob postoupení důkazů.“

Haywardová se podívala na Singletona. Byl rudý v obličeji. „Nebýt kapitána Haywardové,“ řekl, „nekonal by se žádný hon na uprchlíka.“

„Všichni jsme moc rádi za policejní práci, kterou odvádí kapitán Haywardová,“ podotkl Coffey. „Ale základem všeho je, že to už není záležitost Newyorského policejního sboru.“

„Dejte jim, prosím vás, co potřebují, kapitáne,“ vybídl ji poněkud podrážděně komisař Rocker.

Při pohledu na něj Haywardová pochopila, jak moc je rozčilený takovým vývojem, ale nemůže s tím udělat vůbec nic.

Měla vědět, že k tomu dojde. Federálové přijdou k hotovému a navíc tenhle Coffey nejspíš chová vůči Pendergastovi osobní zášť. Bůh pomáhej jemu i D’Agostovi, až je federálové nakonec chytí.

Haywardová věděla, že by tím vším měla být nanejvýš pobouřená. Ale jak byla otupělá, cítila jediné – narůstající únavu. A kromě ní odpor tak silný, že už ani okamžik nemohla vydržet v jedné místnosti s Coffeym. A tak nečekaně vstala.

„Fajn,“ řekla zostra. „Pustím se do papírování. Důkazy dostanete, hned jak bude podepsáno vše, co je nezbytné pro postoupení všech náležitostí. Ještě něco?“

„Kapitáne?“ oslovil ji Rocker. „Jsem vám velmi vděčný za skvěle odvedenou práci.“

Přikývla, otočila se a opustila kancelář.

Se skloněnou hlavou kráčela chvatně k výtahu, rychle dýchala. Zazvonil jí mobilní telefon.

Snažila se dostat dech pod kontrolu, a než se jí to podařilo, telefon zmlkl. Za minutu nebo za dvě mobil zazvonil znovu.

Tentokrát ho zvedla. „Haywardová.“

„Lauro?“ slyšela. „To jsem já, Vinnie.“

Cítila, jak jí srdce stouplo až do krku. „Vincente, prokristapána! Co to kruci –?“

„Prosím tě, jen mě vyslechni. Musím ti říct něco hodně důležitého.“

Haywardová se zhluboka nadechla. „Poslouchám.“

67

D’Agosta šel za Pendergastem na hanebně malé nádraží Penn, kam se vcházelo eskalátorem ve stínu Madison Square Garden. Byl tichý večer, zcela bezvýznamné úterý, a v tak pozdní hodinu tam bylo skoro prázdno, kromě několika bezdomovců a muže, který rozdával papíry se svými básněmi. Ti dva sjížděli po eskalátoru do čekárny, potom sjeli ještě níž, na úroveň kolejí.

D’Agosta si všiml, a nijak ho nenadchlo, že směřují ke koleji číslo 13.

Pendergast za poslední půlhodinu sotva promluvil. Jak se smluvený čas blížil – jak se blížila i chvíle, kdy se uvidí s Violou a nevyhnutelně i s Diogenem –, měl agent stále semknutější rty a byl duchem nepřítomný.

Koleje byly skoro opuštěné, jen několik údržbářů zametalo odpadky a dva uniformovaní policisté stáli před služebnou, tlachali a foukali do šálků kávy. Pendergast šel dál na vzdálený konec nástupiště, kde koleje mizely v temném tunelu.

„Připravte se,“ zamumlal Pendergast, když bledýma očima přejížděl po kolejích.

Chvíli čekali. Dva policisté se otočili a šli do služebny.

„Teď!“ vybídl ho Pendergast tiše.

Lehce seskočili z nástupiště na koleje a běželi do šera. D’Agosta se ohlédl na vzdalující se nástupiště, pro jistotu, jestli si jich někdo nevšiml.

Dole bylo tepleji, těsně pod nulou, ale lezavé vlhko jako by se přímo provrtávalo D’Agostovou odcizenou sportovní bundou. Po další minutě běhu Pendergast zastavil, zalovil v kapse a vyndal baterku.

„Musíme jít ještě kousek,“ řekl a posvítil do dlouhého, temného tunelu. Několik párů očí – krysích – se zalesklo ze tmy.

Agent se znovu vydal dál, šel rychle mezi kolejemi. D’Agosta mu byl v patách, trochu nervózně poslouchal, jestli náhodou nepojede vlak. Ale slyšel jen dutý zvuk jejich kroků, svůj vlastní dech a pleskání kapek vody z rampouchů na staré cihlové střeše.

„Takže Iron Clock je železniční točna?“ zeptal se po chvíli. Mluvil, jen aby prolomil napjaté ticho.

„Ano. Velmi stará.“

„Nevěděl jsem, že pod Manhattanem jsou nějaké točny.“

„Postavili ji, aby zvládali příjezdy a odjezdy vlaků na nádraží Pennsylvania. Tohle je vlastně už úplně poslední točna z těch původních.“

„A vy se tu vyznáte?“

„Pamatujete na vraždy v metru, na kterých jsme před několika lety pracovali? Tehdy jsem strávil docela dost času studiem podzemní krajiny New Yorku. Ještě si vzpomínám na uspořádání pod Manhattanem, alespoň ty běžnější trasy.“

„Jak myslíte, že o tom ví Diogenes?“

„To je taková zajímavá věc, Vincente, a neunikla mé pozornosti.“

Přišli ke kovovým dveřím zasazeným do výklenku ve stěně tunelu, byly zajištěné zrezivělým visacím zámkem. Pendergast se nahrbil, aby si zámek mohl prohlédnout, prstem přejížděl značně prorezlé vrstvy. Potom odstoupil a kývl na D’Agostu, aby udělal totéž. Vyndal svůj Wilson Combat 1911 z pouzdra a vystřelil na zámek. Ohlušující třesk zaplnil tunel a poničený zámek dopadl na zem v oblaku rzi. Sklonil se ke straně a kopl do dveří. Povolily.

Kamenné schodiště vedlo dolů, stoupal z něj zápach plesniviny a hnilobného rozkladu.

„Jak hluboko půjdeme?“

„My už vlastně jsme na úrovni Iron Clock. Tohle je jenom zkratka.“

Schody byly kluzké, a jak sestupovali, vzduch byl stále teplejší. Po dlouhém klesání se schody vyrovnaly a ústily do starého cihlového tunelu s gotickou lomenou klenbou. Tunel lemovaly zamčené dílny.

D’Agosta zůstal stát. „Vepředu jsou světla. A slyším hlasy.“

„Bezdomovci,“ vysvětlil Pendergast.

Jak šli dál, D’Agosta ucítil kouř z páleného dříví. Zanedlouho narazili na skupinu otrhaných mužů a žen usazených kolem primitivního ohniště, podávali si dokola láhev vína.

„Co je?“ zavolal jeden z nich. „Ujel vám vlak, kámoši?“

Když je minuli, smích utichl. Z temnoty za nimi se najednou ozval dětský pláč.

„Ježíši,“ zamumlal D’Agosta. „Slyšíte to?“

Pendergast jenom přikývl.

Přišli k dalším kovovým dveřím, z nichž už někdo před nimi odlomil zámek. Otevřeli je a stoupali po dlouhém, vlhkém schodišti, vyhýbali se stružkám vody. Tak se dostali k dalším kolejím.

Pendergast se zastavil, podíval se na hodinky. „Jedenáct třicet.“

Další krysy odběhly, když ti dva kráčeli mlčky tunelem, připadalo jim, že ušli několik kilometrů. Ale ani chůze D’Agostu nezbavila vlhkého chladu. V jednom místě míjeli vedlejší kolej s několika odstavenými zdemolovanými vagóny. O něco později, za řadou kamenných výklenků, si D’Agosta všiml kovového soukolí skoro dva a půl metru v průměru. Občas zaslechl vzdálený rachot vlaků, ale po kolejích, kudy kráčeli, nejspíš nic nejezdilo.

Konečně Pendergast zůstal stát, zhasl baterku a pokynul hlavou dopředu. D’Agosta soustředěně upíral oči do temnoty a viděl, že tunel končí klenutým průchodem s kalným žlutým světlem.

„Tam vepředu je Iron Clock,“ řekl Pendergast tiše.

D’Agosta vyndal Glock 29, vysunul zásobník, zkontroloval ho a vrátil zpátky na místo.

„Víte, co máte dělat?“

D’Agosta přikývl.

Pomalu a v tichosti šli dál, Pendergast první, D’Agosta hned za ním. Podíval se na hodinky, držel je jenom několik centimetrů od očí. Za dvanáct minut půlnoc.

„Nezapomeňte,“ zašeptal Pendergast, „kryjte mě odsud.“

D’Agosta se přitiskl ke stěně. Z tohoto výhodného bodu měl velmi dobrý výhled do rozlehlého prostoru vepředu. To, co viděl, mu skoro bralo dech. Byla to obrovská kruhová klenba postavená z žulových bloků se stopami pískovce a zažrané špíny, neuvěřitelné románské podzemní seskupení. Podlaha byla přemostěná železniční točnou: jediná kolej přetínala velký železný kruh. Dvanáct klenutých tunelů, rozmístěných v pravidelných vzdálenostech od sebe, ústilo do prostoru pod klenbou. Nad každým z nich bylo malé, špínou zašlé světlo a také vytesané římské číslice od I do XII.

Tak tohle je Iron Clock, přemýšlel.

Jeho otec měl železnici strašně rád a D’Agosta o železničních točnách něco věděl. Otočná zařízení bývala zpravidla na konečných stanicích: jedna kolej vedla na točnu a za ní bylo půlkruhové depo s odstavnými kolejemi pro lokomotivy. Ale tady, hned u nádraží Penn a v jedné z nejrušnějších sítí kolejových tratí, měla točna zcela zjevně jiný účel: tudy se vlaky dostávaly z jedné řady kolejí a tunelů do druhé.

Zvuk kapající vody se nesl ozvěnou v rozlehlém prostoru a on vysoko nahoře na klenbě uviděl rampouchy. Kapky padaly špinavým kruhem světel do černých kaluží dole.

Napadlo ho, jestli – tam někde ve tmě v jednom z těch jedenácti železničních tunelů – čeká Diogenes.

A právě v tu chvíli zaslechl slabý rachot a po něm nápor vzduchu. Pendergast ustoupil zpátky do tunelu a dával D’Agostovi znamení, aby udělal totéž. Po chvíli se z jednoho tunelu vyřítil dělnický vlak a s burácením přejel točnu, okna se míhala kolem, jako by je někdo střílel do vesmíru, a potom znovu vletěla do tmy. Burácení přešlo v rachot, potom hučení. A nakonec se s hlasitým řinčením jedna kolej uprostřed Iron Clock začala otáčet, s kovovým zvukem se zastavila, když propojila dva další tunely, připravená na příští vlak.

Teď spojovala tunel XII a tunel, v němž oba stáli: číslo VI.

Znovu všechno utichlo. D’Agosta viděl temné obrysy krysích těl – některá dosahovala velikosti menšího psa – cupitala ve stínech na druhém konci kruhového depa. Voda vytrvale kapala. Zapáchalo to tam hnilobou a rozkladem.

Pendergast se pohnul, ukázal na hodinky. Do půlnoci chybělo šest minut. Čas konat. Popadl D’Agostu za ruku.

„Víte, co máte dělat?“ opakoval.

D’Agosta přikývl.

„Děkuji vám, Vincente. Děkuji vám za všechno.“

Potom se Pendergast otočil a vykročil z tunelu do kalného světla. Dva kroky. Tři.

D’Agosta zůstal ve stínu, v ruce glock. Velká klenba kruhového depa byla prázdná a tichá, temné tunely otvíraly svá ústa, rampouchy se leskly jako zuby.

Pendergast udělal další krok, potom zůstal stát.

„Ave, frater!“

Hlas se nesl vlhkým, páchnoucím, tmavým prostorem, odrážel se ozvěnou ze všech stran, takže bylo těžké poznat, odkud vychází. D’Agosta ztuhl, snažil se nahlédnout do černých ústí dalších tunelů, které viděl z místa, kde stál, ale po Diogenovi ani památky.

„Jen se nestyď, bratříčku. Podíváme se na tu tvoji pěknou tvářičku. Postup kousek dál do světla.“

Pendergast vyšel několik kroků do otevřeného prostoru. D’Agosta čekal, pistoli v ruce, kryl ho.

„Přinesl jsi ho?“ nesl se vzduchem hlas s ozvěnou. Tón byl poťouchlý, skoro vzteklý. A přece v něm zazníval podivný hlad.

Pendergast v odpověď zdvihl jednu ruku, kroutil při tom zápěstím. Náhle se objevil diamant, v kalném světle nevýrazný.

D’Agosta slyšel z temnoty ostré nadechnutí, bylo to jako prásknutí bičem.

„Přiveď mi Violu,“ vyzval ho Pendergast.

„Jenom klid, bratříčku. Všeho do času. Postav se na točnu.“

Pendergast překročil železný kruh na obvodu.

„Teď jdi dopředu, doprostřed koleje. V železném plátu najdeš starou vyříznutou prohlubeň. Uvnitř je malá sametová krabička. Polož do ní drahokam. A pospěš si – nechtěli bychom, aby tohle všechno předčasně ukončil projíždějící vlak.“

D’Agosta se znovu snažil najít místo, z něhož hlas vychází, aby tak věděl, ve kterém tunelu by se mohl Diogenes ukrývat. S ohledem na akustiku klenutého prostoru mohl být vlastně kdekoli.

Pendergast se pohyboval velmi obezřele. Když došel doprostřed točny, poklekl, zvedl sametovou krabičku, uložil do ní diamant a položil ji vedle koleje.

Potom najednou vstal, vyndal Wilson Combat a namířil ho na diamant. „Přiveď mi Violu,“ opakoval.

„Zvolni, bratře! Unáhlenost se k tobě vůbec nehodí. Všechno půjde podle pravidel. Teď ustup zpátky a jeden můj muž se přesvědčí, zda je pravý.“

„Je pravý.“

„Jednou jsem ti věřil, to už je dávno. Pamatuješ? Podívej, kam jsem se kvůli tomu dostal.“ Podivný povzdech, téměř sten se ozval z temnoty. „Odpusť, že už ti nevěřím. Pane Kaplane? Udělejte svoji práci, prosím.“

Vyděšený, dezorientovaný muž vyklopýtal z tunelu XI do slabého světla. Zamrkal, zmateně se rozhlédl kolem. Měl na sobě tmavý oblek a černý kašmírový plášť, zablácený a roztržený. Na holé hlavě měl na pásce kolem čela připevněnou lupu a v jedné ruce držel světlo. D’Agosta ho okamžitě poznal jako muže, kterého předtím unesli.

Vypadal, jako by měl za sebou obzvlášť těžký den.

Kaplan postoupil o nejistý krok dopředu, potom se znovu zastavil. Nic nechápal. „Kdo…? Co…?“

„Diamant je v krabičce uprostřed. Běžte ho zkontrolovat. Řekněte mi, jestli je to Luciferovo srdce.“

Muž se rozhlédl. „Kdo to mluví? Kde to jsem?“

„Frater, ukaž Kaplanovi ten diamant.“

Kaplan klopýtl dopředu. Pendergast mávl pistolí směrem ke krabičce.

Pohled na zbraň jako by Kaplana probral ze strnulosti. „Udělám, co říkáte, ale nezabíjejte mě, prosím!“ křičel. „Mám děti.“

„A zase ty svoje baculaté potřeštěnce uvidíš – pokud uděláš, co ti říkám,“ nesl se prostorem Diogenův odhmotněný hlas bez těla.

Muž znovu zavrávoral, vzpamatoval se, klekl si k diamantu a zvedl ho. Přiložil lupu k oku, rozsvítil malé světýlko a zkontroloval kámen.

„No?“ bylo slyšet Diogenův vysoký, nadmíru napjatý hlas.

„Okamžik!“ ten muž skoro vzlykal. „Dejte mi chvíli, prosím.“

Zkoumal kámen, světlo kvetlo uvnitř diamantu, proměňovalo ho v zářivé skořicové těleso. „Vypadá jako Luciferovo srdce,“ řekl napjatě.

„‚Vypadá jako‘ nestačí, pane Kaplane.“

Muž dál hleděl do diamantu, ruce se mu třásly. Potom se narovnal. „Jsem si jistý, že to je on,“ prohlásil.

„Buď si jistý. Tvůj život a život členů tvojí rodiny záleží na tvém přesném odhadu.“

„Jsem si jistý. Takovýhle diamant existuje jenom jeden.“

„Diamant má jednu mikroskopickou trhlinku. Pověz, kde je.“

Kaplan znovu prohlížel kámen. Uběhla minuta, dvě.

„Drobounká dutinka vyplněná tekutinou je přibližně dva milimetry od středu kamene, v úhlu, v jakém hodinové ručičky ukazují jednu hodinu.“

Zasyčení – možná na znamení triumfu, možná něčeho jiného – se ozvalo ze tmy. „Kaplane, můžete jít, tunel číslo VI je vaším východem. Frater, zůstaň, kde jsi.“

S vděčným vzlyknutím ten muž spěchal k tunelu číslo VI a k čekajícímu D’Agostovi, klopýtal, skoro upadl ve snaze dostat se co nejdřív ven. Po chvíli došel k černému ústí tunelu, ztěžka oddechoval.

„Díkybohu,“ vzlykl. „Díkybohu.“

„Stoupněte si za mě,“ vybídl ho D’Agosta.

Kaplan pohlédl na D’Agostu, úlevu vystřídal strach, jakmile poznal tvář. „Okamžik, vy jste ten policajt, co –“

„Nechme to na později,“ a D’Agosta už strkal Kaplana do ochranné temnoty. „Brzy vás odtud dostaneme.“

„A nyní, okamžik, na který čekáš.“ Diogenův hlas se nesl ozvěnou v klenutém prostoru. „Dávám ti – Lady Violu Maskeleneovou!“

Když D’Agosta vyhlédl, uviděl, jak Viola Maskeleneová najednou vykročila ze tmy tunelu číslo IX. Zastavila se ve světle, nejistě mžourala.

Pendergast bezděčně udělal krok vpřed.

„Violo!“ Pendergast postoupil o další krok.

Náhle se ozval výstřel, v uzavřeném prostoru ohlušující. Obláček prachu se zvedl u Pendergastovy boty. Agent se okamžitě skrčil do klubíčka, pistoli v ruce, její hlaveň otáčel od jednoho ústí tunelu ke druhému.

„Jen do toho, bratře. Opětuj střelbu. Škoda, jestli zatoulaná kulka zasáhne tvoji dámu.“

Pendergast se otočil. Viola ztuhla při zvuku výstřelu.

„Pojďte ke mně, Violo,“ řekl.

Upřeně na něj hleděla. „Aloysie?“ ozvala se chabým hlasem.

„Jsem tady. Jen pojďte ke mně, pomalu a s jistotou.“

„Ale vy… vy…“

„Už je dobře. Jste v bezpečí. Pojďte ke mně.“ Natáhl k ní ruce.

„Jaká dojemná scéna!“ řekl Diogenes a svá slova doprovodil uštěpačným, cynickým smíchem.

Udělala nejistý krok, další, další – a zhroutila se Pendergastovi do náruče.

Pendergast ji objal, jemně jí zvedl bradu a podíval se jí do tváře. „Tys ji zdrogoval!“ řekl.

„Ale, prosím tě. Jen pár miligramů versedu, aby mlčela. Nemusíš si dělat starosti – je nedotčená.“

D’Agosta teď slyšel, jak Pendergast mumlá něco Viole do ucha, ale nezachytil slova. Zavrtěla hlavou, ustoupila, zhoupla se. Znovu ji zachytil, aby neupadla. Potom jí pomohl k ústí tunelu.

„Bravo, pánové, věřím, že to máme vyřízeno!“ slyšeli triumfální Diogenův hlas. „Teď můžete všichni odejít tunelem číslo VI. Na tom trvám. A měli byste si pospíšit – půlnoční Acela pojede po koleji číslo šest za pět minut, míří do Washingtonu. Nabírá rychlost, vyjíždí z nádraží a už se žene skoro sto dvacítkou. Pokud se nedostanete k výklenku, což je tři sta metrů po kolejích, zbyde z vás na zdi jen mastný flek, rozmašíruje vás na kaši. Opozdilce zastřelím. Tak honem do toho!“

Pendergast pomohl Viole zpátky do tmy, předal ji D’Agostovi.

„Odveďte ji i Kaplana pryč odtud,“ mumlal a dal D’Agostovi do ruky baterku.

„A vy?“

„Mám ještě jednu nedokončenou záležitost.“

Takové odpovědi se D’Agosta bál. Zvedl ruku, aby nemohl odejít. „Zabije vás.“

Pendergast se jemně vyvinul.

„To nemůžete!“ šeptal D’Agosta naléhavě. „Budou –“

„Slyšeli jste mě?“ rozezvonil se Diogenův hlas. „Zbývají vám čtyři minuty!“

„Jděte!“ vyhrkl Pendergast divoce.

D’Agosta na něj vrhl poslední pohled. Potom vzal Violu kolem ramen, otočil se na Kaplana a jemně do něj šťouchl. „Tak pojďte, pane Kaplane. Jdeme.“

Znovu rozsvítil baterku, odvrátil se od Iron Clock a rychle kráčel po kolejích.

68

Pendergast zůstal v temnotě tunelu, pistou připravenou, čekal. Všude bylo ticho. Uplynula minuta, dvě, tři, čtyři.

Pět minut uběhlo. Žádný vlak nepřijel.

Šest minut. Sedm.

Pendergast stále čekal ve tmě. Pochopil, že jeho bratr, vždy tolik opatrný, se neukáže, dokud tudy neprojede vlak. Pomalu ustoupil ze světla.

„Aloysie! Co tady ještě děláš?“ Hlas měl najednou vyděšený. „Řekl jsem, že zabiju každého, kdo se tu bude zdržovat!“

„Tak to udělej.“

Znovu výstřel z pistole, kulka se zavrtala do štěrku pár centimetrů od jeho palce.

„Netrefil ses.“

Druhá kulka se odrazila od kamenné klenby nad jeho hlavou, zasypaly ho úlomky kamene.

„Zase jsi minul.“

„Každou chvíli tudy pojede vlak,“ ozval se naléhavý hlas. „Nebudu tě muset zabíjet – vlak to udělá za mě.“

Pendergast zavrtěl hlavou. Potom pomalu a nenuceně kráčel doprostřed točny.

„Vrať se!“ Další výstřel.

„Dneska nemáš dobrou mušku, Diogene.“

Zůstal stát uprostřed točny.

„Ne!“ zakřičel. „Jdi pryč!“

Pendergast se sehnul, zvedl krabičku, vyndal diamant a potěžkal ho v dlani.

„Vlak, ty blázne! Polož ten diamant! V té proláklině je v bezpečí!“

„Žádný vlak nepojede.“

„Ale ano, pojede. Má jenom zpoždění.“

„Nepřijede.“

„Co to povídáš?“

„Půlnoční Acelu zrušili. Zavolal jsem a vyhrožoval, že na nádraží Back Bay je bomba.“

„Blufuješ! Jak bys mohl takovouhle hrozbu oznámit? Nemohl jsi vědět, co mám v úmyslu.“

„Ne? Proč ses s námi chtěl sejít šest minut před půlnocí a ne přesně o půlnoci? A proč tady? Možný byl jediný důvod: muselo to nějak souviset s jízdním řádem. Pak už to bylo nesmírně prosté.“ Schoval diamant do kapsy.

„Polož ho zpátky – je můj! Ty lháři! Ty jsi mi lhal!.“

„Nikdy jsem ti nelhal. Jen jsem plnil tvoje instrukce. Naopak, ty jsi lhal mně. Mnohokrát. Tvrdil jsi, že zabiješ Smithbacka. Místo toho sis za cíl vybral Margo Greenovou.“

„Zabil jsem tvé přátele. Dobře víš, že bez zaváhání zabiju i tebe.“

„A to je přesně to, co budeš muset udělat. Chceš mě zastavit? Tak mě zabij.“

„Bastarde! On semblable, mon frère – tak tedy zemřeš!“

Pendergast čekal bez hnutí. Minuta uběhla, potom další.

„Vidíš, nemůžeš mě zabít,“ řekl Pendergast. „Proto jsi při střelbě nemířil pořádně. Potřebuješ mě živého. To jsi dokázal, když jsi mě zachránil z Castel Fosco. Potřebuješ mě, protože beze mě – bez tvé nenávisti vůči mně – by ti nezbylo nic.“

Diogenes neodpověděl. A přece se pod klenbou rozezněl nový zvuk: dupání běžících nohou, štěkané příkazy, praskání vysílaček.

Zvuky se přibližovaly.

„Co to je?“ zeptal se naléhavě Diogenes.

„Policie,“ odpověděl Pendergast klidně.

„Ty jsi zavolal policii? Ty blázne, zavřou tebe, ne mě!“

„V tom je ten vtip. A tvoje střelba je jenom rychleji dovede až sem.“

„Co to plácáš? O co se pokoušíš, ty idiote – udělat ze sebe návnadu? Obětovat se?“

„Přesně tak. Vyměním svoji svobodu za bezpečí pro Violu. A za znovuzískání Luciferova srdce. Sebeobětování, Diogene: takový konečný výsledek, který jsi nemohl předvídat. Protože to je věc, jaká by tebe nikdy nenapadla.“

„Ty –! Dej mi můj diamant!“

„Pojď si pro něj. Možná ti zbyde chvilka, aby ses s ním potěšil, než nás oba zatknou. Nebo můžeš utíkat a možná – jenom možná – unikneš.“

„Tohle nemůžeš udělat, ty jsi úplně zešílel!“ Hlas bez těla přešel v rozechvělý sten tak pronikavý a nelidský, jako by zavyla šelma. A potom najednou ztichl, zbyla po něm jenom ozvěna.

Po chvíli vyběhla z tunelu IV Haywardová, za ní falanga policistů. Singleton v závěsu, mluvil rozrušeně do vysílačky. Policisté rychle obestoupili Pendergasta, poklekli a ze tří stran na něj mířili.

„Policie! Stůj! Ruce nad hlavu!“

Pendergast pomalu zvedl ruce.

Haywardová postoupila dopředu, prošla modrým kruhem. „Jste ozbrojen, agente Pendergaste?“

Pendergast přikývl. „A v levé kapse mého saka najdete Luciferovo srdce. Prosím, zacházejte s ním s nejvyšší opatrností. Nechte si ho u sebe, nesvěřujte ho nikomu jinému.“

Haywardová se ohlédla, přešla k jednomu z policistů, aby ho bleskově prohledal. Další agent přišel po něm, popadl Pendergasta za ruce, dal mu je za záda a nasadil mu želízka.

„Navrhuji, abychom odešli z kolejí,“ poznamenal Pendergast. „Kvůli bezpečnosti.“

„Všechno má svůj čas.“ Opatrně mu sáhla do kapsy saka, vyndala diamant, podívala se na něj, uložila ho do své náprsní kapsy. „Aloysie Pendergaste, máte právo nevypovídat. Cokoli řeknete, může být u soudu použito proti vám…“

Ale Pendergast ji neposlouchal. Díval se Haywardové přes rameno, do temnoty tunelu číslo III. Viděl tam dva malé, sotva viditelné světelné body, vypadaly spíš jako odraz mdlého světla klenby. Když se tam díval, světla na okamžik zmizela, potom se znovu objevila – jako když někdo mrkne očima. Potom se ztlumila, odvrátila a zůstala po nich jenom černota.

69

Posádka ambulance už odvedla Kaplana a Violu. D’Agosta zůstal, připoután želízky k židli na služebně Newyorského policejního sboru na Madison Square Garden, hlídalo ho šest policistů. Hlavu měl svěšenou, díval se do země, snažil se vyhnout pohledu do očí svých bývalých kolegů a podřízených, kteří stáli kolem a nutili se do společenského klábosení. Bylo to vlastně úplně jednoduché: nikdo se na něj ani nepodíval, jako by vůbec neexistoval, jako by byl nějaký parazit, který jim za to nestojí.

Slyšel, jak ožila vysílačka, a přes prosklenou dělicí stěnu viděl policisty procházet kolem pokladen, kde se prodávají jízdenky. Uprostřed, stále vzpřímeně, kráčel Pendergast – štíhlý, celý v černém, s rukama spoutanýma za zády, v doprovodu dvou statných policistů. Nepodíval se ani nalevo, ani napravo, tvářil se klidně. Poprvé po několika dnech vypadal – pokud to za daných okolností bylo možné – skoro jako kdysi. Nepochybně ho odváděli do zeleného antonu u vchodu do nádraží z Osmé avenue. Když procházel kolem, podíval se směrem na D’Agostu. I když přepážka byla ze zrcadlového skla, zdálo se, že Pendergast upírá zrak přímo na něj, jako by mu svým kývnutím hlavy poděkoval.

D’Agosta se odvrátil. Celý jeho svět, všechno, o co stál, ležel v troskách. Pendergast trval na tom, aby informoval Haywardovou o tom, co se děje. A teď jeho přítel odchází do vězení, nejspíš na doživotí. Hůř by mu mohlo být, jen kdyby se objevila samotná Haywardová.

Jako by ho slyšela, přesně v ten okamžik přišla: kráčela se Singletonem z protější strany kolejiště.

Sklonil hlavu a čekal. Slyšel blížící se kroky. V obličeji hořel.

„Poručíku?“

Vzhlédl. Nebyla to Haywardová, jenom Singleton. Laura kolem něj jenom prošla.

Singleton se rozhlédl, pozdravil policisty, kteří D’Agostu hlídali. „Sundejte mu pouta, prosím.“

Jeden policista náramky odemkl.

„Chtěl bych s poručíkem mluvit v soukromí, jestli dovolíte.“

Policisté odešli z cely předběžného zadržení s viditelnou úlevou. Když byli pryč, položil mu Singleton ruku na rameno. „Jsi v hodně velkým průšvihu, Vinnie,“ řekl ne nelaskavě.

D’Agosta přikývl.

„Není třeba říkat, že bude svolaná vyšetřovací rada a oddělení vnitřních záležitostí tě co nejdřív předběžně vyslechne, nejspíš pozítří. Nad tvojí budoucností v pořádkových silách v tomto okamžiku visí veliký otazník, ale upřímně řečeno, s tímhle by sis teď měl dělat nejmenší starosti. Zatím to vypadá, že ve hře jsou čtyři těžké zločiny: únos druhého stupně, krádež auta, bezohledné vyhrožování a navíc spolupachatelství.“

D’Agosta dal hlavu do dlaní.

Singleton mu stiskl rameno. „Problém je v tom, Vinnie, že i přes to všechno jsi nakonec přežil. Udal jsi Pendergasta a my jsme ho čapli. Několik aut bouralo, ale nikomu se nic nestalo. Možná se budeme dohadovat i o tom, že tohle byl vypracovaný plán, že jsi tohle měl celou dobu v úmyslu – víme, že jsi pracoval pokoutně, že jsi Pendergasta shodil.“

D’Agosta neodpověděl. Stále před sebou viděl Pendergasta, jak ho odvádějí v poutech. Nedotknutelného Pendergasta.

„Jde o to, že mám v úmyslu podívat se, co s těmi obviněními můžu udělat, třeba některá považovat za přehnaná, než se zapíšou a dostanou do složky, jestli mi rozumíš. Nic neslibuju.“

D’Agosta polkl a vysoukal ze sebe: „Děkuju.“

„Je jeden takový důležitý okamžik. Předběžná výpověď oběti únosu jako by naznačovala, že ten Diogenes Pendergast je naživu – a možná má dokonce na svědomí uloupení toho diamantu v muzeu. Možná nám jen o vlásek unikl dole v tunelech. To, že Luciferovo srdce měl v kapse Pendergast, je rovněž nesmírně záhadné. Tohle všechno… no, vrhá to na případ nové světlo. Některé domněnky budeme muset znovu posoudit.“

D’Agosta prudce vzhlédl. „Všechno můžu vysvětlit.“

„To si schovej na výslech. Haywardová už mi říkala o tvojí teorii, že Diogenes na svého bratra všechny ty vraždy nastražil. Pravda, víme, že se Pendergast vydával za Kaplana a ukradl diamant. Ať už jsou podrobnosti jakkoli přesné, bude to mít hodně těžké, o tom není sporu. Být tebou – mluvím s tebou jako kamarád – ne jako inspektor –, bál bych se o vlastní kůži a přestal bych se zajímat o něj. Ten bastard z FBI ti už způsobil dost potíží.“

„Kapitáne, ocenil bych, kdybyste o agentovi Pendergastovi takhle nemluvil.“

„Takže loajalita až za hrob, co?“ Singleton zavrtěl hlavou.

Bylo slyšet hlasité, rozzlobené hlasy. Objevila se početná skupina federálních agentů v čele s vysokým, nasupeným mužem s opálenou kůží. D’Agostovi ten muž vepředu připadal povědomý, velmi povědomý. Snažil se myslet, rozptýlit mlhu v hlavě. Coffey. Zvláštní agent Coffey.

Jakmile Coffey zpozoroval Singletona, hned se k němu vydal.

„Kapitáne Singletone?“ Jeho masitý obličej zrudl, bylo to vidět i přes opálenou kůži.

Kapitán Singleton vzhlédl, v očích mírný výraz. „Ano, agente Coffey?“

„Co se to tady, hergot, děje? Vy jste jednal bez nás?“

„Přesně tak.“

„Víte přece, že je to náš případ.“

Singleton odpověděl až po chvíli. Hlas měl klidný a mluvil trpělivě, skoro jako na dítě. „Informace přišla velmi spěšně a museli jsme jednat okamžitě. Pachatel unikl vaší síti v okrese Suffolk a vydal se zpátky do města. Nemohli jsme čekat. Určitě pochopíte, že za daných okolností jsme museli akci spustit bez vás.“

„Vůbec jste nekontaktovali kancelář Jižního distriktu Manhattanu. Tam byli agenti připraveni k okamžité akci.“

Další pauza. „Určitě to bylo jen nějaké nedopatření, za které přebírám veškerou odpovědnost. Sám přece víte, jak snadno se může stát, že v zápalu akce člověk přehlédne nějakou tu drobnost. Omlouvám se.“

Coffey stál před Singletonem a ztěžka dýchal. Pár chlapů z Newyorského policejního sboru vzadu se smálo.

„Získali jsme k Pendergastovi nečekanou prémii,“ dodal Singleton.

„A o co šlo?“

„Měl v kapse ten diamant, Luciferovo srdce.“

Singleton využil okamžiku, v němž Coffey zcela oněměl, a pohlédl na své muže. „Tady jsme hotoví. Přesuneme se do města.“

Jemně postrčil D’Agostu, aby vstal, otočil se na podpatku a odešel.

70

Středeční úsvit byl zářivý a čistý, ranní slunce posílalo své paprsky jednoduchým oknem jídelního koutu malého bytu na West End Avenue. Nora Kellyová slyšela bouchnutí dveří od koupelny. Po několika minutách se Smithback objevil v předsíni, oblečený do práce, kravatu ještě neuvázanou, sako přehozené přes rameno. Tvářil se zlověstně.

„Pojď se nasnídat,“ vybídla ho.

Když ji uviděl, obličej se mu trochu rozjasnil, přišel k ní a posadil se ke stolu.

„Kdy jsi včera přišel domů?“

„Ve čtyři.“ Předklonil se a políbil ji na čelo.

„Vypadáš příšerně.“

„Není to kvůli nedostatku spánku.“

Nora mu přisunula noviny. „Strana jedna. Gratuluju.“

Smithback se podíval. Jeho článek o loupeži Luciferova srdce neznámým zločincem byl na první straně, v horní polovině nad místem, kde byly noviny přehnuté: sen každého novináře. Prostě terno a společně s Pendergastovým zatčením odsunul stranou Harrimanův článek o dopadení Ocáska na trase metra B3 – nějaká stará paní ho viděla, jak se předvádí před bankomatem, a oprávněně rozhořčená ho praštila holí, až napůl ztratil vědomí. Poprvé, napadlo Noru, Billa jako by vůbec netěšilo, že se Harrimanovi nevedlo.

Odstrčil noviny. „Ty nejdeš do práce?“

„V muzeu nám řekli, abychom do konce týdne všichni zůstali doma – něco jako nucená dovolená. Nikdo tam nesmí, dokud nepřijdou na to, jak byl porušen bezpečnostní systém.“ Zavrtěla hlavou. „Navíc podle všeho Hugo Menzies zmizel. Zdá se, že ho v době loupeže zachytili na bezpečnostní kameře nedaleko Astorovy haly. Panují obavy, že se možná k té loupeži nějak nachomýtl a někdo ho zabil.“

„Možná kradl on.“

„Kradl Diogenes Pendergast. Právě ty bys to měl vědět nejlíp.“

„Možná Menzies je Diogenes.“ Bill se ostře zasmál.

„Na tom není nic legračního.“

Smithback pokrčil rameny. „Promiň. To ode mě nebylo zrovna vkusné.“

Nora mu dolila kávu, sobě také. „Po přečtení toho tvého článku pořád nechápu jedno. Jak dostal Pendergast Luciferovo srdce z budovy Affiliated Transglobal? Vždyť přece okamžitě hermeticky uzavřeli budovu, každého, kdo přišel nebo odcházel, zkontrolovali rentgenem, zapsali všechny, kdo přišli a odešli. A Pendergasta nenašli. Co udělal, sešplhal po budově zvenčí? Jak dostal ven ten drahokam?“

Smithback si upravil neposlušnou kadeř, která zase vyskočila, jen co odtáhl ruku. „To je nejlepší v celém tom příběhu – jen kdybych to mohl napsat.“

„Proč nemůžeš?“

Smithback se k ní otočil a posmutněle se usmál. „Protože ten diamant jsem z budovy vynesl já.“

„Ty?“ Nora na něj koukala nedůvěřivě.

Smithback přikývl.

„Tedy, Bille!“

„Noro, musel jsem. Byl to jediný způsob. A neboj se – nikdy na to nikdo nepřijde. Diamant je zpátky tam, kde má být. Byl to skutečně brilantní plán.“

„Pověz mi o něm.“

„Určitě to chceš vědět? Tak budeš spoluviníkem po činu.“

„Jsem tvoje manželka, ty blázne. Samozřejmě že to chci vědět.“

Smithback si povzdechl. „Všechno to připravil Pendergast. Věděl, že budovu uzavřou a budou prohledávat všechny odcházející. Tak se postavil jako technik k rentgenovému přístroji.“

„Ale jestli to zabezpečení bylo tak tvrdé, jak říkáš, neměli by tedy rentgenem prohlédnout i bezpečnostní techniky? Tedy, když odcházeli ven z budovy.“

„Pendergast na to přišel také. Když mě nechal projít rentgenem, ukázal mi směr, kudy se z budovy odchází. A v tu chvíli mi strčil diamant do kapsy. A já drahokam z budovy vynesl.“

Nora tomu nemohla uvěřit. „Kdyby tě chytili, zavřeli by tě na dvacet let.“

„Nemysli, že mě to nenapadlo,“ pokrčil Smithback rameny. „Ale závisel na tom život. A já Pendergastovi věřím – někdy mám pocit, že jako jediný na celém světě.“

Při těch slovech vstala, přešla k oknu a s rukama v bok na něj netrpělivě upřeně hleděla.

„Není po všem, Noro,“ zamumlal. „Ještě dlouho ne.“

Rychle se otočil, oči mu hořely zlostí. „Je to parodie spravedlnosti. Nevinný muž byl falešně obviněn jako úděsný sériový vrah. Skutečný vrah je volný. Jsem novinář. Mým povoláním je přinášet pravdivé zprávy. A v tomhle případě stále ještě moc pravdy chybí. A já zjistím, jaká ta pravda je.“

„Bille – proboha, ne aby tě napadlo honit Diogena!“

„A co Margo? To necháme jejího vraha běhat po svobodě? Pendergast bude ve vězení a D’Agostu degradují nebo to s ním dopadne ještě hůř. Můžu to udělat jenom já, nikdo jiný.“

„Nedělej to. Prosím tě. Je to jen další z tvých impulzivních – a hloupých – nápadů.“

Odvrátil se k oknu. „Připouštím, že je to impulzivní. Možná dokonce i hloupý. Tak ať.“

Nora vstala ze židle, cítila, že jí prostupuje zlost. „A co my? Naše budoucnost? Jestli půjdeš po Diogenovi, zabije tě. Pro něj nejsi vůbec žádný soupeř!“

Smithback se podíval z okna, neodpověděl hned. Po chvíli řekl tiše: „Pendergast mi zachránil život.“ Otočil se a podíval se zpříma na Noru. „Tobě taky.“

Rozzlobeně se odvrátila.

Přišel k ní a vzal ji do náruče. „Neudělám to… jestli mi řekneš, abych to nedělal.“

„A to ti právě neřeknu. Rozhodnutí je na tobě.“

Smithback ustoupil, uvázal si kravatu, oblékl sako. „Raději půjdu do práce.“

Políbil ji. „Miluju tě, Noro.“

Zavrtěla hlavou. „Dávej na sebe pozor.“

„To slibuju. Důvěřuj mi.“

A zmizel za dveřmi.

71

O den později a o sedmdesát pět kilometrů severněji slunce matně prosvítalo přes zavřenou okenici v malém pokoji jednotky intenzivní péče na soukromé klinice. Pod přikrývkou ležela jediná pacientka, napojená na několik velkých přístrojů, které jemně, téměř povzbudivě pípaly. Měla zavřené oči.

Vešla zdravotní sestra, zkontrolovala přístroje, zaznamenala do karty nové údaje o některých životně důležitých funkcích, potom se podívala na pacientku.

„Dobré ráno, Thereso,“ pozdravila vesele.

Pacientka neotevřela oči a nijak nereagovala. Vyndali jí trubičku na umělou výživu, už nebyla bezprostředně ohrožená na životě, ale stále byla vážně nemocná.

„Je krásné ráno,“ pokračovala sestra, otevírala okenice a jeden sluneční paprsek dopadl na přikrývky. Za oknem rozpadajícího se panského sídla Queen Ann jiskřila uprostřed zimní krajiny okresu Putnam řeka Hudson.

Ženin bledý obličej byl zabořený do polštáře, krátké hnědé vlasy se rozprostíraly na bavlněném povlečení.

Sestra dál pracovala, vyměnila sáček s nitrožilní výživou, uhladila přikrývky na lůžku nemocné. Nakonec se naklonila nad dívku a odhrnula jí pramen vlasů z obličeje.

Dívka pomalu otevřela oči.

Sestra zůstala a vzala ji za ruku. „Dobré ráno,“ zopakovala.

Očima přejížděla doleva a doprava. Pohybovala rty, ale nebylo slyšet žádný zvuk.

„Ještě nezkoušejte mluvit,“ upozornila ji sestra a přešla k domácímu telefonu. „Všechno bude v pořádku. Máte za sebou nepříjemnosti, ale teď je už všechno v pořádku.“

Stiskla páčku na domácím telefonu a naklonila se k aparátu, mluvila tiše.

„Pacientka na jednotce intenzivní péče 6 se probouzí,“ mumlala. „Vyřiďte to doktoru Winokurovi.“

Sedla si k lůžku, znovu vzala ženu za ruku.

„Kde…?“

„Jste na klinice v Fevershamu, Thereso. Pár kilometrů severně od Cold Spring. Je 31. ledna a byla jste šest dní v bezvědomí, ale my vás dáme dohromady. Všechno je naprosto v pořádku. Jste silná, zdravá žena a bude vám stále lépe.“

Lehce pootevřela oči. „Co…?“ podařilo se jí vypravit ze sebe slabým hláskem.

„Co se stalo? Tím se teď netrapte. Měla jste namále, ale to už je za vámi. Tady jste v bezpečí.“

Postava na lůžku se všemožně pokoušela hovořit, pohybovala rty.

„Ještě se nesnažte mluvit. Šetřete si síly na pana doktora.“

„… chtěl zabít…,“ ozvalo se zřetelně.

„Jak jsem říkala, na tom nezáleží. Soustřeďte se na to, aby vám bylo lépe.“

„… strašný…“

Sestra ji laskavě pohladila po ruce. „Věřím vám to, ale teď na to nemyslete. Doktor Winokur za chvilku přijde a možná vám položí několik otázek. Měla byste si odpočinout.“

„Unavená… Unavená…“

„Samozřejmě jste unavená. Jste velmi unavená. Ale ještě nemůžete znovu usnout, Thereso. Kvůli mně a panu doktorovi zůstaňte vzhůru. Jen na chvilku. Ano? Hodné děvče.“

„Nejsem… Theresa.“

Sestra se shovívavě usmála, poplácala ji po ruce. „Nedělejte si žádné starosti. Trocha zmatení při probuzení je úplně normální. Než se dočkáme pana doktora, podíváme se z okna. To je ale krásný den, viďte?“

72

Haywardová ještě nikdy nebyla v legendární maximálně střežené vyšetřovací vazbě v nemocnici Bellevue a kráčela k ní s narůstajícím pocitem zvědavosti. Dlouhé, jasně osvětlené chodby zapáchaly alkoholem a bělicími prostředky a cestou minuli asi patery uzamčené dveře: Pohotovost pro dospělé, Psychiatrická pohotovost, Psychiatrie – lůžková část, nakonec došli k nejstrašlivějším dveřím ze všech: bez okénka, ze zprohýbané nerezové oceli, u nichž byli dva sanitáři v bílém a za stolem seděl jeden seržant z Newyorského policejního sboru. Na dveřích byla malá, poškrábaná nálepka: Střežený prostor.

Haywardová ukázala průkaz. „Kapitán Laura Haywardová s návštěvou. Očekávají nás v D-11.“

„Dobrý den, kapitáne,“ pozdravil seržant klidným tónem. Vzal si průkaz, opsal nějaké údaje na listinu návštěv a podal jí papír k podpisu.

„Můj host nejprve zůstane tady, když budu na návštěvě u zadrženého.“

„Samozřejmě,“ řekl seržant. Joe vás doprovodí.“

Tělnatější ze dvou sanitářů bez úsměvu pokynul hlavou.

Seržant se otočil k telefonu a někomu volal. Po chvilce bylo slyšet, jak se odemykají těžké, automatické zámky. Sanitář jménem Joe otevřel dveře. „Říkala jste D-11?“

„Přesně tak.“

„Tudy, kapitáne.“

Vzadu vedla úzká chodba, podlahy a stěny pokrývalo linoleum. Obě stěny lemovaly dlouhé řady dveří. Byly kovové, s malými průzory v úrovni očí. Podivný němý sbor hlasů doléhal Haywardové k uším: šílené klení, pláč, děsivé, napůl lidské drmolení, všechny zvuky filtrovaly dveře. Zápach tady byl jiný: alkohol a čisticí prostředky přebíjel slabý závan zvratků, výkalů a ještě něčeho, co si Haywardová pamatovala z předchozích návštěv v nejpřísněji střežených věznicích: zápach strachu.

Dveře se za ní s kovovým bouchnutím zavřely. Po chvíli zapadly automatické zámky se zvukem velmi podobným výstřelu z pistole.

Šla za sanitářem po chodbě, za roh a dál podobnou chodbou. Skoro na konci rozeznala místnost, do níž mířili: jen ta to mohla být – venku ji hlídali čtyři muži v oblecích. Coffey jako jediný zmeškal skutečné zatčení, ale docela jistě už nic jiného zmeškat nehodlá.

Když přicházela, agenti se otočili. Haywardová v jednom z nich poznala Coffeyho osobního poskoka, agenta Rabinera. Netvářil se moc radostně, když ji uviděl.

„Odevzdejte své zbraně do uzamykatelné skříňky, kapitáne,“ řekl jí místo pozdravu.

Kapitán Haywardová odložila do skříňky služební zbraň a pepřový sprej.

„Vypadá to, že ho máme,“ řekl Rabiner s falešně nadšeným úsměvem. „Usvědčili jsme ho z Deckera a podle federálního trestního zákona to přesně odpovídá trestu smrti, takže teď je to jenom otázka psychiatrického vyhodnocení. Koncem týdne bude na samotce v Herkmooru. Vezeme toho příživníka k soudu. Nejspíš zejtra.“

„Jste dnes po ránu nějak mnohomluvný, agente Rabinere,“ podotkla Haywardová.

Její slova ho umlčela.

„Ráda bych ho viděla. Nejprve sama a potom se vrátím s návštěvou.“

„Chcete tam jít sama nebo chcete ochranku?“

Haywardová se neobtěžovala odpovědět. Poodstoupila, když jeden agent nahlédl skleněným průhledem do cely, potom odjistil dveře, zbraň v pohotovosti.

„Zavolejte, kdyby vás fyzicky napadl,“ řekl Rabiner.

Kapitán Haywardová vešla do oslnivě osvětlené cely.

Pendergast v oranžové vězeňské kombinéze seděl tiše na úzkém lůžku. Cela měla čalouněné stěny a ničím dalším vybavena nebyla.

Haywardová chvíli neříkala nic. Už si zvykla vídat ho v dokonale ušitém černém obleku, takže jí tenhle oděv připadal nepochopitelně nevhodný. Obličej měl bledý a ztrhaný, ale stále vyrovnaný.

„Kapitáne Haywardová.“ Vstal a pokynul jí k lůžku. „Posaďte se, prosím.“

„Děkuji, raději postojím.“

„Dobře.“ Pendergast na výraz zdvořilosti také zůstal stát.

V malé cele se rozhostilo ticho. Haywardová nemlčela proto, že by jí došla slova, ale proto, že stále ještě nevěděla, jaký impulz ji k téhle návštěvě přiměl. Po chvíli si odkašlala.

„Čím jste tak rozčilil zvláštního agenta Coffeyho?“

Pendergast se trochu unaveně usmál. „Agent Coffey je nezřízeně domýšlivý. To je věc, se kterou se nikdy nedokážu vyrovnat. Před lety jsme spolu pracovali na jednom případu – pro něj to tehdy neskončilo dobře.“

„Ptám se proto, že jsme se pokusili získat nad případem jurisdikci, ale nikdy jsem nezažila, že by FBI tak vehementně vyrukovala proti Newyorskému policejnímu sboru. A nebylo to ani s doprovodem obvyklé polosrdečnosti.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Jenomže ten případ se velmi bizarně vyvinul, i když to ještě není oficiální, a chci se vás na to zeptat.“

„Prosím, ptejte se.“

„Ukazuje se, že Margo Greenová je naživu. Někdo ji rychle dostal do nemocnice, zajistil přepravu vrtulníkem na sever země pod falešným jménem a její tělo nahradil mrtvolou nějaké narkomanky bez domova, a ta byla převezena na hřbitov místo ní. Soudní lékař říká, že to byl zcela nezáludný omyl, ředitel nemocnice to označil za ‚politováníhodný byrokratický zmatek‘. Zvláštní, oba jsou čistě náhodou vaši známí. Matka Greenové měla málem infarkt, když jí oznámili, že její právě pohřbená dcera je naživu.“

Odmlčela se, přivřela oči a potom vybuchla: „Kruci, Pendergaste! Copak nedokážete něco udělat podle předpisů? A jak jste mohl dopustit, aby tohle zakoušela její matka?“

Pendergast odpověděl až po chvilce mlčení. „Protože její smutek musel být skutečný. Diogenes by přetvářku poznal. Jakkoli to bylo kruté, bylo to nezbytné pro záchranu života Margo Greenové – a její život je ve své podstatě důležitější než pár dní mateřského smutku. Bylo nezbytně nutné to zcela utajit. Proto vůbec nic nevěděl ani poručík D’Agosta.“

Haywardová si povzdechla. „No, právě jsem s Greenovou mluvila telefonicky. Je velmi zesláblá, měla namále, ale je schopná normálně, logicky myslet. A to, co mi řekla, mě nanejvýš překvapilo. Neustále opakuje, že vy jste nebyl ten útočník, a její popis do značné míry odpovídá popisu vašeho bratra. Potíž je v tom, že krev na místě činu a na zbrani, kterou se Greenová bránila, je vaše, navíc i vlákna, vlas a další fyzické důkazy. Takže všechno to dohromady pro nás představuje hodně složitý hlavolam.“

„To tedy ano.“

„Výslechy Violy Maskeleneové potvrzují to, co jste říkal o Diogenovi, alespoň nakolik tomu rozumím. Trvá na tom, že ji unesl právě on, ne vy. V podstatě se přiznal k těm vraždám a ukázal jí jeden z ukradených diamantů z Astorovy haly. Samozřejmě to není důkaz, jen další tvrzení, ale dovedla nás k domu, kde ji zadržoval. Našli jsme tam docela dost věcí včetně několika velmi přesvědčivých důkazů, které vypovídají o Diogenově loupeži v Astorově hale – důkazů, které samozřejmě neměl v úmyslu předat.“

„Zajímavé.“

„Téměř se nám podařilo v tunelech chytit jednoho člověka, o kterém poručík D’Agosta přísahá, že je Diogenes. Gemolog Kaplan i Maskeleneová to potvrzují. Jejich předběžné výpovědi jsou naprosto shodné a my víme, že jste to nemohl být vy. Požádala jsem naše britské kolegy, aby zahájili vyšetřování Diogenovy smrti v Anglii, ale to nějakou dobu potrvá. V každém případě ty důkazy vypovídají, že by váš bratr přece jen mohl být naživu. Máme tři lidi, kteří jsou o tom přesvědčeni.“

Pendergast přikývl. „A čemu věříte vy, kapitáne?“

Haywardová zaváhala. „Že si ten případ zaslouží další vyšetřování. Potíž je v tom, že FBI trvá na tom, aby za vraždu federálního agenta byl vrah obviněn z hrdelního zločinu, a podniká podle toho také náležité kroky, ale zatím, jak se zdá, vůbec neberou v úvahu nesrovnalosti u těch dalších tří případů. Nebo spíš u dvou, protože Greenová nakonec přežila, takže se vyšetřování těch dvou dalších stává poněkud akademickou záležitostí.“

Pendergast přikývl. „Chápu váš problém.“

Haywardová se na něj zadívala se zvláštním výrazem ve tváři. „Tak mě napadlo – nemáte mi k celé té záležitosti co říct?“

„Že věřím, že vy jako policejní důstojník zjistíte pravdu.“

„Nic víc?“

„To znamená hodně, kapitáne.“

Promluvila až po chvíli. „Pomozte mi, Pendergaste.“

„Pomáhat vám má poručík D’Agosta. Ví všechno, co je k tomu případu třeba vědět, a vy nemůžete udělat nic lepšího než využít jeho odborné znalosti.“

„Sám dobře víte, že to není možné. Poručík D’Agosta je v současné době postaven mimo službu. Teď nemůže pomáhat nikomu.“

„Nic není nemožné. Prostě se jen musíte naučit, jak si pravidla pozměnit.“

Haywardová podrážděně povzdechla.

„Chci se vás zeptat,“ pokračoval Pendergast, „jestli agent Coffey ví o tom, že Margo Greenová je naživu.“

„Ne, ale pochybuji, že ho to nějak příliš zajímá. Jak jsem řekla, všichni se stoprocentně soustřeďují na Deckera.“

„Dobře. Pak bych vás požádal, abyste o tom co možná nejdéle pomlčela. Věřím, že Diogenes pro Margo Greenovou nepředstavuje žádné nebezpečí, alespoň v nejbližší budoucnosti. Můj bratr se stáhl a nějakou dobu si bude lízat rány, ale až se znovu objeví, bude mnohem nebezpečnější. Prosím vás, abyste na doktorku Greenovou dohlédla po dobu rekonvalescence, abyste ji ochránila. Totéž se týká Williama Smithbacka a jeho manželky Nory. A vás. Vy všichni, bohužel, jste potenciálním cílem.“

Haywardová se zachvěla. To, co před dvěma dny vypadalo jako naprostý nesmysl, teď začínalo nabývat děsivě reálné podoby.

„Udělám to,“ ujistila ho.

„Děkuji vám.“

V cele znovu nastalo ticho. Po chvíli Haywardová vstala.

„No, tak já už půjdu. Vlastně jsem jen přivedla někoho, kdo vás chce vidět.“

„Kapitáne?“ oslovil ji Pendergast. „Poslední slovo.“

Otočila se k němu obličejem. Stál tam, bledý v umělém osvětlení, upřeně ji sledoval chladnýma očima.

„Prosím vás, nebuďte na Vincenta příliš tvrdá.“

Proti své vůli se Haywardová rychle podívala jinam.

„To, co udělal, udělal na moji žádost. Důvod, proč vám toho řekl tak málo, důvod, proč se odstěhoval – to všechno bylo jen proto, aby vás neohrožoval můj bratr. Aby mi pomohl zachránit životy, obětoval hodně ze své kariéry – doufám, a velmi vás o to žádám, nepřipusťte, aby musel ještě obětovat i své soukromí.“

Haywardová neodpověděla.

„To je všechno. Na shledanou, kapitáne.“

Haywardová dokázala až teď promluvit. „Na shledanou, agente Pendergaste.“

Potom, aniž by se na něj podívala, se znovu odvrátila a zaklepala na bezpečnostní sklo průhledu ve dveřích.

Pendergast sledoval, jak se za Haywardovou zavřely dveře. Stál bez hnutí ve špatně padnoucí oranžové kombinéze a poslouchal. Z druhé strany polstrovaných dveří k němu dolehly tlumené hlasy. Potom se soustředil na lehkou, ale odhodlanou chůzi Haywardové cestou k východu z oddělení. Slyšel odemykání bezpečnostních zámků, otevírání těžkých dveří. Asi po třiceti vteřinách je zase zavřeli a zamkli.

Pendergast stále poslouchal, dokonce ještě pozorněji. Protože v tu chvíli se z chodby ozvaly další kroky. Jiné. Pomalejší, váhavější. Blížily se. Jak naslouchal, celý strnul. Po chvíli se ozvalo drsné bouchání na dveře.

„Návštěva!“

Ve dveřích stála Viola Maskeleneová.

Přes jedno oko měla škrábanec. A pod opálením od Středozemního moře jako by byla pobledlá, ale žádné další poranění nebylo viditelné.

Pendergast zjistil, že se nedokáže pohnout. Jenom tam stál a hleděl na ni.

Vešla dovnitř, zůstala rozpačitě stát uprostřed místnosti. Dveře za ní se zavřely.

Pendergast se stále nepohnul.

Viola sjela očima z jeho obličeje na vězeňské oblečení.

„Kéž byste mě ve vašem vlastním zájmu nikdy nepotkala,“ řekl skoro chladně.

„A co váš vlastní zájem?“

Dlouho na ni hleděl a potom o něco klidněji řekl: „Nikdy nepřestanu litovat, že jsem vás poznal. Ale vzhledem k tomu, že ke mně chováte jisté city – pokud tomu tak skutečně je –, pak budete ve smrtelném nebezpečí. Musíte odejít a už nikdy se se mnou nesetkat ani na mě nepomyslet.“

Chvíli se mlčky díval na podlahu. „Všeho hluboce, velmi hluboce lituji.“

Následovalo dlouhé ticho.

„Je to skutečně tak?“ zeptala se nakonec Viola tiše. „Nikdy se to nedozvíme, nikdy nebudeme mít možnost to zjistit?“

„Nikdy. Diogenes je pořád tam venku. Pokud si bude myslet, že mezi námi přetrvává nějaké spojení, jakékoli, zabije vás. Musíte okamžitě odjet, vraťte se na ostrov Capraia, žijte dál svým životem, všem – včetně vašeho srdce – na potkání říkejte, že jsem vám naprosto lhostejný.“

„A co vy?“

„Budu vědět, že žijete. To stačí.“

Zprudka postoupila o krok dopředu. „Já nechci ‚žít dál‘ svým životem. Už ne.“ Zaváhala, potom mu položila ruce na ramena. „Ne po tom, co jsem vás potkala.“

Pendergast zůstal nehybný jako socha.

„Musíte mě opustit,“ hlesl. „Diogenes se vrátí. A já vás nedokážu uchránit.“

„On… řekl mi strašné věci,“ hlas měla rozechvělý. „Uplynulo třicet šest hodin od chvíle, kdy jsem vyšla z toho železničního tunelu, a celou tu dobu nedokážu myslet na nic jiného. Vedla jsem hloupý, marný život bez lásky. A vy mi teď říkáte, abych opustila jediného člověka, který pro mě něco znamená.“

Pendergast ji uchopil jemně v pase, podíval se jí pátravě do očí.

„Diogenes má takovou hru – zjistit, čeho se člověk nejvíc bojí, jaké jsou jeho nejhlubší obavy. Potom zasadí smrtelnou, dobře mířenou ránu. Takovým způsobem dohnal lidi k sebevraždě. Ale jeho slova jsou prázdná. Nedovolte, aby vás zasáhla. Znát Diogena znamená vejít do temnoty. Musíte z té temnoty vyjít ven, Violo. Zpátky na světlo. A to také znamená pryč ode mne.“

„Ne,“ hlesla.

„Vraťte se na svůj ostrov a zapomeňte na mě. Když ne kvůli sobě, Violo, tak kvůli mně.“

Chvíli si hleděli do očí. Potom se v ostrém světle zanedbané cely políbili.

Po chvíli ji Pendergast pustil a o krok ustoupil. V obličeji měl pro něj zcela netypický ruměnec; jeho bledé oči jiskřily.

„Sbohem, Violo,“ řekl.

Viola stála na místě jako přibitá. Uplynula minuta. Potom se nanejvýš zdráhavě otočila a kráčela ke dveřím.

U dveří zaváhala, a aniž by se otočila, promluvila tichým hlasem.

„Udělám, jak říkáš. Vrátím se na svůj ostrov. Každému na potkání budu tvrdit, že jsi mi naprosto lhostejný. Budu žít svůj život. A až budeš konečně volný, víš, kde mě najdeš.“

Rychle zaklepala na bezpečnostní sklo průhledu ve dveřích, dveře se otevřely – a ona odešla.

Epilog

Oheň na roštu pohasl, zbyla po něm jenom hromádka rozdrobených uhlíků. Světlo v knihovně bylo kalné a na všem ležel obvyklý příkrov ticha: na plátnem potažených stolech plných úhledných hromádek knih, regálech se zapomenutými svazky, lampách se stínidly a kožených křeslech. Venku byl jasný zimní den, poslední lednový, ale v domě na Riverside 891 jako by byla věčná noc.

Constance měla na sobě černou spodničku s bílým krajkovým lemováním, v koženém křesle s nohama pod sebou si četla pojednání o výhodách pouštění žilou z osmnáctého století. D’Agosta seděl kousek od ní v ušáku. Vedle sebe na stolku měl na stříbrném táce plechovku Budweiseru, nedopitou, po jejích stěnách stékala vlhkost.

D’Agosta sledoval Constance, její dokonalý profil, rovné, hnědé vlasy. O tom, že je to mladá, krásná žena, nebylo pochyb; že je výjimečně, dokonce neskutečně inteligentní a sečtělá na osobu v jejím věku, se samo sebou rozumělo. Ale bylo na ní něco zvláštního – velmi, velmi zvláštního. Nereagovala vůbec emocionálně na zprávu o Pendergastově zatčení a uvěznění. Ani v nejmenším.

D’Agosta ze zkušenosti věděl, že tento druh negace je často nejsilnější reakce vůbec. Dělalo mu to starosti. Pendergast ho upozornil, že Constance je nesmírně křehká, a náznakem se zmínil o temných záležitostech z její minulosti. D’Agosta měl už dlouho pochybnosti o její vyrovnanosti a tenhle nevysvětlitelný nedostatek jakékoli reakce ho jen o to víc udivil. Předchozího dne si do domu číslo 891 přinesl své věci – částečně proto, že měl za úkol dávat na Constance pozor, a částečně proto, že vlastně neměl kam jít.

A potom tu ještě byl problém s Diogenem. Určitě byl podrážděný, plány s Violou a Luciferovým srdcem mu nevyšly a on sám se musel skrývat. Celý Newyorský policejní sbor byl přesvědčen, že existuje, a všichni ho zuřivě pronásledovali. Poslední vývoj nejspíš trochu ovlivnil jejich přesvědčení, že Pendergast je tím sériovým vrahem, ale neotřásl jím úplně. Problém stále spočíval v nezvratných fyzických důkazech. Nicméně Newyorský policejní sbor měl v tuto chvíli alespoň jasno v tom, že za krádeží z Astorovy haly stojí Diogenes a že unesl Violu. Našli ten dům a začali ho rozebírat. Případ rozhodně nebyl uzavřený.

Diogenův neúspěch a útěk z něj udělaly svým způsobem ještě nebezpečnějšího člověka. Vzpomněl si, jak se Diogenes vyptával na Constance, když spolu mluvili telefonicky ve starodávném jaguáru. Zachvěl se. Jednou věcí si mohl být naprosto jistý: Diogenes je dokonalý plánovač. Bude ještě trvat nějakou dobu, než se dočká jeho reakce – a ta určitě přijde, tím si byl D’Agosta naprosto jistý. Bude mít málo času na přípravu.

Constance zvedla oči od knihy. „Věděl jste, poručíku, že na začátku devatenáctého století při pouštění žilou se dávala pijavicím přednost před lékařskými skarifikátory?“

D’Agosta se na ni podíval. „Nemohu tvrdit, že jsem to věděl.“

„Koloniální lékaři často přiváželi evropské pijavice, Hirudinea annelida, protože dokázaly vysát mnohem více krve než Macrobetta decora.“

„Macrobetta dekora?“

„Americká pijavice, poručíku.“ A Constance se znovu vrátila ke své knize.

Říkejte mi Vincente, pomyslel si D’Agosta, když na ni zkoumavě hleděl. Stejně nevěděl přesně, jak dlouho ještě bude poručíkem.

V myšlenkách se vrátil do předchozího odpoledne, na ponižující výslech na oddělení pro vnitřní záležitosti. Na jedné straně to byla veliká úleva: Singleton dodržel slovo a celá ta nešťastná souhra okolností se připisuje nepovedené tajné operaci, v níž D’Agosta učinil špatný úsudek, udělal chyby – jeden člen komise ho dokonce nazval „snad ten nejhloupější policista ve výkonu služby“ –, ale nakonec shledali, že nedošlo k žádným záměrně spáchaným těžkým zločinům. Seznam přečinů byl dost ošklivý.

Hloupost je lepší než těžký zločin, řekl mu potom Singleton. Budou probíhat další výslechy, ale jeho budoucnost jako příslušníka Newyorského policejního sboru – libovolného příslušníka – byla velmi sporná.

Haywardová samozřejmě svědčila. Svou výpověď pronesla rezolutně neutrálním hlasem, zvolila obvyklý policejní žargon a nejednou – nejednou – se podívala jeho směrem. Ale svým způsobem ho její výpověď pomohla ochránit před mnohem horšími obviněními.

Znovu si položil na klín Diogenovu složku, pocítil náhlé bodnutí marnosti. Před deseti dny byl ve stejné místnosti, díval se do stejné složky, také bez Pendergasta, který by ho vedl. Jenomže od té doby byli zavražděni čtyři lidé a Pendergast, místo aby byl „mrtvý“, je v Belleuve na nějakém psychiatrickém vyšetření. D’Agosta se tehdy nedověděl nic, co by pomohlo – co by se asi mohl dovědět teď?

Ale nesměl se dát. Připravili ho o všechno: kariéru, vztah s Haywardovou, nejbližšího přítele. Zbývalo mu udělat jen jediné: dokázat Pendergastovu nevinu. A k tomu potřeboval najít Diogena.

Hluboko v domě se slabě ozval bzučák. Někdo byl u dveří.

Constance vzhlédla. Na prchavý okamžik se v jejím obličeji, než jej zakryl závoj prázdnoty, ukázal zcela obnažený strach – a ještě něco nepopsatelného.

D’Agosta vstal. „To je v pořádku. Nejspíš děti od sousedů, co si tu v okolí hrají. Jdu se podívat.“

Odložil složku, nenápadně si zkontroloval zbraň a vykročil ke dveřím knihovny. Ale hned uviděl Proctora, jak přichází z druhé strany haly.

„Chce s vámi mluvit nějaký gentleman,“ řekl Proctor.

„Učinil jste nezbytná bezpečnostní opatření?“ chtěl vědět D’Agosta.

„Ano, pane, já –“

Ale v tu chvíli uviděl muže na kolečkovém křesle v galerii za Proctorem. D’Agosta na něj udiveně zíral, když poznal Eliho Glinna, šéfa firmy Effective Engineering Solutions.

Muž projel kolem Proctora a D’Agosty a dál k jednomu knihovnickému stolu. Rychlým pohybem paže odsunul stranou několik hromádek knih, udělal si místo. Potom na stůl rozložil papíry: modráky, mapy, stavební plány, mechanické a elektrické diagramy.

Constance vstala a zůstala stát s knihou v ruce, přihlížela.

„Co tady děláte?“ ptal se D’Agosta. Jak jste našel tohle místo?“

„Na tom nezáleží,“ otočil se na D’Agostu s leskem ve zdravém oku. „Minulou neděli jsem něco slíbil.“

Zvedl ruku v černé rukavici a v ní držel desky z konopného papíru. Položil je na stůl.

„A tady to máte: předběžný psychologický profil Diogena Dagreponta Bernoulliho Pendergasta. Aktualizovaný, dovoluji si podotknout, tak, aby odrážel nejposlednější události – alespoň jak jsem je pochopil z odpovídajících zpráv a ze svých dalších zdrojů. Počítám s tím, že mi řeknete víc.“

„Je toho spousta.“

Glinn se ohlédl. „A vy jste určitě Constance.“

Přikývla tak, že to bylo skoro pukrle.

„Potřebuji pomoc i od vás.“

„S radostí.“

„Proč ten náhlý zájem?“ zeptal se D’Agosta. „Měl jsem dojem –“

„Dojem, že to neberu jako svoji prioritu? Zprvu tomu tak nebylo. Tehdy mi to totiž připadalo jako relativně nedůležitý problém, způsob, jak snadno přijít k penězům. Ale potom se stalo tohle.“ Poklepal na desky. „Na světě nemůže být nebezpečnější člověk.“

„Nerozumím tomu.“

Glinn se smutně usmál. „Porozumíte, až si ten profil přečtete.“

D’Agosta pokynul ke stolu. „A co všechny ty ostatní papíry?“

„Modráky a mechanické plány pro nanejvýš zabezpečené křídlo nápravného zařízení Herkmoor v severní části státu New Yorku.“

„Proč?“

„Řekl bych, že ‚proč‘ je nabíledni. Můj klient, agent Pendergast.“

„Ale Pendergast je v Bellevue, ne v Herkmooru.“

„Zanedlouho bude v Herkmooru.“

D’Agosta se na Glinna udiveně podíval. „Nechcete naznačit, že… mu pomůžeme utéct?“

„To chci.“

Constance se prudce nadechla.

„Je to jedna z nejpřísněji střežených káznic v zemi. Z Herkmooru nikdy nikdo neutekl.“

Glinn dál upřeně hleděl na D’Agostu. „Toho jsem si vědom.“

„Myslíte, že je to vůbec možné?“

„Možné je cokoli. Ale potřebuju nutně vaši pomoc.“

D’Agosta se zadíval do papírů a modráků na stole. Všechno představitelné je tam – diagramy a nákresy všech technických, stavebních, elektrických i mechanických zařízení v budově. Potom se ohlédl na Constance. Téměř nepostřehnutelně pokývla hlavou.

Nakonec se podíval na Glinnovo lesklé oko. Poprvé po dlouhé době pocítil prudký příval naděje.

„Jdu do toho,“ řekl. „Bůh mi pomáhej, jdu do toho.“

Glinnovi se po zjizveném obličeji znovu rozlil úsměv. Rukou v rukavici lehce poklepal na stoh papírů. „Tak se do toho pustíme, přátelé – čeká nás spousta práce.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai