Kniha mrtvých

Douglas Preston Lincoln Child

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Newyorské přírodopisné muzeum obdrží poštou svou vzácnou sbírku drahokamů – rozdrcenou na prach. Diogenes, který diamanty v románu Tanec smrti ukradl, tak dává o sobě vědět a provokuje. Aby muzeum získalo zpátky důvěru veřejnosti, oddělení pro styk s veřejností po horečném jednání naplánuje impozantní a extravagantní projekt. Jako nejlepší nápad se zdá znovu otevřít egyptskou Senefovu hrobku, která byla ve 30. letech 20. století přístupná veřejnosti a později uzavřena, aby udělala místo tunelu metra. Egyptskou hrobku objevili členové Napoleonovy armády, potom se jí zmocnili Britové, nakonec ji koupil William C. Spragg a dopravil do muzea. Celý komplex byl umístěn do suterénu. Avšak muzeum má své temné tajemství – hrobka je prokleta. Byla zazděna, aby se utajila řada bizarních úmrtí. Nyní Nora Kellyová vede ohromující expedici do suterénu, aby odhalila pozůstatek minulosti. Když hrobku otevřou, kletba se uvolní a lidé umírají. Mezitím D'Agosta, Eli Glinn, Constance a Proctor připravují brilantní útěk – dostat Pendergasta na svobodu z vězení Herkmoor.

KNIHA MRTVÝCH

DOUGLAS PRESTON

& LINCOLN CHILD

1

RANNÍ SLUNCE POZLATILO DLÁŽDĚNOU PŘÍJEZDOVOU CESTU KE VCHODU pro zaměstnance Newyorského přírodopisného muzea a svými paprsky zalilo prosklenou kukaň před žulovým klenutým vchodem. Uvnitř na židli seděl starší muž, kterého znali všichni zaměstnanci muzea. Spokojeně bafal z dýmky a vyhříval se v teple jednoho z těch lživých jarních únorových dnů v New Yorku, které nalákají narcisy, krokusy a ovocné stromy, aby předčasně vykvetly a ještě v tomtéž měsíci zmrzly.

„Dobrej, doktore,“ zdravil Curly každého kolemjdoucího bez rozdílu, zda to byl úředník, který má na starosti poštu, nebo vědecký pracovník. Kurátoři přicházejí a odcházejí, ředitelé vystoupají po profesionálním žebříčku, získají vyšší akademickou hodnost, dosáhnou pracovních úspěchů a nakonec hanebně skončí; člověk obdělává půdu a potom v ní spočine navždy, ale Curly ve své prosklené kukani nejspíš zůstane napořád. Patřil k muzeu stejně jako ultrasaurus, který vítal návštěvníky v muzejní Velké rotundě.

„Tumáš, taťko!“

Curlyho taková familiérnost popudila, zvedl oči a uviděl poslíčka, jak prostrčil okénkem v kukani balíček. Ten dopadl na poličku, kam si hlídač odkládal tabák a palčáky.

Jak prosím?“ vyhrkl Curly, vstal a mával z okénka. „Haló!“ Ale poslíček už uháněl pryč na horském kole, takže hlídač zahlédl jen vyboulený černý batoh plný zásilek na jeho zádech.

„No tedy,“ zamumlal a upřeně hleděl na zásilku. Byla velká asi 30 krát 20 krát 20 centimetrů, zabalená do umaštěného hnědého papíru a převázaná zbytečně dlouhým starodávným motouzem. Když viděl, jak je pomuchlaná, napadlo ho, že toho kluka snad cestou přejel náklaďák. Adresa byla napsaná dětským písmem: Pro kurátora kamenů a minerálů, Přírodopisné muzeum.

Curly vyklepal nedokouřený tabák z dýmky a přitom upřeně hleděl na balíček. Každý týden muzeum dostávalo stovky balíčků od dětí, posílaly „příspěvky“ do sbírek. Bývalo to všechno možné od rozmačkaných brouků a bezcenných kamenů po hroty šípů a mumifikovaná zvířata, která přejelo auto. Povzdechl si, s námahou vstal z pohodlné židle a vzal balíček pod paži. Odložil dýmku, otevřel dveře své kukaně, a když vyšel do slunečního svitu, přivřel oči. Namířil k podatelně, bylo to jen pár metrů přes služební příjezdovou cestu.

„Copak to máte, pane Tuttle?“

Curly se ohlédl po hlase. Byl to Digby Greenlaw, nový asistent správního ředitele. Právě vycházel z parkoviště pro zaměstnance.

Curly neodpověděl hned. Neměl rád Greenlawa s jeho blahosklonným oslovením pane Tuttle. Právě on měl před několika týdny připomínky ke způsobu, jakým Curly kontroluje propustky příchozích. Nelíbilo se mu, že „se na ně ani pořádně nepodívá. Krucinál, Curly se na ně nemusí koukat –od vidění zná všechny zaměstnance muzea.

„Zásilku,“ zavrčel.

Greenlaw zareagoval velmi stroze: „Zásilky se mají předávat přímo do podatelny. A vy byste neměl opouštět své stanoviště.“

Curly šel dál. Dospěl do věku, kdy pochopil, že s nepřívětivostí se člověk nejlépe vypořádá, když dělá, jako by jednoduše neexistovala.

Slyšel za sebou zrychlené kroky. To za ním spěchal asistent ředitele. Patrně předpokládal, že Curly špatně slyší, protože mluvil o trochu hlasitěji. „Pane Tuttle? Řekl jsem, že byste neměl nechávat své stanoviště bez dozoru.“

Curly zůstal stát a otočil se. „Děkuju vám, doktore.“ Podal mu balíček.

Greenlaw na něj upřeně koukal přivřenýma očima. „Neříkal jsem, že bych to měl doručit já.“

Curly se ani nepohnul a zdvořile mu podával zásilku.

„Panebože,“ Greenlaw podrážděně natáhl ruku, ale na poslední chvíli zaváhal. „Vypadá to nějak divně. Co to je?“

„Nevím, doktore. Přivezl to poslíček.“

Jako by s tím někdo hodně nešetrně zacházel.“

Curly pokrčil rameny.

Ale Greenlaw si stejně balíček nevzal. Zblízka si ho prohlížel. „Je roztržený. Je tam díra… Podívejte, něco z toho padá.“

Curly viděl, že jeden roh je skutečně děravý a z otvoru se sype hnědý prášek.

„To vám vadí?“ zeptal se.

Greenlaw ustoupil o krok. „Padá z toho nějaký prášek.“ Zvýšil hlas: Ježíši, co to je?“

Curly ztuhl.

„Panebože, Curly, zahoďte to! Je to antrax!“

Greenlaw vyděšeně ustupoval. V panice vykřikl: „To je teroristický útok –ať někdo zavolá policii! A já jsem tak blízko! Panebože, jsem ohrožen!“

Úředník klopýtl a upadl na záda, vyškrábal se na nohy a potom utekl. Téměř současně dva muži od ostrahy vyšli ze svého stanoviště na druhé straně příjezdové cesty, jeden zastavil Greenlawa a druhý pokračoval ke Curlymu.

„Co to děláte?“ ječel Greenlaw. „Ustupte! Zavolejte 911!“

Curly zůstal na místě, stále držel zásilku v rukou. Něco takového zažíval poprvé a nejspíš mu mozek úplně přestal fungovat.

Muži ustoupili, Greenlaw s nimi. Chvilku bylo nádvoří podivně tiché. Potom se spustil ostrý alarm, v uzavřeném prostoru ohlušující. Za necelých pět minut byl slyšet jekot blížících se sirén. Potom nastal veliký rozruch: policejní vozy, blikající svěda, zvuk vysílaček. Muži v uniformách pobíhali kolem a připevňovali žlutou policejní pásku s označením „biohazard“, utvořili kordon, megafony hlasitě vybízeli narůstající dav přihlížejících, aby couvl. Současně Curly dostal pokyn: Odhoďte balíček a ustupte, odhoďte balíček a ustupte.

Balíček však neodhodil a neustoupil. Zůstal jako přimrazený. Byl naprosto zmatený, upřeně sledoval, jak se tenkým pramínkem z obálky sype hnědý prášek a u nohou mu na dlažbě roste malá hromádka.

Ke Curlymu se blížili dva podivně vyhlížející muži v boulovitých bílých oblecích a helmách s plastovými průzory. Kráčeli pomalu, s rukama nataženýma dopředu, což mu připomnělo scénu ze starého sci-fi filmu. Jeden jemně uchopil Curlyho za ramena, druhý mu z ruky vzal obálku a – s maximální opatrností – uložil ji do modrého plastového boxu. Ten první ho odvedl stranou a od hlavy k patě ho pečlivě vysál podivně vyhlížejícím zařízením. Poté ho začali oblékat do stejně zvláštního plastového oděvu. Celou dobu ho tichým elektronickým hlasem ujišťovali, že bude v pořádku, že ho odvezou do nemocnice, kde mu udělají několik testů, že bude zase dobře. Když mu nasazovali na hlavu helmu, začal mu mozek zase fungovat, už se dokázal rozpohybovat.

„Doktore?“ oslovil jednoho z mužů, když ho vedli k dodávce, která při-couvala policejním kordonem a teď na něj čekala s otevřenými dveřmi.

„Ano?“

„Moje dýmka,“ ukázal ke kukani, „vezměte mi dýmku.“

2

DOKTORKA LAUREN WILDENSTEINOVA SLEDOVALA, JAK TÝM „PRVNÍ reakce“ přinesl modrý plastový ochranný kontejner na nebezpečné látky a položil ho pod ochranný kryt v její laboratoři. Před dvaceti minutami je o případu telefonicky informovali a teď už byla i se svým asistentem Richiem připravená. Zpočátku se zdálo, že by pro změnu tentokrát mohlo jít o událost, která skutečně odpovídá profilu klasického bioteroristického útoku – zásilka, z níž se trousí hnědý prášek, doručená do význačné newyorské instituce. Ale testy na antrax provedené rovnou na místě byly negativní a Wildensteinová věděla téměř s určitostí, že i tentokrát jde o planý poplach. Za dva roky, co vede newyorskou laboratoř Sentinel, dostali k analýze přes čtyři stovky podezřelých prášků. Naštěstí žádný z nich nebyl bioteroristickou chemickou látkou. Zatím. Podívala se na zeď, kde měli pověšený průběžný přehled výsledků doposud provedených testů: cukr, sůl, mouka, jedlá soda, heroin, kokain, pepř a prach. Seřadili je podle četnosti případů. Seznam byl svědectvím paranoie a přehnané ostražitosti před teroristickými útoky.

Tým, který látku přivezl, už odjel a ona chvíli upřeně pozorovala uzavřený kontejner. Je až neuvěřitelné, jaké zděšení dokáže v současné době vyvolat balíček prášku. Před půlhodinou byla taková zásilka doručena do muzea a strážný a administrátor muzea už jsou v karanténě, dostali antibiotika a už je má v péči oddělení psychiatrie. Podle všeho byl ten úředník obzvlášť hysterický.

Zavrtěla hlavou.

„Tak co myslíte?“ ozval se kdosi za ní. Je to tentokrát teroristický koktejl?“

Wildensteinová si toho nevšímala. Richie pracoval příkladně, i když se jeho emocionální vývoj zastavil přibližně mezi čtvrtou a pátou třídou základní školy.

„Tak zkusíme rentgen.“

Jdeme na to.“

V umělé rentgenové barvě, která naskočila na monitoru, se objevil balíček plný beztvaré látky, průvodní dopis ani další předměty nebyly vidět.

„Žádná rozbuška,“ komentoval Richie. „Kruci.“

„Otevřu kontejner.“ Wildensteinová zlomila ochranné pečeti a opatrně vyjmula balíček. Všimla si dětského písma, zaregistrovala, že chybí zpáteční adresa, zaujalo ji i neumělé převázání motouzem. Jako by zásilka měla záměrně vzbudit podezření. Jeden roh obálky byl prodřený, jak s ní někdo špatně zacházel, a z otvoru se sypala světle hnědá látka podobná písku. Nepřipomínala žádnou z bioteroristických látek, které se jí při studiu dostaly do rukou. Neohrabaně, to kvůli tlustým rukavicím, přestřihla motouz, otevřela balíček a vyndala plastový sáček.

„Takže na nás zaútočili pytlíkem písku!“ odfrkl Richie.

„Zacházíme s tím jako s nebezpečnou látkou, dokud se neprokáže opak,“ poučila ho Wildensteinová, i když si myslela totéž co on. Samozřejmě bylo lepší postupovat velmi obezřele.

„Váha?“

Jedno kilo sto padesát gramů. Do záznamu uvádím, že veškeré biologické nebezpečí a bezpečnostní výstražné signály naměřené pod ochranným krytem mají nulovou hodnotu.“

Lopatkou nabrala několik desítek zrnek látky a rozdělila je do šesti zkumavek, ty uzavřela a naskládala do stojánku. Potom je vyjmula zpod ochranného krytu a podala je Richiemu. Nebylo třeba mu dávat jakékoli instrukce, hned zahájil obvyklé postupy testování pomocí chemických činidel.

„Prima, že toho je tolik,“ chichotal se. „Můžeme to spálit, upéct, rozpustit a pořád nám zbyde taková halda, že si můžeme uplácat hrad.“

Wildensteinová čekala, Richie zatím zručně pracoval.

„Všechno negativní,“ oznámil nakonec. „Sakra, co to je zač?“

Wildensteinová vzala další stojánek se vzorky. „Udělejte zahřívací test v okysličeném prostředí a plyn nažeňte do analyzátoru.“

Jasně.“ Richie vzal další zkumavku, nasadil na ni sací pipetu napojenou na analyzátor plynů a pomalu ji zahříval nad Bunsenovým kahanem. Wildensteinová to všechno sledovala a velmi ji překvapilo, že se vzorek rychle vznítil, chvíli žhnul a potom zmizel. Nezbylo po něm vůbec nic.

„Hoř, koťátko, hoř.“

„Co máš, Richie?“

Pročítal hodnoty rozboru. Jenom čistý oxid uhličitý a uhelnatý, stopa vodní páry.“

„Ten vzorek musí být čistý uhlík.“

„Šéfová, nechte toho. Odkdy má uhlík formu hnědého písku?“

Wildensteinová si prohlédla drť na dně jedné zkumavky. „Podívám se na to pod stereozoomem.“

Položila několik zrnek na sklíčko na stolku mikroskopu, rozsvítila a sledovala vzorek přes okulár.

„Co vidíte?“ zajímalo Richieho.

Ale Wildensteinová neodpověděla. Dál se ohromeně dívala. Pod mikroskopem jednotlivá zrnka nebyla ani v nejmenším hnědá. Jevila se jako drobounké úlomky jakési skelné látky nesčetných barev – modré, červené, žluté, zelené, hnědé, černé, purpurové, růžové. S pohledem stále upřeným do okuláru zvedla kovovou lžičku, přitlačila ji na jedno zrnko a trochu s ní popojela. Zaslechla slabé zavrzání, jak zrnko poškrábalo sklíčko.

„Co to děláte?“ zeptal se Richie.

Wildensteinová vstala. „Nemáme tu někde refraktometr?“

Jo, to je taková ta nevkusná věc někdy ze středověku.“ Richie prohrabával skříňku a vyndal zaprášený přístroj pod zažloudým plastovým krytem. Postavil ho na stůl a zapojil do zásuvky. „Umíte s touhle věcičkou zacházet?“

„Myslím že jo.“

Za použití stereozoomu vyndala jedno zrnko a ponořila ho do kapky minerálního oleje na sklíčku. To zasunula do čtecí komory refraktometru. Na několikátý pokus zjistila, jak otočit číselník, aby získala potřebné hodnoty.

S úsměvem na tváři vzhlédla.

„Tak přesně tohle jsem tušila. Index refrakce je dva celé čtyři.“

Jo? A co?“

„A je to tady. Máme to.“

„Máme co, šéfová?“

Podívala se na něj. „Richie, co je z čistého uhlíku, má index refrakce nad dva a je dost tvrdé, aby řezalo sklo?“

„Diamant?“

„Bravo.“

„Myslíte, že tady máme pytlík průmyslové diamantové drtě?“

„Vypadá to tak.“

Richie si sundal ochrannou kapucu a otřel si čelo. „Tak tohle prožívám poprvé.“ Otočil se, sáhl po telefonu. „Zavolám do nemocnice, aby věděli, že můžou zrušit stav biologické pohotovosti. Podle toho, co se ke mně doneslo, si ten administrátor zaneřádil spodky.“

3

ŘEDITEL NEWYORSKÉHO PŘÍRODOPISNÉHO MUZEA FREDERICK WATSON Collopy cítil v zátylku nepříjemné mravenčení, když vystupoval z výtahu v suterénu budovy muzea. V podzemí nebyl už několik měsíců. Nechápal, proč ten děsný Wilfred Sherman, vedoucí mineralogického oddělení, tolik trvá na tom, aby přišel do laboratoře mineralogie, a sám odmítá přijít do Collopyho kanceláře ve čtvrtém poschodí.

Jeho boty skřípaly po podlaze, když svižnou chůzí zašel za roh ke dveřím laboratoře – byly zavřené. Zkusil kliku – zamčeno –, a tak podrážděně zostra zaklepal.

Herman téměř okamžitě otevřel a stejně rychle za ním zavřel a zamkl. Kurátor byl rozcuchaný, zpocený – jeho stavu nejlépe odpovídal výraz troska. Což je za daných okolností naprosto v pořádku, pomyslel si Collopy. Očima přejel laboratoř a upřel je na ten problematický balíček, pošpiněný a pomuchlaný, uložený v sáčku s dvojitým zipem na stolku vzorků u stereo-zoomového mikroskopu. Hned vedle leželo půl tuctu bílých obálek.

„Doktore Shermane, nedbalost, s jakou byl tento materiál dopraven do muzea, nám způsobila velké nepříjemnosti. Je to prostě skandální. Chci znát jméno člověka, který to sem přinesl, proč se k nám zásilka nedostala řádnými dodavatelskými kanály a proč se s tak hodnotným materiálem zacházelo tak nedbale a byl doručen způsobem, který vyvolal paniku. Pokud vím, jedna libra průmyslové diamantové drti stojí několik tisíc dolarů.“

Sherman neodpověděl. Jenom se potil.

„Přesně vidím titulek v zítřejších novinách: Panika z biologického teroru v Přírodopisném muzeu. Netěším se, až to budu číst. Právě mi volal nějaký reportér z Timesů – Harriman nebo tak nějak. Za půl hodiny mu mám zavolat zpátky a vysvětlit mu to.“

Sherman polkl, pořád nic neříkal. Kapku potu, která mu stékala po čele, si rychle otřel kapesníkem.

„No? Z jakého důvodu jste trval na tom, abych přišel k vám do laboratoře? Máte tedy nějaké vysvětlení?“

„Ano,“ vysoukal ze sebe Sherman. Pokynul na stereozoom. „Chtěl jsem, abyste… abyste se podíval.“

Collopy vstal, přešel k mikroskopu, odložil brýle a podíval se do okuláru. Před očima se mu vynořilo cosi rozmazaného. „Nevidím vůbec nic.“

„Seřiďte si to, tady.“

Collopy otáčel knoflíkem, vzorek se mu před očima vynořoval a ztrácel, jak hledal nejlepší zaostření. Nakonec uviděl úchvatné seskupení tisíců oslnivě barevných kousků křišťálu. Připomínaly prosvětlené mnohabarevné sklo v oknech katedrály.

„Co to je?“

„Vzorek drtě, která byla v té zásilce.“

Collopy zvedl hlavu od mikroskopu. „No? Objednal jste to vy nebo někdo z vašeho oddělení?“

Sherman zaváhal. „Ne, nic jsme neobjednávali.“

„Tak mi řekněte, doktore Shermane, jak se mohla diamantová drť v hodnotě tisíců dolarů dostat do vašeho oddělení?“

„Mám vysvětlení –“ Sherman zmlkl. Roztřesenou rukou zvedl jednu bílou obálku. Collopy čekal, ale Sherman jako by ztuhl.

„Doktore Shermane?“

Sherman neodpověděl. Vyndal kapesník a znovu si otřel obličej.

„Doktore Shermane, je vám dobře?“

Sherman polkl. „Nevím, jak vám to mám říct.“

Collopy promluvil velmi rázným tónem: „Máme problém a mně zbývá –“ zkontroloval si čas na hodinkách „– pouhých pětadvacet minut, potom budu muset zavolat tomu Harrimanovi. Tak mi to jednoduše všechno vyklopte.“

Sherman mlčky přikývl, znovu si osušil obličej kapesníkem. Collopy měl sice zlost, ale litoval ho. V mnoha ohledech byl vlastně dítě ve středním věku, které nikdy nevyroste ze své sbírky kamenů… Najednou si uvědomil, že si ten muž neotírá z obličeje jenom pot – tekly mu slzy.

„Není to průmyslová diamantová drť,“ hlesl nakonec Sherman.

Collopy se zamračil. Jak prosím?“

Kurátor se zhluboka nadechl, jako by v sobě sbíral sílu. „Průmyslová diamantová drť se vyrábí z černých nebo hnědých diamantů, které nemají žádnou estetickou hodnotu. Pod mikroskopem má podobu tmavých krystalických částeček. Ale když se pod mikroskopem podíváte na drť z té zásilky, vidíte barvy.“ Hlas se mu zachvěl.

„Přesně to jsem viděl.“

Sherman přikývl. „Drobné barevné úlomky a krystalky, všechny barvy duhy. Utvrdil jsem se, že to jsou skutečně diamanty, a kladl jsem si otázku…“ Hlas se mu zlomil.

„Doktore Shermane?“

„Kladl jsem si otázku, jak je vůbec možné, že diamantovou drť v tom sáčku tvoří miliony zlomků pestrobarevných diamantů. Kilo a sto padesát gramů.“

Laboratoř se ponořila do hlubokého ticha. Collopymu byla najednou zima. „Nechápu to.“

„Tohle není diamantová drť,“ odpověděl Sherman rychle. „Tohle je muzejní sbírka diamantů.“

„Co to je to za nesmysly?“

„Ten chlap, který ukradl naše diamanty minulý měsíc, je určitě rozdrtil. Všechny!“ Teď už nechal slzy stékat po tvářích, ani je neotíral.

„Rozdrtil?“ Collopy se divoce rozhlédl kolem. „Jak lze rozdrtit diamant?“

„Perlíkem.“

„Ale vždyť se diamant považuje za nejtvrdší nerost na světě.“

„Diamanty jsou tvrdé, to ano. To ale neznamená, že nejsou křehké!‘

„Jak můžete mít takovou jistotu?“

„Mnohé diamanty mají unikátní barvu. Třeba Královna Narnie. Žádný jiný diamant nemá stejný modrý odstín se stopami fialové a zelené. Podařilo se mi identifikovat každý drobounký fragment. To jsem právě dělal –třídil jsem je.“

Vzal do ruky bílou obálku a vysypal její obsah na list papíru připravený na stolku. Hromádka drtě byla modrá. Ukázal na ni.

„Královna Narnie.“

Vzal další obálku. Když její obsah vysypal na papír, hromádka byla purpurová. „Srdce věčnosti.“

Postupně vyprázdnil všechny obálky. „Indigový duch. Ultima Thule. Čtvrtý červenec. Zanzibarská zelená.“

Bylo to jako údery bubnů, jeden za druhým. Collopy zděšeně zíral na drobounké hromádky třpytivé drtě.

„To je nechutný vtip,“ poznamenal nakonec. „Tohle nemohou být muzejní diamanty.“

„Přesné zabarvení mnoha z těchto proslulých diamantů je měřitelné,“ odpověděl Sherman. „Mám o nich nezpochybnitelné údaje. Provedl jsem testy fragmentů. Jsou to diamanty s určitým přesným odstínem. Omyl je vyloučen. Nemůže to být nic jiného!“

„Ale určitě ne všechny? hlesl Collopy. „Nemohl je zničit všechny?

„Ten balíček obsahoval 1,15 kilogramu diamantové drtě. To je ekvivalent přibližně 5500 karátů. Když připočítám, co se vysypalo při přepravě, v sáčku bylo původně odhadem 6000 karátů. Porovnal jsem to s váhou ukradených diamantů…“ Jeho hlas zeslábl.

„No?“ zeptal se nakonec Collopy. Už se nedokázal ovládnout.

„Vážily celkem 6042 karátů,“ zašeptal Sherman.

V laboratoři bylo dlouho ticho přerušované jen slabým hučením zářivek. Nakonec Collopy zvedl hlavu a podíval se Shermanovi do očí.

„Doktore Shermane,“ začal, ale hlas se mu zlomil a musel začít znovu. „Doktore Shermane. Tato informace se nesmí dostat za stěny této laboratoře.“

Sherman, už tak bledý, zbělel jako duch. Ale po chvíli mlčky přikývl.

4

WlLLIAM SMITHBACK JR. VEŠEL DO TEMNÉ A PŘÍJEMNÉ HOSPODY ZNÁMÉ jako Kosti a rozhlédl se po hlučných hostech. Bylo pět hodin a v podniku seděla spousta zaměstnanců muzea, posilňovali se po dlouhém pracovním dni v zaprášeném žulovém kolosu na druhé straně ulice. Nechápal, co je vede k tomu, aby trávili volno v podniku, kde jsou stěny do posledního místečka pokryté kostmi, když právě odešli z úplně stejného prostředí. On sám teď přišel do Kostí z jediného důvodu, a tím byla čtyřicetiletá sladová whisky, kterou měl barman schovanou pod pultem. Třicet šest dolarů za panáka sice není žádná láce, ale rozhodně nerozežírá vnitřnosti jako Cutty Sark za tři dolary.

Podle měděných vlasů našel svoji novomanželku Noru Kellyovou u jejich oblíbeného stolu vzadu. Pokynul jí, přiloudal se a zaujal dramatickou pózu.

„, Však jaká záře vyšla tamhle v okně?‘“ zaintonoval. Zlehka ji políbil na zátylek, potom na rty a posadil se proti ní. „Jak se vede?“

„Muzeum je pořád velmi vzrušující místo.“

„Myslíš ten strach z biologického teroru dneska ráno?“

Přikývla. „Někdo přinesl pro oddělení mineralogie balíček, sypal se z něj nějaký prášek. Mysleli si, že je to antrax nebo co.“

„Slyšel jsem o tom. Vlastně přítel Bryce na tohle téma dneska poslal zprávu.“ Bryce Harriman byl Smithbackův kolega a největší sok v Timesech, ale Smithback si teď, po několika aktuálních a velmi dramatických sólokaprech, dopřával trochu oddech.

Číšník s výrazem zpráskaného psa přišel k jejich stolu a v tichosti čekal, až si objednají pití.

Já si dám na dva prsty Glen Grant,“ řekl Smithback. „To je kvalitní materiál.“

„Sklenku bílého vína, prosím.“

Číšník se odšoural.

„Takže to způsobilo rozruch?“ zajímalo Smithbacka.

Nora se zahuhňala. „Měl jsi vidět Greenlawa, chlápka, co to zjistil. Byl přesvědčený, že umírá. Navlečený do ochranného obleku se dokonce nechal odnést na nosítkách.“

„Greenlaw? Toho neznám.“

„Nový správní viceprezident. Nedávno přišel z Con Edu.“

„Tak co to teda nakonec bylo? Myslím ten antrax.“

„Brusný prášek.“

Smithback se zasmál, když dostal objednané pití. „Brusný prášek. Panebože, to je dokonalý.“ Zakroužil jantarovou tekutinou v boubelaté sklenici a upil doušek. „Jak se to stalo?“

„Podle všeho se zásilka při přepravě poškodila a ta látka se sypala ven. Poslíček to jednoduše strčil Curlymu a Greenlaw se k tomu náhodou připletl.“

„Curly? Ten stařík s dýmkou?“

„Přesně ten.“

„On ještě pracuje v muzeu?“

„Ten snad nikdy neodejde.“

„A jak tu situaci zvládl?“

„S přehledem jako všechno ostatní. Za pár hodin byl zpátky ve své kukani, jako by se nic nestalo.“

Smithback zavrtěl hlavou. „Proč by proboha někdo posílal po poslíčkovi sáček drtě?“

„To mi nejde na rozum.“

Upil ze sklenky. „Myslíš, že to byl záměr?“ zeptal se nepřítomně. „Někdo chce muzeum šokovat?“

„Pro tebe existuje jen zločin.“

„Vědí, kdo to poslal?“

„Na balíčku prý chyběla adresa odesilatele.“

Při tomhle drobném detailu Smithback najednou zpozorněl. Litoval, že si už předtím nepřečetl Harrimanův materiál na interní síti Timesů. „Víš, kolik dneska v New Yorku stojí nechat doručit zásilku po poslíčkovi? Čtyřicet babek.“

„Třeba to byla drahá drť.“

„No ale proč tam teda chyběla zpáteční adresa? Pro koho to vlastně bylo?“

„Jen pro mineralogické oddělení, pokud vím.“

Smithback znovu Zamyšleně upil whisky. Celá ta situace mu v hlavě spustila novinářský alarm. Přemýšlel, jestli se Harriman dopracoval k samotnému jádru toho všeho. Asi sotva.

Vyndal mobilní telefon. „Někam zavolám, nevadí?“

Nora se zamračila. Jestli musíš.“

Smithback navolil číslo muzea a požádal o spojení s mineralogickým oddělením. Štěstí mu přálo, ještě tam někdo byl. Spustil hodně rychle: „U telefonu Humnhmn z kanceláře Grmhmhmn a chci se jenom zeptat, co to bylo za drť, co dneska ráno vyvolala takový zmatek?“

„Nerozuměl jsem –“

„Podívejte, strašně spěchám. Můj šéf čeká na odpověď.“

„Já nevím.“

„A je tam někdo, kdo by mi dokázal odpovědět?“

„Doktor Sherman.“

„Spojte mě.“

Za okamžik uslyšel napjatý hlas. „Doktor Collopy?“

„Ne, ne,“ odpověděl Smithback v lehkém tónu. „U telefonu William Smithback. Jsem reportér z New York Times.“

Po chvíli ticha znepokojeně řekl: „Ano‘?“‚

„Volám kvůli tomu zmatku kolem bioteroru dneska ráno –“

Dostalo se mu okamžité odpovědi. „Všechno, co vím, jsem už řekl vašemu kolegovi panu Harrimanovi.“

„Jde jen o rutinní ověření informace, doktore Shermane. Šlo by to?“

Ticho.

„Balíček byl adresovaný vám?“

„Oddělení,“ zněla stručná odpověď.

„Žádný odesilatel?“

„Ne.“

„A byl plný drtě?“

„Přesně tak.“

„Jaké drtě?“

Chvilka váhání. „Korundové.“

„Jakou cenu má korundová drť?“

„Z hlavy nevím. Moc ne.“

„Aha. To je všechno, díky.“

Ukončil hovor a zjistil, že ho Nora pozoruje.

„Volat v hospodě mobilem je neomalenost.“

„Hele , jsem reportér. Musím být neomalený. Moje práce to vyžaduje.“

„Spokojený?“

„Ne.“

„Do muzea přišel balíček s drtí. Sypal se a někoho to vyděsilo. Nic víc.“

„Já nevím.“ Smithback si zavdal pořádný doušek whisky. „Ten chlápek, se kterým jsem právě mluvil, byl hodně nervózní.“

„Doktor Sherman? Má sklony k nervozitě.“

„Mluvil víc než nervózním tónem. Znělo to vyděšeně.“

Znovu otevřel mobil. Nora zaúpěla. „Jestli si hodláš vyřizovat telefony, jdu domů.“

„Ale Noro, neblázni. Jeden telefonát a pak vyrazíme do Rattlesnake Café na večeři. Tohle musím vyřídit hned. Už je pět pryč a já potřebuju ještě někoho chytit.“

V mobilu vyhledal informace o telefonních číslech, našel to, které potřeboval, a už volal. „Oddělení zdravotních a psychiatrických služeb?“

Chvíli ho přepojovali na různá místa, nakonec se dopracoval do laboratoře, kterou chtěl.

„Laboratoř Sentinel,“ ozvalo se.

„S kým mluvím?“

„S Richardem. A s kým mluvím ji?“

„Ahoj, Richarde, tady Bill Smithback z Timesů. Máte na starosti laboratoř?“

„Teď ano. Šéfová před chvílí odešla domů.“

„Tak to se máte. Můžu vám položit pár otázek?“

„Říkal jste, že jste reportér?“

„Přesně tak.“

„Myslím, že by to šlo.“

„Vaše laboratoř dneska ráno dostala ten balíček z muzea?“

„Přesně tak.“

„Co v něm bylo?“

Smithback slyšel odfrknutí. „Diamantová drť.“

„Ne korundová?“

„Ne. Diamantová.“

„Vy osobně jste tu drť zkoumal?“

„Jo.“

„Jak vypadala?“

„Při prvotním posouzení jen jako pytlík hnědého písku.“

Smithback chvíli přemýšlel. „Jak jste zjistili, že je to diamantová drť?“

„Podle indexu refrakce.“

„Aha. A nemohli jste to zaměnit za korundovou?“

„V žádném případě.“

„Předpokládám, že jste drť zkoumali pod mikroskopem, je to tak?“

„Jo.“

„Jak to vypadalo?“

„Byla to nádhera. Jako hrozen drobných barevných krystalů.“

Smithback najednou ucítil brnění v zátylku. „Barevných? Jak to myslíte?“

„Fragmenty všech barev duhy. Netušil jsem, že diamantová drť je takhle krásná.“

„Nenapadlo vás, že je to zvláštní?“

„Spousta věcí pod mikroskopem vypadá dost ohavně. Třeba chlebová plíseň – nebo písek, když už jsme u toho.“

„Ale říkal jste, že ten prášek měl hnědou barvu.“

„Jenom když byl smíchaný.“

„Aha. Co jste s tím balíčkem udělali?“

„Poslali jsme ho zpátky do muzea s tím, že to byl falešný poplach.“

„Díky.“

Smithback pomalu zavřel telefon. To není možné.

Nora na něj upřeně koukala, tvářila se otráveně. Vzal ji za ruku. „Strašně se omlouvám, ale musím vyřídit ještě jeden telefonát.“

Zkřížila ruce na prsou. „A já myslela, že si dnes uděláme příjemný večer ve dvou.“

„Jeden hovor. Prosím. Nechám tě poslouchat. Věř mi, bude to fajn.“

Noře zrůžověly tváře. Tohle už Smithback znal. Jeho žena se zlobila, už to v ní začalo vřít.

Rychle znovu navolil číslo muzea, zapnul hlasitý poslech. „Doktor Sherman?“

„Ano?“

„Ještě jednou Smithback z Timesů.“

„Pane Smithbacku,“ zazněla ostrá odpověď, „už jsem vám sdělil všechno, co vím. A teď, pokud dovolíte, musím spěchat na vlak.“

„Vím, že to, co přišlo dneska ráno do muzea, nebyla korundová drť.“

Ticho.

„Vím, co to bylo doopravdy.“

Stále ticho.

„Sbírka diamantů vašeho muzea.“

Nora se na něj zostra podívala.

„Doktore Shermane, přijdu za vámi do muzea, promluvíme si. Jestli tam ještě někde je doktor Collopy, měl by být u toho – nebo by alespoň měl být dosažitelný telefonicky. Nevím, co jste sdělil mému kolegovi Harrimanovi, ale mně něco takového nepodstrčíte. Dost na tom, že muzeum dopustilo, aby sbírku diamantů – nejhodnotnější na světě – někdo ukradl. Jsem přesvědčen, že představenstvo muzea by nechtělo zažít skandál z kamufláže, když hned vzápětí vyjde najevo, že z téže sbírky diamantů je jenom brusný prášek. Máme v tom jasno, doktore Shermane?“

Nakonec se z telefonu ozval slabounký a hodně roztřesený hlas. „To nebyla kamufláž, ujišťuji vás. Šlo jen, ehm, o odložení sdělení.“

„Za deset minut jsem u vás. Nikam neodcházejte.“

Smithback okamžitě volal svému šéfredaktorovi do Timesů. „Fentone? Víš o tom článku o zmatku v muzeu kvůli antraxu? Napsal ho Harriman. Radši to stornuj. Zjistil jsem pravdu – a je to teda bomba. Rezervuj mi titulní stranu.“

Zavřel telefon. Když se podíval na Noru, už nezuřila. Byla bílá.

„Diogenes Pendergast,“ zašeptala. „Zničil diamanty?“

Smithback přikývl.

„Ale proč?“

„Velmi dobrá otázka, Noro. A teď, miláčku, s nekonečnou omluvou a s tím, že ti dlužím večeři v Rattlesnake Café, musím jít. Nezbývá mi než udělat několik rozhovorů a článek předat do redakce do půlnoci, aby se dostal do celostátního vydání. Je mi to fakt strašně líto. Jdi klidně spát, nečekej na mě.“

Vstal a políbil ji.

„Jsi úžasný,“ pochválila ho s úctou.

Smithback zaváhal, prožíval nezvyklý pocit. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že zrudl.

5

DR. FREDERICK WATSON COLLOPY STÁL ZA VELKÝM, KŮŽÍ POTAŽENÝM stolem z devatenáctého století ve své rohové kanceláři v jihovýchodní věži muzea. Na rozměrné desce nebylo nic kromě ranního vydání New York Times. Noviny zůstaly složené. Nebylo třeba jimi listovat: Collopy viděl všechno, co potřeboval, na titulní straně nad přehybem – slova vytištěná největším písmem, jaké se seriózní Timesy odvážily použít.

Už to prasklo, nedalo se to vrátit.

Collopy věřil, že zastává nejvyšší vědeckou pozici v Americe, je ředitelem Newyorského přírodopisného muzea. Jeho mysl bloumala od tématu článku ke jménům jeho významných předchůdců: Ogilvy, Scott, Throck-morton. Jeho cílem, jeho jedinou ambicí bylo přidat ke svému jménu důstojný soupis odvedené práce – ne potupný pád jako dva jeho bezprostřední předchůdci: zesnulý Winston Wright, po němž nikdo příliš netruchlil, nebo neschopná Olivia Merriamová.

A přece by název článku na titulní straně Timesů mohl být nápisem na jeho náhrobku. Nedávno přestál několik složitých situací, skandály, které by slabšího muže srazily na kolena. Ale všechno zvládl s rozvahou a rozhodností – a stejně se zachová i teď.

Zaslechl jemné zaklepání na dveře.

„Dále.“

Vešel vousatý Hugo Menzies, vedoucí antropologického oddělení, v elegantním obleku, méně akademicky pomuchlaném než obvykle. Tiše se posadil na židli. Po něm přišla Josephine Roccová, vedoucí oddělení pro styk s veřejností, s právnickou muzea s ironickým jménem Beryl Darlin-gová ze společnosti Wilfred, Spragg a Darling.

Collopy zůstal stát, prohlížel si všechny tři a zamyšleně si mnul bradu. Konečně promluvil.

„Ze zřejmých důvodů jsem vás svolal na mimořádnou schůzku.“ Podíval se na noviny. „Předpokládám, že už jste viděli Timesy.“

Všichni přítomní mlčky přikývli.

„Udělali jsme chybu, když jsme se pokoušeli situaci kamuflovat, byť na krátkou dobu. Při nástupu do pozice ředitele muzea jsem byl odhodlaný řídit jeho běh jinak, neuchylovat se k tajnůstkaření a paranoidnímu chování, jak se občas stávalo několika mým předchůdcům. V mých očích bylo muzeum velkou institucí, dostatečně silnou na to, aby překonala osudové rány skandálů a polemik.“

Odmlčel se.

„Ve snaze bagatelizovat zničení naší sbírky diamantů, najít způsob, jak celou situaci zakamuflovat, jsem udělal chybu. Porušil jsem své vlastní zásady.“

„Pro nás je taková omluva dostatečná,“ pronesla Darlingová svým obvyklým řízným hlasem. „Ale proč jste tohle ukvapené a neuvážené rozhodnutí nekonzultoval předem se mnou? Muselo vám přece být jasné, že z něčeho takového nelze vyváznout. Znamená to vážné poškození pověsti muzea a moji práci to hodně komplikuje.“

Collopy si byl vědom, že muzeum platí Darlingové čtyři sta dolarů na hodinu právě za to, aby vždycky říkala nepřikrášlenou pravdu.

Zvedl ruku. „Máte pravdu. Ale takovýhle vývoj jsem ani v těch nejčernějších představách nepředpokládal – zjištění, že z našich diamantů zůstala jen…“ Hlas se mu zlomil, nedokázal větu dokončit.

Při jeho slovech všichni znatelně zneklidněli.

Collopy polkl a začal znovu: „Je třeba jednat. Teď musíme reagovat, odpovědět. Proto jsem vás požádal o tohle setkání.“

Když chvilku mlčel, zaslechl z Museum Drive dole tlumené výkřiky a skandování narůstajícího davu protestujících za doprovodu policejních sirén a megafonů.

Promluvila Roccová: „V mé kanceláři neustále vyzvánějí telefony. Teď je devět. Do deseti, nejpozději jedenácti hodin bychom měli vystoupit s nějakým oficiálním prohlášením. Za celou svou éru působení v oblasti styku s veřejností jsem se s něčím takovým nesetkala.“

Menzies poposedl na židli, uhladil si stříbrné vlasy. „Mohu?“

Collopy přikývl. „Hugo.“

Menzies si odkašlal, pronikavýma modrýma očima šlehl k oknu a zpátky na Collopyho. „Především je třeba si uvědomit, Fredericku, že tato katastrofa začíná narůstat do obrovských rozměrů. Poslouchejte ty lidi venku – fakt, že jsme vůbec uvažovali o kamufláži takovéhle ztráty, lidi rozezlil. Ne. Musíme do toho jít čestně a přímo. Přiznat chybu. Dál už nic nepředstírat.“ Podíval se na Roccovou. „To je první krok, který navrhuji. A doufám, že s tím všichni souhlasíme.“

Collopy znovu přikývl. „A druhý krok?“

Menzies se lehce naklonil dopředu. „Nestačí jen reagovat. Je zapotřebí přejít do ofenzívy.“

„Co máš na mysli?“

„Musíme udělat něco skvělého. Vystoupit s nějakým velkolepým oznámením, s něčím, co připomene New Yorku a světu, že i tak zůstáváme výborným muzeem. Vyslat třeba vědeckou expedici, nebo spustit mimořádný výzkumný projekt.“

„Nebude to vypadat spíš jako velmi průhledný pokus odvést pozornost?“ namítla Roccová.

„Někomu to tak možná vyzní. Ale kritizovat se bude tak den dva, potom se nám otevře možnost vzbudit zájem. A to znamená dobrou propagaci.“

Jaký typ projektu?“ zeptal se Collopy.

„Tak daleko jsem ještě nepřemýšlel.“

Roccová pomalu přikývla. „Možná by to zabralo. Taková událost by se dala zkombinovat se slavnostním večerem, výlučně pro nejvýznamnější osobnosti, společenská událost sezóny, kterou si ‚nikdo nesmí nechat ujít‘. To by umlčelo bičování muzea ze strany tisku a politiků, protože všichni samozřejmě budou hodně stát o pozvánku.“

„To zní slibně,“ řekl Collopy.

Po chvíli se ozvala Darlingová: „Je to moc hezká teorie. Chybí nám už jenom ta expedice, událost, prostě cokoli.“

V ten okamžik zabzučel Collopyho domácí telefon. Podrážděně stiskl tlačítko. „Paní Surdová, nechceme být rušeni.“

„Já vím, doktore Collopy, ale… no, víte, tohle je velmi neobvyklé.“

„Teď ne.“

„Vyžaduje to okamžitou reakci.“

Collopy povzdechl: „Proboha, to deset minut nepočká?“

Je to oznámení z banky o převodu daru ve výši deseti milionů eur na –“

„Dar deset milionů eur? Přineste mi to.“

Vešla zdatná a kulatá paní Surdová s papírem v ruce.

„Omluvte mě na okamžik.“ Collopy chňapl po papíru. „Od koho to je a kde to mám podepsat?“

„Poslal to Comte Thierry de Cahors. Dává muzeu deset milionů eur na obnovu a znovuotevření Senefovy hrobky.“

„Senefovy hrobky? Co to proboha znamená?“ Collopy odhodil papír na stůl. „Podívám se na to později.“

„Ale tady se píše, pane, že peníze jsou jištěné smluvní listinou a během jedné hodiny musí být buď odmítnuty, nebo přijaty.“

Collopy měl sto chutí začít lomit rukama. „Takhle vymezované finanční fondy nám přece docházejí pořád dokola! My potřebujeme výlučně všeobecné fondy na placení účtů. Odpovězte tomu hraběti, ať je to kdokoli, a zkuste ho přesvědčit, aby svůj finanční dar nevázal na nic určitého. Pište mým jménem a doplňte obvyklé zdvořilostní fráze. Nepotřebujeme ty peníze, ať už ten chlápek bojuje s jakýmkoli větrným mlýnem.“

„Ano, doktore Collopy.“

Odvrátila se a Collopy pohlédl na skupinku lidí před sebou. „Teď je nejspíš řada na Beryl.“

Právnická otevřela ústa, chtěla promluvit, ale Menzies ji pokynem ruky umlčel. „Paní Surdová? Počkejte laskavě pár minut, než se spojíte s hrabětem de Cahors.“

Paní Surdová zaváhala, pohlédla na Collopyho, jestli to potvrdí. Ředitel přikývl na znamení souhlasu, takže odešla a zavřela za sebou dveře.

„Tak dobrá, Hugo, o co tady jde?“ zajímalo Collopyho.

„Snažím se vybavit si podrobnosti. Senefova hrobka – je mi to povědomé. A teď si vzpomínám – na hraběte de Cahors také.“

„Můžeme pokračovat v jednání?“ zeptal se Collopy.

Menzies najednou poposedl: „Fredericku, tohlej> pokračování! Zamysli se nad svým dosavadním působením v muzeu. Senefova hrobka byla egyptská hrobka vystavená v muzeu od původního otevření do… myslím že do velké hospodářské krize ve třicátých letech minulého století, tehdy ji zavřeli.“

‚A?“

„Pokud mi dobře slouží paměť, tu hrobku ukradli a rozebrali Francouzi v době napoleonské invaze do Egypta. Později se jí zmocnili Britové. Koupil ji jeden mecenáš muzea a znovu ji nechal sestavit ve sklepení muzea jako součást jedné z originálních expozic. Určitě tam ještě je.“

„A kdo je ten de Cahors?“ zeptala se Darlingová.

„Když Napoleon pronikl do Egypta, vzal se svými vojsky také armádu přírodovědců a archeologů. Nějaký de Cahors vedl archeologickou skupinu. Tenhle bude nejspíš jeho potomek.“

Collopy se zamračil. „A souvisí tohle s tím, co řešíme?“

„Copak to nechápeš? Tohle je přesně to, co hledáme!“

„Starou zaprášenou hrobku?“

„Přesně tak! Budeme informovat o daru pana hraběte, stanovíme datum slavnostní recepce a veškeré té parády kolem a přimějeme média, aby z toho udělala událost.“ Menzies se tázavě podíval na Roccovou.

„Ano,“ souhlasila. „Ano, to by mohlo zabrat. Egypt byl u široké veřejnosti vždycky populární.“

„Mohlo by to zabrat? To –zabere. Hrobka už je instalovaná, což nám skýtá velkou výhodu. Výstava Posvátných zpodobnění už má zenit za sebou. Nadešel čas pro něco nového. Tohle bychom mohli připravit za dva měsíce –možná i dřív.“

„Do značné míry to závisí na stavu hrobky.“

„V každém případě je na svém místě a připravená. Třeba bude stačit ji jenom oprášit. Depozitáře máme plné egyptských drobností, které můžeme umístit do hrobky, aby celá expozice byla ucelená. Hrabě nabízí spoustu peněz na libovolnou obnovu, která bude zapotřebí.“

„Tomu nerozumím,“ dala se slyšet Darlingová. „Jak je možné na celou expozici na sedmdesát let zapomenout?“

„Nejspíš je zazděná – to dělávali často, takhle uchovávali celé expozice.“ Menzies se posmutněle usmál. „Tohle muzeum má zkrátka příliš mnoho artefaktů a nemá dost peněz ani kurátorů, kteří by se o ně postarali. Proto už celé roky usiluji o vytvoření místa muzejního historika. Kdo ví, jaká další tajemství dřímají v dávno zapomenutých koutech?“

Po chvíli ticho náhle přerušil Collopy. Uhodil rukou do stolu: „Tak to uděláme.“ Sáhl po telefonu. „Paní Surdová? Dejte hraběti zprávu, aby peníze převedl. Přijímáme jeho podmínky.“

6

NORA KELLYOVA STÁLA VE SVÉ LABORATOŘI A UPŘENĚ HLEDĚLA NA velký stůl pokrytý úlomky keramiky starých Anasaziů. Střepy byly neobvyklé, v jasných světlech se leskly skoro zlatě, to kvůli nesčetným částečkám slídy v hlíně používané k výrobě nádob. Tyhle střepy shromáždila během letní expedice do oblasti Four Corners na Jihozápadě a teď je pokládala na velikou obrysovou mapu Four Corners, každý přesně na místo nálezu.

Dívala se na třpytivou sbírku a znovu přemýšlela, jaký to má smysl. Byl to jeden z jejích hlavních výzkumných projektů v muzeu: vystopovat rozšíření těchto vzácných slídnatých nádob od zdroje obchodu v jižním Utahu přes další prodej po Jihozápadě a dál. Keramiku začali vyrábět vyznavači náboženského kultu ducha předků, který měl své počátky u Aztéků v Mexiku. Nora věřila, že vystopováním rozšíření keramiky po území Jihozápadu by mohla určit také rozšíření kultu ducha předků.

Jenomže střepů bylo příliš mnoho a spousta z nich ze čtrnáctého století, takže dát dohromady všechny jejich variability představovalo hodně velký problém, který ještě ani nezačala řešit. Upřeně hleděla na stůl: Odpověď je tady. Musí ji jenom najít.

Povzdechla si a upila kávu, byla moc ráda, že má suterénní laboratoř jako útočiště před bouří, která naplno zuří v muzeu nahoře. Včera zděšení z antraxu, ale dnes je to ještě horší – do značné míry zásluhou jejího manžela Billa, který má jedinečný talent vyvolávat trable. V dnešním ranním vydání Timesů vyšel jeho článek s informací, že prach v obálce je muzejní sbírka diamantů ohodnocená na stovky milionů dolarů, kterou zloděj rozdrtil. Ta zpráva vyvolala rozruch, jaký Nora nepamatovala. Starostu města zahnalo hejno kamer před jeho kanceláří do kouta. Velmi ostře zkritizoval muzeum a požadoval okamžitou výměnu ředitele.

Přinutila se obrátit svou pozornost zpátky ke střepům. Všechny linie rozšíření vycházely z jednoho místa, zdroje vzácné hlíny na úpatí náhorní plošiny Kaiparowits v Utahu, kde ji těžili a vypalovali lidé, kteří si ve velkém útesu vybudovali obydlí ukrytá v kaňonech. Odtud se jejich výrobky dostaly až do severního Mexika a západního Texasu. Ale jak? A kdy? A kdo je tam dopravil?

Vstala, přešla ke skříni a vyndala poslední zazipovaný sáček se střepy. V laboratoři bylo ticho jako v hrobě, až na slabý sykot klimatizace. Za laboratoří samou byly velké skladovací prostory, kam umístili staré dubové skříně s výplněmi z čeřeného skla naplněné nádobami, hroty šípů, sekerami a dalšími artefakty. Slabý závan paradichlorbenzenu se linul z vedlejší místnosti, kde byly uloženy indiánské mumie. Rozkládala střepy po mapě, zaplnila tak poslední prázdný roh, znovu pozorně zkontrolovala pořadí jednotlivých uložených střepů označených čísly.

Najednou se zarazila. Slyšela zaskřípění dveří laboratoře a tiché kroky na prašné podlaze. Copak nezamkla? Zamykat za sebou dveře byl hloupý zvyk. Ale rozlehlé a tiché prostory suterénu muzea plné podivných a strašlivých exponátů jí vždycky naháněly hrůzu. A nemohla zapomenout na to, co se před několika týdny stalo její kamarádce Margo Greenové v potemnělé výstavní hale o dvě patra výš.

„Je tam někdo?“ zavolala.

Z šera se vynořila postava, nejprve rysy obličeje, potom krátce střižená bradka a stříbřitě bílé vlasy– a Nora si oddechla. Byl to jenom Hugo Menzies, vedoucí antropologického oddělení a její přímý šéf. Byl ještě trochu pobledlý po nedávném záchvatu žlučníku, veselé oči měl orámované červenými linkami.

„Dobrý den, Noro,“ řekl kurátor s laskavým úsměvem. „Můžu?“

„Samozřejmě.“

Menzies se usadil na stoličku. „Tady dole je tak příjemně a ticho. Jste tady sama?“

„Ano. Jak to jde tam nahoře?“

„Venku je pořád víc lidí.“

„Viděla jsem ten dav cestou do práce.“

„Začíná to být dost ošklivé. Pošklebují se, šikanují všechny přicházející zaměstnance a blokují dopravu na Museum Drive. A mám obavy, že tohle je teprve začátek. To, že starosta a guvernér vystupují s prohlášením, je jedna věc, ale vypadá to, že jsou rozrušeni i obyvatelé New Yorku. Bůh nás ochraňuj před zuřivostí vulgus mobile.11

Nora zavrtěla hlavou. „Je mi líto, že Bill zapříčinil –“

Menzies jí jemně položil ruku na rameno. „Bill se stal jenom poslem.

Udělal muzeu dobrou službu, když zveřejnil tu neuváženou kamufláž. Pravda by nakonec stejně vyšla najevo.“

„Nechápu, proč někdo ukradne drahokamy a potom je zničí.“

Menzies pokrčil rameny. „Kdo ví, co se děje v hlavě vyšinutého člověka? Přinejmenším dává najevo svoji nesmiřitelnou zášť vůči muzeu.“

„Co mu kdy muzeum udělalo?“

„Odpověď na tuto otázku zná jediný člověk. Ale nejsem tady, abych spekuloval o myšlenkách zločince. Přišel jsem z určitého důvodu, který má hodně společného s tím, co se děje nahoře.“

„Nerozumím vám.“

„Jdu za vámi rovnou ze schůzky v kanceláři doktora Collopyho. Učinili jsme rozhodnutí, které se dotýká i vás.“

Nora cítila, jak jí plíživě prostupuje znepokojení.

„Znáte Senefovu hrobku?“

„Nikdy jsem o ní neslyšela.“

„To mě nepřekvapuje. Ví o ní jen pár zaměstnanců muzea. Byla to jedna z prvních původních expozic muzea. Egyptská hrobka z Údolí králů, která byla v těchto suterénních prostorech sestavena. Ve třicátých letech minulého století ji zavřeli a zapečetili a už nikdy ji neotevřeli.“ A>„

„Je třeba, aby teď muzeum vyšlo s nějakou pozitivní zprávou, s něčím, co každému připomene, že pořád pracujeme dobře. Něco jako odvrácení pozornosti. A takovým odvrácením pozornosti bude Senefova hrobka. Hodláme ji znovu otevřít a vás chci postavit do čela celého projektu.“

„Mě? Ale já jsem o celé měsíce odložila svůj výzkum, abych pomohla uspořádat výstavu Posvátných zpodobnění!“

Menzies se ironicky usmál. „To je pravda, proto vás o tohle žádám. Viděl jsem, jakou práci jste odvedla na výstavě Posvátných zpodobnění. Jste jediná v oddělení, kdo tohle dokáže.“

„Za jak dlouho?“

„Collopy trvá na tom, abychom sebou pořádně hodili. Máme šest týdnů.“

„Vy žertujete!“

„Tohle je výjimečný stav. Finance jsou už hodně dlouho v žalostném stavu. A s tímhle novým přívalem záporné publicity se může stát cokoli.“

Nora zmlkla.

„Tohle všechno,“ pokračoval Menzies jemně, „se spustilo proto, že jsme na financování tohoto projektu právě dostali deset milionů eur – třináct milionů dolarů. Peníze nejsou problém. Dostane se vám všestranné podpory – od dozorčí rady až po všechny odborové organizace. Senefova hrobka je zapečetěná, takže by měla být v docela slušném stavu.“

„Nežádejte to ode mě, prosím vás. Dejte to Ashtonovi.“

„Ashton neumí řešit sporné body. Viděl jsem, jak jste si poradila s demonstranty při otevření Posvátných zpodobnění. Muzeum bojuje o život. Potřebuji vás. Muzeum vás potřebuje.“

Bylo ticho. Nora se podívala na střepy a srdce jí pokleslo. „O egyptologii nic nevím.“

„Dočasně najmeme externího špičkového egyptologa, aby s vámi spolupracoval.“

Nora pochopila, že nemá úniku. Zhluboka povzdechla. „Tak dobře, udělám to.“

„Bravo! Přesně tohle jsem chtěl slyšet. Zatím jsme ještě nevypracovali pojetí, ale hrobka nebyla vystavená sedmdesát let, určitě bude třeba něco vylepšit. Dneska už nestačí statická expozice. Bude třeba využít multimediálních prostředků. A samozřejmě také uspořádáme slavnostní otevření, každý Newyorčan s trochou společenských ambicí prostě bude muset získat vstupenku.“

Nora zavrtěla hlavou. „A tohle všechno za šest týdnů?“

„Doufal jsem, že přijdete s nějakými nápady.“

„Kdy je potřebujete?“

„Bohužel hned teď. Doktor Collopy svolal tiskovou konferenci, začne za půl hodiny. Hodlá pohovořit právě o téhle expozici.“

„Ale ne.“ Nora poklesla na židli. „Jste přesvědčen o nezbytnosti speciálních efektů? Mám velký odpor k počítačovému přikrášlování. Odvádí pozornost od vnímání objektů.“

„Bohužel právě tohle jsou současné muzeální prostředky. Podívejte se na novou knihovnu Abrahama Lincolna. Ano, do jisté míry je to možná trochu vulgární – ale takové je jednadvacáté století a my soupeříme s televizí a videohrami. Prosím, Noro, potřebuji nápady hned teď. Ředitele zasypou otázkami a on musí být schopen o expozici pohovořit.“

Nora polkla. Na jednu stranu se jí dělalo zle z představy, že znovu odloží svůj výzkum, bude pracovat sedmdesát hodin týdně a muže, za něhož se provdala před několika měsíci, už skoro neuvidí. Na druhou stranu, pokud to má udělat – a všechno nasvědčuje tomu, že možnost volby neexistuje –, chtěla by to udělat dobře.

„Nic lacině efektního,“ řekla. „Žádné mumie vyskakující ze sarkofágů. A expozice by měla být vzdělávací.“

„Mluvíte mi z duše.“

Nora chvilku přemýšlela. „Hrobka byla vykradena, je to tak?“

„Byla vykradena v antických dobách a jako ve většině případů i tuhle s největší pravděpodobností vyloupili duchovní, kteří Senefa pohřbili. Mimochodem, on nebyl faraón, ale vezír a regent Thutmose IV.“

Nora to vstřebávala. Když se na ni obrátil se žádostí, aby koordinovala velkou novou expozici – a tahle by měla být obzvlášť ukázková –, pochopila, že je to pro ni velká pocta. Byla to výzva. Už do toho byla proti své vůli zatažena.

„Pokud chcete něco hodně dramatického,“ řekla, „co kdybychom zaranžovali samotnou loupež? Mohli bychom předvést zloděje při práci – ukázat, jak se bojí, že je někdo chytí, a co by se stalo, kdyby je skutečně přistihli při činu – a k tomu všemu doprovodný komentář, co se dělo, kdo byl Senef a takové věci.“

Menzies přikývl. „Výborně, Noro.“

Cítila narůstající rozrušení. „Pokud se podaří zvládnout všechny počítačové efekty, mohli by si návštěvníci odnést zážitek, na který nikdy nezapomenou. Historie naživo přímo v hrobce samé.“

„Noro, jednou se stanete ředitelkou tohoto muzea.“

Zčervenala. Taková představa v ní nevzbuzovala nelibost.

„Já sám jsem myslel na nějaký typ zvukové show kombinované se světelnými efekty. To je dokonalé.“ S naprosto netypickou živostí vzal Menzies Noru za ruku. „Tohle muzeum zachrání. A navíc si tady vybudujete kariéru. Jak jsem řekl, máte k dispozici veškeré peníze a podporu, jaké budete potřebovat. Co se týče počítačových efektů, dovolte, abych tuto stránku zařídil já – vy se soustřeďte na vystavované exponáty a instalaci. Šest týdnů bude tak akorát čas na to, aby se zpráva rozšířila, na přípravu pozvánek a zpracování médií. Kdo bude chtít získat pozvánku, nebude muzeum očerňovat.“

Podíval se na hodinky. „Musím připravit doktora Collopyho na tiskovou konferenci. Mnohokrát vám děkuji, Noro.“

Chvatně odešel a Nora osaměla v tiché laboratoři. Lítostivě se zahleděla na stůl, na nějž tak pečlivě urovnala střepy, a začala je uklízet. Každý uložila do samostatného sáčku.

7

ZVLÁŠTNÍ AGENT SPENCER COFFEY ZAHNUL ZA ROH A VEŠEL DO KANCELÁŘE správce věznice, klapot jeho ocelí okovaných podpatků na leštěné betonové podlaze mu zněl uspokojivě. Malý muž s knírkem, agent Rabi-ner, šel za ním, uctivě se přizpůsoboval jeho tempu. Coffey zastavil před ústavními dubovými dveřmi, zaklepal a bez čekání otevřel.

Sekretářka správce věznice, hubená odbarvená blondýna s obličejem posetým starými jizvami po akné, která zjevně neholdovala společenské konverzaci, se na něj podívala. „Ano?“

„Agent Coffey, Federální vyšetřovací úřad.“ Máchl do vzduchu služebním odznakem. „Máme domluvenou schůzku a hodně spěcháme.“

„Řeknu panu správci, že jste tady.“ Mluvila křupanským přízvukem ze severu, a to ho hodně dráždilo.

Coffey se otočil na Rabinera a obrátil oči v sloup. S touhle ženskou měl potíže, už když dopoledne volal, aby si domluvil schůzku. Spojení se pořád přerušovalo. Když ji teď viděl, jen ho utvrdila v tom, že ztělesňuje všechno, čím pohrdá; buranku z nízké společenské třídy, která si razí vlastní cestu na rádoby úctyhodnou pozici.

„Agent Coffey a –?“ Podívala se na Rabinera.

„Zvláštní agent Coffey a zvláštní agent Rabiner.“

Ta ženská zvedla sluchátko interního telefonu nestydatě pomalu. „Přišli za vámi agenti Coffey a Rabiner, pane. Tvrdí, že mají domluvenou schůzku.“

Chvíli poslouchala, potom zavěsila. Čekala dost dlouho, aby Coffeymu dala jasně najevo, že ani v nejmenším nespěchá jako on. „Pan Imhof,“ řekla konečně, „vás přijme.“

Když Coffey procházel kolem jejího stolu, zastavil se. „A jak vám to jde na farmě?“

„Vypadá to, že vepři mají období říje,“ odpověděla bez váhání, ani se na něj nepodívala.

Coffey cestou do kanceláře správce myslel na to, co ta mrcha naznačovala a jestli ho to urazilo nebo ne.

Když Coffey za sebou a Rabinerem zavřel dveře, správce Gordon Imhof vstal od velkého umakartového stolu. Coffey viděl správce poprvé osobně, byl mladší, než předpokládal, malý a upravený, s kozí bradkou a chladnýma modrýma očima. Byl dokonale oblečený, vlasy vyfoukané do tvaru helmy. Nedokázal ho nikam zařadit. Za starých časů se šéfové věznic na svá místa vypracovali zdola, krok za krokem z pozice dozorce, ale tenhle vypadal, jako by na nějaké univerzitě získal doktorát z managementu nápravného zařízení a nikdy nezažil to úžasné plesknutí, když pendrek bouchne do lidského masa. Ale měl tenké rty, což bylo dobré znamení.

Imhof podal ruku oběma příchozím. „Posaďte se.“

„Děkuji.“

„Jak probíhal výslech?“

„Náš případ se vyvíjí,“ odpověděl Coffey. „Jestli tohle není klasický čin, za který pachatel zaslouží trest smrti, tak nevím, co jiného by musel provést. Nicméně objevily se jisté komplikace.“ Nepřiznal popravdě, že výslech skončil špatně, hodně špatně.

Imhof měl neproniknutelný obličej.

„Chci si něco ujasnit,“ pokračoval Coffey. „Jednou z obětí toho zabijáka byl můj kolega a přítel, třetí nejčastěji vyznamenávaný agent v historii FBI.“

Chvíli počkal, aby jeho informace zapůsobila. Pomlčel ale o tom, že tahle oběť, zvláštní agent Mike Decker, který celou akci vedl, měl na svědomí jeho pokořující degradaci před sedmi lety, těsně po vraždách v muzeu. Nepřiznal ani to, že v životě nezažil větší uspokojení, než když se doslechl o jeho smrti – snad s výjimkou zprávy o tom, kdo to udělal.

To byl mimořádný okamžik.

„Takže máte hodně zvláštního vězně, pane Imhofe. Nanejvýš nebezpečného sériového vraha – usmrtil nejméně tři lidi, i když nás zajímá pouze vražda federálního agenta. Ty ostatní necháváme na starost státu New York, ale doufáme, že dřív než ho kolegové usvědčí, budeme mít vězně s jehlou v žíle připoutaného na pojízdném lůžku.“

Imhof poslouchal, naklonil hlavu.

„Ten vězeň je navíc arogantní hajzl. Před lety jsem s ním pracoval na jednom případu. Myslí si, že je nejlepší ze všech a že pro něj neplatí pravidla. Nemá vůbec úctu k autoritě.“

Při té zmínce se Imhof odhodlal reagovat. „Pokud něco z titulu správce tohoto zařízení požaduji, pak je to respekt – s ním dobrá disciplína začíná a končí.“

„Přesně tak,“ přitakal Coffey. To ho přimělo pokračovat po stejné linii. Schválně, jestli na to Imhof skočí. „Když mluvíte o respektu, při výslechu o vás vězeň mluvil a použil dost nevybíravé výrazy.“

To zjevně vzbudilo Imhofův zájem.

„Ale nestojí za zopakování,“ pokračoval Coffey. „My oba se zcela přirozeně dokážeme nad takové malichernosti povznést.“

Imhof se předklonil. „Pokud vězeň dal najevo nedostatek respektu –nemluvím o tom z osobního hlediska, ale o nedostatku respektu vůči zařízení v jakémkoli smyslu –, potřebuji to vědět.“

„Ale, byly to obvyklé žvásty a velmi nerad bych takové výrazy opakoval.“

„I tak bych to rád věděl.“

Samozřejmě vězeň v podstatě neřekl nic. To byl ten problém.

„Mluvil o vás jako o nacistickém bastardovi, Němčourovi, skopčákovi, co se ožírá pivem, takové ty věci.“

Imhofův obličej se lehce napjal a Coffey poznal, že ťal do živého.

„Ještě něco?“ zeptal se správce tiše.

„Velmi obhroublé věci, něco o velikosti vašeho – no, víte, na detaily si přesně nevzpomínám.“

Rozhostilo se mrazivé ticho. Imhofova kozí bradka se lehce zachvěla.

„Jak jsem řekl, byly to samé žvásty. Ale to nám ukazuje jeden důležitý fakt – ten vězeň nechápe, že je rozumné spolupracovat. A víte proč? Pro něj se nic nemění, ať na naše otázky odpovídá nebo ne, ať dává najevo respekt vůči vám a zařízení nebo ne. To je třeba změnit. Musí pochopit, že jeho chování bude mít své důsledky. A další věc: je třeba, abyste ho drželi v naprosté, totální izolaci. Nesmí mít možnost propašovat ven žádný vzkaz. Objevují se tvrzení, že by mohl být spolčen se svým bratrem, který je stále na útěku. Takže žádné telefonické hovory, žádná setkání s právníkem, úplné přerušení komunikace s vnějším světem. Nechtěli bychom, aby došlo k dalším, ehm, podružným škodám kvůli nedostatečné ostražitosti. Chápete, co mám na mysli, pane správce?“

„Samozřejmě.“

„Dobrá. Je třeba, aby pochopil, jaké výhody přináší spolupráce. Moc rád bych na něm zapracoval gumovou hadicí a bodcem na dobytek – nic mírnějšího nezaslouží –, to ale bohužel nejde. V žádném případě nechceme udělat nic, co by nás mohlo dostat před soud. Možná je cvok, ale není hlupák. Takovému chlapovi nemůžete dát příležitost. Má dost peněz, aby našel Johnnieho Cochrana a zaplatil mu za obhajobu.“

Coffey se odmlčel. Imhof se totiž poprvé usmál. Z čehosi v pohledu jeho modrých očí Coffeyho zamrazilo.

„Chápu váš problém, agente Coffey. Vězeň musí poznat, co je autorita. Osobně na to dohlédnu.“

8

TO RÁNO, KDY SE MĚLA ODPEČETIT SENEFOVA HROBKA, PŘIŠLA NORA DO Menziesovy prostorné kanceláře. Jako vždy seděl v ušáku a hovořil s nějakým mladým mužem. Když vešla, oba vstali.

„Noro, tohle je doktor Adrian Wicherly, egyptolog, o kterém jsem vám říkal. Adrianě, tohle je doktorka Nora Kellyová.“

Wicherly se k ní s úsměvem otočil, kštice neposedných hnědých vlasů byla jedinou výstředností jinak dokonale oblečeného a upraveného muže. Na první pohled si Nora všimla značkového obleku z londýnské Savile Row, kvalitních polobotek a vázanky v klubových barvách. Při své zevrubné prohlídce se zastavila na výjimečně hezkém obličeji: dolíčky ve tvářích, zářivé modré oči a dokonale bílé zuby. Usoudila, že mu není víc než třicet let.

„Rád vás poznávám, doktorko Kellyová,“ řekl s vytříbeným oxbridgeským přízvukem. Jemně jí sevřel ruku a obdařil ji dalším oslnivým úsměvem.

„Těší mě. A říkejte mi prosím Noro.“

„Samozřejmě. Noro. Omlouvám se za své formální chování – byl jsem velmi konvenčně vychován, takže patrně působím poměrně prkenně. Chci jenom říci, že být tady a pracovat na tomto projektu je pro mě naprosto úžasné.“

Naprosto úžasné. Nora potlačila úsměv – Adrian Wicherly byl skoro karikaturou elegantního mladého Brita, typ, o němž netušila, že existuje jinde než na stránkách románů P. G. Wodehouse.

„Adrian k nám přijel s impozantními doporučeními,“ poznamenal Menzies. „Doktorát filozofie v Oxfordu, vedl vykopávky na hrobce KV 42 v Údolí králů, je univerzitním profesorem egyptologie v Cambridge, autorem monografie Faraóni 20. dynastie.11

Nora se na Wicherlyho podívala s větším respektem. Na archeologa takového formátu byl úžasně mladý. „Velmi působivé.“

Wicherly nasadil pokorný výraz. „Vlastně je to jen spousta akademických hloupostí.“

„O tom pochybuji.“ Menzies se podíval na hodinky. „V deset se máme sejít s někým z oddělení údržby. Jak jsem pochopil, nikdo už neví, kde přesně Senefova hrobka je. Jisté je jen to, že ji zazdili a od té doby je nepřístupná. Budeme se tam muset probourat.“

„Velmi interesantní,“ prohlásil Wicherly. „Připadám si trochu jako Howard Carter, než našel Tutanchamonovu hrobku.“

Starým mosazným výtahem, který pod jejich vahou notně skřípal a sténal, sjeli do suterénu. Cesta do oddělení údržby byla složitá, museli projít strojovnou a tesařskou dílnou. Konečně došli k otevřeným dveřím nevelké kanceláře. Uvnitř se skláněl malý muž nad tlustým svazkem plánů. Když Menzies zaklepal na rám dveří, vstal.

„Rád bych vám oběma představil pana Seamuse McCorklea,“ řekl Menzies. „O prostorovém uspořádání muzea ví určitě nejvíc ze všech.“

„Což ovšem neznamená příliš,“ namítl McCorkle. Připomínal skřítka, bylo mu kolem padesáti, měl jemný keltský obličej a mluvil vysokým pisklavým hlasem.

Po oficiálním představování se Menzies obrátil znovu na McCorklea. „Našel jste naši hrobku?“

„Myslím že ano.“ McCorkle kývl na desky s plány. „Najít něco v tomhle starém kolosu není jen tak.“

„A to proč?“ zeptal se Wicherly.

McCorkle sroloval vrchní plán. „Muzeum je vlastně komplex čtyřiatři-ceti propojených budov, podzemí má rozlohu přes dva a půl hektaru a dvacet sedm kilometrů chodeb – a to nepočítám podzemní tunely, které ještě nikdo neprozkoumal. Neexistuje ani mapa. Jednou jsem zkoušel spočítat, kolik má tenhle barák místností, a když jsem dopočítal tisíc, nechal jsem toho. Celých sto čtyřicet let se tady pořád něco buduje a upravuje. Pro muzeum je typické, že se sbírky přemisťují, místnosti se propojují, další se zase rozdělují a přejmenovávají. A řada takových změn se dělá za pochodu bez technických výkresů.“

„Ale celá egyptská hrobka se dozajista ztratit nemůže!“ vykřikl Wicherly.

McCorkle se zasmál. „To by šlo dost těžko, dokonce i v tomhle muzeu. Problém možná bude najít vchod. Zazdili ho v roce 1935, když vybudovali spojovací tunel ze stanice metra na 81. ulici.“ Dal plány pod paži a ze stolu vzal starou koženou tašku. „Tak jdeme?“

„Veďte nás,“ vybídl ho Menzies.

Kráčeli chodbou žlutozelené barvy, míjeli údržbářské dílny a sklady, potom částí suterénu, kde byl velmi živý provoz. Cestou jim McCorkle podával výklad. „Tohle je kovodílna. Stará údržbářská dílna, kdysi tu byly staré kotle, teď tu máme uloženou sbírku velrybích koster, jurského dinosaura… ledacos z období křídy… savce z oligocénu… savce z pleisto-cénu… dugongy a kapustňáky…“

Skladovací prostory ustoupily laboratořím, jejich lesklé dveře z nerezavějící oceli byly v příkrém kontrastu se zašlými chodbami osvětlenými žárovkami v drátěných krytech a lemovanými dunícími trubkami parovodu.

Prošli tolikerými zamčenými dveřmi, že se Nora už neorientovala. Některé z nich byly staré a k jejich otevření musel McCorkle vybrat klíč z velikého kovového kruhu. Na jiných už bylo bezpečnostní zařízení, ty otevíral magnetickou kartou. Jak postupovali hlouběji do budovy, chodby byly stále tišší a pustější.

„Odvažuji se podotknout, že toto místo je rozlehlé stejně jako Britské muzeum,“ řekl Wicherly.

McCorkle opovržlivě odfrkl. „Větší. Mnohem větší.“

Došli ke starým snýtovaným kovovým dveřím, které McCorkle odemkl velikým železným klíčem. Za nimi byla tma. Otočil vypínačem a ve světle se vynořila dlouhá, kdysi elegantní chodba zdobená zašlými freskami. Nora přimhouřila oči. Byla na nich zobrazena krajina Nového Mexika s horami, pouštěmi a víceposchoďovou indiánskou zříceninou, v níž poznala Taos Pueblo.

„Fremont Ellis,“ řekl Menzies. „Kdysi to byla Hala Jihozápadu. Od čtyřicátých let je zavřená.“

„Jsou mimořádné,“ ohodnotila Nora.

„Skutečně. Jsou velmi cenné.“

„Nezbytně potřebují ošetřit,“ konstatoval Wicherly. „Tamhle je dost ošklivá skvrna.“

„Je to otázka peněz,“ vysvětlil Menzies. „Kdyby náš hrabě nepřišel se svým nanejvýš potřebným grantem, Senefova hrobka by nejspíš zůstala v tomto stavu příštích sedmdesát let.“

McCorkle otevřel další dveře, za nimi uviděli zase potemnělou halu přeměněnou na skladiště plné polic, na nichž stály narovnané krásně malované nádoby. U stěn byly rozmístěny staré dubové kabinety s dvířky vyplněnými čeřeným sklem; ukrývaly v sobě spoustu artefaktů.

„Sbírky z Jihozápadu,“ informoval McCorkle.

„O tomhle jsem vůbec nevěděla,“ vydechla Nora ohromeně. „Měly by se využít ke studiu.“

Jak už poznamenal Adrian, nejdříve se musí ošetřit,“ řekl Menzies. „A zase – je to otázka peněz.“

„Nejde jenom o peníze,“ dodal McCorkle s podivným ztrhaným výrazem ve tváři.

Nora si vyměnila pohled s Adriánem. Jak prosím?“ zeptala se.

Menzies si odkašlal. „Domnívám se, že Seamus mluví o tom, že, ehm, kousek od Haly Jihozápadu došlo k prvním vraždám v muzeu.“

Všichni ztichli a Nora si v duchu pomyslela, že později se na tyhle sbírky musí podívat – raději s velkou skupinou lidí. Třeba jí to vyjde a získá grant, aby je mohla přestěhovat do zmodernizovaných skladových prostor.

Další dveře vedly do menší místnosti, kde kolem stěn byly vysoké řady černých kovových zásuvek. Za ně kdosi zasunul staré plakáty a různá oznámení z dvacátých a třicátých let vyvedených písmem ve stylu art deco s portréty Gibsonových děvčat. Kdysi tu určitě býval nějaký předpokoj. Zapáchal tam paradichlorbenzen a něco hodně ošklivého – Nora to tipovala na staré sušené hovězí maso.

Na protější straně se otevírala velká potemnělá hala. Ve světle, které se odráželo od stěn, viděla fresky pyramid v Gize a sfingy, tak jak byly původně postaveny.

„Právě vstupujeme do starých egyptských galerií,“ vysvětlil McCorkle.

Vešli do prostorné haly, která sloužila jako skladiště. Police zakrývaly průhledné plastové plachty s nánosy prachu.

McCorkle rozvinul plány a mžoural na ně v mdlém světle. „Pokud jsou moje odhady správné, vstup do hrobky byl v místech, kde je dnes přístavek, tamhle naproti.“

Wicherly šel k jedné polici a zvedl pachtu. Pod ní Nora zahlédla kovové police do posledního místečka zaplněné keramickými nádobami, pozlacená křesla a postele, opěrky, kanopy a menší sošky z alabastru, fajánse a keramiky.

„Dobrý bože, to je jedna z nejskvělejších sbírek sošek ushabti, jaké jsem kdy viděl.“ Wicherly se celý rozrušený otočil na Noru. „Tady je tolik exponátů! Hrobku by zaplnila jen polovina z nich.“ Vzal do ruky jednu ushabti a obřadně ji otáčel v rukou. „Staré království, 2. dynastie, vláda faraóna Hetepsechemueje.“

„Doktore Wicherly, pravidla o zacházení s předměty…,“ napomenul ho McCorkle varovně.

„To je v pořádku,“ uklidnil ho Menzies. „Doktor Wicherly je egyptolog. Zodpovědnost beru na sebe.“

„Samozřejmě,“ odpověděl poněkud rozladěně McCorkle. Nora z něj měla pocit, že k těm starým sbírkám má do jisté míry majetnický vztah. Svým způsobem mu patřily a on byl jedním z mála lidí, kteří je kdy viděli.

Wicherly přešel od jedné police ke druhé, skoro slintal. „No ne, je zde dokonce i neolitická sbírka z Horního Nilu! Dobrý bože, podívejte na tuhle obřadní věcičku!“ Zvedl třicet centimetrů dlouhý kamenný nůž odse-kaný z šedého pazourku.

McCorkle sjel Wicherlyho znepokojeným pohledem. Archeolog položil nůž zpátky na místo s největší opatrností, potom znovu zahrnul igelit.

Přišli k dalším dveřím pobitým železem a McCorkle musel vyzkoušet několik klíčů, než našel ten správný. Dveře se s mohutným sténáním konečně otevřely. Z pantů se sypala rez.

Uvnitř byla malá místnost se sarkofágy z malovaného dřeva a obaly mumií. Některým chyběla víka a uvnitř Nora rozeznala mumie – některé zabalené, jiné nikoli.

„Místnost mumií,“ oznámil McCorkle.

Wicherly spěchal dovnitř první. „Dobrý bože, tady jich musí být nejméně sto!“ Odhrnul plastovou plachtu a odhalil tak velký dřevěný sarkofág. „Podívejte se na tohle!“

Nora k němu přešla a upřeně hleděla na mumii. Plátěnou bandáž z obličeje a hrudníku měla odtrženou, ústa otevřená, černé seschlé rty stažené, jako by křičela na protest proti páchanému násilí. V jejím hrudníku zela hluboká rána, hrudní koš a žebra měla rozlámaná.

Wicherly se s rozzářenýma očima obrátil na Noru. „Vidíte to?“ zeptal se téměř uctivým šeptem. „Tahle mumie byla okradena. Někdo potrhal plátno, aby se dostal ke vzácným amuletům skrytým pod bandáží. A tamhle –kde je ta díra – byl jadeit a zlatý skarabeus, uložené na hrudi. Symbol znovuzrození. Zlato se považovalo za tělo bohů, protože nikdy neztratilo lesk. Rozpárali bandáž, aby se k těm pokladům dostali.“

„Tuhle mumii bychom mohli položit do hrobky,“ navrhl Menzies. „Nora měla nápad ukázat, jak hrobku vykrádají.“

„Jak dokonalé,“ Wicherly se na Noru zářivě usmál.

„Jsem přesvědčený“ skočil mu do řeči McCorkle, „že vstup do hrobky byl proti tamhleté stěně.“ Položil tašku na zem, odhrnul plastovou plachtu na policích. Pod ní byly nádoby, misky a koše naplněné černými seschlými předměty.

„Co to v nich je?“ zajímalo Noru.

Wicherly přešel k ní a zkoumal předměty. Po chvíli se narovnal. „Konzervované jídlo. Pro posmrtný život. Chléb, antilopí kýty, ovoce a zelenina, datle – připravené na faraónovu cestu do posmrtného světa.“

Přes zeď slyšeli stále hlasitější dunění, potom tlumený skřípot kovu a nakonec ticho.

„Podchod Central Park West,“ vysvětlil McCorkle. „Stanice metra 81. ulice je jen kousek odtud.“

„Budeme muset najít způsob, jak ten hluk ztlumit,“ napadlo Menziese. „Kazí to celou atmosféru.“

McCorkle zabručel, z tašky vyndal nějaké elektronické zařízení a nasměroval ho na odhalenou stěnu, otočil se a znovu namířil. Potom kouskem křídy nakreslil na zeď značku. Z kapsičky u košile vyndal další zařízení, přiložil ho ke stěně, pomalu jím po ní přejížděl a četl si údaje na displeji.

Nakonec odstoupil. „Bingo. Pomozte mi posunout tyhle police.“

Přendávali předměty do polic u ostatních stěn. Potom McCorkle kleštěmi uvolnil podpěry zapuštěné do praskající sádry. Odsunul police.

„Připraveni na okamžik pravdy?“ zeptal se s leskem v očích. Už měl zase dobrou náladu.

„Dozajista,“ odpověděl Wicherly.

McCorkle vyndal z tašky dlouhý špičák a kladivo, špičák přiložil ke stěně a pořádně do něj uhodil. A ještě jednou. Zvuky se rozléhaly po stísněném prostoru, omítka odpadávala v celých plátech a už byly vidět cihly. Bodec pronikal stále hlouběji, prach se zvedal… a potom náhle špičák zajel do zdi až po rukojeť. McCorkle jím otáčel, párkrát do něj ze stran udeřil kladivem, a tak uvolnil cihlu. Po několika obratných zásazích popadaly další cihly. Ve zdi zel černý obdélník. McCorkle ustoupil.

V ten okamžik Wicherly vyrazil vpřed. „Odpusťte, že si uzurpuji privilegia průzkumníka.“ Otočil se na společníky a obdařil je svým nejkouzelnějším úsměvem. „Nějaké námitky?“

Jen do toho,“ vybídl ho Menzies. McCorkle se zakabonil, ale neřekl nic.

Wicherly posvítil baterkou do otvoru a přitiskl k němu obličej. Nastalo ticho, které přerušilo dunění dalšího vlaku metra.

„Co vidíte?“ zeptal se nakonec Menzies.

„Podivná zvířata, sochy a zlato – všude se leskne zlato.“

„Co, sakra?“ prohodil McCorkle.

Wicherly se na něj ohlédl. „Mé vyjádření bylo nejapné – citoval jsem Howarda Cartera. Tohle řekl, když poprvé nahlédl do hrobky krále Tuta.“

McCorkle sevřel rty. „Ustupte laskavě stranou, za chvíli tu díru rozšířím.“

McCorkle znovu přistoupil k otvoru a několika dobře mířenými údery otvor zvětšil, aby se jím dalo projít. Zmizel uvnitř a po chvíli vyšel zase ven.

„Elektřina nefunguje, ale s tím jsem počítal. Budeme muset použít baterky. Půjdu první,“ řekl s pohledem na Wicherlyho. „Pravidla muzea. Mohlo by tam být něco nebezpečného.“

„Například mumie z Černé laguny,“ zažertoval Wicherly a podíval se na Noru.

Opatrně vešli dovnitř a zůstali stát. Rozhlíželi se kolem. Ve svitu baterek viděli velký kamenný práh a za ním schodiště vytesané z hrubých pískovcových bloků. Vedlo dolů.

McCorkle postoupil k prvnímu schodu, zaváhal a trochu nervózně se zasmál. „Dámy a pánové, připraveni?“

9

KAPITÁN ODDĚLENÍ VRAŽD LAURA HAYWARDOVÁ STÁLA TIŠE VE SVÉ kanceláři, dívala se na pracovní stůl zavalený hromadami papírů, fotografií, zamotanými chuchvalci barevného motouzu, cédéček, žloutnoucích listů dálnopisů, štítků a obálek. Měla dojem, že nepořádek na jejím stole raší a šlahouny vypouští na židle a dál po podlaze. Napadlo ji, že tenhle vnější nepořádek dokonale odráží vnitřní stav její mysli.

Její hezké uspořádání důkazů proti zvláštnímu agentovi Pendergastovi s využitím barevných motouzů, fotografií a štítků vzalo za své. Všechno do sebe tak dobře zapadalo. Důkazy byly sice chatrné, ale zcela jasné, usvědčující, naprosto kompaktní. Nepatrná krvavá skvrna, mikroskopická vlákna, několik pramínků vlasů, jistým způsobem uvázaný uzel, vlastnictví vražedné zbraně. Testy DNA nelhaly, soudní lékaři nelhali, pitvy nelhaly. Všechny důkazy ukazovaly na Pendergasta. Tak dobře to všechno vypadalo.

Možná až příliš dobře. A to je, stručně řečeno, právě ten problém.

Zaslechla váhavé zaklepání na dveře, otočila se a uviděla Glena Single-tona, kapitána místního policejního okrsku, jak přešlapuje před prahem. Byl to muž téměř padesátiletý, vysoký, s účelnými a razantními pohyby plavce. Měl dlouhý obličej s orlím profilem. Byl oblečený do tmavě šedého obleku, na kapitána Newyorského policejního sboru příliš drahého a dobře střiženého. Navíc Singleton jednou za čtrnáct dní utratil 120 dolarů u holiče v Carlyle za přistřižení prošedivělých vlasů, aby si uchovaly dokonalou fazónu. Přes všechny projevy zhýčkanosti byl moc dobrý policista, jeden z nejčastěji vyznamenávaných v aktivní službě.

„Lauro, mohu dál?“ Při úsměvu předvedl velmi drahé perfektní zuby.

Jistě, proč ne?“

„Chyběla jste nám na včerejší společné večeři oddělení. Měla jste nějaký konflikt?“

„Konflikt? Ne, nic takového.“

„Skutečně? Potom nechápu, proč jste si nechala ujít možnost se najíst, napít a rozveselit.“

„Nevím. Asi jsem neměla zrovna chuť se veselit.“

Následovalo rozpačité ticho, když se Singleton rozhlížel po volné židli.

„Promiňte ten nepořádek. Jen jsem dělala…,“ její hlas se vytratil.

„Co?“

Haywardová pokrčila rameny.

„Toho jsem se obával.“ Na okamžik zaváhal, potom za sebou zavřel dveře a vykročil k Lauře.

„To nejste vy, Lauro,“ řekl tiše.

Už to tak bude, pomyslela si.

„Jsem váš přítel a nebudu chodit kolem horké kaše. Dovedu si dost jasně představit, co jste ‚jen dělala‘, a tím si koledujete o problémy.“

Haywardová čekala.

„Vy jste ten případ rozvinula v učebnicovém stylu. Zvládla jste to dokonale. Tak proč se teď kvůli tomu užíráte?“

Chvíli na Singletona klidně hleděla, pokoušela se kontrolovat příval vzteku, o němž věděla, že míří spíš na ni než na něj.

„Proč? Protože ve vězení je špatný muž. Agent Pendergast nezavraždil Torrance Hamiltona, nezavraždil Charlese Duchampa a nezavraždil ani Michaela Deckera. Skutečným vrahem je jeho bratr Diogenes.“

Singleton s povzdechem poznamenal: „Víte, je jasné, že Diogenes ukradl diamanty z muzea a unesl Violu Maskeleneovou. V tomto smyslu vypověděli poručík DAgosta, ten gemolog Kaplan a sama Maskeleneová. Ale to z něj nedělá vraha. Chybí vám jakýkoli důkaz. Na druhou stranu, odvedla jste kus dobré práce, když jste dokázala, že agent Pendergast ty vraždy spáchal. Nechte to plavat.“

„Odvedla jsem práci, jaká se ode mne očekávala, a to je právě ten problém. Prosadila jsem se. Pendergast byl křivě obviněn.“

Singleton zachmuřeně řekl: „Za svoji kariéru jsem viděl spoustu křivých obvinění, ale aby k tomu došlo v tomto případě, muselo by všechno být neskutečně rafinované.“

„DAgosta mi od začátku říkal, že Diogenes Pendergast na svého bratra chystá všechno tak, aby byl křivě obviněn. Diogenes shromáždil všechny potřebné fyzické důkazy, když byl Pendergast na rekonvalescenci v Itálii –krev, vlasy, vlákna – všechno. DAgosta neústupné tvrdil, že Diogenes je naživu; že je únoscem Violy Maskeleneové; že je za loupeží diamantů.

V tom všem měl pravdu, což mě vede k myšlence, že má možná pravdu i v tom ostatním.“

„D’Agosta to prvotřídně zpackal!“ odsekl Singleton. „Zklamal mou důvěru – a vaši také. Nemám sebemenší pochybnost, že disciplinární řízení povede k jeho vyloučení ze sboru. Skutečně se chcete vydat touhle cestou?“

„Chci se vydat cestou pravdy. Jsem zodpovědná za to, že Pendergast stane před soudem, který mu vyměří trest na doživotí, a také jako jediná tomu mohu zabránit.“

„Jediný způsob, jak toho dosáhnout, je dokázat, že vrahem je někdo jiný. Máte sebemenší důkaz proti Diogenovi?“

Haywardová se zamračila. „Margo Greenová popsala útočníka jako –“

„Margo Greenová byla napadena v temné místnosti. Její výpověď neobstojí.“ Singleton zaváhal. „Podívejte, Lauro,“ pokračoval mírnějším tónem, „nebudeme jeden druhému říkat nesmysly. Vím, čím procházíte. Dát se dohromady s někým od policejního sboru není nikdy jednoduché. Rozejít se s ním je ještě těžší. A s Vincentem D’Agostou v době vyšetřování tohoto případu, nedivím se, že máte pocit –“

„DAgosta a já, to je dávná historie,“ skočila mu do řeči Laura. „Tahle narážka se mi ani trochu nelíbí. Ostatně, nelíbí se mi ani, že jste sem za mnou přišel.“

Singleton zvedl stoh papírů ze židle pro návštěvy, položil jej na podlahu a posadil se. Sklonil hlavu, opřel se lokty o kolena a s povzdechem vzhlédl.

„Lauro, jste nejmladší žena ve funkci kapitána oddělení vražd v celé historii Newyorského policejního sboru. Jste lepší než všichni muži na takovém postu. Komisař Rocker vás miluje. Starosta vás miluje. Vaši podřízení vás milují. Jednou z vás bude komisařka – tak jste dobrá. Nenavštívil jsem vás na rozkaz, ale o své vůli. Abych vás upozornil, že čas na tenhle případ vypršel. FBI postupuje ve věci proti Pendergastovi dál. Podle FBI zabil Deckera a nikdo nemá zájem cokoli zpochybňovat. Vy máte jenom tušení, nic víc… a je škoda obětovat kariéru. K tomu totiž dojde, když se teď postavíte proti FBI – a prohrajete.“

Vyrovnaně se na něj podívala a s povzdechem řekla: „Tak ať.“

10

SKUPINKA LIDÍ SESTUPOVALA PO ZAPRÁŠENÝCH SCHODECH SENEFOVY hrobky, za nimi zůstávaly otisky bot jako v čerstvě napadaném sněhu.

Wicherly se zastavil a světlem baterky přejel kolem sebe. „Tak tomuhle Egypťané říkali První boží cesta po Sluneční stezce.“ Obrátil se k Noře a Menziesovi: „Zajímá vás to, nebo vám připadám jako otrava?“

„Je to velmi zajímavé,“ odpověděl Menzies. „Vydáme se na exkurzi.“

Wicherlyho zuby se v tlumeném světle zaleskly. „Problém je, že význam těchto starých hrobek nám doposud uniká. Ale vcelku snadno lze určit jejich stáří – tahle má typické znaky hrobky Nového království, řekl bych pozdní období vlády 28. dynastie.“

„Trefa přímo do černého,“ podotkl Menzies. „Senef byl vezír a regent Thutmose IV.“

„Díky.“ Wicherly přijal ten kompliment s viditelnou spokojeností. „Většina těchto hrobek Nového království má tři části – vnější, střední a vnitřní hrobku rozdělenou celkem do dvanácti komor, které dohromady představují cestu boha Slunce podsvětím za dvanáct nočních hodin. Faraón byl pohřben za slunce západu a jeho duši doprovázel bůh Slunce na sluneční bárce na nebezpečné pouti podsvětím k faraónově slavnému znovuzrození za úsvitu.“

Posvítil baterkou dopředu, paprsky dopadly na potemnělý vchod na protějším konci. „Tohle schodiště by mělo být zasypáno sutí a zajištěno zapečetěnými dveřmi.“

Sestupovali dál po schodech, až nakonec došli k dveřnímu otvoru s masivním překladem, v němž bylo vytesané obrovské Horovo oko. Wicherly se zastavil a posvítil na Oko a hieroglyfy kolem něj.

„Dokážete ty hieroglyfy přečíst?“ zajímalo Menziese.

Wicherly se usmál. „Předvedu vám to. Je to kletba.“ Významně mrkl na Noru. „Komukoli, kdo překročí tento práh, múze Ammut spolknout srdce.“

Chvilku bylo ticho.

McCorkle se pisklavě uchechtl. „To je všechno?“

„Dávnému vykradači hrobek,“ řekl Wicherly, „to úplně stačilo – pro starého Egypťana tohle byla hodně silná kletba.“

„Kdo je Ammut?“ zeptala se Nora.

„Polykač prokletých.“ Wicherly namířil paprsek baterky na matnou malbu na protější stěně, která znázorňovala netvora s krokodýlí hlavou, tělem leoparda a bizarním hroším zadkem. Dřepěl na písku s otevřenou tlamou a chystal se zhltnout řadu lidských srdcí. „Odpornými slovy a skutky srdce ztěžklo a po smrti Anubis položil srdce na váhu proti Maa-tově peru. Pokud bylo srdce těžší než pero, Toth, bůh s hlavou paviána, jej hodil Ammutovi, aby ho pozřel. Ammut cestoval do písčin západu, aby se vykálel. Přesně tak skončíš, když nepovedeš dobrý život – staneš se výkalem, který se upeče na horké Západní poušti.“

„To je víc, než jsem potřeboval slyšet, doktore,“ řekl McCorkle.

„Vykrást faraónovu hrobku byla pro staré Egypťany dozajista hrůzná zkušenost. Věřili, že na každého, kdo vstoupí do hrobky, padne kletba. Aby zrušili moc mrtvého faraóna, hrobku nejen vykradli, ale ještě ji poškodili, všechno rozbili. Takovou zlovolnou sílu mohli rozptýlit, jen když zničili předměty v hrobce.“

„Materiál na výstavu, Noro,“ zamumlal Menzies.

Po kratičkém zaváhání McCorkle překročil práh a ostatní se vydali za ním.

„Druhá boží cesta,“ komentoval Wicherly a svítil na nápisy. „Stěny jsou pokryté nápisy z Reunupertembru, egyptské Knihy mrtvých.“

„Velmi zajímavé!“ ohodnotil Menzies. „Přečtěte nám kousek, Adrianě.“

Wicherly tiše začal:

Regent Senef, jehož slovo je pravdou, pravil: Veleben buď, vzdávám ti díky, Re, ó ty, který putuješ ke zlatu, ty, který osvětluješ Dvě země ode dne svého zrození. Tvá matka tě přinesla na ruce a ty jsi leskem rozsvítil kruh, který putuje po Disku. O Velké světlo, které putuje přes Nu, po celé generace povstáváš z hlubokého pramene vod…

„To je vzývání boha Re, boha Slunce, zesnulým Senefem. Velmi typické pro Knihu mrtvých.“

„Slyšela jsem o Knize mrtvých,“ řekla Nora, „ale moc o ní nevím.“

„Byl to v podstatě soubor magických vzývání, kouzel a vtělení. Pomáhaly mrtvému podniknout nebezpečnou cestu podsvětím na Rákosové pole – tak si staří Egypťané představovali nebesa. Lidé ve strachu čekali celou dlouhou noc po pohřbu faraóna, protože pokud by se mu cestou po podsvětí něco nepodařilo, nebyl by znovuzrozen a slunce by už nevyšlo. Mrtvý král musel znát kouzla, tajná jména hadů a musel mít různé další tajemné znalosti, aby cestu ukončil. Proto je to napsáno na zdech této hrobky –v Knize mrtvých jsou opsané texty ze svitků ukládaných do hrobek.“

Wicherly se zasmál a posvítil na čtyři registry s hieroglyfy vyvedenými červenou a bílou barvou. Přistoupili k nim, ve vzduchu vířila oblaka šedého prachu ze stále silnější vrstvy na podlaze. „Tam je První brána mrtvého,“ pokračoval. „Ukazuje faraóna, jak nastupuje do sluneční bárky a odchází do podsvětí, kde jej pozdravuje zástup mrtvých… Zde ve Čtvrté bráně narazí na děsivou Sokorovu poušť a loď se kouzlem promění v hada, který je přenese přes žhavé písčiny… A tohle! Je to nesmírně dramatické: o půlnoci se duše boha Slunce Re spojí s jeho mrtvým tělem, které představuje mumi-fikovaná postava –“

„Promiňte, že to říkám, doktore,“ přerušil ho McCorkle, „ale máme před sebou ještě osm místností.“

„Jistě, samozřejmě. Omlouvám se.“

Pokračovali na vzdálený konec komory. Tam v tmavém otvoru našli strmé schodiště ubíhající do černoty. „Tahle část by také měla být zasypána sutí,“ řekl Wicherly. „Jako překážka zlodějům.“

„Dávejte pozor,“ upozornil McCorkle, když všechny vedl dál.

Wicherly se otočil na Noru a podal jí ruku s dokonale provedenou manikúrou. „Mohu?“

„Myslím, že to zvládnu sama,“ reagovala pobaveně na staromódní zdvořilost. Když sledovala, jak Wicherly nesmírně obezřele sestupuje, dokonalé boty pokryté prachem, napadlo ji, že pokud někdo uklouzne a zlomí si vaz, bude to určitě on.

„Opatrně!“ zavolal Wicherly na McCorklea. „Pokud tuhle hrobku stavěli obvyklým způsobem, pak je před námi studna.“

„Studna?“ donesl se k nim McCorkleův hlas.

„Hluboká jáma, která neopatrné vykradače hrobky dovede ke smrti. Ale stejně tak bránila zaplavení hrobky v těch vzácných obdobích, kdy v Údolí králů byly povodně.“

„I když studna zůstala netknutá, bude téměř určitě překlenutá mostem,“ řekl Menzies. „Nezapomeňte, že kdysi byla výstavním exponátem.“

Opatrně pokračovali dál, až se ve svitu jejich baterek objevil vratký dřevěný most přes jámu hlubokou nejméně čtyři a půl metru. McCorkle dal všem znamení, aby zůstali stát, posvítil si na most, pozorně ho prohlédl, potom na něj vstoupil. Při náhlém zapraskání Nora poskočila. McCorkle křečovitě sevřel zábradlí. Ale byl to jen zvuk sesedajícího dřeva, most zůstal pevný.

„Stále je bezpečný,“ oznámil všem McCorkle. „Jděte jeden po druhém.“

Nora přecházela přes úzký most velmi opatrně. „Nemohu uvěřit, že tohle někdy bylo součástí expozice. Jak se někomu vůbec podařilo instalovat takovou studnu do suterénu muzea?“

„Určitě ji vytesali do skalního podloží Manhattanu,“ ozval se zezadu Menzies. „Na to se budeme muset podívat.“

Na druhé straně mostu překročili další práh. „Jsme uprostřed hrobky,“ oznámil všem Wicherly. „Měly by tu být další zapečetěné dveře. Takové nádherné fresky! Tady je zobrazení Senefa při setkání s bohy. A řádky z Knihy mrtvých.“

„Ještě nějaké kletby?“ zeptala se Nora při pohledu na další Horovo oko nenápadně zobrazené nad kdysi zapečetěnými dveřmi.

Wicherly tím směrem posvítil. „Hmmm. Takovýhle nápis jsem ještě nikdy neviděl. Zapečetěné místo. Ten, kdo leží v uzavřeném místě, je znovuzrozen duší Ba, jež v tomto místě je; toho, kdo do uzavřeného prostoru vejde, duši Ba ztratí. Horovým okem jsem osvobozen nebo zatracen, Ó velký bože Osirie.“

„Mně to tedy zní rozhodně jako další kletba,“ prohlásil McCorkle.

„Domnívám se, že je to jenom nějaká podivná citace z Knihy mrtvých. Celá kniha má dvě stě kapitol a nikdo jim všem nerozumí.“

Hrobka se teď otevírala do obrovské haly s klenbovým stropem a šesti vysokými sloupy hustě pokrytými hieroglyfy a freskami. Noře připadalo neuvěřitelné, že tenhle obrovský, ozdobený prostor zůstal v útrobách muzea více než půl století téměř všemi zapomenutý.

Wicherly se otočil, přejížděl paprskem baterky po rozsáhlých kresbách. „To je zvláštní. Hala vozů, kterou staří nazývali Halou odražení nepřátel. Právě tady bylo zapotřebí uložit veškeré válečnické potřeby nezbytné pro faraóna v posmrtném životě – jeho válečný vůz, luky a šípy, koně, meče, nože, válečnou hůl a skruže, helmici, kožený krunýř.“

Pruh světla se zastavil na vlysu s vyobrazením stovek bezhlavých těl poházených po zemi, hlavy rozložené v řadách opodál. Zem byla potřísněná krví a dávný umělec neopomněl ani takové detaily jako vyplazené jazyky.

Pokračovali dlouhými chodbami, až došli do místnosti, která byla menší než ostatní. Velká freska na jedné straně zobrazovala stejnou scénu odvažování srdcí, kterou už viděli předtím, tato však byla mnohem větší. Opodál dřepěl odporný slintající Ammut.

„Hala pravdy,“ oznámil Wicherly. „Dokonce i faraón byl souzen. Nebo, jako v tomto případě, Senef, téměř stejně mocný jako faraón.“

McCorkle jen zabrumlal, zmizel v další komoře a ostatní šli za ním. Byla to prostorná místnost s noční oblohou posetou hvězdami vyobrazenou na klenutém stropě a stěnami hustě popsanými hieroglyfy. Uprostřed uviděli obrovský žulový sarkofág. Prázdný. V každé stěně byly černé dveře.

„Tohle je výjimečná hrobka,“ vysvětloval Wicherly a svítil po prostoru. „Vůbec jsem o ní nevěděl. Když jste mi volal, doktore Menziesi, předpokládal jsem, že tu najdu něco malého, ale okouzlujícího. Tohle je obrovské. Jak k tomu muzeum přišlo?“

„To je zajímavá historie,“ odpověděl Menzies. „Když Napoleon v roce 1798 dobyl Egypt, získal mimo jiné tuhle hrobku. Nechal ji blok po bloku rozebrat a převézt do Francie. Když ale Nelson porazil Francouze v bitvě na Nilu, získal ji podvodem jeden skotský námořní kapitán a sestavil ji ve svém hradu na Vysočině. Jeho poslední potomek, sedmý baron z Rattray, se v devatenáctém století dostal do velkých finančních problémů, a tak ji prodal jednomu z prvních mecenášů muzea, který ji nechal převézt přes Atlantik a umístil ji sem v době, kdy se muzeum stavělo.“

„Podle mě tak baron připravil Anglii o jeden z národních pokladů.“

Menzies se usmál. „Dostal za ni tisíc liber.“

„Tím hůř! Kéž by Ammut spolkl srdce chamtivého barona za to, že něco tak úžasného prodal!“ smál se Wicherly a jiskřivýma modrýma očima bleskl po Noře, na jejíž tváři spatřil jen zdvořilý úsměv. Jeho pozornost začala být zřejmá a vypadalo to, že ho neodrazuje ani Nořin snubní prstýnek.

McCorkle začal netrpělivě podupávat.

„Tohle je pohřební komora,“ spustil Wicherly, „které se říkalo Dům zlata. Ty předkomory by měly být Ushabtová místnost; Kanopová místnost, v níž se uchovávaly všechny faraónovy orgány ve sklenicích; Poklad konce a Místo posledního odpočinku bohů. Pozoruhodné že, Noro? To si užijeme legrace!“

Nora neodpověděla hned. Myslela na to, jak obrovská je ta hrobka, jak je zaprášená a kolik práce mají před sebou.

Menzies určitě myslel na totéž, protože se na ni otočil s úsměvem, napůl dychtivým a napůl žalostným.

„Tak, Noro,“ řekl, „čeká nás šest zajímavých týdnů.“

11

GERRY FECTEAU ZABOUCHL DVEŘE SAMOTKY 44 TAK PRUDCE, AŽ SE PO celém druhém patře nápravného zařízení Herkmoor 3 ozvalo ohlušující dunění. Samolibě se usmál a mrkl na svého společníka. Oba zůstali stát za dveřmi a poslouchali, jak se zvuk nese po rozlehlých betonových prostorech, dokud pomalu neutichl.

Vězeň v cele 44 byl velkou záhadou. Mluvili o něm všichni dozorci. Zjevně to byl důležitý člověk: několikrát ho navštívili agenti FBI a osobně se o něj zajímal i správce věznice. Fecteaua nejvíc zaujalo, že veškeré informace o něm se držely pod pokličkou. Když k nim nastoupil nový vězeň, netrvalo dlouho a po celé věznici se rozšířily zvěsti o obvinění, zločinu a nechutných detailech s ním spojených. Ale v tomhle případě nikdo neznal ani jeho jméno, natož jakého přečinu se dopustil. Když o něm někdo mluvil, používal místo jména jen písmeno A.

K dovršení všeho ten muž naháněl hrůzu. Fyzicky nepůsobil nijak impozantně: byl vysoký a štíhlý, s pletí tak bledou, až se zdálo, že se na samotce narodil. Mluvil málo a když, tak se k němu člověk musel naklonit, aby vůbec něco slyšel. Ale ty jeho oči! Za pětadvacet let práce v nápravných zařízeních Fecteau nikdy neviděl oči, které působily chladně jako dva třpytivé stříbřité úlomky suchého ledu zmrazeného tak hluboko pod nulu, až se zdálo, že z nich každou chvíli začne stoupat pára.

Při pouhém pomyšlení na něj mu naskočila husí kůže.

Nepochyboval ani na okamžik, že tenhle vězeň spáchal nějaký zvlášť ohavný zločin. Nebo několik zločinů ve stylu chladnokrevného sériového vraha Jeffreyho Dahmera. Vypadal tak děsivě! Právě proto byl Fecteau velmi spokojen, když přišel rozkaz přestěhovat „A“ na samotku 44. Takový pokyn byl dostatečně vypovídající, protože tam se posílaly těžké případy, muži, které bylo třeba zdolat. Ne že by samotka 44 byla horší než jiné cely v Herkmooru 3 – všechny byly stejné: kovová palanda, záchod bez prkénka, umyvadlo jen se studenou tekoucí vodou. Ve čtyřiačtyřicítce se

výjimečně dařilo zlomit odsouzeného – velmi tomu napomáhal vězeň ze samotky 45. Bubeník.

Fecteau a jeho parťák Benjy Doyle v tichosti stáli po obou stranách dveří, čekali, až bubeník znovu spustí. Jako vždycky, když vedle přivedli nového vězně, ztichl. Ale nikdy ne na moc dlouho.

Potom, jakoby podle časového plánu, slyšel Fecteau tiché přecházení měkkých bot na samotce 45. Následovalo hlasité mlasknutí rtů a po něm tiché klepání prstů do kovové tyče palandy. Další pohyb v měkkých botách, chvíle trhaného bzučení… a potom bubnování. Nejprve pomalu, potom rychleji, až přešlo ve víření, které se proměnilo v synkopovanou figuraci přerušovanou dupáním nebo šoupáním nohama, nekonečnou záplavu zvuků nevyčerpatelné hyperaktivity.

Fecteau se usmál a podíval se Doyleovi do očí.

Bubeník byl skvělý vězeň. Nikdy nekřičel, neječel ani neházel jídlem. Nikdy nenadával, nevyhrazoval dozorcům ani nepoškozoval celu. Byl čistotný a pořádkumilovný, pečlivě si česal vlasy a myl se. Ale měl dva zvláštní charakteristické rysy, kvůli nimž byl na samotce: skoro nikdy nespal a v bdělém stavu bez ustání bubnoval. Nikdy nahlas ani neurvale. Bubeník okolní svět vůbec nevnímal a byl terčem mnoha nadávek a výhrůžek. Dokonce se zdálo, že vlastně ani neví, že okolní svět existuje. Pokračoval dál, vůbec se neměnil, nikdy se nerozzlobil ani nerozrušil, absolutně se soustředil. Jakkoli to zní podivně, nejjemnější zvuky bubnování se snášely nejhůř: čínské vodní mučení sluchu.

Fecteau a Doyle dostali pokyn, aby při přemístění vězni známému jako A na samotku odebrali všechno, co má u sebe, včetně – a na to správce věznice položil zvláštní důraz – psacích nástrojů. Vzali mu všechno: knihy, náčrtky, fotografie, deníky, poznámkové bloky, pera a inkoust. Vězni nezůstalo nic – a nemohl dělat nic než poslouchat:

Ba-da-ba-da-ditty-ditty-bop-hup-hup-huppa-be-bop-be-bop-ditty-ditty-ditty-bum! Ditty-bum! Ditty-bum! Ditty-bada-bum-bada-bum-ba-ba-ba-bum/ Ba-da-ba-da-pop! Ba pop! Ba-pop! Ditty-ditty-datty-šufl-šufl-ditty-da-da-da-ditl Ditty-šaft-tap-šufl-tap-da-da-dadadada-pop! Dit~ditty-dit-ditty-dap! Dit-ditty…

Fecteauovi se to už dostávalo pod kůži. Bradou pokynul k východu a oba s Doylem rychle odcházeli chodbou, bubnování pomalu utichalo.

„Dávám mu tejden,“ řekl Fecteau.

„Tejden?“ Doyle odfrkl. „Ten hajzl nevydrží ani čtyřiadvacet hodin.“

12

LEDOVÉ MRHOLILO, KDYŽ PORUČÍK VINCENT D’AGOSTA LEŽEL NA BŘIŠE na holém kopci nad Federálním nápravným a vazebním zařízením v Herk-mooru ve státě New York. Vedle něj se krčila temná postava muže jménem Proctor. Byla půlnoc. Rozlehlé vězení se rozprostíralo v údolí pod nimi a v jasné žluté záři vysoko umístěných světel bylo stejně neskutečným průmyslovým výtvorem jako obrovská ropná rafinerie.

D’Agosta zvedl digitální dalekohled a znovu prohlížel dispozice zařízení. Zabíralo nejméně osm hektarů a tvořily ho tři nízké ohromné betonové bloky postavené do tvaru písmene U obklopené asfaltovými dvory, strážními věžemi, oplocenými provozními prostory a strážnicemi. D’Agosta věděl, že první budova je federální vězení s nejpřísnější ostrahou, kde jsou umístěni nejagresivnější pachatelé, jaké dokáže současná Amerika vyplodit – a to, pomyslel si DAgosta chmurně, je dost vypovídající. Mnohem menší prostor hned vedle zabírala budova s oficiálním názvem Federální vězení se samovazbou pro odsouzence k smrti. Ve státě New York není zaveden trest smrti, ale na federální úrovni ano, a právě tady jsou vězněni ti, které federální soudy odsoudily k trestu smrti.

Třetí blok měl také jméno, které dokáže vymyslet jen vězeňský byrokrat: Federální vazební věznice pro zvláště nebezpečné násilníky. Tam pachatelé čekali na soud za krátký seznam ohavných federálních zločinů: muži, kterým byla odepřena možnost propuštění na kauci, a ti, u nichž hrozilo velké riziko útěku z vězení. V tomto zařízení pobývali drogoví bossové, vnitrostátní teroristé, sérioví vrazi, kteří své činy páchali v různých státech, a pachatelé obvinění ze zabití federálních agentů. Třetímu bloku v Hark-mooru všichni říkali Černá díra.

Právě do této budovy nedávno přeložili zvláštního agenta A. X. L. Pen-dergasta. Některé legendární státní věznice, například Sing Sing a Alcat-raz, prosluly tím, že se z nich nikdy nikomu nepodařilo utéct. Herkmoor se jako jediné federální zařízení mohl pyšnit podobným rekordem.

D’Agosta dál dalekohledem přejížděl po celém zařízení, vstřebával i nejmenší detaily, které tři uplynulé týdny studoval na papíře. Pomalu postupoval od centrálních budov po přístavky a nakonec na hranice pozemku.

Na první pohled nebylo zajištění Herkmooru nijak nápadné. Zábrany tvořily standardní trojité zátarasy. První byl sedmimetrový pletivový plot zakončený ostnatým drátem, osvětlený lampami s xenonovými zářivkami, jaké se běžně používají na stadionech. Dvacetimetrové proluky vysypané štěrkem byly ukončené zdí opatřenou nahoře bodci a dráty. Podél ní ve stometrových odstupech stály strážní věže; D’Agosta viděl, jak se ozbrojení strážci pohybují; byli bdělí a ostražití. Ve třicetimetrovém prostoru, který se táhl až k obvodové hranici, již tvořil další pletivový plot, pobíhali dobr-mani. Odtud se dál rozprostíral třísetmetrový trávník ke kraji lesa.

Herkmoor byl výlučný tím, co není vidět: nejmodernějším elektronickým dohledem a bezpečnostním systémem, údajně nejkvalitnějším v celé zemi. D’Agosta viděl specifikace tohoto systému – vlastně je několik dní velmi pozorně studoval –, ale moc jim nerozuměl. Neviděl to jako problém: EUi Glinn, jeho zvláštní a tichý partner – seděl v pozorovacím voze vybaveném špičkovou technikou o necelé dva kilometry dál na silnici –, tomu rozuměl, a to bylo důležité.

Byl to víc než bezpečnostní systém. Byl to oduševnělý stav. I když Herkmoor zažil mnoho pokusů o útěk, některé vskutku velmi promyšlené, žádný se nikomu nepodařil – a všichni v Herkmooru, dozorci i zaměstnanci si tento fakt naléhavě uvědomovali a byli na to pyšní. Tady se nesetkáte s žádnou byrokratickou hanebností nebo projevy samolibosti. Zádní spící dozorci nebo porouchané bezpečnostní kamery.

To D’Agostu zneklidňovalo ze všeho nejvíc.

Dokončil podrobné zkoumání a podíval se na Proctora. Řidič ležel vedle něj čelem k zemi a dělal snímky digitálním fotoaparátem Nikon vybaveným maličkým tripodem, čočkami 2600 mm a speciálně vyrobenými čipy obrazového snímače tak citlivými na světlo, že dokázaly zaznamenat jednotlivé fotony.

DAgosta projel očima seznam otázek, na které chtěl Glenn dostat odpovědi. Některé byly evidentně důležité: kolik psů tam je, kolik dozorců je v každé věži, kolik dozorců střeží brány. Glinn vyžadoval také popis příjezdu a odjezdu všech vozidel společně s co možná největším počtem informací o každém z nich. Vyžadoval podrobné náčrty seskupení antén, parabolických satelitních antén a mikrovlnných klaksonů na střechách budov. Ale další požadavky už mu nebyly tak jasné. Glinn chtěl například vědět, jestli je v prostoru mezi stěnou a vnějším oplocením hlína, tráva nebo štěrk. Vyžádal si vzorek vody odebraný z potoka, který obtéká věznici, v místě, kde opouští území věznice. Ze všeho nejpodivnější byl ale jeho požadavek, aby D’Agosta sesbíral veškeré odpadky, které najde na určitých úsecích kolem potoka. Na jeho pokyn pozorovali věznici plných čtyřiadvacet hodin a prováděli záznamy o každém pohybu: zapisovali časy, kdy vězni cvičí, přesuny dozorců, příjezdy a odjezdy zásobovačů, kontrahentů a doručovatelů. Chtěl vědět, kdy se světla rozsvěcují a zhasínají. A trval na tom, aby tohle všechno bylo zaznamenáno s přesností na vteřinu.

DAgosta zamumlal informace o některých pozorováních do digitálního nahrávacího zařízení, které mu Glinn dal k dispozici. Slyšel slabé vrčení Proctorova fotoaparátu, pleskání dešťových kapek do listů.

Protáhl se. „Děsí mě představa, že Pendergast je tam uvnitř.“

„Musí to být pro něj hodně těžké, pane,“ pronesl Proctor svým obvyklým nevyzpytatelným způsobem. Ten muž nebyl pouze řidičem – to DAgosta pochopil, když viděl, jak za necelých šedesát vteřin rozebral a zase složil revolver CAR-15/XM-177 Commando –, ale nikdy se mu nepodaří zdolat Proctorovu neprůhlednost tolik podobnou Woodhousovi Jeevesovi. Fotoaparát stále jemně cvakal.

Vysílačka na jeho opasku zapraskala. „Vozidlo,“ slyšel Glinnův hlas.

Po chvíli přes holé větve stromů uviděl záři čelních světel na jediné silnici do Herkmooru, která vedla do kopce z města vzdáleného tři kilometry. Proctor rychle otočil aparát a fotil. DAgosta přiložil k očím dalekohled, který se automaticky seřídil podle změněného kontrastu tmy a světla.

Nákladní vůz vyjel z lesa a do záře světel lemujících věznici. Vypadal jako náklaďák s potravinami, a když zahnul, DAgosta na jeho boku uviděl logo Maso a masné výrobky Helmers. Auto zastavilo u strážnice, řidič předložil svazek dokumentů a dostal pokyn, aby projel. Troje vrata se automaticky otevřela, jedna za druhými, vnitřní vrata se otevřela, až když se ta vnější zavřela. Jemné cvakání závěrky fotoaparátu pokračovalo. DAgosta zkontroloval stopky a zamumlal do nahrávače. Otočil se k Proctorovi.

„Přijíždí zítřejší sekaná,“ zažertoval chabě.

„Ano, pane.“

DA gosta myslel na Pendergasta, labužníka v pravém slova smyslu, jak jí to, co přiváží ten náklaďák. Nedovedl si představit, jak tohle agent zvládá.

Náklaďák vjel na vnitřní služební silnici, dvakrát zabočil a zacouval do krytého nákladního prostoru, takže jim zmizel z očí. D’Agosta namluvil další vzkaz do nahrávacího zařízení a zase čekal. Po šestnácti minutách jelo vozidlo zpátky.

Podíval se na hodinky. Skoro jedna. Jdu odebrat vodu a vzorek vzduchu a změřím magnetické pole.“

„Buďte opatrný.“

D’Agosta si přehodil přes rameno malý batoh a vydal se k odvrácené straně kopce, razil si cestu mezi holými stromy, křovinami a horskými vavříny. Všechno bylo promočené a voda kapala ze stromů. Tu a tam se pod větvemi zaleskly ostrůvky mokrého sněhu. Když obešel kopec, nemusel si svítit na cestu – z Herkmooru vycházela dost silná zář.

D’Agosta byl za tuhle práci rád. Při čekání příliš přemýšlel. A poslední, co chtěl, bylo přemýšlet o nadcházejícím disciplinárním řízení u soudu, které může skončit jeho vyloučením z řad Newyorského policejního sboru. To, co se v posledních několika měsících udalo, působilo neskutečně: jeho náhlé povýšení v Newyorském policejním sboru; slibně se rozvíjející vztah s Laurou Haywardovou; odloučení od agenta Pendergasta. A potom se to všechno zhatilo. Jeho kariéra policisty je v troskách, žije bez Laury Hay-wardové a jeho přítel Pendergast hnije ve vlhké díře tam dole a zanedlouho ho čeká odsouzení na doživotí.

DAgosta zavrávoral, po chvíli znovu našel rovnováhu. Obrátil obličej k nebi a nechal kapky ledového deště, aby ho trochu probraly.

Otřel si tvář a pospíchal dál. Odebrat vzorek vody bude dost ošidná věc, protože potok protéká na okraji neobhospodařované půdy za zdí obklopující vězení, kam mají strážní z věží volný výhled. Ale to nebylo nic v porovnání s měřením magnetického pole. Glinn chtěl, aby se připlížil co možná nejblíže k vnějšímu ochrannému plotu s miniaturním magnetometrem v kapse a zjistil, jestli jsou tam uloženy nějaké senzory nebo skrytá elektromagnetická pole… a potom tu strašnou věc zasunout do půdy. Samozřejmě, kdyby tam byly nějaké senzory, mohl by je stejně dobře aktivovat –a potom by to bylo hodně napínavé.

Pomalu kráčel z kopce, terén se postupně vyrovnával. I když měl na sobě pláštěnku a rukavice, cítil, jak mu ledová voda stéká po nohou do špatně přiléhajících bot. Asi o sto metrů dál rozeznal okraj lesa a uslyšel zurčení potoka. Za chůze se skrčil za vavřínovými keři. Posledních pár metrů pokračoval po čtyřech.

Za chvíli se dostal k potoku. Byl tmavý, páchl vlhkým listím a u jednoho břehu viděl proděravělé ledové zuby.

Zastavil se a upřel oči na věznici. Strážní věže teď čněly do výše pouhých dvě stě metrů od něj, jasná světla mu připadala jako mnoho sluncí. Zalovil v kapse a už chtěl vyndat lahvičku, kterou mu dal Glinn. Vtom ztuhl. Jeho předpoklad, že dozorci budou sledovat jen vnitřní území věznice, se ukázal mylný. Jasně viděl, že se dívají směrem ven a okraj nedalekých lesů sledují dalekohledy.

Důležitý detail.

Ukryl se mezi vavříny. Už teď vstoupil na zakázané území a připadal si děsivě na ráně.

Podle všeho unikl pozornosti dozorce. S maximální opatrností se sklonil k hladině a ponořil lahvičku do ledové vody, naplnil ji a zašrouboval víčko. Potom se plížil po proudu potoka, lovil odpadky – staré plastové kelímky na kávu, několik plechovek od piva, obaly od žvýkaček – a všechny ukládal do batohu. Glinn neústupně trval na tom, aby D’Agosta sebral všechno. Byla to hodně nepříjemná práce – brodit se v ledové vodě, která mu chvílemi sahala až po ramena. Shluk větví spadlých přes potok vytvořil síto, což mu přineslo velmi slušný úlovek – dobrých pět kilo odpadků.

Když byl hotov, našel brod, kam měl na Glinnovo přání umístit magnetometr. Čekal na okamžik, kdy dozorce bude věnovat pozornost nejvzdálenějšímu bodu; potom se zpola brodil a zpola plížil potokem. Louka kolem věznice byla zanedbaná, zvadlá tráva pod tíhou sněhu klesla k zemi. Ale i tak vyčnívalo dost olysalého plevele, který alespoň budil zdání úkrytu.

D’Agosta se plížil dál, pokaždé když dozorce obrátil dalekohled směrem k němu, ztuhl.

Minuty se vlekly. Cítil, jak mu ledové kapky crčí za krk a po zádech. Plot se přibližoval mučivě pomalu. Ale musel pokračovat, kam až mu odvaha dovolí. Čím déle bude váhat, tím větší je pravděpodobnost, že ho dozorce zahlédne.

Konečně došel na část upraveného trávníku. Vyndal zařízení z kapsy, protáhl ruku vysokým plevelem, vsunul magnetometr do trávy a potom se dal na ústup.

Plížení nazpátek bylo mnohem těžší. Dozorce měl v zádech, takže na ně neviděl. Pomalu, ale vytrvale postupoval dál, často si dělal dlouhé přestávky. Po pětačtyřiceti minutách od chvíle, kdy se vydal na cestu, znovu překročil potok a vešel do promočeného lesa, prodíral se vavříny k tajnému místu na vrcholu kopce. Byl promrzlý, záda ho bolela pod tíhou mokrých odpadků v batohu.

„Mise dokončena?“ zeptal se Proctor po jeho návratu.

„Ano. Doufám, že mi neupadnou prsty na nohou. Mám je zmrzlé na kost.“

Proctor naladil malé zařízení. „Signály jsou dobré. Vypadá to, že jste se dostal k plotu tak na patnáct metrů. Dobrá práce, poručíku.“

D’Agosta se k němu unaveně otočil. „Pukejte mi Vinnie,“ poprosil.

„Ano, pane.“

„Také bych vám říkal křestním jménem, ale neznám ho.“

„Proctor mi naprosto vyhovuje.“

DAgosta přikývl. Pendergast se obklopil lidmi téměř stejně záhadnými, jako byl on sám. Proctor, Wren… a v případě Constance Greeneové dokonce ještě záhadnějšími. Znovu se podíval na hodinky: skoro dvě.

Ještě čtrnáct hodin.

13

DÉŠŤ BIČOVAL ROZPADAJÍCÍ SE FASÁDU Z CIHEL A MRAMORU SÍDLA VE stylu art deco na Riverside Drive 891. Vysoko nad mansardovou střechou a zábradlím na ní rozřízl noční oblohu blesk. Okna v přízemí byla zabedněná a pobitá plechem, okenice ve všech vyšších poschodích napevno zavřené – nepronikl jimi ani jediný paprsek světla, který by prozradil, že uvnitř někdo žije. Oplocený přední dvůr byl zarostlý škumpou a divokými keři, větrem naváté odpadky se povalovaly na příjezdové cestě a pod průjezdem. Celé sídlo působilo dojmem zcela opuštěné a zchátralé budovy, jedné z mnoha, které lemovaly bezútěšnou Riverside Drive.

Po mnoho let – skutečně pozoruhodnou řádku roků – byl tento dům pro jistého Dr. Enocha Lenga útočištěm, pevnůstkou, laboratoří, knihovnou, muzeem a archivem. Po Lengově smrti se však dům dostal velmi podivnými a utajovanými cestami – spolu s převzetím péče o Lengovu schovan-ku Constance Greeneovou – do rukou jeho následníka, zvláštního agenta Pendergasta.

Teď však byl agent Pendergast na samotce v Nápravném zařízení Herk-moor, v křídle s nejpřísnější ostrahou, kde čekal na soud za spáchání vraždy. Proctor a poručík D’Agosta odjeli na obhlídku věznice. Podivínský popudlivý muž známý jako Wren, který se stal jmenovitým poručníkem Constance Greeneové na dobu Pendergastovy nepřítomnosti, se věnoval své noční práci v Newyorské veřejné knihovně.

Constance Greeneová zůstala sama.

Seděla před dohasínajícím ohněm v knihovně, kam zvenčí neproniklo ani bubnování deště, ani dopravní hluk. Před sebou měla Dějiny mého života od Giacoma Casanovy a s velkým zaujetím pročítala vyprávění proslulého renesančního špiona o jeho útěku zpod olověné střechy obávaného vězení v benátském Dóžecím paláci, z něhož nikdo nikdy před ním – a ani po něm – neuprchl. Na stole leželo několik dalších podobných svazků: Seznamy útěků z věznic na celém světě, se zvláštním zřetelem na federální nápravný systém ve Spojených státech. Četla v tichosti, jen občas si udělala poznámku do zápisníku vázaného v kůži.

Když jednu takovou poznámku dopsala, ohořelé dřevo v krbu se s hlasitým praskotem sesulo. Constance okamžitě vzhlédla, oči při tom náhlém hluku rozevřela dokořán. Měla velké oči fialkové barvy, podivně moudré v obličeji, který působil dojmem, že nemůže být starší než jednadvacet let. Pomalu se zase uvolnila.

Nepropadala nervozitě – sídlo bylo proti vetřelcům dobře zabezpečené a tajné cesty v něm neznal nikdo lépe než ona. V několika vteřinách by dokázala zmizet do jedné z tuctu tajných chodeb. Žila tady hodně dlouho a ten starý temný dům znala tak dobře, že vnímala i jeho nálady. A v tu chvíli měla zřetelný pocit, že něco není v pořádku, že se jí pokouší něco sdělit, před něčím ji varovat.

Konvice s heřmánkovým čajem stála na stolku vedle křesla. Odložila knihu i zápisník, nalila si další šálek a vstala. Uhladila si zástěrku slonovinové barvy a zamířila ke knihovně u protější stěny. Kamennou podlahu pokrývalo několik vysokých perských koberečků, které zcela tlumily její kroky.

Když došla k policím, naklonila se blíž, přivřenýma očima prohlížela zlatem zdobené hřbety knih. Světlo vycházelo jen z krbu a jediné Tiffa-nyho lampy vedle jejího křesla a tenhle odlehlý kout knihovny byl potemnělý. Konečně našla, co hledala – pojednání o vedení věznic v době hospodářské krize ve 30. letech –, a vrátila se do křesla. Usedla, otevřela knihu, prolistovala obsah. Našla patřičnou kapitolu, natáhla ruku po čaji, upila doušek a potom se pootočila, aby hrnek odložila.

Při tom pohybu vzhlédla.

V ušáku u stolu seděl nějaký muž. Vysoký, aristokratický, s orlím nosem a vysokým čelem, bledou pokožkou, oblečený do střízlivého černého obleku. Měl rezavé vlasy a krátkou, úhledně zastřiženou bradku. Když se na ni podíval, světlo z krbu dopadlo na jeho oči. Jedno bylo oříškově hnědé, druhé mléčně modré a nehybné.

Muž se usmál.

Constance nikdy předtím toho muže neviděla, a přesto hned věděla, kdo to je. Vykřikla a vyskočila z křesla, až jí z ruky vypadl šálek.

Rychlostí útočícího hada muž natáhl ruku a obratně chytil šálek těsně nad zemí. Položil ho zpátky na stříbrný tácek a znovu se posadil. Nevylila se ani kapka. Všechno to proběhlo tak rychle, že Constance nevěděla s jistotou, zda k tomu vůbec došlo. I když byla v šoku, jedno si jasně uvědomovala: ten muž sedí mezi ní a jediným východem z místnosti.

Mluvil jemně, jako by tušil, na co Constance myslí. „Není třeba se znepokojovat, Constance. Nechci vám nijak ublížit.“

Bez hnutí stála před křeslem. Očima neklidně přejela po místnosti a potom se znovu podívala na sedícího muže.

„Jistě víte, kdo jsem, že, dítě?“ zeptal se. Povědomě jí zněly dokonce i lichotné neworleanské tóny.

„Ano. Vím, kdo jste.“ Dusila ji tajuplná podobnost s mužem, kterého tak dobře zná, až na barvu vlasů – a na oči.

Muž přikývl. „Jsem potěšen.“

„Jak jste se sem dostal?“

‚Jak není důležité. Otázkou je, proč jsem tady, nemyslíte?“

Constance jako by o jeho slovech chvilku uvažovala. „Ano. Možná máte pravdu.“ Postoupila o krok dopředu, prsty jedné ruky odlepila od opěrky křesla a přejela jimi po straně stolu. „Tak dobře. Proč tady jste?“

„Protože nadešel čas, abychom si promluvili. Tak zdvořile byste se snad ke mně mohla zachovat.“

Constance udělala další krok, prsty přejížděla po leštěném dřevu. Potom se zastavila. „Zdvořile?“

„Ano. Koneckonců, já –“

Náhle Constance z malého stolku popadla nůž na otevírání dopisů a přiskočila k tomu muži. Útok byl pozoruhodný nejen mrštností, ale také tichostí. Neudělala nic, neřekla nic, aby toho muže před úderem varovala.

Marně. V poslední chvíli před nožem uhnul, takže až po rukojeť zajel do ošuntělé kůže ušáku. Constance ho vytrhla a – v naprosté tichosti – se prudce otočila obličejem k němu a zvedla nůž nad hlavu.

Když udělala výpad, muž klidně uhnul mířené ráně a prudce Constance chytil za zápěstí. Zmítala se a vzpírala tak mohutně, až oba upadli na podlahu. Muž ji zalehl a nůž se smýkl po koberci.

Přiblížil rty k jejímu uchu. „Constance,“ řekl tiše, „Du calme. Du ca/me.“

„Zdvořilost!“ vykřikla znovu. Jak se opovažujete mluvit o zdvořilosti! Vraždíte přátele mého poručníka, potupil jste ho, vyrval jste ho z jeho vlastního domu!“ Najednou zmlkla a začala s ním zápasit. Z hrdla jí vyšel jemný sten. Sten z marnosti s přídechem rozrušení.

Muž polohlasem pokračoval: „Pochopte, prosím, Constance, nejsem tu, abych vám ublížil. Krotím vás jen proto, abych před ublížením chránil sám sebe.“

Znovu se vzpírala. Jste odporný chlap!“

„Constance, prosím. Potřebuji vám něco říct.“

„Nikdy vás nebudu poslouchat!“ řekla přerývaně.

Ale on ji dál tiskl k podlaze, jemně, ale pevně. Její odpor pomalu slábl. Ležela tam, srdce jí bolestivě tlouklo. Pomalu si uvědomovala dukot jeho srdce – mnohem pomalejší – na svém hrudníku. Stále jí do ucha šeptal uklidňující laskavá slůvka, která se pokoušela ignorovat.

Lehce se odtáhl. „Když vás pustím, slíbíte, že na mě znovu nezaútočíte? Zklidníte se a dopřejete mi sluchu?“

Constance neodpověděla.

„I odsouzenec má právo být vyslyšen. A možná pochopíte, že všechno není takové, jak se zdá.“

Constance stále mlčela. Po delší době se muž zvedl z podlahy a pomalu jí uvolnil zápěstí.

Okamžitě vstala. Ztěžka dýchala, uhladila si zástěrku. Znovu přejela očima knihovnu. Muž zase zaujal strategickou pozici mezi ní a dveřmi. Zvedl ruku k ušáku.

„Prosím, Constance, posaďte se.“

Poslechla ho.

„Můžeme si pohovořit jako civilizovaní lidé bez dalších výstupů?“

„Vy se opovažujete mluvit o sobě jako o civilizovaném člověku? Vy? Sériový vrah a zloděj!“ Opovržlivě se zasmála.

Muž pomalu přikývl, jako by to všechno vstřebával. „Přirozeně, můj bratr vás ovlivnil. Koneckonců v minulosti mu to skvěle vycházelo. Má charisma i mimořádnou schopnost přesvědčit.“

„Snad si netroufáte myslet, že uvěřím čemukoli, co řeknete. Jste nepříčetný – a co hůř, všechno děláte jako zcela příčetný muž.“ Znovu se podívala za něj směrem ke dveřím z knihovny a do přijímacího salonku za nimi.

Muž na ni upíral pohled. „Ne, Constance. Nejsem nepříčetný – naopak. Stejně jako vy mám z nepříčetnosti velký strach. Vidíte, smutným faktem zůstává, že máme spolu mnoho společného – a nejen to, čeho se bojíme.“

„My dva spolu nemáme naprosto nic společného.“

„Můj bratr by byl nepochybně moc rád, abyste tomu věřila.“

Constance připadalo, že mužův výraz prozrazuje nekonečný smutek. „Je pravda, že k dokonalosti mám hodně daleko, a nemohu očekávat, že mi uvěříte,“ pokračoval. „Nicméně doufám, že chápete, že nemám v úmyslu vám nijak ublížit.“

„Mě nezajímá, co máte v úmyslu. Jste jako dítě, které se jeden den přátelí s motýlem, aby mu druhý den utrhalo křídla.“

„Co vy víte o dětech, Constance? Máte tak moudré a staré oči. Až odtud v nich jasně vidím velikou zkušenost. Jak podivné a hrozné věci jste musela vidět! Jak pronikavý je váš upřený pohled! Naplňuje mě to smutkem. Ne, Constance. Cítím – vím –, že dětství je luxus, který vám byl upřen. Stejně jako mně.“

Constance ztuhla.

„Už jsem vám řekl, že jsem tady, protože nadešel čas, abychom si promluvili. Je čas, abyste se dověděla pravdu. Skutečnou pravdu.“

Slova říkal tak tiše, že skoro nebyla slyšet. Proti své vůli se zeptala: „Pravdu?“

„O vztahu mezi mnou a mým bratrem.“

V měkkém světle dohasínajícího ohně vypadaly podivné oči Diogena Pen-dergasta zranitelné, téměř vyhaslé. Když na ni hleděl, trochu se vyjasnily.

„Adi! Constance, musí vám to znít hodně divně. Ale když se na vás takhle dívám, cítím, že bych udělal všechno, co je v mých silách, abych vás zbavil toho břemene bolesti a vzal bych ho na sebe. A víte proč? Protože když se dívám na vás, vidím sebe.“

Constance mlčky nehybně seděla.

„Vidím osobu, která touží zařadit se mezi ostatní, být jen člověkem, a přece je předurčena k tomu, aby zůstala stranou. Vidím osobu, která vnímá svět hlouběji, intenzivněji, než je ochotná připustit… dokonce ani sobě sama.“

Constance se po těch slovech celá rozechvěla.

„Cítím v tobě bolest i zlobu. Bolest z toho, že jsi zůstala opuštěná – ne jednou, několikrát. A zlobu nad čirou vrtkavostí bohů. A proč já? Protože je to pravda. Znovu jsi zůstala opuštěná. I když možná ne tak, jak jsi si představovala. I v tom jsme stejní. Já taky zůstal opuštěný, když moji rodiče uhořeli kvůli ignorantské lůze. Mně se podařilo z plamenů utéci. Jim ne. Pořád mám pocit, že jsem měl zemřít já, ne oni; že to byla moje chyba. Ty máš stejný pocit ze smrti tvé vlastní sestry Mary – že místo ní jsi měla zemřít ty. Později mě opustil můj bratr. Podle výrazu tvého obličeje vidím, že mi nevěříš. Musím jen zopakovat, že o mém bratrovi víš velmi málo. Chci jen, abys mě nezaujatě vyslechla.“

Vstal. Constance se prudce nadechla a už se také zvedala.

„Ne,“ řekl Diogenes a ona se znovu zarazila. V tónu jeho hlasu byla slyšet jenom únava. „Není nutné utíkat. Já odejdu od tebe. Příště si znovu popovídáme. Budu ti podrobněji vyprávět o dětství, které mi bylo odepřeno. O starším bratrovi, který si vzal lásku, již jsem mu nabídl, a odměnil se mi pohrdáním a nenávistí. Člověk, který s potěšením zničil všechno, co jsem vytvořil – moje zápisky dětské poezie, moje překlady Vergilia a Tacita. Mučil a zabil mé oblíbené zvířátko způsobem, na nějž dodnes nedokážu ani pomyslet. Vytyčil si životní cíl všechny poštvat proti mně pomocí lživých tvrzení a našeptáváním, aby mě vypodobnil jako své odporné dvojče. A když nakonec nic z toho mého ducha nezlomilo, udělal něco tak strašného… tak, tak strašného…“ V tu chvíli hrozilo, že se mu zlomí hlas. „Vidíš moje nevidomé oko, Constance? To je to nejmenší, co mi provedl…“

Chvilku ticho přerušovalo jen hlasité dýchání, jak se Diogenes usilovně snažil ovládnout, matným okem nehleděl ani přímo na ni, ani úplně jinam.

Rukou si přejel obočí. „Teď půjdu. Až budu pryč, zjistíš, že jsem tě tu něco nechal. Dárek na výraz spříznění, pochopení bolesti, kterou sdílíme. Doufám, že ho přijmeš se stejným pocitem, s nímž ti ho dávám.“

„Nechci od vás nic,“ prohlásila Constance, ale nenávist a přesvědčení v jejím hlase se proměnily ve zmatek.

Ještě chvilku na ni upíral oči. Potom se otočil – pomalu, pomaličku –a odešel směrem k východu z knihovny. „Sbohem, Constance,“ utrousil potichu přes rameno. „Opatruj se. Ven trefím sám.“

Constance seděla jako přimrazená, poslouchala jeho vzdalující se kroky. Až když se znovu rozhostilo ticho, vstala ze židle.

Vtom se jí cosi pohnulo v kapse krinolíny.

Zarazila se. Znovu ucítila ten pohyb. A potom se objevil neposedný drobounký růžový čenich s vousky, po něm dvě černé korálkové oči a dvě ouška. Udiveně vložila ruku do kapsy a zvířátko něžně uchopila do dlaně. Stvořeníčko na dlaň vycupkalo a posadilo se zpříma, tlapičky zkroutilo, jako by prosilo, vousky se mu chvěly, prosebně na ni upíralo jasná očka. Byla to bílá myška: úhledná, maličká a dokonale ochočená. Constance usedalo srdce smutkem. Bylo to tak nečekané, že když vydechla, do očí jí stouply slzy.

14

ZRNKA PRACHU SE VZNÁŠELA V NEHYBNÉM VZDUCHU ČÍTÁRNY ÚSTŘED-ního archivu, kde to docela příjemně vonělo starým kartonem, prachem, knihařským plátnem a kůží. Obložení z leštěného dubu sahalo až ke zlatem zdobenému rokokovému stropu, jemuž vévodil pár masivních lustrů z pozlacené mědi a křišťálu. U protější stěny stál zazděný krb z růžového mramoru, určitě dva a půl metru vysoký a stejně tak široký, a uprostřed místnosti byly rozestavěné tři masivní dubové stoly s nohama ve tvaru pařátů a deskami potaženými kulečníkovým suknem. Byla to jedna z nejúchvatnějších místností v muzeu – a také jedna z nejméně známých.

Uplynul už víc než rok, kdy tu Nora byla naposledy, a i když ten prostor působil skutečně majestátně, vyvolal v ní nepříjemné vzpomínky. Bohužel to bylo jediné místo, kde si mohla pečlivě pročíst nejdůležitější historické záznamy muzea.

Zaslechla slabé zaklepání a ve dveřích se objevila zavalitá postava Oscara Gibbse. Ve svalnatých pažích nesl vysoký stoh starých dokumentů svázaných motouzem.

„O Senefově hrobce je toho tady hodně,“ poznamenal a trochu zakolísal, když pokládal dokumenty na stůl. „Zvláštní, do včerejška jsem o ní vůbec nevěděl.“

„To jen málokdo.“

„V muzeu se to hned začalo přetřásat.“ Zavrtěl hlavou, oholenou tak dokonale, že vypadala jako biliárová koule. Jenom v doupěti, jako je tohle, se dá ukrýt egyptská hrobka.“

Odmlčel se, aby popadl dech. „Pamatujete si zavedená pravidla, viďte, doktorko Kellyová? Musím vás tu zamknout. Až tu budete hotová, stačí zavolat linku 4240. Žádné vlastní tužky ani papír, používejte jen ty z kožených krabic.“ Podíval se na její laptop. „A celou dobu musíte mít bavlněné rukavice.“

Jistě, Oscare.“

Jestli mě budete potřebovat, jsem v archivu. Nezapomeňte, linka 4240.“

Obrovské bronzové dveře se zavřely a Nora slyšela cvaknutí dobře nao-lejovaného zámku. Otočila se ke stolu. Úhledné svazky dokumentů silně zapáchaly rozkladem. Prohlížela je jeden po druhém, aby alespoň zhruba věděla, co všechno obsahují a kolik z nich bude skutečně muset přečíst. Rozhodně nezvládne všechny, nezbude, než je vytřídit.

V archivu požádala o přístup k listinám o Senefově hrobce a všem souvisejícím dokumentům od jejího objevení v Thébách po definitivní uzavření v roce 1935, kdy expozice skončila. Podle všeho Oscar svědomitě zapracoval. Nejstarší dokumenty byly ve francouzštině a arabštině, ale listiny z doby, kdy hrobku od Napoleonovy armády získali Britové, už byly v angličtině. Dopisy, schémata hrobky, nákresy, seznamy lodních nákladů, doklady o pojistném, výstřižky z časopisů, staré fotografie a vědecké monografie. Po převezení hrobky do muzea listin výrazně přibylo. V několikerých tlustých deskách našla stavební schémata, mapy, projekty, zprávy restaurátorů, rozličnou korespondenci a nespočet faktur z doby stavby a otevření hrobky; a po nich dopisy od návštěvníků a badatelů, interní zprávy muzea, další hodnocení restaurátorů. Materiály končily přívalem dokumentů spjatých s novou stanicí metra a žádostí muzea adresovanou městu New York o tunel pro pěší, spojnici mezi stanicí metra 81. ulice s novým suterénním vchodem do muzea. Posledním dokumentem byla lapidární zpráva od dávno zapomenutého kurátora datovaná 14. lednem 1935. V ní stálo, že zazdění výstavy bylo dokončeno.

Nora při pohledu na svázané dokumenty povzdechla. Menzies chtěl mít v ruce resumé ze všech přístupných materiálů, aby mohli začít plánovat scénář výstavy a nakoncipovat vstupní panely. Zkontrolovala čas: jedna po poledni.

Do čeho jsem se to namočila?

Zapojila laptop a spustila ho. Na naléhání svého manžela Billa si nedávno opatřila nový, výkonnější počítač, a tak spuštění trvalo desetinu původního času; místo úmorných dvou a půl minut teď stačilo necelých devět vteřin. Jako by vyměnila Ford Fiestu za Mercedes SL. Když sledovala, jak se na monitoru objevuje logo firmy Apple, napadlo ji, že v životě se jí daří přinejmenším v jednom.

Navlékla si úplně nové bavlněné rukavice a chtěla rozvázat stoletý uzel na prvním balíku dokumentů. Ale nestačila ho ani uvolnit a motouz se rozpadl na prach.

Velmi opatrně otevřela první desky a vyndala zažloutlý dokument, zaznamenaný francouzsky pavoučkovým písmem. Pustila se do lopotné práce, dělala si poznámky. I když měla trochu problém s rukopisem a francouzštinou, zjistila, že ji zcela pohltil příběh, o kterém předchozího dne jen letmo pohovořil Menzies.

Za napoleonských válek Napoleon vymyslel donkichotský plán zopakovat dobyvačné tažení Alexandra Velikého na Střední východ. V roce 1798 zahájil mohutnou invazi do Egypta se 400 loděmi a 55 000 vojáky. Na tehdejší dobu to byl velmi moderní postup – Napoleon s sebou vzal přes 150 vědců, učenců a inženýrů, aby vypracovali úplnou vědeckou studii Egypta a jeho záhadných rozvalin. Jeden z učenců byl rázný mladý archeolog Bertrand Magny de Cahors.

Cahors byl jedním z prvních, kdo učinil největší egyptologický objev všech dob: byla jím Rossetská deska, kterou Napoleonovi vojáci objevili, když kopali základy pro opevnění na pobřeží. Ten kámen byl pro něj znamením, jaké možnosti se mu otevírají. Sel za Napoleonovou armádou při tažení na jih po Nilu, kde narazil na veliké chrámy v Luxoru a na druhé straně řeky na starý pouštní kaňon, který se stal nejznámějším hřbitovem na světě. Bylo to Údolí králů.

Většina hrobek v Údolí králů byla vytesána z rostlé skály a nebylo možné je přestěhovat. Ale ve vyšší části údolí našli několik hrobek méně významných faraónů, regentů a vezírů postavených z vápencových bloků. A tahle byla právě jednou z nich – Senefova hrobka, jenž byl vezírem a regentem Thutmose IV. – a Cahors se rozhodl nechat ji rozebrat a odvézt do Francie. Byl to smělý, dokonce nebezpečný technický počin, protože každý blok o váze několika tun bylo zapotřebí jednotlivě spustit z útesu vysokého 60 metrů do Nilu a potom splavit po proudu.

Celý projekt od začátku pronásledovaly potíže. Místní obyvatelé odmítli na hrobce pracovat – věřili, že je prokletá –, a tak k tomu Cahors násilím přinutil skupinu francouzských vojáků. První pohroma přišla, když vnikli do vnitřní hrobky, která byla v dávnověku vykradena a znovu uzavřena. Devět mužů téměř okamžitě zahynulo. Později kdosi přišel s hypotézou, že kysličník uhličitý z kyselé spodní vody pronikal z hlubiny vápencem a nahromadil se v hrobce, takže první tři vojáci, kteří vešli, se udusili. Stejně zemřelo dalších šest, když se je pokusili zachránit.

Ale Cahors byl mimořádně odhodlaný a nakonec dosáhl toho, že hrobku skutečně rozebrali a očíslované bloky přepravili na nákladních člunech po Nilu do zálivu Abúkir, tam je rozložili na pouštní písek a čekali na přepravu do Francie.

Známá bitva na Nilu tyto plány ukončila. Poté, kdy se admirál Horatio Nelson střetl s Napoleonovou velkou flotilou – a tvrdě ji porazil –v námořní bitvě, která nemá v historii obdoby, Napoleon odplul na malé lodi a nechal svou armádu zcela odříznutou. Ta se záhy vzdala a Britové si podle podmínek kapitulace přivlastnili bájné sbírky egyptských památek minulosti, včetně Rossetské desky – a Senefovy hrobky. Den po podpisu podmínek kapitulace se Cahors bodl do srdce vlastním mečem, když klečel mezi hromadami kvádrů na písčinách Abúkiru. A přece jeho sláva jako prvního egyptologa žila dál a právě potomek tohoto Cahorse financoval znovuotevření hrobky v muzeu á la distance.

Nora odložila stranou první svazek dokumentů a vzala další. Skotský důstojník Královského námořnictva, kapitán Alisdair William Arthur Cumyn, pozdější baron z Rattray, získal Senefovu hrobku skandální transakcí, jejíž součástí, jak se ukázalo, byla karetní hra a dvě prostitutky. Baron Rattray si nechal hrobku převézt a sestavit na svém dědičném statku na Vysočině ve Skotsku, ale to ho přivedlo k bankrotu, takže musel rozprodat většinu půdy svých předků. Baroni z Rattray se krkolomně drželi nad vodou do poloviny devatenáctého století. Tehdy poslední z celého rodu v zoufalém pokusu zachránit, co z panství zbylo, prodal hrobku americkému magnátovi železnic Williamu C. Spraggovi. Ten byl jedním z prvních mecenášů muzea a převezl hrobku lodí přes Atlantik a nechal ji sestavit v muzeu, které se tehdy budovalo. Byl to jeho zamilovaný projekt a celé měsíce hledal nejvhodnější místo, honil dělníky a byl hodně nepříjemný. Tragickou shodou náhod ho rozdrtila kola sanitního vozu taženého koňmi pouhé dva dny před slavnostním otevřením v roce 1872.

Nora si udělala krátkou přestávku. Ještě nebyly tři hodiny, postupovala rychleji, než očekávala. Kdyby se jí podařilo dodělat to do osmi, mohla by s Billem zajít do Kostí a dát si něco k jídlu. Tenhle starý zaprášený příběh se mu bude líbit. A mohl by to být také dobrý materiál do kulturní nebo metropolitní rubriky Timesů, až se přiblíží otevření hrobky.

Listovala dalším balíkem dokumentů muzea, které byly v mnohem lepším stavu. V prvním svazku papírů našla informace o otevření hrobky. Dokonce i kopie pozvánky na papíře s ražbou:

President Spojených států amerických

Ctihodný generál Ulysses S. Grant

Guvernér státu New York ctihodný John T. Hofman

President Newyorského přírodopisného mu%ea

Dr. James K. Moreton

Členové správní rady a ředitel mu%ea vás srdečně ^vou na slavnostní večeři a ples u příležitosti otevření

VELKÉ IMPOZANTNÍ SENEFOVY HROBKY

regenta a vetýra faraóna Thutmose IV., vládce starého Egypta v letech 1419-1386 před Kristem

Divá Eleonora de Graf Bolkonsky předvede árie

Z nové a slavné opery Aida

Giuseppe Verdiho

Egyptský kostým

Nora držela v ruce rozpadající se pozvánku. Ohromilo ji, že se muzeu podařilo získat na pozvánku podpis tehdejšího prezidenta. Listovala dál a našla další dokument – večerní menu.

Předkrmy – dle výběru Vývar Olga

Egyptský kebab Pilet Mignon Lili Nadívaná tykev

Pečené holoubě s řeřichou

Paštika z husích jater s krutonky

Baba Ghanouj

Waldorfšký puding Broskve v iftdéqe chartreusky

Ve složce byl tucet nevyplněných pozvánek. Jednu odložila společně s menu a zařadila je do desek s nadpisem „zkopírovat“. Tohle by měl vidět Menzies. Napadlo ji, že by bylo skvělé zopakovat původní otevření –možná bez plesu v kostýmech – a podávat i stejné menu.

Pročítala zmínky v tisku o večeru. Byla to jedna z těch velkých společenských událostí koncem devatenáctého století v New Yorku, které se už nikdy potom neopakovaly. Seznam hostů byl výčtem jmen z úsvitu Zlatého věku: Astorovi a Vanderbiltovi, William Butler Duncan, Walter Langdon, Ward McAllister, Royal Phelps. Přiloženy byly také grafické listy z Har-per’s Weekly s výjevy z plesu, kam hosté přišli v nejexotičtějších modelech egyptských kostýmů…

Ale marnila čas. Odsunula výstřižky stranou a otevřela další desky. I v nich našla novinové výstřižky, tentokrát z New York Sun, jednoho z bulvárních plátků té doby. Článek doprovázela ilustrace tmavovlasého muže ve fezu. Ten člověk s vodnatýma očima měl na sobě splývavý hábit. Rychle článek přejela pohledem.

Sun exkluzivně

Hrobka v Newyorském muzeu je prokletá!

Egyptský bej varuje

Prokletí Horova oka

New York – Jeho eminence Abdul El-Mizar, bej z Bolbassy v Horním Egyptě, gentleman ze země faraónů, byl při své nedávné návštěvě New Yorku doslova otřesen, když zjistil, že v Newyorském muzeu je vystavena SENEFOVA hrobka.

Při prohlídce se Abdul El-Mizar a všichni z jeho doprovodu v hrůze a zděšení odvrátili od hrobky a důrazně varovali další návštěvníky, že vstoupit dovnitř znamená vyjít vstříc jisté a děsivé smrti. „Tato hrobka je pod kletbou, v mé zemi dobře známou,“ řekl později listu Sun El-Mizar.

Nora se usmála. Článek pokračoval ve stejném duchu, mísily se v něm zmatek a strašlivé hrozby s naprosto nepřesnými historickými prohlášeními, která, jak jinak, končila „požadavkem“ údajného „beje z Bolbassy“, aby hrobka byla bezodkladně navrácena do Egypta. Závěrem, jen jako dodatek, byla připojena citace oficiálního představitele muzea, že každý den navštěvují muzeum tisíce Udí a k žádné „zlověstné nehodě“ nikdy nedošlo.

Za tímto článkem byla uložena spousta dopisů od různých lidí, z nichž mnozí byli zjevně blázni, kde popisovali „pocity“, které zažili, a „duchy“, jež viděli, když byli v hrobce. Několik pisatelů si stěžovalo, že jim po návštěvě hrobky bylo špatně. Měli dýchavičnost, potili se, trpěli nervovými poruchami. Jeden z nich, který by si zasloužil speciální složku, psal o dítěti, které spadlo do studny, zlomilo si obě nohy a jednu mu nakonec museli amputovat. Po výměně dopisů mezi právníky dosáhly obě strany tiché dohody a rodina dostala dvě stě dolarů.

Vzala další desky, velmi útlé, a otevřela je. Ke svému velkému překvapení v nich našla jediný zažloutlý kousek kartonu s nálepkou:

Obsah uložen do Bezpečnostního skladu

22. března 1938

Podpis: Lucien P Strawbridge kurátor egyptologie

Nora kartičku udiveně otočila. Bezpečnostní sklad? To musí být místo známé jako chráněný prostor, kam muzeum ukládá nejcennější předměty. Co v těch deskách bylo, že se to muselo držet v tajnosti?

Vrátila kartičku zpátky a desky odložila s tím, že se k nim vrátí později. Už jí zbýval poslední svazek listin. Rozvázala motouz a zjistila, že je v něm korespondence a poznámky o stavbě tunelu pro pěší, jímž se propojí stanice metra s muzeem.

Korespondence byla obsáhlá. Jak se jí Nora probírala, uvědomila si, že řeči v muzeu – hrobku zapečetili kvůli stavbě tunelu – nebyly úplně pravdivé. Ukazuje se, že to bylo přesně naopak. Město chtělo mít podchod z přední části stanice až ke vstupu do hrobky – rychlejší a levnější alternativu. Z jakéhosi důvodu však muzeum chtělo tunel blíže zadní části stanice. Potom argumentovalo tím, že nová trasa odřízne vstup do hrobky, takže ji bude třeba zavřít. Jako by muzeum chtělo dosáhnout stavu, kdy bude nuceno hrobku zavřít.

Četla dál. Skoro na dně desek našla ručně psanou poznámku od téhož Luciena P. Strawbridgea, který uložil předchozí materiál do Bezpečnostního skladu. Byl to záznam oficiálního jednání, při němž představitelé města New Yorku položili otázku, proč muzeum trvá na umístění průchodu právě na uvedeném místě, když si to vyžádá dodatečné výdaje.

V poznámce na okraji stálo:

Řekněte mu cokoliv. Chci, aby ta hrobka byla zavřená. Nenechme si uniknout naši poslední a nejlepší příležitost, která se nám naskýtá, abychom se zbavili tohoto zatraceného problému. L. P. Strawbridge

Zatraceného problému? Noru zajímalo, o jakém problému se Strawbridge zmínil. Znovu prolistovala desky, ale nezdálo se, že má souvislost s hrobkou – s výjimkou komentářů beje z Bolbassy a potrhlých dopisů, které vyvolala.

Usoudila, že informace budou určitě v deskách uložených v Bezpečnostním skladu a že to není důležité. Její čas vypršel. Až si najde chvilku, možná se na to podívá. Teď ale musela začít psát zprávu, jinak by nestihla večeři s Billem.

Přitáhla si laptop, založila nový soubor a začala psát.

15

DRUHÝ DEN KAPITÁN ODDĚLENÍ VRAŽD LAURA HAYWARDOVA UKÁZALA mužům od ostrahy průkaz, a ti ji potom uctivě doprovodili do kanceláře Jacka Manettiho, šéfa bezpečnosti Newyorského přírodopisného muzea. Haywardové se zamlouvalo, že v muzeu, kde si správa dávala velmi záležet na prestiži, si šéf bezpečnostního oddělení vybral malou kancelář bez oken v zadní části prostoru pro bezpečnostní službu a vybavil ji účelně kovovými stoly a židlemi. To o Manettim vypovídalo něco pozitivního – alespoň v to doufala.

Manetti očividně neměl moc velkou radost z toho, že ji vidí. Přesto jí zdvořile pokynul na židli a nabídl jí šálek kávy, který odmítla.

„Jsem tu kvůli přepadení Greenové,“ řekla. „Bylo by možné, abyste mě doprovodil do expozice Posvátných zpodobnění? Chtěla bych vám položit ještě pár otázek týkajících se příchodů a odchodů, přístupu, bezpečnosti.“

„Ale to už jsme přece probrali před několika týdny. Myslel jsem, že vyšetřování je už uzavřené.“

„Moje vyšetřování ještě uzavřené není, pane Manetti.“

Manetti si olízl rty. „Postupovala jste přes kancelář ředitele? Měli bychom s ním koordinovat všechny kroky při zákonných opatřeních…“

Přerušila ho a vstala, podráždění v ní narůstalo. „Nemám čas, ani vy ho nemáte. Pojďte.“

Následovala šéfa bezpečnostního oddělení labyrintem chodeb a zaprášenými halami. Konečně došli ke vstupu na výstavu. Muzeum bylo ještě otevřené, ale výstavní prostory téměř zely prázdnotou.

„Začneme tady,“ řekla Haywardová. „Všechno jsem několikrát znovu pročetla a několika věcem prostě nerozumím. Pachatel musel do haly vejít těmito dveřmi. Mám pravdu?“

„Ano.“

„Dveře na protějším konci se dají otevřít pouze zevnitř, nikoli zvenku. Správně?“

„Je to tak.“

„A bezpečnostní systém měl automaticky uchovávat záznamy o všech, kdo vešli a odešli, protože každá magnetická karta nese kód jména majitele.“

Manetti přikývl.

„Ale systém zaregistroval pouze vstup Margo Greenové. Pachatel jí potom kartu ukradl a použil ji u zadního východu.“

„To je domněnka.“

„Greenová mohla vejít a nechat dveře otevřené.“

„Ne. Především by to bylo proti pravidlům. A navíc – systém nezaznamenal, že by něco takového udělala. Několik vteřin poté, kdy vešla, se dveře zavřely. To se nám ukázalo v elektronickém protokolu.“

„Takže pachatel musel čekat v hale, ukrýval se tam od zavírací hodiny –od pěti – až do chvíle útoku, tedy do dvou ráno.“

Manetti přikývl.

„Pokud tomu nebylo takhle, znamenalo by to, že pachatel dokázal obelstít bezpečnostní systém.“

„Podle našeho názoru je to nanejvýš nepravděpodobné.“

„Ale podle mého názoru je to téměř jisté. Od toho napadení jsem touhle halou prošla víc než desetkrát. Tady není, kam by se pachatel schoval.“

„Tehdy se tu ještě stavělo. Všude byla spousta lidí.“

„Ale do zahájení výstavy zbývaly dva dny. Všechno bylo už skoro hotové.“

„Bezpečnostní systém je zajištěn proti nesprávnému použití.“

Jako v Hale diamantů, že?“

Sledovala, jak Manetti sevřel rty, a pocítila bodavou bolest. Tohle přece není můj styl. Pomaluje ze mě pořádná potvora, a to se mi ani trochu nelíbí.

„Děkuju, pane Manetti. Ráda bych si halu ještě jednou prošla, pokud nic nenamítáte.“

Jak si přejete.“

„Ozvu se.“

Manetti odešel a Haywardová zamyšleně obešla místnost, kde Greeno-vou někdo napadl. Znovu si v duchu představovala celý útok krok za krokem ve zpomaleném tempu. Pokoušela se umlčet tichý hlásek, který jí napovídal, že je to marná snaha; že tolik týdnů po té události jen stěží najde něco důležitého, když tudy prošlo sto tisíc lidí; že to dělá zbytečně a měla by dál žít svůj život a budovat si kariéru, dokud ještě může.

Znovu obešla místnost, tichounký hlásek zanikl v klapotu jejích podpatků. Když přišla ke skříni, kde objevili krvavou skvrnu, uviděla schoulenou postavu oblečenou do černého, jak se k ní zpoza skříně blíží, připravená vyskočit.

Vyndala zbraň a namířila na postavu. „Stůjte! Newyorský policejní sbor!“

Postava s klokotavým výkřikem vyskočila, máchala rukama, na čele se jí pohupovala neposlušná kadeř. Haywardová poznala Williama Smithbacka, reportéra Timesů.

„Nestřílejte!“ vykřikl. „Jen jsem se tady trochu rozhlížel! Ježíši, děsíte mě k smrti tou věcí, co máte v ruce!“

Haywardová, trochu v rozpacích, uložila zbraň do pouzdra. „Promiňte, mám trochu pocuchané nervy.“

Smithback na ni hleděl úkosem. „Vy jste kapitán Haywardová. Je to tak?“

Přikývla.

„Zpracovávám případ Pendergast pro Timesy.“

„Vím o tom.“

„Fajn. Vlastně jsem s vámi chtěl mluvit.“

Podívala se na hodinky. „Mám moc práce. Sjednejte si schůzku přes moji kancelář.“

„To už jsem vyzkoušel. S tiskem nemluvíte.“

„To je pravda.“ Přísně se na něj podívala a postoupila o krok dopředu, ale on neuhnul, aby mohla projít dál.

„Dovolíte?“

„Poslouchejte,“ promluvil spěšně, „myslím, že jeden druhému můžeme pomoci. Víte, výměna informací a tak.“

„Máte-li jakékoli informace svědeckého charakteru, měl byste je raději hned teď vyklopit, jinak to budu považovat za maření vyšetřování,“ řekla stroze.

„Ne, nic takového. Já jen že… no, myslím, že vím, proč jste tady. Nejste spokojená. Myslíte si, že na Margo možná nezaútočil Pendergast. Mám pravdu?“

„Jak jste na tohle přišel?“

„Zaneprázdněný kapitán z oddělení vražd nemámí svůj drahocenný čas na místě zločinu, pokud byl případ uzavřen. Musíte mít nějaké pochybnosti.“

Haywardová neřekla nic, zastírala, jak je překvapená.

„Napadlo vás, že vrahem by mohl být Diogenes Pendergast, agentův bratr. Proto jste tady.“

Haywardová stále mlčela, její překvapení narůstalo.

„A čirou náhodou jsem tady ze stejného důvodu i já.“ Zvědavě na ni koukal, jako by chtěl odhadnout účinek svých slov.

„Proč myslíte, že to nebyl agent Pendergast?“ zeptala se obezřele.

„Protože agenta Pendergasta znám. Zabývám se jím, tak říkajíc, od vražd v muzeu před sedmi lety. A znám Margo Greenovou. Volala mi z nemocnice. Přísahá, že to nebyl Pendergast. Tvrdí, že útočník měl každé oko jiné –jedno zelené, druhé mléčně modré.“

„Pendergast je známý jako mistr převleků.“

„Ano, ale ten popis sedí na jeho bratra. Proč by měl zájem předstírat, že je Diogenes? A my už víme, že jeho bratr uloupil diamanty a unesl tu ženu, lady Maskeleneovou. Jedinou logickou odpovědí je, že Diogenes také napadl Margo a všechno vymyslel tak, aby obvinění padlo na bratra.“

Haywardová musela znovu skrývat své překvapení, že ten muž přemýšlí stejně jako ona. Nakonec se pousmála. „Dobře, pane Smithbacku, podle všeho jste opravdu investigativní reportér.“

„To tedy jsem,“ přitakal honem, uhladil si neposednou čupřinu, ta ale zase zatvrzele spadla zpátky.

Chvilku přemýšlela. „Tak dobře. Možná bychom mohli jeden druhému pomoci. Moje zprávy budou ovšem samozřejmě naprosto neoficiální. Jen základní fakta.“

„Samozřejmě.“

‚A očekávám, že mi jako první sdělíte všechno, na co přijdete. Ještě než cokoli zveřejníte v novinách. Jen s touhle podmínkou jsem ochotná s vámi spolupracovat.“

Smithback vehementně přikývl. „Samozřejmě.“

„Dobře. Vypadá to, že Diogenes Pendergast zmizel. Stopa náhle končí v jeho úkrytu na Long Islandu, v místě, kde držel jako svého vězně lady Maskeleneovou. Takové naprosté zmizení je v současné době velmi nezvyklé, s výjimkou jediné možnosti: Přešel do svého alter ega. Dávno připraveného alter ega.“

„Máte představu, kým teď je?“

„Takovou odpověď jsme zatím nenašli. Pokud byste ale tuto informaci publikoval… no, mohlo by to mít dalekosáhlé následky. Lehké ťuknutí, postřeh zvědavého souseda, rozumíte mi? Přirozeně se moje jméno nikde neobjeví.“

„Samozřejmě rozumím. A – a co získám na oplátku?“

Haywardová se usmála. „Už jste své získal. Právě jsem vám udělala laskavost. Otázkou je, co teď uděláte vy pro mě. Vím, že jste se jako novinář věnoval případu uloupených diamantů. Chci o tom vědět úplně všechno. Podstatné informace i drobnosti. Protože máte pravdu, domnívám se, že útok na Greenovou i Duchampovu vraždu má na svědomí Diogenes. Potřebuju veškeré důkazy, které jsou k dispozici, a vzhledem k tomu, že jsem z oddělení vražd, je pro mě složité získat přístup k informacím na okrskové úrovni.“

Nezmínila se o tom, že Singleton, kapitán okrsku, který se loupeží diamantů zabývá, se s ní jen stěží podělí o informace.

„Bez problému. Takže domluveno.“

Chystala se už odejít, ale Smithback za ní zavolal. „Počkejte!“

Podívala se na něj s pozvednutým obočím.

„Kdy se zase sejdeme? A kde?“

„Nesejdeme se. Jen mi zavolejte – když se objeví něco významného.“

„Dobře.“

Nechala ho stát samotného v pološeru výstavní haly, když si na kousek papíru chvatně čmáral poznámky.

16

JAY LIPPER, KONZULTANT POČÍTAČOVÝCH EFEKTŮ, SE ZASTAVIL V PRÁZDNÉ pohřební komoře a rozhlížel se kolem v mdlém světle. Od pompézního oznámení o novém otevření Senefovy hrobky uplynuly čtyři týdny. Lipper se prací účastnil tři týdny. Dnes se koná velká schůze a on přišel o deset minut dřív, aby si prošel hrobku a v duchu si vybavil uspořádání, jaké zobrazil v nákresu: Kam položí optická vlákna, kam LED diody, kam se namontují reproduktory, kam reflektory, kde budou holografické obrazovky. Do slavnostního otevření zbývaly dva týdny a ještě bylo třeba udělat velký kus práce.

Zaslechl směsici hlasů, která se ozývala hrobkou o mnoha komorách někde od vchodu. Hlasy byly zdeformované a mísily se s bušením kladiv a kvílením motorových pil. Týmy dělníků pracovaly naplno za velmi slušnou odměnu. Zvláště jeho odměna byla slušná. Účtoval si 120 dolarů za hodinu a pracoval osmdesát hodin týdně, pěkná sumička. Ale je pravda, že si každý cent zasloužil. Zvlášť když mu muzeum přidělilo toho šaška, který mu měl pomáhat natáhnout kabely a vůbec mu dělat poskoka kolem elektroniky. Skutečný otrapa. Pokud tenhle chlápek byl typickým technickým pracovníkem muzea, tak je čekají jen potíže. Vypadal jako hrouda masa, měl kulatou hlavu a v ní asi tolik šedé kůry mozkové jako kokršpaněl. Ten chlap nejspíš trávil své víkendy v posilovně, místo aby nastudoval technologii, které měl podle předpokladů rozumět.

Právě v tu chvíli se hlas toho kašpara rozlehl chodbou. Je tu tma jako v hrobě, co, Jaycei?“ Teddy DeMeo vyšel těžkopádně zpoza rohu s náručí plnou srolovaných elektronických nákresů.

Lipper sevřel rty a znovu si v duchu zopakoval, že dostává 120 dolarů za hodinu. Nejhorší bylo, že ještě než Lipper poznal, co je DeMeo zač, nerozumně se zmínil o tom, že hraje online RPG Land ofDarkmord. A DeMeo se okamžitě přidal. Lipperova postava, ne úplně čestný půlelf kouzelník s +5 onyxovou kápí a knihou plnou útočných kouzel, strávil týdny organizováním vojenské expedice do vzdálené hradní pevnosti. Verboval nováčky – a najednou tam byl DeMeo, hrál orka s kyjem, který se dobrovolně přihlásil na vojnu, choval se jako jeho nejlepší kamarád, měl spoustu hloupých otázek a přihlouplé lechtivé vtipy a ztrapňoval se před všemi ostatními hráči.

DeMeo se u něj zastavil, ztěžka dýchal, pot z něj lil a smrděl jako dlouho nevypraná ponožka.

„Tak dobrá, koukneme se…“ Rozvinul jednu roli. Samozřejmě to DeMeo držel vzhůru nohama a trvalo mu několik vteřin, než na to přišel.

„Dej mi to,“ vyzval ho Lipper, vzal mu papír z ruky a narovnal ho. Podíval se na hodinky. Ještě pět minut a měl by se dostavit výbor kurátorů. Žádný problém – za dva dolary za minutu by Lipper čekal i na Godota.

Odfrkl, ohlédl se. „Někdo bude muset něco udělat s tou vlhkostí tady. V tomhle moje elektronika být nemůže.“

„Jo,“ odpověděl DeMeo a rozhlížel se. „A podíváš se na ten divnej krám? Proboha, co to vlastně je? Naskakuje mi z toho husí kůže.“

Lipper se podíval na fresku, o které byla řeč. Zobrazovala člověka s černou hmyzí hlavou a v šatech faraóna. Pohřební komora naháněla husí kůži: stěny byly popsané černými hieroglyfy, strop zdobila malba noční oblohy, podivné žluté hvězdy a měsíc proti tmavě indigovému pozadí. Pravdou však bylo, že Lipperovi dělalo dobře, když mu naskakovala husí kůže. Bylo to, jako by byl doopravdy v Darkmordu.

„To je bůh Khepri,“ řekl. „Muž s hlavou skarabea. Pomáhá kutálet slunce po obloze.“ Práce na projektu Lippera fascinovala a v posledních několika týdnech se ponořil do egyptské mytologie. Hledal pozadí a vizuální vodítka.

„Mumie se setkává s Mouchou,11 řekl DeMeo se smíchem.

Jejich rozhovor přerušila stále hlasitější směsice hlasů, jak skupina lidí vešla do pohřební komory. Za Menziesem, který to všechno řídil, přicházeli kurátoři.

„Pánové! Jsem moc rád, že jste se dostavili. Nemáme moc času.“ Men-zies si s nimi potřásl rukou. „Všichni se samozřejmě už znáte.“

Přítomní souhlasně přikývli. Jak by se mohli neznat, když tady několik týdnů spolu prakticky bydlí! Byla tam doktorka Nora Kellyová, s níž alespoň Lipper mohl pracovat; samolibý Brit Wicherly a ztělesněná Osobnost, kurátor antropologických sbírek George Ashton. Výbor.

Když nově příchozí prohodili mezi sebou pár vět, ucítil Lipper bolestivé dloubnutí do žeber. Ohlédl se a uviděl DeMea s pusou dokořán, jak mrká a chtivě po někom pošilhává. „Teda,“ zašeptal a kývl hlavou směrem k doktorce Kellyové. „Hned bych si dal říct.“

Lipper se otočil a obrátil oči v sloup.

„Takže!“ znovu je všechny oslovil Menzies. „Vydáme se na obchůzku?“

„No jasně, doktore Menziesi,“ odpověděl DeMeo.

Lipper na něj vrhl pohled, kterým chtěl toho blbouna umlčet. Tohle byl jeho plán, celý ho připravil, jeho mistrovské dílo: DeMeo měl za úkol smontovat regály na vybavení, natáhnout kabely a zajistit, aby do všech částí systému tekla šťáva.

„Projdeme to od začátku,“ řekl Lipper a vedl je zpátky ke vchodu. Na DeMea vrhl varovný pohled.

Vraceli se mezi napůl ustavenými exponáty a stavebními týmy. Když se přiblížili ke vchodu do hrobky, Lipper cítil, že podráždění vůči DeMeovi nahrazuje rostoucí vzrušení. „Scénář“ celé zvukové a světelné show napsal Wicherly, různými dodatky přispěli Kellyová s Menziesem a výsledek byl dobrý. Velmi dobrý. Když to všechno převáděl do skutečné podoby, ještě to vylepšil. Tahle výstava bude pořádný nářez.

Lipper došel k První boží cestě a otočil se k ostatním. „Zvuková a světelná show se spustí automaticky. Je důležité, aby dovnitř vcházeli lidé po skupinách a postupovali společně. Projdou kolem senzorů, které spustí jednotlivé sekvence show. Jakmile sekvence skončí, postoupí návštěvníci do další části hrobky a uvidí další sekvenci. Po skončení show dostanou příchozí patnáct minut času na prohlídku hrobky. Potom odejdou a dovnitř vejde další skupina.“

Ukázal na strop. „První senzor bude tady nahoře v rohu. Když návštěvníci projdou kolem tohoto místa, senzor to zaregistruje, počká třicet vteřin na opozdilce, aby se mohli ke skupině připojit, a začne první sekvence, které říkám první dějství.“

„Jak ukrýváte kabely?“ zeptal se Menzies.

„Úplně jednoduše,“ vložil se do toho DeMeo. „Překryjeme je černou lištou. Nikdo si jich vůbec nevšimne.“

„Na vymalovaný povrch se nesmí nic připevňovat,“ připomněl Wicherly.

„Ne, ne. Ta lišta je ocelová, stačí ji ukotvit jen na koncích. Vedení je dva milimetry nad malbou, ani se jí nedotýká.“

Wicherly přikývl.

Lipper si oddechl. Byl rád, že ze sebe DeMeo neudělal úplného hlupáka, alespoň zatím.

Lipper vedl skupinu do další komory. „Když návštěvníci dojdou doprostřed Druhé boží cesty – kde právě teď stojíme –, světla náhle zhasnou. Ozve se zvuk kopání, tichý hovor, sekání špičáků do kamene – zpočátku je spuštěn pouze zvuk, vidět není nic. Hlas z reproduktoru vysvětlí, že to je Senefova hrobka a že bude vykradena týmiž duchovními, kteří Senefa před dvěma měsíci pohřbili. Zvuky kopání budou hlasitější, když se lupiči dostanou k prvním zapečetěným dveřím. Do nich začnou tlouci špičáky – a náhle se jeden z mužů probourá dovnitř. V tu chvíli se spustí vizuální část show.“

„Ta chvíle, kdy se probourají zapečetěnými dveřmi, je velmi důležitá,“ řekl Menzies. „Je nutné ránu špičáku doprovodit zvukově pádem kamene dovnitř a potom se musí objevit kužel světla, který zapůsobí jako úder blesku. Tohle je klíčový okamžik, který musí být velmi dramatický.“

„Bude dramatický.“ Lipper cítil lehké podráždění. Menzies, za normálních okolností docela okouzlující člověk, dokázal být dotěrný a všetečný, když došlo na určité technické detaily, a Lipper měl obavy, že by se mohl začít šťourat i v instalaci.

„Potom naskočí světla a hlas z reproduktoru doprovodí skupinku ke studni.“ Vedl je dlouhou chodbou a dál po širokém schodišti. Vepředu byl přes jámu vybudován nový most, dost široký, aby se na něj vešla velká skupina lidí.

„Když návštěvníci přijdou ke studni,“ pokračoval Lipper, „senzor tamhle v rohu jim ukáže cestu a začne druhé dějství.“

„Správně,“ skočil mu do řeči DeMeo. „Každé dějství bude nezávisle řídit pár duálních procesorů PowerMac G5, podřízených třetině G5, která bude sloužit jako zálohovací a hlavní ovladač.“

Lipper obrátil oči v sloup. DeMeo právě slovo od slova citoval z Lippe-rovy vlastní technické specifikace.

„Kde budou ty počítače umístěny?“ zajímalo Menziese.

„Kabely protáhneme stěnou –“

„Tak moment!“ zareagoval bryskně Wicherly. „Nikdo nebude vrtat do stěn této hrobky žádné díry.“

DeMeo se k němu obrátil. „Docela náhodou tu kdysi dávno už někdo zeď provrtal – na pěti místech! Díry potom zacementoval, ale já je našel a vyčistil.“ DeMeo triumfálně zkřížil ruce na hrudníku.

„Co je na druhé straně?“ zeptal se Menzies.

„Skladiště,“ odpověděl DeMeo, „teď je prázdné. Předěláváme ho na velín.“

Lipper si odkašlal, aby tak upozornil DeMea, že už nemá nikomu skákat do řeči. „Ve druhém dějství uvidí návštěvníci digitalizované postavy lupičů, kteří přecházejí most nad studnou k dalším zapečetěným dveřím, aby je rozbili. Obrazovka na vzdálené straně studny se posune dolů –návštěvníci ji samozřejmě neuvidí. Potom holografický projektor v protějším rohu promítne v chodbě vepředu lupiče, kteří nesou svítilny a ničí pečeti vnitřních dveří, rozbíjejí je a vcházejí do pohřební komory. Smyslem je, aby návštěvníci měli pocit, že vlastně patří do zlodějského gangu. Půjdou s lupiči do vnitřní hrobky, kde začíná třetí dějství.“

„Dávej bacha, Laro Croft!“ DeMeo se rozhlédl a rozesmál se vlastnímu vtipu.

Lipper dovedl skupinu do pohřební komory a zůstal stát. „Návštěvníci uslyší všechno ještě předtím, než vůbec něco uvidí – rozbíjení dveří, křik. Když dojdou do téhle části pohřební komory, zastaví je brána. A potom začne hlavní akce. Nejprve je tma a slyšet jsou jen vyděšené, rozrušené hlasy. Potom se ozve další demolování a rozbíjení. Náhle je vidět záblesk, potom další a objeví se louče. Vidíme upocené, vyděšené tváře hrabivých duchovních. A zlato! Všude lesk zlata.“ Otočil se na Wicherlyho. „Přesně jak jste napsal ve scénáři.“

„Výborně!“

„Když se objeví louče, spustí se počítačem řízená iluminace, část pohřební komory zalije matné světlo. Zloději vyrazí do akce a rozbijí kamenné víko sarkofágu. Potom zvednou horní část vnitřního sarkofágu –je celé ze zlata –, jeden z nich skočí dovnitř a začne párat plátno. Potom s triumfálním křikem vyndají skarabea a roztříští ho, čímž poruší jeho sílu.“

„To je vyvrcholení,“ oznámil Menzies rozrušeně. „Přesně v tuhle chvíli chci, aby se ozval rachot hromu a aby světla simulovala míhání blesků.“

„A budete je mít,“ řekl DeMeo. „Máme kompletní zvukový systém Dolby Surround a Pro Logic II. snímací impulzy Chauvet Mega II o 750 wattech a spoustu bodáků. Všechno kontroluje čtyřiadvacetikanálová osvětlovací konzole DMX, plně automatizovaná.“

Pyšně se rozhlédl, jako by věděl, o čem mluví, i když zase jenom doslova citoval Lipperovy pečlivě vypracované specifikace. Panebože, Lipper ho nemohl ani cítit. Za chvíli se ujal slova.

„Po světelných efektech a burácení hromu se holografícké projektory zapnou a uvidíme samotného Senefa, jak vstává ze sarkofágu. Duchovní v hrůze ustupují. To všechno znázorňuje, co se odehrává v jejich mysli, co si představují – jak stálo ve scénáři.“

„Ale bude to působit reálně?“ zeptala se Nora podmračeně. „Žádný falešný sentiment?“

„Všechno bude trojrozměrné a holografická zobrazení vypadají trochu jako duchové –jsou průsvitná, ale jen pokud je zezadu ostré světlo. Se světlem budeme pracovat nanejvýš citlivě, abychom takové iluze využili. Některé budou založeny na videu, některé na počítačové grafice. Tak jako tak Senef vstane, znesvěcen, a ukáže prstem. Do dalších několika blesků a zvuku hromů mluví o svém životě, o tom, co udělal, jak byl velkým Thutmosovým regentem a vezírem. Samozřejmě právě sem vložíte všechny ty informace.“

„Mezitím,“ řekl DeMeo, „máme Jem Glaciator o 500 wattech ukrytý v sarkofágu, který vytvoří u země děsivou mlhu. Padesát kubických metrů za minutu.“

„V mém scénáři není ani zmínka o umělé mlze,“ podotkl Wicherly. „Mohlo by to poškodit malbu.“

„Systém Jem používá výhradně tekutiny, které životní prostředí nijak nepoškozují,“ odpověděl Lipper. „Je zaručena jejich absolutní netoxicita.“

Nora Kellyová se znovu zamračila. „Promiňte, že vznáším takový dotaz, ale je takováhle dávka teatrálnosti skutečně nutná?“

Menzies se k ní otočil. „Noro, tohle byl především váš nápad!“

„Představovala jsem si něco méně okázalého, ne synchronizovaná světla a přístroje na umělou mlhu.“

Menzies se zasmál. „Pokud půjdeme touto cestou, Noro, dopadne to skvěle. Věřte mi, vytváříme nezapomenutelný vzdělávací zážitek. Je to úžasný způsob, jak davy alespoň maličko poučit, aniž by si to někdo z nich uvědomil.“

Nora se dál tvářila pochybovačně, ale už nic neřekla.

Lipper pokračoval. „Když Senef mluví, vrhnou se vyděšení lupiči na podlahu. Potom se Senef vrátí do sarkofágu, lupiči zmizí, holografické monitory se stáhnou, rozzáří se světla – a hrobka je najednou zase taková jako před loupeží. Znovu se z ní stává muzejní exponát. Brána se zavře a návštěvníci si mohou hrobku projít, jako by se nic nestalo.“

Menzies zvedl prst. „Ale v tu chvíli všichni vědí, kdo byl Senef, a navíc se i pobavili. A teď klíčová otázka: Stihnete to do termínu?“

„Už jsme využili tolik programátorských zdrojů zvenčí, kolik bylo možné,“ odpověděl Lipper. „Elektrikáři teď pracují naplno. Podle mého do čtyř dnů dokážeme všechno nainstalovat a připravit ke spuštění.“

„Výborně.“

„A potom přijde na řadu dolaďování a vychytávání nedostatků.“

Menzies zpozorněl. „Prosím?“

„To je naprosto nezbytná věc. A z čistě praktického hlediska tenhle proces trvá dvojnásobně dlouho než samotné původní programování.“

„Osm dní?“

Lipper přikývl, Menziesův podmračený výraz ho velmi zneklidnil.

„Čtyři plus osm je dvanáct – dva dny před slavnostním otevřením. Dokážete dolaďování stihnout za pět dní?“

Cosi v Menziesově tónu přivedlo Lippera k závěru, že je to spíš rozkaz než otázka. Polkl naprázdno: časové rozvržení bylo už takhle na hranici šílenství. „Určitě to zkusíme.“

„Dobrá. A teď si popovídáme o zahájení. Doktorka Kellyová navrhla, abychom zopakovali původní zahájení výstavy z roku 1872, a já s tím nadšeně souhlasil. Máme v plánu uspořádat recepci s trochou operního zpěvu a potom doprovodit hosty do hrobky na světelnou a zvukovou show. Nakonec bude večeře.“

„Kolik lidí přijde?“ zeptal se Lipper.

„Šest set.“

„Šest set lidí se najednou do hrobky nevejde,“ poznamenal Lipper. „Počítal jsem na jednu zvukovou a světelnou show tak dvě stě lidí. Program trvá asi dvacet minut, ale při zahájení bychom mohli vpustit tři sta lidí.“

„Dobře,“ řekl Menzies. „Rozdělíme je do dvou skupin. První samozřejmě budou ti nejvýznamnější hosté: starosta, guvernér, senátoři a kongresmani, nejvýše postavení lidé v muzeu, největší sponzoři, filmové hvězdy. Když rozdělíme hosty do dvou skupin, mohli bychom je provést výstavou tak za hodinu.“ Podíval se z Lippera na DeMea. „Vy dva hrajete nejdůležitější roli. Nesmí se vloudit jediná chyba. Všechno závisí na tom, zda se vám podaří připravit světelnou a zvukovou show včas. Čtyři a pět dní, to je devět dní.“

Já s tím nemám problém,“ nechal se slyšet DeMeo a nasadil sebevědomý úsměv.

Znepokojující modré oči se teď obrátily na Lippera. ‚A vy, pane Lippere?“

„Všechno bude připraveno.“

„To rád slyším. Předpokládám, že mě budete průběžně informovat.“

Přikývli.

Menzies se podíval na hodinky. „Noro, omluvte mě, prosím, musím jít na vlak. Ozvu se vám později.“

Menzies a kurátoři odešli a nechali Lippera o samotě s DeMeem. Podíval se na hodinky. „Měli bychom jít, DeMeo, protože bych se dneska rád dostal do postele pro změnu dřív než ve čtyři ráno.“

„A co Darkmord? Slíbil jsi, že do půlnoci budeš mít připravený válečníky k útoku.“

Lipper zasténal. Hergot. Tak budou muset na hrad Gloaming zaútočit bez něj.

17

KDYŽ SE MARGO GREENOVA PROBRALA, OKNY POKOJE FEVERSHAMSKÉ kliniky pronikaly jasné paprsky odpoledního slunce. Po modré obloze pluly líně nadýchané kupovité mraky. Od Hudsonu sem doléhal zpěv vodních ptáků.

Zívla, protáhla se a posadila se v posteli. Hodiny ukazovaly tři čtvrtě na čtyři. Sestřička by jí měla každou chvíli přinést odpolední mátový čaj.

Nemocniční noční stolek vedle jejího lůžka byl plný: stará vydání časopisu Přírodopis, román Tolstého, přenosný hudební přehrávač, laptop a jedno číslo New York Times. Sáhla po novinách, prolistovala část C. Možná se jí podaří vyluštit křížovku, než jí Phyllis přinese čaj.

Teď, když už nebyla v kritickém stavu, dostala rekonvalescence na klinice poněkud rutinní charakter. Neměla skoro žádné návštěvy – vlastně vůbec žádné, kromě matky a kapitána Haywardové – a to, co kromě práce postrádala nejvíc, byla společnost.

Vzala tužku a pustila se do křížovky. Ale křížovka byla hodně těžká, legenda dost komplikovaná a duševní cvičení ji stále ještě unavovala. Po několika minutách noviny odložila. V myšlenkách se vrátila k nedávné návštěvě Haywardové a k nepříjemným vzpomínkám, které v ní vyvolala.

Zneklidnilo ji, že si ten útok pamatovala mlhavě, jen jako nesouvislé útržky z noční můry bez ladu a skladu. Byla v hale výstavy Posvátná zpo-dobnění, kontrolovala instalaci nějakých masek původních obyvatel Ameriky. Náhle si uvědomila, že je tam ještě někdo – ukrytý ve stínu. Sledoval ji. Plížil se za ní. Snažil se ji zahnat do kouta. Matně si vzpomínala, že se mu vzepřela, bránila se řezákem na bedny. Poranila svého pronásledovatele? Skutečný útok si pamatovala jen útržkovitě. Především jako spalující bolest v zádech. A to bylo všechno – dokud se neprobudila v tomhle pokoji.

Složila noviny, položila je na stolek. Nejznepokojivější bylo, že i když na ni ten útočník hovořil – to věděla s jistotou –, nedokázala si vzpomenout na jediné jeho slovo. Všechno jako by zahalila temnota. Zvláštní bylo, že se jí do mysli jasně vryly jeho podivné oči a odporné suché chichotání.

Neklidně se otočila na posteli, netrpělivě čekala na Phyllis a v duchu se stále vracela k návštěvě Haywardové. Kladla jí spoustu otázek o agentu Pendergastovi a jeho bratrovi, muži s podivným jménem Diogenes. Všechno jí připadalo hodně zvláštní: Margo neviděla Pendergasta už celá léta a nikdy ani nevěděla, že agent FBI má nějakého bratra.

Konečně se dveře nemocničního pokoje otevřely a Phyllis vešla. Ale nenesla tác s čajem a tvářila se hodně oficiálně, což bylo velmi nezvyklé.

„Margo, máte návštěvu,“ řekla.

Margo ani nestačila na takové oznámení reagovat, když se ve dveřích objevila známá postava: šéf jejího oddělení v muzeu Dr. Hugo Menzies. Jako vždycky měl na sobě trochu pomuchlaný elegantní oblek, husté bílé vlasy sčesané z čela, živýma modrýma očima přejížděl po pokoji, nakonec se zadíval na ni.

„Margo!“ vykřikl a přišel blíž. Patricijské rysy se rozlily v úsměvu. „Jsem moc rád, že vás vidím.“

„Nápodobně, doktore Menziesi,“ odpověděla. Překvapení z toho, že má návštěvu, najednou ustoupilo pocitu trapnosti – nebyla zrovna vhodně oblečená, aby mohla přijmout svého šéfa.

Ale Menzies, jako by cítil její rozpaky, ji hned zklidnil. Poděkoval Phyllis, počkal, dokud sestřička neodešla, a potom se posadil k posteli.

„To je ale hezký pokoj!“ vykřikl. „S nádherným výhledem na Hudson River Valley. Řekl bych, že kvalita světla je tady nejlepší hned po Benátkách. Možná právě proto přitahuje tolik malířů.“

„Chovají se tu ke mně moc hezky.“

„To by také měli. Víte, má milá, dělám si o vás velké starosti. I celé antropologické oddělení. Nemůžeme se dočkat, až se vrátíte.“

„Já také ne.“

„Místo vašeho pobytu je téměř státní tajemství. Do včerejška jsem vůbec nevěděl, že tohle zařízení existuje. Abych se kvám dostal, musel jsem takříkajíc uplatnit svůj šarm a zapůsobit na polovinu personálu.“ Usmál se.

Margo mu úsměv oplatila. Pokud někdo dokáže využít svého šarmu, aby dosáhl svého, pak je to Menzies. Měla štěstí, že právě on jí byl přidělen jako odborný poradce. Mnozí kurátoři muzea se ke svým „svěřencům“ chovali nadřazeně a dávali najevo nesmírnou ješitnost. Menzies byl výjimkou: přívětivý, přístupný k myšlenkám druhých, loajální ke svým pracovníkům.

Byla to pravda – nemohla se dočkat, až odtud odejde a začne zase pracovat. Museo/ogie, periodikum, které připravovala k vydání, za její nepřítomnosti nikdo nevedl. Kdyby se jen tak snadno neunavila…

Uvědomila si, že její mysl bloudí kdovíkde. Honem pohlédla na Men-ziese. Upíral na ni oči, ve tváři mu četla znepokojení.

„Promiňte. Jsem ještě trochu mimo.“

„Samozřejmě. Proto ještě musíte dostávat tohle?“ Pokynul na fyziologický roztok zavěšený v kapačce vedle jejího lůžka.

„Doktor říkal, že je to jen prevence. Dostávám spoustu tekutin.“

„To je moc dobře. Ztráta krve musí být obrovský šok. Tolik krve, Margo. To, že se jí říká životodárná tekutina, má svůj důvod, nemyslíte?“

Margo v tu chvíli pocítila něco hodně zvláštního, cosi skoro jako fyzický šok. Ochablost a strnulost zcela ustoupily. Najednou byla úplně čilá. „Co jste říkal?“

„Ptal jsem se, jestli vám nějak naznačili, kdy vás propustí.“

Margo se uvolnila. „Lékaře těší, jak se můj stav pořád zlepšuje. Snad za dva týdny.“

„A potom předpokládám rekonvalescence doma, že?“

„Ano. Doktor Winokur – to je můj ošetřující lékař – říkal, že budu potřebovat ještě měsíc na zotavenou, než se budu moci vrátit do práce.“

„Měl by to vědět nejlíp.“

Menziesův hlas byl tichý a zklidňující a Margo cítila, jak na ni znovu doléhá ochablost. Aniž by si to uvědomila, zívla.

Znovu jí bylo trapně. „Promiňte.“

„Vůbec nic se neděje. Nechci se zdržovat déle, než je zdrávo. Za chvilku půjdu. Jste unavená, Margo?“

Chabě se usmála. „Trochu.“

„Spíte dobře?“

„Ano.“

„To jsem rád. Zneklidňovalo mě, že byste mohla mít noční můry.“ Menzies se ohlédl přes rameno otevřenými dveřmi do chodby.

„Ani ne.“

„Šikovné děvče! Jste velmi kurážná!“

A pak to přišlo: znovu to podivné brnění po těle. Menziesův hlas se změnil – cosi na něm bylo cizí a znepokojivě známé současně. „Doktore Menziesi,“ začala a znovu se posadila.

„No tak, opřete se a odpočívejte.“ Jemně, ale pevně jí přitlačil rameno k polštáři. „Moc rád slyším, že dobře spíte. Přenést se přes takhle traumatickou událost jen tak někdo nedokáže.“

„Ještě jsem se přes to úplně nepřenesla. Nejspíš mi vypověděla paměť, nevím úplně přesně, co se stalo.“

Menzies ji konejšivě chytil za ruku. „To je dobře.“ Druhou ruku zasunul pod sako.

Margo pocítila nevysvětlitelné znepokojení. Jsem jen unavená – nic víc. I když měla Menziese ráda a jeho návštěva jí po monotónních dnech přinesla rozptýlení, potřebovala si odpočinout.

„Koneckonců nikdo by si nechtěl takové vzpomínky uchovat. Zvuky v prázdné výstavní hale. Když člověka někdo pronásleduje. Když slyšíte kroky, ale nikoho nevidíte. Potom padající prkna. Náhlá tma.“

Margo cítila, jak jí prostupuje nezvladatelná panika. Upřeně hleděla na Menziese, její mysl nedokázala pojmout vyřčená slova. Antropolog pokračoval tichým, uklidňujícím hlasem.

„Smích v temnotě. A potom ten útok nožem… Ne, Margo. O takovéhle vzpomínky by nikdo nestál.“

A potom se Menzies sám rozesmál. Ale nebyl to jeho hlas. Ne, ten hlas byl jiný, úplně jiný. Ohavné, sarkastické chichotání.

Její letargii přemohl nenadálý děsivý šok. Ne. Ale ne. To není možné…

Menzies seděl v křesle, pozorně ji sledoval, jako by odhadoval účinek svých slov.

Potom mrkl.

Margo se pokusila odtáhnout, otevřela ústa, chtěla vykřiknout. Celé její tělo přemohla narůstající malátnost. Nemohla mluvit, nemohla se ani hnout. Pochopila, že taková letargie není normální, že se s ní něco děje… Byla zoufalá.

Menzies jí pustil ruku a v tu chvíli uviděla – zaplavil ji děs –, že druhou ruku měl pod ní ukrytou. Držel v ní maličkou injekční stříkačku a bezbarvou kapalinu z ní napouštěl do kanyly v jejím zápěstí. Sledovala ho, jak stříkačku vyndal, schoval ji do dlaně a dal ji zpátky do saka obleku.

„Má milá Margo,“ oslovil ji a opřel se zády v křesle. Hlas měl úplně jiný. „Vy jste si vážně myslela, že už mě nikdy neuvidíte?“

Zaplavila ji panika a zoufalá touha přežít – a přece cítila, že je naprosto bezmocná proti účinku drogy, která jí proudí žilami, umlčuje její hlas a paralyzuje celé tělo. Menzies vyskočil, položil si prst na rty a zašeptal: ‚Je čas spát, Margo…“

Pohlcovala ji nenáviděná temnota. Zastřela jí zrak i mysl. Panika, šok a nevíra zcela ustoupily, když jí pouhé nadechnutí stálo obrovské úsilí. Margo bezmocně ležela, Menzies se otočil a odspěchal z pokoje, slabě ještě zaslechla, jak zavolal na sestru. Ale to už i jeho hlas splynul s přidušeným duněním v její hlavě, až zcela utichlo v černotě a věčné noci. Dál už nevěděla nic.

18

ČTYŘI DNY PO SCHŮZCE S MENZIESEM BYLA ZVUKOVÁ A SVĚTELNÁ SHOW již nainstalována a připravena na doladění, a ten večer natahovali poslední kabely v rámci kompletního propojení. Jay Lipper, schoulený u zaprášeného otvoru kousek nad podlahou v Hale válečných vozů, poslouchal všechny zvuky, které odtud vycházely: brblání, těžké oddechování, nadávky. Třetí noc za sebou pracovali na instalaci skoro do rána a on byl utahaný jako pes. Už to nemohl vydržet. Výstava zcela pohltila jeho život. Všichni z jeho guildy v Land ofDarkmord se na něj vykašlali a hráli dál bez něj. V tuhle chvíli už každý z nich postoupil o jednu nebo i dvě úrovně, takže on zůstal beznadějně pozadu.

„Máš to?“ ozval se z otvoru tlumený hlas DeMea. Lipper uviděl, jak se ze tmy vynořuje konec kabelu optického vlákna.

Hned ho chytil. „Mám to.“

Protáhl kabel a čekal, až z druhé strany přijde DeMeo. Zanedlouho se v kalném světle hrobky objevila jeho zavalitá postava. Na mohutném rameni nesl stočené kabely a vydatně funěl. Lipper mu podal konec kabelu a DeMeo ho zasunul zezadu do PowerBooku na nedalekém pracovním stole. Až budou všechny exponáty definitivně ustaveny, laptop rafinovaně ukryjí za pozlacenou malovanou truhlu. Ale prozatím ho nechávali na viditelném místě, kde k němu měli přístup.

DeMeo si otřepal prach ze stehen a usmál se, potom zvedl ruku, chtěl si s Lipperem plácnout na vítězství. „A je to, brácho.“

Lipper jeho ruku ignoroval, nedokázal skrýt podráždění. Měl DeMea tak akorát dost. Dva elektrikáři zaměstnaní v muzeu trvali na tom, že o půlnoci půjdou domů, takže nakonec skončil na čtyřech a dělal DeMeovi pomocníka.

„Ještě toho musíme hodně udělat,“ řekl rozmrzele.

DeMeo svěsil ruku. „Jo, ale aspoň máme hotovou kabeláž, nataženej software a jsme v termínu. Víc si nemůžeš přát, ne, Jaycei?“

Lipper natáhl ruku a zapnul počítač, inicioval spouštěcí sekvenci. Strašně si přál, aby počítač bez potíží našel síť i vzdálená zařízení, ale věděl, že to nevyjde. Nikdy to nebývá takhle jednoduché – a kromě toho, celou tu zatracenou síť instaloval DeMeo, takže se může stát cokoli.

Počítač dokončil spouštěcí sekvenci a Lipper s napětím kontroloval síť, aby zjistil, kolik ze dvou tuctů vzdálených zařízení chybí a kolik času bude zapotřebí k odstranění poruch. Bude mít štěstí, jestli počítač na první spuštění najde alespoň polovinu periferních zařízení. Tak to prostě bývá.

Ale jak procházel jednu síťovou adresu po druhé, znejistěl. Zdálo se, že všechno funguje.

Prohlédl kontrolní protokoly. Připadalo mu to neuvěřitelné, ale bylo to tak: našel celou síť – dostupnou a funkční. Všechna vzdálená zařízení ovládání světla a zvuku reagovala na jeho příkazy a podle všeho byla dokonale synchronizovaná. Jako kdyby už někdo před ním všechny mouchy vychytal.

Lipper znovu zkontroloval protokol se stejným výsledkem. Nejistota ustoupila ostražité radosti. Nemohl si vzpomenout na jediný případ, kdy takhle komplikovaná síť bez problémů naskočila a rozběhla se na první pokus. A nešlo jen o síť – celý projekt byl takový, všechno do sebe zázračně zapadalo. Zdánlivě nekonečná práce zabrala několik dní, ale ve skutečném životě to trvá mnohem déle. Zhluboka se nadechl.

„Jak to vypadá?“ zajímalo DeMea, stál mu za zády a sledoval malý monitor. Lipper z jeho dechu cítil cibuli.

„Vypadá to dobře.“ Lipper se odtáhl.

„Super!“ vykřikl DeMeo a jeho hlas se rozlehl hrobkou, až Lipperovi málem praskl ušní bubínek. „Jsem machň Jsem síťovej gurul“ Tancoval a nemotorně mával rukama, prudce komíhal pěstmi ve vzduchu. Potom se podíval na Lippera. „Pojď, otestujeme to.“

„Mám lepší nápad. Co kdybys někam došel pro pizzu?“

DeMeo na něj překvapeně koukal. „Cože? Teď? Nechceš udělat alfu?“

Lipper samozřejmě chtěl udělat test. Ale ne když mu bude DeMeo dýchat na krk, řvát mu do ucha a vyvádět jako blázen. Chtěl tiše a soustředěně obdivovat svoji práci. Potřeboval si od DeMea odpočinout. Nutně.

„Projedeme to po pizze. Platím.“

Sledoval DeMea, jak o tom přemýšlí.

„Tak dobře. Jakou chceš?“

„Neapolskou. A velkej ledověj čaj.“

Já si dám havajskou s dvojitým ananasem a šunkou s medovou glazurou, česnek navíc a dva Dr. Peppery.“

DeMeo, jak pro něj bylo typické, předpokládal, že Lippera zajímá, jakou pizzu chce. Lipper vyndal dvě dvacetidolarovky a podal mu je.

„Díky, brácho.“

Pozoroval, jak DeMeo namáhavě stoupá po schodech a mizí v šeru. Ozvěna jeho kroků postupně utichala.

Lipper v blaženém tichu vydechl. Třeba DeMea na zpáteční cestě přejede autobus.

S tak příjemnou představou obrátil pozornost zpátky na kontrolní panel počítače. Postupně prošel všechna periferní zařízení, kontroloval jejich funkčnost a znovu ho překvapilo, že každé reaguje bezchybně a ve správnou chvíli, jako kdyby celou síť už někdo vyladil. DeMeo bez ohledu na všechny vtípky a vylomeniny skutečně odvedl kus práce – a moc dobře.

Najednou ztuhl, zamračil se. Softwarová ikona divoce poskakovala po liště. Hlavní rutiny pro zvukovou a světelnou show se nějakým způsobem nahrály automaticky, i když je záměrně naprogramoval tak, aby se spouštěly manuálně, tedy alespoň během testu alfa. To proto, aby mohl projít kódem krok za krokem a zkontrolovat každý modul.

Takže přece jenom je tu nějaká závada. Samozřejmě to bude muset dát do pořádku, ale ne teď. Software se už načetl, ovladače byly spuštěny a připraveny, obrazovky na místě a stroj na vypouštění mlhy naplněný.

Možná by to mohl spustit.

Znovu se nadechl, vychutnával si klid a mír, prst nad klávesou Enter, připravený spustit program. Zarazil se. Ze vzdálených prostor hrobky k němu doléhal nějaký zvuk. Možná z Haly pravdy nebo ze samotné pohřební komory. DeMeo to nemůže být, ten by přicházel z opačného směru. A pizzy přinese nejdříve za půl hodiny, když při něm bude stát štěstí, možná dokonce až za čtyřicet minut.

Třeba to je strážný na pochůzce.

Znovu uslyšel ten zvuk: podivný, suchý, cupitavý. Takový hluk nedělá nikdo z ostrahy.

Ze by myši?

Váhavě vstal. Nejspíš to nic nebude. Proboha, copak se nechá vyděsit těmi hloupostmi, které chlapi z ostrahy roztrušují po muzeu? Asi to byla jenom myš. Koneckonců ve staroegyptských galeriích byla taková spousta myší, že oddělení údržby muselo rozmístit pastičky. Jenže pokud se nějaká myš dostala až do hrobky – třeba některým otvorem pro protažení kabelů, které DeMeo otevřel –, stačí, aby se do kabelu zakouslo pár hlodavců, celý systém se zhroutí a potrvá několik hodin, možná i dní, než centimetr po centimetru zkontrolují celé vedení.

Další cupitání jako šustot uvadlých listů. Nechal svítit mdlé světlo, vzal DeMeův kabát – připravený hodit ho na myš, pokud nějakou uvidí –, vstal a opatrně přešel do nejhlubších výklenků hrobky.

Teddy DeMeo vylovil z kapsy kartu a projel jí nově nainstalovaným zámkem u dveří do egyptské galerie. Celou dobu dělal, co mohl, aby mu pizzy neupadly na zem. Už vychladly. Muži od ostrahy u bezpečnostního vchodu si na něm smlsli, velmi pečlivě ho kontrolovali, i když to titíž blbouni udělali před pouhými pětadvaceti minutami. Bezpečnost? Spíš imbecilita.

Dveře do egyptské galerie se s tichým zašuměním zavřely a on kráčel dlouhou chodbou, zabočil do přístavby – a překvapilo ho, když dveře do hrobky našel zavřené.

Ze by Lipper začal testovat beze mě? Ale hned to zavrhl. Lipper, i když je takový ten věčně podrážděný a hodně potrhlý týpek, je v podstatě dobrý chlap.

Znovu vyndal kartu a projel jí zařízením. Slyšel, jak zámky povolují. Stále balancoval s pizzami a pitím, loktem si přidržel dveře a protáhl se jimi. S cvaknutím se za ním zavřely.

Světla byla ztlumená na úroveň I – na takové by měla být po spuštění –a DeMeovi to připadalo podezřelé.

„Ahoj, Jaycei!“ zavolal. „Pizza se nese!“

Jeho hlas se ozvěnou odrážel od stěn a po chvíli utichl.

„Jaycei!“

Sešel ze schodů a dál pokračoval chodbou až k mostu přes studnu. Tam se teprve zastavil.

„Jaycei! Pauza, čas dát si pizzu!“

Poslouchal ozvěnu svého hlasu. Lipper by přece úvodní test nedělal bez něj, když na celém tomhle projektu pracovali spolu. Takovej prevít zase není. Určitě má na uších sluchátka, kontroluje zvukový záznam. Nebo možná poslouchá iPod – někdy to při práci dělá. DeMeo vykročil přes most a vešel do jejich hlavního pracovního prostoru v Hale válečných vozů.

Zaslechl vzdálený krok. Alespoň to za krok považoval. Jenomže ten zvuk spíš připomínal podivný dupot. Vycházel z hlubších prostor hrobky, nejspíš z pohřební komory.

„Jsi to ty, Jaycei?“ DeMeo poprvé pocítil úzkost. Položil pizzy na pracovní stůl a popošel pár kroků k Hale pravdy a pohřební komoře za ní. Byla tam dost velká tma – osvětlení stále na úrovni I, stejně jako v ostatních prostorech hrobky. Popravdě řečeno neviděl naprosto nic.

Přešel zpátky k pracovnímu stolu, podíval se na počítač. Byl spuštěný, software načtený a v záložním modu. Přejel myší na ikonu osvětlení, snažil se vzpomenout, jak světla zesílit. Lipper to dělal stokrát, ale on tomu nevěnoval moc pozornosti. V otevřeném okně viděl nějaké posuvné ovladače softwaru a kliknul na ovladač označený jako Hala válečných vozů.

Kristapána! Světla se ztlumila, takže egyptské řezby a kamenné sochy, ze kterých neměl nejlepší pocit, se ponořily do ještě hlubší temnoty. Rychle pohnul myší na druhou stranu a světla se rozjasnila. Postupně rozsvěcel i v dalších částech hrobky.

Uslyšel bouchnutí a s trhnutím se otočil. „Jaycei?“

Ten zvuk stoprocentně vycházel z pohřební komory.

DeMeo se zasmál. „Hele, Jaycei, pojď sem. Mám pizzy.“

Znovu zaslechl ten podivný zvuk: Drrr-dup. Dm~dup. Jako by někdo nebo něco vleklo za sebou končetinu.

„To zní jako kletba mumie. Ha, ha, Jaycei – to je dobrý!“

Odpovědi se mu nedostalo.

DeMeo se smíchem vstal od počítače a vykročil Halou pravdy. Odvrátil oči od dřepícího Ammuta – cosi na egyptském bohu, pojídači srdcí s krokodýlí hlavou a lví hřívou, mu nahánělo ještě větší hrůzu než hrobka.

Zůstal stát za dveřmi do pohřební komory. Jsi fakt divnej patron, Jaycei.“

Čekal, že uslyší Lipperův smích a uvidí, jak se zpoza pilastru vynoří jeho vyhublá postava. Ale nic. Kolem bylo naprosté ticho. Nervózně polkl, vešel dovnitř, rozhlížel se po hrobce.

Nic. Další dveře z pohřební komory zůstaly temné – nebyly zahrnuty do počítačově ovládaného osvětlení. Lipper se určitě schovává v těch zšeřelých prostorách, připravený vyskočit ze tmy a vyděsit ho k smrti.

„Hele, Jaycei, neblbni. Pizzy jsou už takhle studený.“

Najednou světla zhasla.

„Héj!“

DeMeo se prudce otočil, ale hrobka se v tom místě stáčela do Haly pravdy, takže nedohlédl ani do Haly válečných vozů – a neviděl ani uklidňující modrou záři LCD obrazovky.

Znovu se otočil, za sebou, stále blíž, slyšel podivné, jakoby namáhavé kroky.

„To není sranda, Jayi.“

Automaticky sáhl po baterce, ale samozřejmě ji u sebe neměl, zůstala na stole v Hale válečných vozů. Jak to, že nevidím odraz světla LCD? Že by ani tam nešel proud? Tma byla absolutní.

„Hele, Jayi, nech těch blbostí. To myslím vážně.“

Couvl v temnotě, přešel zpátky k pilastrům. Kroky slyšel stále blíž.

Drrr-dup. T) m-dup.

„No tak, Jayi. Přestaň už s těma kravinama.“

Najednou, z mnohem větší blízkosti, než by čekal, uslyšel skřípavý zvuk vzduchu vydechovaného vyschlým hrdlem. Chroptění bylo skoro jako sykot prodchnutý čímsi podobným zášti.

Ježíši!“ DeMeo postoupil kupředu, máchl pěstí do vzduchu a zasáhl něco, co se s dalším hadím sykotem odšouralo.

„Nech toho! Nech toho!“

Slyšel i cítil, jak se ten tvor na něj vrhá a vydává ze sebe ostrý, žalostný zvuk. Chtěl uhnout stranou, ale ke svému naprostému údivu ucítil strašnou ránu. Mučila ho spalující bolest v hrudníku. S výkřikem se kácel dozadu, tápal ve tmě, a když dopadl na zem, cítil, jak mu něco těžkého a studeného duplo na krk a zdolalo ho šokující vahou. Máchal kolem sebe rukama, když slyšel praskot vlastních krčních obřadů, a najednou zahlédl oslepující explozi světla barvy moči – a potom už neviděl vůbec nic.

19

VELKÁ ELEGANTNÍ KNIHOVNA SÍDLA AGENTA PENDERGASTA NA RIVERSIDE Drive byla nejméně pravděpodobným místem, které by mohlo být přecpané. A přece – uvažoval D’Agosta trudnomyslně –jinak se to pro dnešní večer nazvat nedá. Stoly, židle a z velké části i podlaha byly pokryté katastrálními mapami a diagramy, na několika stojanech a bílých tabulích visely nákresy, mapy a plánky s vyznačenými vchody a východy. Primitivní prostředky, kterých využívali při obhlídce Herkmooru před několika dny, teď posílili špičkovým vybavením pro dálkové sledování. Krabice naskládané u jedné stěny přetékaly vyjetinami z počítače se spoustou dat z počítačových sond sítě Herkmooru a leteckými snímky vězeňského komplexu.

Uprostřed řízeného chaosu seděl téměř nehnutě Glinn v kolečkovém křesle, jako vždycky mluvil tiše a monotónně. Setkání zahájil drtivě podrobnou analýzou budov a bezpečnostních opatření v Herkmooru. DAgostu v tomto ohledu nebylo nutné nijak přesvědčovat – pokud z nějaké věznice nelze uprchnout, pak je to rozhodně tahle. Staromódní překážky jako záložní strážní stanoviště a trojité oplocení jsou vylepšeny nejnovějším vybavením včetně laserové sítě v každém východu, stovkami digitálních videokamer a sítí pasivních odposlouchávacích zařízení zasazených do stěn a podlah schopných zaznamenat všechno od kopání po kradmé kroky. Každý vězeň musí na kotníku nosit náramek s vestavěným GPS zařízením, které do centrální počítačové jednotky vysílá signály o tom, kde přesně se jeho nositel v dané chvíli nachází. Pokud se náramek poškodí, okamžitě se aktivuje alarm a následuje automatická sekvence zamykání.

DAgosta pokládal Herkmoor za nepřekonatelný.

Odtud Glinn přešel k dalšímu kroku v plánu útěku. A právě v tom okamžiku DAgosta velmi zneklidněl. Celý plán mu připadal povrchní a neohrabaný a navíc se ukázalo, že všechno má udělat DAgosta – úplně sám.

Rozhlédl se po knihovně, netrpělivě čekal, až Glenn skončí. Wren přijel navečer se stavebními plány věznice, „vypůjčenými“ ze sekce důvěrných záznamů Newyorské veřejné knihovny, a teď se pořád držel v blízkosti Constance Greeneové. Se svýma zářícíma očima a téměř průsvitnou kůží vypadal jako jeskynní tvor, byl ještě bledší než Pendergast… pokud je to vůbec možné.

D’Agosta se zadíval na Constance. Seděla u stolku naproti Wrenovi, před sebou měla stoh knih, poslouchala Glinna a dělala si poznámky. Měla na sobě střízlivé černé šaty s řadou drobných perleťových knoflíků na zádech od kříže po zátylek. D’Agosta myslel na to, kdo jí je zapnul. Nejednou ji přistihl, jak si mne ruce nebo upřeně hledí do ohně na velikém roštu, hluboce zamyšlená.

Nejspíš je k tomuhle všemu stejně skeptická jako já, odhadoval. Protože při pohledu na tu čtveřici – řidič Proctor záhadně zmizel – si nedokázal představit nevhodnější skupinku lidí pro takhle nebezpečný úkol. Glinna s jeho uhlazenou arogancí neměl nikdy rád a v duchu si kladl otázku, jestli tenhle chlápek nakonec v herkmoorském vězení nenašel pomocníka.

Glinn přerušil své monotónní drmolení a otočil se k DAgostovi.

„Nějaké otázky nebo připomínky, poručíku?“

„Jo. Komentář. Celý ten plán je šílený.“

„Možná jsem měl tu otázku položit jinak. Máte nějaké podstatné připomínky?“

„Myslíte si, že tam můžu jednoduše přitančit, udělat ze sebe šaška a vyváznout se zdravou kůží? Mluvíme přece o Herkmooru. Budu mít štěstí, když neskončím v cele vedle Pendergasta.“

Glinnův výraz se nezměnil. „Pokud se budete držet scénáře, nečeká vás žádný problém a ‚vyváznete se zdravou kůží‘. Všechno je naplánováno do posledního detailu, v úvahu jsem vzal všechny eventuality. Víme přesně, jak budou dozorci a personál věznice reagovat na každý váš pohyb.“ Glinn se náhle usmál, jeho tenké rty se nevesele roztáhly. „Víte, v tom je osudná slabina Herkmooru. A má ještě další – GPS náramky, které ukazují polohu každého chovance v celé věznici jediným stisknutím tlačítka… nejpošetilejší inovace.“

„Když tam přijdu a předvedu divadlo, copak je to nevyburcuje?“

„Ne pokud se budete držet scénáře. Jednu zásadní informaci se můžete dovědět pouze vy. A to vyžaduje přípravu, jakou zvládnete pouze vy.“

„Přípravu?“

„Hned se k tomu dostanu.“

DAgostu jímal pocit marnosti. „Omlouvám se za prostořekost, ale to, že všechno naplánujete, ještě neznamená, že to vyjde, až budu vevnitř. Tohle je reálný svět a lidé jsou nevypočitatelní. Nemůžete vedet, co udělají.“

Glinn se na něj bez hnutí díval. „Promiňte, že vám budu oponovat, poručíku, ale lidé jsou až nechutně předvídatelní. Zejména v prostředí, jako je Herkmoor, kde jsou pravidla chování propracována do nejmenšího detailu. Možná vám ten plán připadá jednoduchý, možná i nesmyslný. Ale v tom je jeho síla.“

„Dostanu se jen do většího průseru. Už takhle v tom pořádně lítám.“

Sotva vyřkl tak šťavnatý výraz, podíval se na Constance. Ale mladá žena svýma podivnýma očima upřeně hleděla do ohně, jako by vůbec nic neslyšela.

„Selhání je vyloučeno,“ řekl Glinn rozvážně. Jeho klid a vyrovnanost lezly na nervy. „Je to zaručené. Jediné, co musíte udělat, poručíku, je držet se instrukcí.“

„Řeknu vám, co je doopravdy nutné: mít někoho uvnitř. Nevykládejte mi, že nezískáme žádného dozorce – třeba vydíráním nebo tak. Kristepane, vězeňští dozorci jsou jen krůček od toho, aby z nich byli také kriminálníci, aspoň podle mých zkušeností.“

„Tihle dozorci ne. Jakýkoli podobný pokus by byl velmi riskantní.“ Glinn přejel ke stolu. „Kdybych vám řekl, že máme někoho uvnitř, uklidnilo by vás to?“

„To teda jo.“

„Zajistilo by to vaši spolupráci? Podačilo by to všechny tyhle pochybnosti?“

„Kdyby byl zdroj spolehlivý, tak ano.“

„Určitě zjistíte, že našemu zdroji není co vytknout.“ S těmi slovy Glinn uchopil list papíru a podal ho DAgostovi.

DAgosta ho přejel očima – dlouhý sloupec čísel, ke každému byly připojeny dva časové údaje.

„Co to je?“

„Časový rozvrh obchůzek dozorců v bloku, kde jsou samotky, v době, kdy jsou vězni pod zámkem v celách od deseti večer do šesti ráno. A tohle je jen jedna z mnoha velmi užitečných informací, které jsme získah.“

DAgosta na něj nevěřícně koukal. „Jak jste tohle, kruci, sehnal?“

Glinn se usmál – alespoň DAgosta lehké ztenčení rtů pochopil jako úsměv. „Náš vnitřní kontakt.“

„A kdo to vlastně je, smím-li se zeptat?“

„Znáte ho moc dobře.“

To DAgostu překvapilo ještě víc. „Snad ne –?“

„Zvláštní agent Pendergast.“

D’Agosta poklesl v křesle. „Jak se tohle dostalo až k vám?“ Tentokrát se Glinn skutečně usmál. „Copak si nevzpomínáte, poručíku? Ty informace jste získal vy.u

Já?“

Glinn se natáhl za stůl a vyndal plastovou krabici. D’Agosta nahlédl dovnitř a hodně ho překvapilo, že tam jsou uloženy odpadky, které sebral při průzkumu oplocení vězení – papírky od žvýkaček a útržky plátna –, teď už pečlivě vysušené, vyžehlené a vložené do plastových kapes používaných pro archivaci. Když se na útržky plátna podíval pozorněji, rozeznal nepatrné značky.

„Z Pendergastovy cely vede starý odpad vody – stejně jako z většiny starších cel v Herkmooru –, který není napojen na moderní odpadní systém. Odpad je sveden do sběrné nádrže za zdmi věznice, z níž odtéká do Herk-moor Creek. Pendergast nám napíše vzkaz na cokoli, co strčí do odtoku umyvadla a přelije to vodou, kterou potom potrubí svede do potoka. Je to jednoduché. Přišli jsme na to, když oddělení kontroly znečišťování životního prostředí nedávno obeslalo Herkmoor kvůli znečišťování vody.“

„A co inkoust? Pomůcky na psaní? To přeci odebírají nejdřív ze všeho.“

„Upřímně řečeno nevím, jak to dělá.“

Chvilku bylo ticho.

„Ale věděl jste, že s námi bude komunikovat,“ promluvil po chvíli DAgosta tiše.

„Přirozeně.“

Na DAgostu to udělalo dojem. „Teď ještě kdyby bylo možné dostat informace k Pendergastovi.“

Na okamžik se Glinnovi v očích mihlo pobavení. „Jakmile se dozvíme číslo jeho cely, bude to nesmírně jednoduché.“

Než DAgosta stačil odpovědět, knihovnou se najednou ozvalo slabé, naléhavé pištění. Přicházelo od Constance. DAgosta se ohlédl akorát včas, aby viděl, jak z koberce zvedla malou bílou myšku. Nejspíš jí vypadla z kapsy. Uklidňovala ji chlácholivými slovy, jemněji hladila a potom ji vrátila zase do úkrytu. Uvědomila si, jaké je v knihovně ticho a že na ni všichni upírají oči. Hned zčervenala.

„To je rozkošné zvířátko,“ řekl po chvíli Wren. „Nevěděl jsem, že máte ráda myšky.“

Constance se nervózně usmála.

„Odkud ji máte, má milá?“ pokračoval Wren vysokým a hodně napjatým hlasem.

„Já… našla jsem ji v suterénu.“

„Opravdu?“

„Ano. Mezi sbírkami. To místo je zamořené.“

„Připadá mi ohromně ochočená. Navíc bílé myšky obvykle jen tak v domech nepobíhají.“

„Možná se někomu zaběhla,“ prohlásila trochu podrážděně a vstala. Jsem unavená. Omluvte mě, prosím. Dobrou noc.“

Po jejím odchodu bylo chvíli ticho a potom tiše promluvil Glinn. „V těch papírech byl ještě jeden vzkaz od Pendergasta – naléhavý –, který s naší záležitostí nesouvisí.“

„Čeho se týká?“

„Jí. Žádá vás, pane Wrene, abyste na ni přes den pečlivě dohlížel –samozřejmě, když nebudete spát. A abyste se při návratu ke své noční práci v knihovně ujistil, že dům je bezpečný a ona je uvnitř.“

Wren se tvářil potěšené. „Samozřejmě, samozřejmě! Velmi rád.“

Glinn znovu upřel oči na DAgostu. „I když žijete v domě, klade vám na srdce, abyste se u ní občas zastavil a zkontroloval ji i během pracovní doby.“

„Zdá se, že si dělá starosti.“

„Veliké starosti.“ Glinn se odmlčel, potom otevřel zásuvku a vyndával z ní na stůl různé předměty: plochou kapesní láhev s whisky, flash disc, lepicí pásku, srolovanou mylarovou fólii, kapsli hnědé tekutiny, stříkačku s podkožní jehlou, malé štípačky, pero a kreditní kartu.

„A teď, poručíku, projdeme všechno, co uděláte, až se dostanete do Herkmooru…“

Později – když už všechny mapy, krabice a náčrtky byly uklizeny a D Agos-ta doprovázel Glinna a Wrena předním vchodem sídla – starý knihovník otálel.

„Mohl byste mi věnovat chvilku?“ zatahal DAgostu za rukáv.

„Jistě,“ odpověděl DAgosta.

Wren se naklonil až těsně k němu, jako by se s ním chtěl podělit o nějaké tajemství. „Poručíku, nejste obeznámen s – s okolnostmi, za jakých Constance žila v minulosti. Řekl bych, že byly… neobvyklé.“

DAgosta zaváhal, překvapený neklidem v očích toho podivného muže. „Dobře,“ řekl.

„Znám Constance dobře. To já jsem ji našel v tomhle domě. Schovávala se tu. Vždycky byla úzkostlivě čestná – někdy až bolestně. Ale dnes večer poprvé lhala.“

„Bílá myška?“

Wren přikývl. „Nemám tušení, co to znamená, ale jsem si jistý, že se ocitla v nějakých nesnázích. Poručíku, z emocionálního hlediska je jako domeček z karet, stačí jediný závan větru. Je třeba, abychom na ni dohlédli společně.“

„Děkuju vám za informaci, pane Wrene. Zastavím se, jak nejčastěji to půjde.“

Wren mu chvilku oplácel upřený pohled s pozoruhodnou naléhavostí. Potom přikývl, krátce stiskl D’Agostovu ruku kostnatými prsty a zmizel v mrazivé temnotě.

20

VĚZEŇ ZNÁMÝ JENOM JAKO A SEDĚL NA PRYČNĚ NA SAMOTCE 44 FEDE-rálního vězeňského zařízení pro předběžně zadržené rizikové pachatele násilných trestných činů – Černé díře – v Herkmooru. Byla to velmi střídmá cela, v klášterním stylu, o rozměrech dva a půl krát tři metry s nově vybílenými stěnami, cementovou podlahou s odtokovým kanálkem uprostřed, toaletou v rohu, umyvadlem, radiátorem a úzkou kovovou pryčnou. Zářivka zapuštěná do stropu a chráněná drátěným pletivem byla jediným zdrojem světla. Vypínač v cele nebyl. Zářivka se rozsvítila v šest ráno a zhasla v deset večer. Vysoko ve stěně proti dveřím bylo jediné zamřížované okno pět krát třicet centimetrů.

Vězeň oblečený v úhledně vyžehlené šedé kombinéze seděl několik hodin bez hnutí na matraci. Jeho úzký obličej byl bledý a zcela bez výrazu, stříbrné oči přivřené, velmi světlé vlasy sčesané dozadu. Nepohnul ani očima, když poslouchal tiché a rychlé bušení, které pronikalo z vedlejší cely, samotky 45.

Bylo to bubnování: rytmicky velmi složité klepání se střídavou hlasitostí a rytmem; údery na kovovou konstrukci pryčny, matraci, do stěn, toalety, umyvadla, mříží a potom v opačném pořadí. Teď vězeň bubnoval do kostry pryčny, občas uhodil do matrace, vydával rychlé bublavé a klokotavé zvuky rty a jazykem. Nekonečné rytmické celky se zrychlovaly a zpomalovaly jako vítr, chvílemi přecházely v šílenou kadenci kulometu a potom se zpomalily do lenivých synkop. Chvílemi skoro – ale ne docela – jako by utichly, jen neustálé opakování jediného úderu tap… tap… tap bylo znamením, že tlukot pokračuje.

Člověk, který se vyzná v rytmech, by možná poznal výjimečnou rozmanitost rytmických modelů a stylů, jež se linuly ze samotky 45: Kassagbe Kongo beat přecházející do mírnějšího tempa funku a potom do stylu pop--and-lock, dál pokračovaly ve stylu shakeout, worm-hole, glam a potom přešly do dlouhého pseudo electroclash riff a hned nato do eurostompu, který vyústil do jakési ohavnosti a dál následoval hip-hop, twist-stick a potom club. Chvilka ticha… a po ní se ozvalo pomalé chicagské blues a téma se rozvinulo v nespočetné bouchání v pojmenovatelných i bezejmenných rytmech, rozvíjelo se a proplétalo do nekonečné spleti zvuků.

Vězeň A však nebyl znalec rytmů. Byl to muž, který znal spoustu věcí –ale o bubnování toho příliš nevěděl.

A přece poslouchal.

Nakonec, půl hodiny před zhasínáním, se vězeň A na pryčně pohnul. Otočil se ke kovové tyči v hlavě pryčny a opatrně na ni zaťukal levým ukazováčkem, potom pravým. Nejprve ťukal ve čtyřčtvrtečním rytmu. Jak minuty ubíhaly, pokusil se uhodit na matraci, potom na stěnu a umyvadlo –jako by zkoušel, jaké mají zabarvení, tóny a amplitudy –, než se znovu vrátil k rámu pryčny. Dál vyťukával čtyřčtvrteční rytmus levým prstem a pravým přidal další rytmus. Když takhle hrál jednoduchý rytmický doprovod, soustředěně naslouchal virtuózním výlevům z vedlejší cely.

Žárovka zhasla a všechno kolem se ponořilo do tmy. Uplynula hodina, další. Vězeň A mírně změnil přístup. Nechal se vést bubeníkem, předvedl nezvyklou synkopaci, po chvíli tři údery a hned po nich jen dva, a tak vylepšil svůj jednoduchý repertoár. Bubnoval tak, aby se přiblížil struktuře úderů vězně odvedle, řídil se vzorem svého souseda, srovnal s ním tempo –podle situace zrychlil nebo zvolnil.

Byla už půlnoc a bubeník v cele 45 stále pokračoval –as ním i vězeň A –a zjistil, že bubnování, které vždy odmítal jako syrovou a primitivní činnost, je jeho mysli podivně příjemné. Otevřela se mu tak cesta z tvrdé, ošklivé reality jeho cely do rozměrného abstraktního prostoru matematické přesnosti a spletitosti. Bubnoval dál, stále podle tempa, které udával vězeň z pětačtyřicítky, a vytvářel stále složitější rytmické modely.

Noc se vlekla. Další vězni na samotkách – v celách o kus dál na chodbě jich bylo jen pár – už dávno spali. Ale ti dva ze samotek 44 a 45 bubnovali spolu dál. Když vězeň A prozkoumal detailněji podivný nový svět vnějšího a vnitřního rytmu, porozuměl trochu muži ve vedlejší cele – i jeho duševní nemoci –, což byl jeho záměr. Něco takového nelze vyjádřit slovy; jazyk takové výrazy postrádá; tohle zůstalo nedosažitelné psychologickému teo-retizování, psychoterapii, dokonce i meditaci.

A přece – při pečlivém napodobování složitého bubnování – vězeň ze čtyřiačtyřicítky pomalu dosáhl toho místa, vstoupil do neobyčejného světa vězně odvedle. Na základní neurologické úrovni bubeníka pochopil: jeho motiv i proč to dělá.

Pomalu a s velkou pečlivostí A postupně experimentoval s rytmem, aby poznal, jestli by on sám mohl určit rytmus a přimět bubeníka, aby se mu na chvíli podřídil. Když se jeho pokus ukázal jako úspěšný, pomalu a nenápadně měnil tempo a vkládal nové variace rytmu. V jeho přístupu nebylo nic nahodilého. Každý další úder, každou změnu rytmu pečlivě korigoval a vypočítal, aby dosáhl kýženého výsledku.

V průběhu další hodiny se dynamika mezi dvěma vězni začala měnit. Bubeník si ani neuvědomil, že už tempo ani rytmus neurčuje, ale nechává se vést.

Vězeň A dál pozměňoval bubnování, v nekonečných variantách zpomaloval a zrychloval, dokud neměl jistotu, že rytmus udává on sám a že Bubeník ve vedlejší cele zcela mimovolně respektujey^o tempo a vedení. S nekonečnou péčí začal zpomalovat. Ne vytrvale, ale střídavě zpomaloval a zrychloval, přes jazzové konfigurace a přechody, které převzal od svého souseda, pokaždé končil o něco pomaleji, až nakonec dosáhl ospalého tempa.

A potom přestal bubnovat.

Muž na samotce 45 po několika váhavých úderech také přestal.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

A potom se z cely 45 ozval zadýchaný chraplavý hlas: „Kdo… kdo jsi?“

„Aloysius Pendergast,“ zněla odpověď. „A jsem moc rád, že jsme se seznámili.“

Uplynula hodina požehnaného ticha. Pendergast ležel na pryčně, měl zavřené oči, ale byl vzhůru. V určitém okamžiku začal dlouze zkoumat slabě světélkující hodinky – ty, které si vězni mohli nechat u sebe. Za dvě minuty čtyři. Čekal, teď už s očima dokořán, a přesně ve čtyři hodiny ráno uviděl na protější stěně zářivý hrot zeleného světla. Chvilku tančil a chvěl se, teprve potom se ustálil. Pendergast poznal, že vychází ze zeleného laseru DPSS 532nm – nic víc než paprsek drahého laserového pera namířeného na jeho okno z nějakého skrytého místa daleko za stěnami vězení. Když se světlo přestalo chvět, začalo svítit přerušovaně, krátce se opakovaně představilo v jednoduché šifře, zhuštěné, aby přenos netrval dlouho. Začátek se zopakoval čtyřikrát, aby tak bylo zaručeno, že Pendergast kód poznal. Teprve potom, po krátké odmlce, začal skutečný vzkaz.

VZKAZ PŘIJAT

STÁLE ANALYZUJEME OPTIMÁLNÍ CESTU ÚNIKU

MOŽNÁ BUDE TŘEBA ZMĚNIT VAŠE MÍSTO CO NEJDŘÍVE SE PORADÍME OTÁZKY NÁSLEDUJÍ – KOMUNIKACE JAKO DŘÍV POPIŠTE PŘEDNOSTI DVORA A ČASOVÝ PLÁN ZÍSKEJTE VZORKY MATERIÁLU UNIFORMY DOZORCŮ, KALHOT A KOŠILE

Požadavky a otázky pokračovaly i dál, některé zvláštní, jiné pochopitelné. Pendergast si nic nezapisoval, všechno ukládal jen do paměti. U poslední otázky se zarazil.

JSTE OCHOTEN ZABÍT?

Po téhle větě laser zhasl. Pendergast se posadil. Zpod matrace vyndal kus pevného roztřepeného plátna a plátek citronu, který si nechal od posledního jídla. Sundal si jednu botu, odnesl ji k umyvadlu, napustil do něj trochu vody, přidal pár kapek mýdla a botu ponořil. Potom vymačkal šťávu z citronu do vody. Kouskem plátna odstranil z boty leštidlo. Ve smaltované prohlubni zůstalo trochu tmavé kapaliny. Na okamžik v šeru strnul, aby měl jistotu, že jeho pohyb nikdo nezaregistroval. Potom ohrnul prostěradlo z rohu pryčny, z kousku zastrčeného pod matrací odtrhl dlouhý proužek a položil ho na okraj umyvadla. Vytáhl tkaničku z boty, ponořil jeden její konec, který už předtím zašpičatil, do tekutiny a začal psát nesmírně drobným a úhledným písmem. Na proužku bavlny zůstala bledá písmenka.

Ve tři čtvrtě na pět odpověděl na všechny položené otázky. Plátno nechal na radiátoru, až bylo horké. Tak písmo ztmavlo a stabilizovalo se. Potom proužek látky svinul. Po chvíli se zarazil a dolů ještě připsal: „Dávejte stále dobrý pozor na Constance. A buďte dobré mysli, můj milý Vincente.“

Dodatek důkladně zahřál, pevně svinul plátno a vložil ho do odtokové roury. Potom natočil vodu do vědra na splašky a vylil ji do odtoku. To několikrát opakoval.

Do budíčku zbývala hodina. Lehl si na pryčnu, ruce složil na hrudi a okamžitě usnul.

21

MARY JOHNSONOVÁ OTEVŘELA VELIKÉ DVEŘE DO EGYPTSKÉ GALERIE

a vešla dovnitř, tápala po chladné mramorové stěně, hledala vypínače. I když věděla, že technici poslední dobou pracují dlouho do noci, v šest ráno už byli všichni pryč. Dostala úkol odemknout subdodavatelům, rozsvítit a zkontrolovat, zda je všechno v pořádku.

Našla sadu vypínačů a přejela přes ně boubelatým ukazováčkem. Rady starých skleněných a bronzových lamp se rozzářily, jemně tak osvítily částečně nově vybavenou halu. Chvilku zůstala stát mezi dveřmi. S pěstmi na statných bocích se rozhlédla, jestli je všechno, jak má být. Potom šla halou, její obrovský zadek se rozhoupal, když si pobrukovala starý diskotékový hit a pohazovala klíči. Řinčení klíčů, klapot podpatků a ozvěna jejího falešného zpěvu v rozlehlém prostoru vytvořily konejšivý zámotek hluku, který ji provázel celých třicet let, kdy v Newyorském přírodopisném muzeu pracovala na nočních směnách.

Došla k přístavbě, pleskla do vypínačů, šla dál a zasunula kartu do zdířky nových bezpečnostních dveří, které vedly do Senefovy hrobky. Zámky povolily a automatické dveře se s vrčením otevřely. Za nimi se vynořila hrobka. Mary Johnsonová zůstala stát, zamračila se. Normálně by hrobka měla být ponořena do tmy. Ale teď se tam svítilo.

Sakramentský technici zapomněli zhasnout.

Chvíli stála mezi dveřmi, potom pohodila hlavou a pohrdavě odfrkla nad vlastní nejistotou. Někteří chlapi z ostrahy, jejichž rodinní příslušníci pracovali v muzeu ve třicátých letech, začali šířit hloupé řeči o prokletí hrobky; jak dobré byly důvody, aby ji zatloukli prkny, a jak velká je chyba hrobku znovu otevírat. Ale kdy nějaká egyptská hrobka nebyla prokletá? A Mary Johnsonová vždycky ke své práci přistupovala energicky a věcně. Stačí mi jen říct, co mám udělat, a já to udělám. Bez připomínek, bez kňučení, bez výmluv.

Sakra, kruci.

Mlaskla jazykem a sestupovala po širokém kamenném schodišti do hrobky, pobrukovala si a zpívala, její hlas se rozléhal stísněným prostorem.

Stayin‘ alive, stayirí alive…

Přešla přes studnu, svou vahou rozhoupala můstek a pokračovala do komory za ním. Tam ti počítačoví podivíni rozmístili stoly s vybavením a Johnsonová si dávala pozor, aby nezakopla o kabely na zemi. Pohoršené se podívala na umaštěné krabice od pizzy pohozené na stole, na plechovky od koly a papírky od bonbonů. Uklízečky přijdou až v sedm, ale to nebyl její problém.

Za třicet let v muzeu už Mary Johnsonová viděla snad všechno. Mnoho zaměstnanců přišlo a zase odešlo, zažila vraždy v muzeu a vraždy v metru, pamatuje zmizení doktora Frocka, zabití starého pana Pucka a také pokus o vraždu Margo Greenové. Pracovat v tomhle muzeu, největším na světě, bylo někdy hodně náročné. Na druhou stranu – zaměstnanci dostávají pěkné peníze a mají nárok na slušnou dovolenou. Nemluvě o celkové prestiži.

Pokračovala dál, vešla do Haly válečných vozů, letmo se rozhlédla a strčila hlavu do pohřební komory. Všechno jí připadalo v pořádku. Už chtěla odejít, když ve vzduchu ucítila něco kyselého. Instinktivně nakrčila nos, když pátrala, odkud se ta kyselost nese. Na jednom sloupu kousek od ní byl cákanec něčeho vlhkého a kouskovitého.

Přiložila k ústům vysílačku. „M. Johnsonová volá centrálu. Slyšíte mě?“

„Tady centrála. Deset-čtyři, Mary.“

„Potřebujeme uklízeči četu do Senefovy hrobky. Do pohřební komory.“

„Co je za problém?“

„Zvratky.“

„Prokristapána. Snad ne zase noční ostraha?“

„Kdo ví? Možná to tady technici trochu rozjeli.“

„Pošleme tam někoho.“

Johnsonová vypnula vysílačku a energicky se otočila, aby prohlédla celou komoru. Zkušenost jí napovídala, že pokud někdo zvrací, nezbude po něm stopa jen na jednom místě: bude lepší zkontrolovat to hned. Na to, jak byla silná, se pohybovala až překvapivě rychle, byla už skoro v polovině cesty, když jí levá bota podjela po něčem kluzkém a ona ztěžka dopadla na leštěnou kamennou podlahu.

„Do prčic!“

Zůstala sedět otřesená, ale neublížila si. Uklouzla v kaluži něčeho tmavého a jak se snažila pád zmírnit, sáhla do toho oběma rukama. Když ruce zvedla, hned poznala, že to je krev.

„Bože všemohoucí!“

Opatrně vstala, automaticky se rozhlédla, hledala, čím by si mohla utřít ruce. Nenašla nic, a tak je otřela do kalhot, stejně už si je umazala. Pak popadla vysílačku.

„Johnsonová volá centrálu, slyšíte mě?“

„Slyším.“

„Máme tady ještě kaluž krve.“

„Cože? Krev? Kolik?“

„Dost.“

Ticho. Od velké kaluže, do které upadla, vedla cestička krvavých cákanců k velkému otevřenému kamennému sarkofágu uprostřed místnosti. Lem sarkofágu s vyrytými hieroglyfy měl po straně dlouhou krvavou šmouhu, jako by přes něj někdo něco táhl a potom to přehodil dovnitř.

Najednou se Johnsonové ani trochu nechtělo nahlédnout do sarkofágu. Ale cosi – snad silný smysl pro povinnost –ji přimělo jít pomalu blíž. Vysílačka, kterou nevědomky držela v ruce, zaskřehotala.

„Dost?“ ozvala se znovu centrála. „Co to znamená dost}“

Došla k sarkofágu a nahlédla dovnitř. Leželo tam tělo na zádech. Poznala jen, že je to člověk. Obličej měl pořezaný a rozdrápaný k nepoznání. Z rozlomené hrudní kosti se rozvírala žebra jako dvojkřídlé dveře. V místech, kde by měly být plíce a další orgány, zela jen krvavá dutina. Ale co se jí určitě zaryje do paměti a z čeho bude mít ještě několik let noční můry, byly ocelově modré bermudy, které měla oběť na sobě.

„Mary?“ ozvalo se z vysílačky.

Johnsonová polkla, nedokázala zareagovat. Teď si všimla menší krvavé cestičky směřující do jedné z malých místností, které se rozbíhaly z pohřební komory. V místnosti byla tma, takže dovnitř neviděla.

„Mary? Slyšíte nás?“

Pomalu zvedla vysílačku k ústům, znovu polkla a vysoukala ze sebe: „Slyším vás.“

„Co se děje?“

Ale Mary Johnsonová byla schopná jen couvat od sarkofágu, oči upřené na malý temný dveřní otvor ve vzdáleném rohu. Tam raději nepůjde. Už toho viděla dost. Dál couvala, potom se opatrně otočila. Když se přiblížila k východu z pohřební komory, připadalo jí, že má něco s nohama.

„Mary! Hned k vám posílám hochy z ochranky! Mary!“ Johnsonová postoupila ještě o krok, zavrávorala a potom cítila, že klesá k zemi, jako by ji přitahovala nějaká nepřemožitelná síla. V dřepu se stočila do klubíčka, potom se pomalu svalila dozadu a zůstala opřená o veřej. Takhle ji také po osmi minutách našli. Byla při vědomí, zírala do stropu a po tvářích se jí kutálely slzy.

22

KAPITÁN ODDĚLENÍ VRAŽD LAURA HAYWARDOVÁ PŘIJELA POTÉ, KDY ohledání místa činu bylo už téměř ukončeno. Raději to dělala právě takhle. Do postavení kapitána oddělení se vypracovala zdola a věděla, že ti, kteří ohledávají místo činu, nepotřebují, aby jim někdo dýchal na krk, pokud mají odvést dobrou práci.

U vchodu do Egyptské galerie, kde bylo označeno místo činu páskou, prošla kolem hloučku policistů a personálu ochranky muzea. Muži spolu přidušeně a chmurně hovořili. Zahlédla ředitele bezpečnosti muzea Jacka Manettiho a dala mu znamení, aby ji doprovodil. Namířila k prahu hrobky, potom se zastavila, nadechla se těžkého vzduchu plného prachu, zvažovala situaci a možnosti.

„Kdo tu byl v noci, doktore Manetti?“ zeptala se.

„Mám seznam zaměstnanců a subdodavatelů, kteří mají povolení ke vstupu. Je jich docela dost, ale podle záznamů všichni odešli z muzea přes ochranku až na dva techniky: Oběť a toho, který je stále nezvěstný, což je Jay Lipper.“

Haywardová přikývla a vydala se do hrobky. Do paměti si vrývala rozložení místností, schodiště a spojovací chodby v trojrozměrném obrazu. Po několika minutách došla do velké místnosti podepřené pilíři. Všechno kolem rychle vstřebávala: stoly s počítačovým vybavením, krabice od pizzy, kabely a dráty rozbíhající se do všech stran. Všechno bylo označeno visačkami.

Nějaký seržant ji přišel pozdravit, muž asi tak o deset let starší než ona. Domnívala se, že se jmenuje Eddie Visconti. Zdál se jí docela schopný, měl jasné, bystré oči, byl slušně oblečený, uctivý, ale jen do jisté míry. Věděla, že jsou takoví, jimž je nepříjemné, když mají podávat zprávu ženě, která je mladší a vzdělanější než oni. Visconti se tvářil, jako by tohle snadno zvládl.

„Vy to máte na starosti, seržante?“

„Ano, madam. S partnerem.“

„Dobře. Stručně si to shrneme.“

„Dva počítačoví technici pracovali dlouho do noci: Jay Lipper a Theodore DeMeo. Tento týden pracovali takhle dlouho denně – tlačil je termín otevření výstavy.“

Obrátila se na Manettiho. „A kdy je ten termín?“

„Ode dneška za osm dní.“

„Pokračujte.“

„DeMeo odešel kolem druhé pro pizzu, Lipper zůstal tady. Ověřili jsme to v pizzerii –“

„Neříkejte mi, odkud máte informace, seržante. Omezte se na rekonstrukci, prosím.“

„Ano, kapitáne. DeMeo se vrátil s pizzou a nápoji. Nevíme, jestli byl Lipper už pryč nebo jestli ho někdo napadl mezitím, ale víme, že neměli čas jídlo zkonzumovat.“

Haywardová přikývla.

„DeMeo položil jídlo a pití tamhle na stůl a šel do pohřební komory. Podle všeho tam už byl vrah, a on ho překvapil.“ Přešel k pohřební komoře, Haywardová za ním.

„Zbraň?“ zeptala se Haywardová.

„Zatím nevíme jaká. Ať to bylo cokoli, rozhodně to nebylo ostré. Řezné a tržné rány jsou na okrajích hodně roztřepené.“

Vešli do pohřební komory. Haywardová uviděla velkou kaluž krve, šmouhu na kamenné rakvi, cestičku sražené krve do vedlejší místnosti, všechno označené jasně žlutými visačkami. Vypadaly jako podzimní listí. Ohlédla se, zaregistrovala každou krvavou skvrnu, tvar a velikost kapek.

„Analýza cákanců ukazuje, že vrah přistoupil k oběti z levé strany se zvednutou zbraní a zaútočil. Částečně prořízl krk a poškodil krční žílu. Oběť upadla, ale pachatel dál řezal a páral, mnohem víc, než bylo třeba k usmrcení. Na krku, hlavě, ramenou, břiše, nohou a hýždích oběti jsme napočítali více než sto řezných ran.“

„Nějaké známky sexuálního motivu?“

„Žádné semeno ani další tělní tekutiny. Pohlavní orgány zůstaly netknuté, anální výtěr je čistý.“

„Pokračujte.“

„Vypadá to, že pachatel zbraní napůl rozsekl a napůl prorazil hrudní kost. Potom vyjmul některé vnitřní orgány, odnesl je do Kanopové místnosti a uložil do několika velkých sklenic.“

„Řekl jste vyjmul!“

„Vnitřnosti byly vytržené, ne vyříznuté.“

Haywardová přešla k malé postranní místnosti a nahlédla dovnitř. Technik byl na všech čtyřech, fotografoval skvrny na podlaze za použití makro čoček. Řada boxů s důkazním materiálem stála u jedné stěny.

Rozhlédla se, představovala si útok. Už věděla, že mají co do činění s narušeným vrahem, pomateným člověkem, nejspíš psychopatem.

„Když vrah vyňal orgány,“ pokračoval seržant Visconti, „vrátil se k tělu, odvlekl ho k sarkofágu a hodil ho dovnitř. Potom z hrobky odešel hlavními dveřmi.“

„Musel být hodně od krve.“

„Ano. Nasadili jsme hned policejního psa, ten nás dovedl až do čtvrtého poschodí.“

Haywardová na něj ostře pohlédla. O tomhle ještě vůbec nic nevěděla. „Ne z muzea ven?“

„Ne.“

„Jste si jistí?“

„Jisti si být nemůžeme. Ale ve čtvrtém patře jsme našli něco jiného. Botu, která patří pohřešovanému technikovi Lipperovi.“

„Skutečně? Domníváte se, že vrah ho drží jako rukojmí?“

Visconti se zašklebil. „Je to možné.“

„Odnesl ho mrtvého?“

„Lipper byl malý, měřil přibližně 165 centimetrů, takže je to docela možné.“

Haywardová zaváhala, myslela na to, jak tvrdou zkoušku Lipper v tu chvíli prodělává – nebo ji možná už má za sebou. Potom se obrátila k Manettimu.

„Chci, aby muzeum bylo neprodyšně uzavřeno,“ řekla.

Ředitel bezpečnosti se potil. „Za deset minut se otvírá. Mluvíme o dvou stech tisících metrů čtverečních výstavních ploch, dvou tisících zaměstnancích – to nemyslíte vážně.“

Haywardová promluvila tlumeným hlasem. „Pokud je tohle problém, můžu zavolat komisaři Rockerovi. Ten zavolá starostovi, takže rozhodnutí se k vám dostane oficiálními kanály – se vší tou parádou kolem.“

„To nebude nutné, kapitáne. Nařídím, aby muzeum bylo neprodyšně uzavřeno. Dočasně.“

Rozhlédla se. „Objednejte soudní psychologický profil.“

„Už se stalo,“ řekl seržant.

Haywardová se na něj uznale podívala. „Ještě jsme spolu nikdy nepracovali, že ne?“

„Ne, madam.“

„Jde vám to dobře.“

„Děkuji.“

Otočila se a rychle vyšla z místnosti a z hrobky, ostatní ji následovali. Přešla Egyptskou galerií ke skupince lidí za páskou vymezující místo činu, dala znamení seržantu Viscontimu. „Jsou ti policejní psi ještě v budově?“

„Ano.“

„Chci, aby se všichni, kdo jsou k dispozici, policie i muži od ostrahy, zapojili do prohledávání muzea od podkroví po suterén. Priorita číslo jedna: Najít Lippera. Předpokládejme, že žije a je rukojmím. Priorita číslo dvě: Chci vraha. Chci je mít oba do večera. Je to jasné?“

„Ano, kapitáne.“

Zarazila se, jako by si na něco vzpomněla. „Kdo má na starosti výstavu hrobky?“

„Kurátorka Nora Kellyová,“ odpověděl Manetti.

„Sežeňte mi ji, prosím.“

Pozornost Haywardové upoutal náhlý povyk v hloučku ostrahy a policistů, hlas zvýšený naléhavou prosbou. Hubený muž s pokleslými rameny v uniformě řidiče autobusu se vytrhl dvěma policistům a šel rovnou k Haywardové, obličej zkřivený žalem.

„Vy!“ křičel. „Pomozte mi! Najděte mého syna!“

„A kdo jste?“

„Lany Lipper. Jsem Larry Lipper. Můj syn je Jay Lipper – nezvěstný, vrah běhá po svobodě a já chci, abyste ho našli.“ Muž se rozeštkal. „Najděte ho!“

Síla jeho zármutku zastavila dva policisty, kteří se za ním hnali.

Haywardová ho chytila za ruku. „Právě se na to chystáme, pane Lippere.“

„Najděte ho! Najděte ho! u

Haywardová se rozhlédla a uviděla policistku, kterou znala. „Seržante Casimirovicová?“

Žena postoupila dopředu.

Haywardová pokynula bradou k Lipperovu otci a beze slov jen pohybovala ústy: „Pomozte mi.“

Policistka vzala Larryho Lippera kolem ramen a odvedla ho od Haywardové. „Pojďte se mnou, pane. Najdeme nějaké místo a tam v klidu počkáme.“ A seržant Casimirovicová ho vedla davem, pořád plakal, ale nevzpíral se.

Manetti byl zase u ní, v ruce držel vysílačku. „Mám Kellyovou.“

Vzala od něj vysílačku a přikývla na výraz poděkování. „Doktorka Kel-lyová? Kapitán Haywardová, Newyorský policejní sbor.“

„Co pro vás mohu udělat?“ ozvalo se.

„K čemu slouží Kanopová místnost v Senefově hrobce?“

„Tam se ukládaly faraónovy mumifikované orgány.“

„Upřesněte mi to, prosím.“

„Součástí procesu mumifikace je odstranění faraónových vnitřních orgánů. Ty se jednotlivě ukládají do kanopových sklenic, kde se mumifikují.“

„Říkáte vnitřní orgány?“

„Přesně tak.“

„Děkuji vám.“ Haywardová pomalu vrátila vysílačku Manettimu, v obličeji zamyšlený výraz.

23

WlLSON BULKE NAHLÉDL DO CHODBY POD VNITŘNÍM OBLOŽENÍM STŘEchy v budově 12. Mdlé hnědé světlo sotva pronikalo sklem s drátěnou výztuží ve střešním okně, pokrytém nejméně stoletým nánosem newyorských sazí. Vzduchovody a další potrubí ve svazcích ovíjely budovu po obou stranách, kde se klenby téměř dotýkaly podlahy. Obě strany dlouhého nízkého prostoru byly napěchované starými sbírkami – sklenicemi se zvířaty v konzervačních prostředcích, nedbale srovnanými stohy zažloutlých časopisů, sádrovými modely zvířat –, takže středem místnosti bylo možné projít jen velmi úzkou uličkou. Bylo to šílené, všelijak pokroucené místo s členitými obrysy střech, rozličnými sklony a výškou podlah. Kam oko dohlédlo, bylo vidět půl tuctu takových proměn. Připomínalo to panoptikum na pouti, jenomže tady si člověk moc legrace neužil.

„Už sotva lezu,“ prohlásil Bulke. „Dáme si voraz.“ Posadil se na starou dřevěnou bednu, pod váhou nadbytečné tukové tkáně na stehnech pružný materiál slyšitelně zapraskal.

Jeho partner Morris zlehka usedl vedle něj.

„Taková kravina,“ komentoval Bulke. „Prolejzáme to tady takovou dobu a pořád nic. Tady prostě nikdo není.“

Morris, jemuž nikdy nepřipadalo smysluplné komukoli odporovat, přikývl.

„Dej mi ještě loká Jima Beama.“

Morris vyndal z kapsy plochou láhev a podal mu ji. Bulke si pořádně zavdal, otřel si ústa hřbetem ruky a láhev mu vrátil. Morris maličko upil a láhev zase schoval do kapsy.

„Vůbec bysme dneska neměli pracovat celej den,“ reptal Bulke. „Dneska máme mít volno. Máme právo na trochu osvěžení.“

„Dívám se na to úplně stejně,“ souhlasil Morris.

„Bylo od tebe chytrý, žes ji vzal s sebou.“

„Bez ní nikdy nikam nechodím.“

Bulke se podíval na hodinky. Čtyři čtyřicet. Světlo, které pronikalo střešním oknem, pomalu bledlo, do rohů se vkrádaly stíny. Za chvíli přijde noc. A to znamenalo, že tady v podkroví, kde probíhá rekonstrukce a momentálně tu není elektřina, budou muset rozsvítit baterky. Prohledávání tak bude ještě nepříjemnější.

Bulke cítil, jak se mu po whisky teplo rozlévá celým tělem. Ztěžka povzdechl, opřel se lokty o kolena a rozhlédl se. „Koukni na ty hnusárny.“ Ukázal na řadu kovových polic pod okapy, kde byly narovnány sklenice s medúzami. „Myslíš, že takovýhle hovadiny vážně zkoumaj}“

Morris pokrčil rameny.

Bulke natáhl ruku, jednu sklenici sundal z police a zblízka si ji prohlížel. Bělavá hrudka s chapadly se vznášela ve žluté tekutině. Rychle se sklenicí zatřásl; když kapalina přestala vířit, z medúzy zbyla jen drť.

„Rozpadla se na milion kousků.“ Podal sklenici Morrisovi. „Doufám, že to nebylo něco důležitýho.“ Vybuchl smíchy a s očima obrácenýma v sloup vrátil sklenici na místo.

„V Číně je jedí,“ řekl Morris. Byl už ze třetí generace ostrahy muzea a domníval se, že o muzeu ví mnohem víc než ostatní.

„Cože? Jedí medúzy?“

Morris moudře přikývl.

„Pitomí Cíňani sežerou všechno.“

„Přej jsou křupavý.“ Morris odfrkl a utřel si nos.

„Nechutný.“ Bulke se rozhlédl. „Taková kravina,“ opakoval. „Vůbec nic tady není.“

„Já teda nechápu, proč budou znovu otvírat tu hrobku,“ nešlo do hlavy Morrisovi. „Říkal jsem, o čem vyprávěl můj děda, že jo? Ze prej se tam ve třicátejch letech něco přihodilo.“

„Jo, každýmu jsi to vykládal.“

„Něco fakt děsnýho.“

„To mi povíš až někdy příště.“ Bulke se znovu podíval na hodinky. Jestli si vážně myslí, že tu něco je, měli sem poslat policajty – ne dva neozbro-jené strážné.

„Myslíš, že sem ten vrah tělo neodtáhl?“ zeptal se Morris.

„Ani náhodou. Proč by to, prosím tě, dělal?“

„Ale psi –“

Jak by asi policejní pes mohl tady nahoře něco cejtit? Vždyť to tady tak děsně smrdí. Ztratili stopu ve čtvrtým patře – ne tady.“

„Asi máš pravdu.“

„Určitě mám pravdu. Podle mě jsme tady skončili.“ Bulke vstal a otřepal si prach z kalhot.

„A co zbytek podkroví?“

„Vždyť jsme už to tady prošli všechno, copak si nepamatuješ?“ Bulke na něj mrkl.

„Dobře. Tak jo.“

„Vepředu není východ, ale vede tam schodiště. Tamtudy sejdeme.“

Bulke se pomalu vracel zpátky, odkud přišli. Podkrovní chodba stoupala a klesala, místy byla tak těsná, že se musel protáhnout bokem. Muzeum tvořily desítky samostatných budov spojených dohromady a v místech, kde se setkávaly, měly tak rozdílné úrovně podlah, že je museli propojit kovovými schodišti. Prošli místem s potměšilými dřevěnými modlami označenými štítkem Sloupky vyřezávané z douglasky, o kousek dál byly sádrové odlitky rukou a nohou a ještě o kus dál zase sádrové odlitky obličejů.

Bulke zastavil, aby popadl dech. Pomalu se snášel soumrak. Sádrové tváře byly rozvěšené po všech stěnách, bílé obličeje se zavřenýma očima, každý měl jmenovku. Jako by všichni byli indiáni: Zabiják antilop, Cvoček, Dvě oblaka, Jinovatka…

„Myslíš, že tohle všechno jsou posmrtný masky?“ zeptal se Morrise.

„Posmrtný masky? Jak to myslíš?“

„Ale víš jak. Když seš mrtvej, udělaj sádrovej vodlitek tvýho obličeje.“

„Tak to jsem nevěděl. Co takhle eště hlt pana Beama?“

Morris úslužně vyndal plochou láhev. Bulke se napil a vrátil ji.

„Co to je?“ zeptal se Morris a pokynul lahví.

Bulke se podíval tím směrem. V rohu uviděl odhozenou peněženku, rozevřenou, kreditní karty rozsypané. Přešel k ní a zvedl ji ze země.

„Hergot, tam jsou určitě dvě stovky. Co uděláme?“

„Koukni, čí to je.“

„Co na tom záleží? Nejspíš nějakýho kurátora.“ Bulke prohlížel peněženku, vyndal řidičský průkaz.

„Jay Mark Lipper,“ četl a podíval se na Morrise. „Do hajzlu. To je ten nezvěstnej chlápek.“

Připadalo mu, že má ruku nějak lepkavou. Podíval se na ni, byla od krve.

Bulke sebou trhl, zahodil peněženku a odkopl ji zpátky do rohu. Najednou mu bylo na zvracení. „Ty vole,“ řekl vysokým a hodně napjatým hlasem. „Ty vole…“

„Myslíš, že to upustil vrah?“ zajímalo Morrise.

Bulke cítil, jak mu srdce v hrudníku poskakuje. Rozhlédl se po potemnělém prostoru, po policích s potměšilými obličeji mrtvých.

„Musíme zavolat Manettimu,“ řekl Morris.

„Moment… Dej mi jen chvilku.“ Bulke usilovně přemýšlel, šlo to špatně, byl v šoku a dostal strach. „Proč jsme to neviděli cestou sem?“

„Možná to tam nebylo.“

„Takže vrah je někde před námi.“

Morris zaváhal. „Na to jsem nepomyslel.“

Bulke cítil, jak mu ve spáncích tepe krev. „Jestli je před námi, tak jsme v pasti. Nikudy jinudy se ven nedostaneme.“

Morris nic neřekl. V kalném světle měl jeho obličej žlutou barvu. Vytáhl vysílačku.

„Morris volá centrálu, Morris volá centrálu. Slyšíte mě?“

Vytrvalé syčení statické elektřiny.

Bulke zkusil svoji vysílačku, se stejným výsledkem. „Ježíši, tohle zatracený muzeum má spoustu hluchejch míst. Člověk by řekl, že ze všech těch peněz, co investujou do zajištění bezpečnosti, by mohlo zbejt něco na pár zesilovačů navíc.“

„Tak jdeme. Možná se nám podaří chytit signál někde jinde.“ A Morris se vydal dál.

„Tudy ne!“ vykřikl Bulke. „Je před námi, nezapomeň!“

„To nevíme. Možná jsme tu peněženku cestou sem přehídli.“

Bulke se podíval na svou zkrvavenou ruku a bylo mu na zvracení.

„Nemůžeme tady jen tak stát,“ řekl Morris.

Bulke přikývl. „Tak jo. Ale jdeme pomalu?

V podkroví už bylo šero, Bulke vyndal baterku z pouzdra a rozsvítil ji. Prošli dveřmi do dalšího podkroví. To bylo plné prodloužených hlav vytesaných ze sopečné horniny, bylo jich tam tolik, že se sotva protáhli prostředkem.

„Zkus vysílačku,“ řekl Bulke tiše.

Zase nic.

Podkrovní chodba uhýbala v pravém úhlu do bludiště místností, které připomínaly kóje. Zrezivělé kovové police napěchované kartónovými krabicemi plnými drobných skleněných krabiček. Bulke na ně posvítil. V každé byl velký černý brouk.

Když došli na konec třetí kóje, ze tmy před nimi se ozvala rána, která se ztratila v třeskotu padajícího skla.

Bulke poskočil. „Do hajzlu! Co to bylo?“

„Nevím,“ řekl Morris. Hlas se mu chvěl napětím.

„Je před náma.“

Jak tam stáli, zaslechli další ránu.

„Ježíši, jako by někdo všechno likvidoval.“

Další třeskot skla a po něm zvířecký, neartikulovaný křik.

Bulke ucouvl, nahmatal vysílačku. „Bulke volá centrálu! Slyšíte mě?“

„Tady centrála ochranky, deset čtyři.“

Prásk! Další kolotavý skřek.

„Ježíši, máme tady maniaka! Jsme v pasti!“

„Vaše poloha, Bulke?“ zeptal se klidný hlas.

„Podkroví, budova dvanáct! Sekce pět, možná šest. Někdo je tady nahoře, likviduje tu úplně všechno! Našli jsme taky peněženku nezvěstné oběti. Lipperovu. Co máme dělat?“

Syčení statické elektřiny, odpověď byla přerušená.

„Neslyším vás!“

„… ustupte… neútočte… zpátky…“

„Kam ustoupit? Jsme v pasti, neslyšel jste?“

„… nepřibližujte se…“

Další ohlušující rána, tentokrát blíž. Zápach alkoholu a mrtvých vzorků k nim zavanul tmou. Bulke couvl, křičel do vysílačky. „Pošlete sem policajty! Přiveďte sem jednotku rychlého nasazení! Jsme v pasti!“‚

Znovu statická elektřina.

„Morrisi, zkus svoji vysílačku.“

Když Morris neodpovídal, Bulke se otočil. Vysílačka ležela na zemi a Morris utíkal jako o život klikatou chodbou, pryč od toho hluku. Zmizel v šeru.

„Morrisi! Počkej!“ Bulke se pokusil zapnout vysílačku, ale upadla mu, a tak se vrhl za Morrisem, rychle pohyboval svými tlustými stehny, zoufale se snažil překonat ochablost své rozměrné postavy. Slyšel, jak se ta divoká, ničící a ječící příšera k němu zezadu bleskově blíží.

„Počkej! Morrisi!“

Police plná sklenic se vzorky se za ním s třeskotem překotila a v ten okamžik se vzduch naplnil pachem alkoholu a rozkládajících se ryb.

„Ne!“

Bulke se vlekl dál nemotorně jako mrož, sténal ze strachu a námahy, masité paže a hruď se při každém kroku pohupovaly.

Další vřískot, brutální a děsivě nelidský, proťal tmu bezprostředně za ním. Otočil se, ale ve tmě neviděl nic kromě lesku kovu v nejasném pohybu.

„Nééééé!“

Zakopl a upadl, upustil baterku. Odkutálela se a její paprsek přejížděl po řadách sklenic, až se nakonec ustálil na sklenici s rybou, která měla dokořán otevřená ústa a plula břichem vzhůru. S velikým úsilím se pokoušel vstát, ale ta křičící stvůra na něj najednou s ohromnou rychlostí skočila. Překulil se, chabě nestvůru udeřil. Slyšel, jak se trhá látka, a potom cítil náhlé ostré bodnutí.

„Nééééééé –!“

24

NORA SEDĚLA U MALÉHO STOLU POTAŽENÉHO KULEČNÍKOVÝM PLÁTNEM v otevřeném klenutém bezpečnostním prostoru a čekala. Překvapilo ji, jak snadno získala povolení ke vstupu – Menzies jí pomohl se vším, co k tomu potřebovala. Faktem bylo, že jen málo kurátorů, i z těch nejvýše postavených, mělo šanci se sem dostat, aniž by absolvovali strastiplnou cestu byrokratickou mašinérií. Bezpečnostní prostor nebyl využíván jen pro uložení nejhodnotnějších a kontroverzních sbírek – uchovávaly se tu také veškeré písemnosti s citlivými informacemi. Důkazem toho, nakolik je Senefova hrobka pro muzeum důležitá, byla i rychlost, s jakou jí vyřídili povolení po páté hodině, i když muzeum bylo ve stavu nejvyšší pohotovosti.

Archivářka se vynořila z šeré místnosti a položila před ni zažloutlé desky. „Mám to.“

„Skvělé.“

„Tady to podepište.“

„Čekám na kolegu doktora Wicherlyho,“ řekla Nora, když podepsala formulář a vrátila ho archivářce.

„Pro něj už mám také všechno připravené.“

„Děkuji vám.“

Žena přikývla. „Teď vás tady zamknu.“

Zavřela dveře a nechala Noru v tichu. Ta upřeně hleděla na útlé desky před sebou, byla strašně zvědavá. Desky byly nadepsané stručně: Senefova hrobka: korespondence, dokumenty 1933-35.

Otevřela složku. Hned nahoře byl na stroji psaný dopis na kvalitním papíře se zlatým a červeným reliéfním tiskem. Dopis napsal bej z Bolbassy, určitě to byl ten, o kterém četla v novinách. Autor článku tvrdil, že hrobka je prokletá – zjevný taktický manévr, jak zajistit, aby hrobku vrátili Egyptu.

Listovala dalšími dokumenty. Rozvláčné policejní zprávy jistého detektiva seržanta Geralda O’Banniona, zaznamenané hezkým rukopisem, v Americe kdysi standardním. Se zájmem zprávy pročetla, potom prohlédla spoustu dalších papírů – oznámení a dopisy městským úředníkům a policii, které celkově vyznívaly jako úspěšný pokus zastřít skutečný příběh popisovaný v policejních hlášeních. Zjevně šlo i o to, aby se materiál nedostal do rukou tisku. Fascinovaně listovala dokumenty a nakonec pochopila, proč muzeum tolik usilovalo o uzavření hrobky.

Vyskočila, když zaslechla, že se otvírají dveře. Otočila se a uviděla Adriana Wicherlyho. Byl dokonale upravený – jako ze škatulky. Stál opřený o kovový sloupek zárubně a usmíval se.

„Ahoj, Noro.“

‚Ahoj.“

Narovnal se, maličko si upravil oblek, poopravil již tak dokonalý windsorský uzel na kravatě. „Co dělá tak hezké děvče jako vy v tomhle starém a zaprášeném místě?“

„Zapsal jste se, než jste sem vešel?“

Je suis en rěg/e,“ řekl s pousmáním, přešel k ní a naklonil se jí přes rameno. Cítila drahou vodu po holení a ústní vodu. „Copak to tady máme?“

Archivářka nahlédla dovnitř. „Už můžu zamknout?“

„Jistě. Zamkněte nás tady.“ Při těch slovech Wicherly mrkl na Noru.

„Co kdybyste se posadil, Adrianě,“ vybídla ho chladně.

„Pokud vám to nevadí.“ Odsunul dřevěnou židli, oprášil sedadlo několikerým mávnutím hedvábného kapesníku a sedl si.

„Nějací kostlivci ve skříni?“ zeptal se Nory a naklonil se blíž.

„Rozhodně.“

Wicherly byl až příliš blízko a Nora se nepatrně odtáhla. I když Wicherly zpočátku dělal dojem vrcholu dobrého vychování, později svým uhlazeným mrkáním a letmými doteky prstů Noru ujistil v tom, že je v něm víc živočišnosti, než si zpočátku myslela. Stále však všechno probíhalo na pracovní úrovni a doufala, že to tak zůstane.

„Povězte mi o nich něco,“ vybídl ji Wicherly.

„Právě jsem probírala dokumenty, takže ještě neznám všechny podrobnosti, ale stručně to lze popsat takhle. Ráno 3. března 1933 přišli muži od ostrahy, a když chtěli otevřít hrobku, zjistili, že se dovnitř někdo vloupal. Spousta předmětů byla poničena. Chyběla mumie, kterou později našli v přilehlé místnosti. Zohavenou. Když se podívali do sarkofágu, našli v něm jiné tělo. Čirou náhodou to byla mrtvola právě zavražděného člověka.“

„Úžasné! Přesně jako ten chlápek-jak se jmenuje? DeMeo.“

„Tak nějak. Tím však podobnost končí. Tou zavražděnou byla Julia Cavendishová, zámožná Newyorčanka z vyšších kruhů. Shodou okolností byla vnučkou Williama C. Spragga.“

„Spragga?“

„Spragg koupil hrobku od posledního barona Rattraye a nechal ji převézt do muzea.“

„Aha.“

„Cavendishová byla mecenáška muzea. Jak se ukazuje, neměla valnou pověst, protože – no, abych to vyjádřila slušně, byla prostopášnice.“

„Ale?“

„Chodila do barů a vybírala si mladé muže z pracující třídy – přístavní dělníky, nakladače a vykladače zboží a podobně.“

„A co s nimi dělala?“ zeptal se Wicherly s poťouchlým pohledem.

„Zapojte svou představivost, Adrianě,“ řekla suše. „V každém případě bylo její tělo zohaveno. V papírech však nejsou uvedeny žádné podrobnosti.“

„Řekl bych, že na třicátá léta je to hodně silná káva.“

„Ano. Rodina i muzeum se pokoušely to všechno ututlat – z různých důvodů, samozřejmě – a podle všeho se jim to docela podařilo.“

„Dovedu si představit, že tisk byl tehdy přístupnější ke spolupráci. Ne jako dnes, kdy se novináři tak akorát hrabou ve špíně.“

Noru napadlo, jestli Wicherly ví, že její manžel je reportér. „Nicméně vyšetřování vraždy Cavendishová ještě nebylo uzavřeno, když se to stalo znovu. Tentokrát bylo zohaveno tělo Mongomeryho Bolta, zřejmě levo-bočka Johna Jacoba Astora, emigranta a tak trochu černé ovce rodiny. Přestože hrobku hlídali i v noci, vrah strážce přelstil a Boltovu mrtvolu vhodil do sarkofágu. Na jeho těle našli vzkaz. Tady v deskách je kopie.“

Vyndala zažloutlý papír. Na něm bylo zobrazeno Horovo oko a několik dalších hieroglyfů. Wicherly se na něj zadumaně zadíval.

„‚Ammutovo prokletí zasáhne každého, kdo vejde‘,“ přečetl. „Ať to napsal kdokoli, byl to nevzdělanec. Ten člověk nedokázal hieroglyfy ani pořádně opsat. Nejsou ani pořádně zobrazeny. Nepovedený podvrh.“

„Ano. To poznali hned.“ Obrátila několik dalších papírů. „Tady je policejní zpráva o tom zločinu.“

„Zápletka se komplikuje.“ Wicherly na Noru mrkl, posadil se na kraj židle, aby byl blíž u ní.

„Policie si všimla spojení s Johnem Jacobem Astorem. Pomohl s financováním instalace Senefovy hrobky. Kladli si otázku, jestli se někdo nemstil těm, kdo měli zodpovědnost za to, že se hrobka dostala do muzea. Přirozeně podezírali beje z Bolbassy.“

„Toho chlapíka, který prohlašoval, že hrobka je prokletá.“

„Přesně tak. To on vydráždil všechny noviny, aby se postavily proti muzeu. Ukazuje se, že nebyl dokonce ani skutečný bej. Je tu také zpráva o jeho životě, o tom, co dělal.“

Wicherly papír zvedl a odfrkl. „Býval obchodník s koberci, vydělal spoustu peněz.“

„A znovu se muzeu ve spolupráci s rodinou Astorových podařilo zabránit veškeré publicitě – i když nebylo možné zabránit šíření fám uvnitř muzea samého. Po čase úřady uvedly, že bej z Bolbassy se vrátil do Egypta těsně před těmi vraždami, ale podezíraly ho, že si v New Yorku najal agenty. Jestli to skutečně udělal, pak byli příliš chytří, než aby se nechali chytit. A když došlo ke třetí vraždě –“

„Další?“ ‚

„Tentokrát někdo zabil starší dámu ze sousedství. Chvilku jim trvalo, než přišli na tu souvislost – ukázalo se, že byla vzdáleně příbuzná s Cahor-sem, mužem, který hrobku původně objevil. To už muzeum přímo vřelo všelijakými fámami, které pronikly i na veřejnost. Kdejaký bláznivý spiri-tualista, médium a vykladač tarotů se soustředil na muzeum a Newyorčané velmi ochotně uvěřili, že hrobka je skutečně prokletá.“

„Lehkověrní blázni.“

„Možná. V každém případě to mělo následek – lidé přestali do muzea chodit. Policejní vyšetřování nikam nevedlo, a tak se muzeum rozhodlo podniknout preventivní akci. Pod záminkou budování podchodu pro pěší ze stanice metra 81. ulice hrobku zavřeli a zapečetili. Už k žádným vraždám nedošlo, fámy pomalu utichly a většina lidí na Senefovu hrobku zapomněla.“

„A ty vraždy?“

„Zůstaly nevyřešené. Všichni sice byli přesvědčeni, že za nimi stojí bej, ale důkazy chyběly.“

Wicherly vstal. „Velmi pozoruhodný příběh, Noro.“

„To tedy ano.“

„Co s tím uděláte?“

„Na jednu stranu by to mohla být docela zajímavá krátká novinová zpráva k historii hrobky. Ale mám pocit, že v muzeu by nebyli moc rádi, kdyby se tohle zveřejnilo. Ani já nevím jistě, jestli bych si to přála. Raději bych se soustředila na archeologii, na to, aby se lidé dověděli něco o starém Egyptě.“

„Souhlasím s vámi, Noro.“

„Má to i další důvod, možná ještě důležitější. Tahle nová vražda v muzeu do jisté míry připomíná ty staré. Lidé budou mluvit, začnou se okamžitě šířit fámy.“

„Fámy už se šíří.“

„No, to ano. Sama jsem jich pár slyšela. Rozhodně nechceme, aby cokoli narušilo zahájení téhle výstavy.“

„To je pravda.“

„Dobře. Napíšu Menziesovi zprávu s naším doporučením. Vzhledem k tomu, že podle našeho názoru nic z dostupných materiálů nemá zvláštní váhu, není vhodné cokoli zveřejňovat.“ Zavřela desky. „Takže dohodnuto.“

Nastalo ticho. Wicherly vstal a znovu se postavil za Noru, prohlížel papíry, které vyčnívaly z desek. Jeden zvedl, podrobně ho prozkoumal a vrátil zpátky. Uvědomila si, že má jeho ruku na svém rameni a ztuhla.

Po chvíli cítila jeho rty na zátylku, dotýkal se její kůže velmi zlehka, laskal ji lehounce jako motýl.

Prudce vstala a otočila se. Stál těsně u ní, v modrých očích mu jiskřilo. „Promiň, jestli jsem tě vylekal.“ Usmál se a odhalil svůj porcelánový chrup. „Neovládl jsem se. Přímo ničivě mě přitahuješ, Noro.“

Dál se na ni usmíval, vyzařovalo z něj sebevědomí, šarm a elegance. Byl hezčí, než si jakýkoli muž zaslouží.

„Pokud jste si nevšiml, jsem vdaná,“ odpověděla.

„Skvěle si užijeme a nikdo nemusí nic vědět.“

‚Já to budu vědět.“

S úsměvem jí chlácholivě položil ruku na rameno. „Chci se s tebou milovat, Noro.“

Zhluboka se nadechla. „Adrianě, jste okouzlující a inteligentní muž. Určitě by se s vámi ráda milovala spousta žen.“

Viděla, jak se jeho úsměv rozšířil.

„Já k nim ale nepatřím.“

„Ale, moje rozkošná Noro –“

„Neřekla jsem to snad dost jasně? Nemám nejmenší zájem milovat se s vámi, Adrianě – ani kdybych nebyla vdaná.“

Wicherly ztuhl v němém úžasu, z výrazu jeho obličeje bylo patrné, že naprosto nechápe, jak je možné, že se všechno vyvinulo úplně opačně, než očekával.

„Nechci se vás dotknout, jen se vyjadřuji jednoznačně – vzhledem k tomu, že jsem už dřív jasně naznačovala, že nemám zájem, ale vy jste to zjevně nepochopil. Prosím vás, nenuťte mě, abych byla krutější, než je nutné.“

Viděla, jak se mu z obličeje vytratila veškerá krev. Jeho vyrovnanost na okamžik vzala za své a odhalila to, co Nora už nějakou dobu tušila: že má před sebou rozmazlené dítě obdařené hezkou vizáží a brilantností, které je skálopevně přesvědčené o tom, že dostane všechno, co si zamane.

Něco koktal, snad to měla být omluva, a Nora začala o trochu přívěti-věji: „Podívejte, Adrianě, jednoduše na to zapomeneme, ano? Nikdy se to nestalo. Nikdy už o tom nebudeme mluvit.“

Jistě, ano. Je to od vás velmi laskavé. Děkuji vám, Noro.“

Obličej mu hořel, jak mu bylo trapně, a vypadal zdrceně. Nemohla si pomoci, bylo jí ho líto. Napadlo ji, jestli třeba není první žena, která ho odmítla.

„Musím napsat zprávu pro Menziese,“ řekla co možná nejpřívětivěji a s lehkostí. „A vy určitě potřebujete trochu čerstvého vzduchu. Co takhle svižná procházka kolem muzea?“

„Výborný návrh.“

„Zanedlouho se uvidíme.“

„Ano.“

Wicherly se pohyboval strnule jako stroj, zvedl domácí telefon, stiskl tlačítko pro otevření dveří a bez jediného slova odešel. Nora znovu měla klid na poznámky a sepsání zprávy.

25

D’AGOSTA OTOCIL VOLANT DODAVKY S MASEM, PŘIBRZDIL A VYJEL Z LESA. Vpředu se vynořil Herkmoor – oslnivý hrozen sodíkových světel. Neskutečné topazové světlo dopadalo na zdi labyrintu, věže a bloky vězeňských cel. Když se přiblížil k první bráně, ještě více zpomalil, projel kolem několika nápisů, které upozorňovaly řidiče, aby si připravili potřebné papíry a počítali s prohlídkou vozu, dále byl uveden seznam zakázaných položek tak dlouhý, že zabral dva billboardy. Bylo v něm uvedeno všechno od rachejtlí po heroin.

D’Agosta se zhluboka nadechl, pokoušel se zklidnit pocuchané nervy. Ve věznici už samozřejmě byl, ale vždycky jen oficiálně. Jet takhle jako řidič znamenalo vysloveně si koledovat o problémy. A velké.

Zastavil u první brány. Z budky vedle ní vyšel strážný a nedbalou chůzí mířil k vozu, v ruce držel desky s klipsem.

„Jedete nějak brzy,“ komentoval příjezd vozu.

DAgosta pokrčil rameny. Jsem tu poprvé. Vyjel jsem dřív, kdybych třeba zabloudil.“

Strážný něco zabrblal a strčil desku s klipsem do okénka. DAgosta připevnil svoje papíry a vrátil desku zpátky. Strážný je prolistoval hrotem tužky a přikývl.

„Víte, jak to tady chodí?“

„Ne tak docela,“ odpověděl DAgosta po pravdě.

„Tohle vám vrátíme, až pojedete ven. Na příštím kontrolním stanovišti ukažte svůj průkaz totožnosti.“

„Jasný.“

Křídla brány na kolečkách se s rachotem otevřela.

DAgosta se rozjel, cítil, že mu srdce buší jako o závod. Glinn tvrdil, že všechno do nejmenšího detailu propracoval, a až s překvapivou lehkostí mu na falešné jméno opatřil zaměstnání u společnosti na balení masa a zařídil, aby dostal právě tuhle trasu. Faktem však zůstává, že nikdy nelze předvídat, co všechno lidi můžou udělat. A právě v tomhle se s Glinnem rozcházel v názoru. Malé dobrodružství se může v okamžiku zvrtnout a bude z toho obrovský a hodně nepříjemný problém.

Jel ke druhé bráně a zase z budky vyšel strážce.

„Doklad totožnosti?“

D’Agosta mu podal falešný řidičský průkaz a povolení. Ten muž si obojí prohlédl. „Jste tu nový?“

„Jo.“

„Víte, kudy máte jet?“

„Neškodilo by poslechnout si to ještě jednou.“

„Jeďte rovně a potom zahněte doprava. Až uvidíte nákladiště, zacouvejte k první rampě.“

„Dobře.“

„Můžete vystoupit z auta, abyste zkontroloval vykládku. Vězeňskému personálu nesmíte nijak pomáhat, se zbožím nesmíte vůbec zacházet. Jinak celou dobu zůstaňte u auta. Až bude zboží vyložené, odjeďte. Jasný?“ o.

Strážce řekl něco do vysílačky a brána se zvedla.

DAgosta projel, odbočil doprava, rukou sáhl do kapsy saka a vyndal půllitrovku bourbonu Rebel Yell. Odšrouboval víčko a nalil si do úst, než alkohol polkl, poválel jej pečlivě v ústech. Cítil pálení v hrdle a dál až do žaludku. Návdavkem si potřísnil kabát a láhev dal zpátky do kapsy.

Za chvilku dojel k nákladišti, podle instrukcí zacouval k první rampě. Tam už čekali dva muži v kombinézách, a jakmile odemkl zadní dveře vozu, začali vykládat bedny a jatečně půlky zmraženého masa.

DAgosta je sledoval s rukama v kapsách, nemelodicky si pohvizdoval. Nenápadně zkontroloval čas na hodinkách, potom se obrátil na jednoho z těch chlapů. „Hele, kde je tady záchod?“

„Bohužel, tohle je zakázáno.“

„Ale já musím.“

„Je to proti pravidlům.“ Muž zvedl dvě bedny masa na ramena a odešel.

DAgosta se obrátil na dalšího muže. „Hele, já vážně musím na záchod.“

„Slyšel jste ho. Je to proti pravidlům.“

„No to mi ani neříkejte.“

Muž položil svoji krabici a unavenýma očima se na DAgostu dlouze zadíval. „Až odtud odjedete, můžete se vymočit v lese. Jasný?“

„Jenže já nepotřebuju jen močit.“

„To není můj problém.“ Zvedl krabici a odnesl ji pryč.

Když se znovu objevil ten první muž, D’Agosta si stoupl před něj, zablokoval mu cestu a dýchal mu přímo do obličeje. „To není sranda. Fakt se potřebuju vydělat. A hodně rychle?

Muž nakrčil nos a ustoupil. Podíval se na druhého muže. „On pil.“

„Co je?“ vyjel D’Agosta útočně. „Cos to říkal?“

Muž na něj klidně koukal. „Říkal jsem, že jsi pil.“

„Hovadina.“

„Je to cejtit.“ Otočil se na svého spolupracovníka. „Dojdi pro šéfa.“

„A to jako proč? Vy mě snad chcete nechat dejchnout?“

Druhý muž zmizel a za okamžik přivedl vysokého zachmuřeného muže nepatřičně oblečeného do černého sportovního saka, přes pásek u kalhot mu viselo břicho jako pytel zrní.

„Copak tu máme za problém?“ zeptal se dozorce.

„Myslím, že pil, pane,“ řekl první muž.

Dozorce zastrčil palce za pásek a přistoupil k DAgostovi. „Je to tak?“

„Ne, to není pravda!“ tvrdil DAgosta přímo do tváře dozorce a rozhořčeně funěl.

Muž ustoupil a vyndal ‚vysílačku.

„Hele, odjíždím,“ řekl DAgosta a snažil se, aby to znělo maximálně smířlivě. „Čeká mě eště dlouhá štreka do skladu. Tohle místo je uprostřed pustiny a už je skoro šest.“

„Vy nikam nepojedete.“ Dozorce stručně pohovořil do vysílačky, pak se obrátil na jednoho z vykladačů. „Odveďte ho do služební jídelny, ať tam počká.“

„Tudy, pane.“

„To je blbost. Nikam nejdu.“

„Tudy, pane?

DAgosta s nechutí následoval strážce nákladištěm a dál do prostorné špižírny, pusté, temné a silně zapáchající Cloroxem. Pokračovali dál dveřmi v protější stěně do menší místnosti, nejspíš kuchyňky pro zaměstnance, kde si mohli připravovat jídlo, když neměli službu.

„Sedněte si.“

DAgosta se svezl na židli u jednoho stolku s deskou z nerezavějící oceli. Muž, který na něj dohlížel, zvolil místo hned vedle něj, složil ruce na hrudníku a díval se jinam. Po několika minutách se vrátil dozorce s ozbrojeným doprovodem.

„Vstaňte,“ přikázal mu.

DAgosta poslechl.

Dozorce se otočil ke strážnému. „Prohledejte ho.“

„To nemůžete! Znám svoje práva a –“

„A tohle je federální věznice. Všechno je podrobně popsáno na tabulích při příjezdu, kdybyste se vůbec obtěžoval je číst. Máme právo prohledat, koho chceme.“

„Opovažte se mě dotknout.“

„Pane, zatím máte průměrný problém. Pokud nebudete spolupracovat, budete mít velký problém.“

„Jo? Ajakej?“

„Co třeba nerespektování platných federálních zákonů? Takže naposledy. Zvedněte ruce.“

Po malém zaváhání D’Agosta jeho pokyn vyplnil. Při prohledávání se brzy našla půllitrová láhev Rebel Yell.

Strážce vyndal láhev a smutně zavrtěl hlavou. Otočil se na dozorce. „Co teď?“ zeptal se.

„Zavolejte místní policejní okrsek. Ať si pro něj přijedou. Opilý řidič je jejich problém, nás se tyhle věci netýkají.“

„Ak já měl jen jeden lok!“

Dozorce se otočil. „Sedněte si a mlčte.“

D’Agosta se trochu vratce posadil a něco zamumlal.

„A auto?“ zeptal se strážce.

„Zavolejte do společnosti, která ho zaměstnala. Ať pro něj někoho pošlou.“

„Je šest pryč, už tam nebude nikdo z vedení a –“

„Tak jim zavolejte ráno. Ten náklaďák nikam nepojede.“

„Ano, pane.“

Dozorce se podíval na strážného. „Zůstaňte tu s ním do příjezdu policie.“

„Ano, pane.“

Dozorce odešel. Strážný se posadil k nejvzdálenějšímu stolku a zlověstně zíral na DAgostu.

„Potřebuju na záchod,“ řekl DAgosta.

Strážný ztěžka povzdechl, ale neřekl nic.

„No tak, co bude?“

Strážný vstal a mračil se. „Odvedu vás tam.“

„Budete mě držet za ruku, až budu kadit, nebo si můžu ulevit o samotě?“

Strážný se zamračil ještě víc. „Je to tady na chodbě. Druhé dveře vpravo. Pospěšte si.“

DAgosta s mírným povzdechem vstal a pomalu odcházel na toaletu. Otevřel, zavrávoral a šel dál, opíral se o kulovou kliku. Jakmile zavřel dveře, otočil se vlevo a potichu běžel dlouhou prázdnou chodbou kolem několika jídelen. Všechny zamřížované dveře byly otevřené. Vplížil se do těch posledních, sundal si bílou uniformu řidiče, pod níž měl žlutohnědou košili a tmavě hnědé kalhoty. Tak málem zázračně vypadal jako typický strážný Herkmooru. Košili, kterou si sundal, nacpal do odpadků u dveří. Pokračoval chodbou kolem osvědeného stanoviště. Když ho míjel, pokynul dvěma strážným uvnitř.

Za stanovištěm vyndal z kapsy speciálně upravené pero, sundal z něj ochranný kryt a všechno jím natáčel na videozáznam. Kráčel zlehka, nenucené, jako strážný na obchůzce, pero natáčel do různých směrů, zvláštní pozornost věnoval bezpečnostním kamerám a dalším přístrojům s čidly.

Nakonec vešel na pánský záchod, zvolil předposlední kóji a zavřel dveře. Zalovil v rozkroku kalhot a vyndal malý zatavený plastový sáček a lepicí pásku. Vylezl na mísu, nadzdvihl stropní obkladačku a lepicí páskou připevnil sáček na její horní stranu. Tu potom vrátil na původní místo. Jedna nula pro Eliho Glinna. Ten chlap počítal s tím, že ho přestanou prohledávat, jakmile najdou láhev alkoholu – a měl pravdu.

D’Agosta vyšel ze záchoda a vydal se po chodbě. Za chvilku slyšel, jak se spustil alarm – nijak hlasitý, bylo to jen vysoké pípání. Došel na konec prázdné chodby, a tam narazil na dvojkřídlé dveře s bezpečnostním magnetickým zámkem. Z peněženky vyndal jistou kreditní kartu a projel jí čtecím zařízením.

Signalizační světélko zezelenalo a uslyšel zavrčení a cvaknutí, jak zámek povolil.

Další bod pro Glinna. Rychle prošel.

Ocitl se na malém vycházkovém dvoře – v tuhle pozdní hodinu zel prázdnotou. Ze třech stran byl obestavěn zdmi ze škvárobetonových tvárnic, čtvrtou tvořil pletivový plot. Rozhlédl se, ujistil se, že ho nesleduje žádná bezpečnostní kamera. Jak Glinn poznamenal, i věznice vybavená nejnovějšími technickými prostředky, jakou je Herkmoor, má kamery jen na nejdůležitějších místech.

D’Agosta rychle obešel dvůr, všechno natáčel. Potom uložil pero do kapsy a přistoupil ke zdi, povolil si pásek a rozepnul zip u kalhot, rozvinul roli mylarové fólie, kterou měl připevněnou k vnitřní straně stehna. Ohlédl se přes rameno a roli mylaru nacpal do odpadního kanálku v rohu dvora, připevnil ji sponkou do vlasů.

Potom přešel k pletivovému plotu, přiložil k němu ruku a velmi opatrně za něj zatáhl. Na tuhle část se ani trochu netěšil.

Z ponožek vyndal maličké nůžky na drát, přeštípal pletivo v řadě do výšky 90 centimetrů těsně za jedním kovovým sloupkem plotu. Dával pozor, aby se přestřižené dráty dotýkaly a nebylo poznat, že jsou rozpojené. Nůžky odhodil na nejbližší střechu, kde je hned tak nikdo nenajde. Sel kolem plotu asi šest metrů a pravidelně dýchal. Podíval se přes pletivo na nejasné obrysy strážních věží v temnotě opodál. Polkl, promnul si ruce a chytil se plotu. Šplhal vzhůru.

Když byl v polovině, uviděl barevný drát, který se vinul pletivem. Vtom se na dvorku spustil alarm. Kolem něj se rozsvítilo šest sodíkových lamp. Okamžitě zareagovaly strážní věže po obvodu věznice. Světla na nich se otáčela a za chvilku ho objevili na plotě. Dál šplhal vzhůru, potom se zastavil, nenápadně vyndal pero z kapsy a přes pletivo natáčel zemi nikoho za plotem a pod sebou. To už přímo na něj svítily strážní věže.

„Sledujeme vás!“ ozvalo se z megafonu nejbližší věže. „Stůjte!“

Přes rameno D’Agosta zahlédl šest strážců, kteří se vyřítili na dvorek a utíkali k němu jako o život. Vrátil pero do kapsy a podíval se na horní hranu plotu. Uviděl tam dva drátky ovinuté kolem pletiva, jeden bílý a druhý červený. Popadl ten červený a vší silou jím škubl.

Rozeřval se další alarm.

„Stůj!“

Strážci přiběhli k plotu a lezli nahoru za ním. Cítil, jak ho jedna, potom dvě, potom šest rukou chytá za nohy. Předstíral, že s nimi bojuje, ale pak se nechal stáhnout dolů na dvůr.

Stáli kolem něj v kruhu, zbraně v rukou. „Kdo to proboha je?“ štěkl jeden strážný. „Kdo jste?“

D’Agosta se posadil. „Jsem řidič náklaďáku,“ mluvil rozmazaně.

„Cože?“ zeptal se další muž.

„O tom jsem něco slyšel. Přivez maso, ale pak ho stáhli, protože měl upito.“

D’Agosta zasténal a chytil se za ruku. „Jste mi ublížili.“

„Jéžiši, máš pravdu, je nacamranej. Totálně namol.“

„Já si dal jen loká.“

„Zvedni se.“

D’Agosta se pokusil vstát, zavrávoral. Jeden strážný ho chytil za předloktí a pomohl mu. Ozval se chechot. „Von si myslel, že uteče.“

„Tak jdeme, chlape.“

Strážní ho odvedli zpátky do kuchyně, kde na něj čekal jeho původní strážce. Byl rudý v obličeji a vedle něj stál jeho šéf.

Šéf se k němu otočil. „Co si to vůbec dovolujete?“

D’Agostovi splývala slova. „Sem zabloudil, dyž sem šel na záchod. Tak sem si řek, že z vězení vezmu roha.“ Opile se zasmál.

Další uchechtávání.

Dozorce se příliš nebavil. „Jak jste se dostal na dvůr?“

Jakej dvůr?“

„Venkovní.“

„Nevim. Asi bylo vodemčeno.“

„To není možné.“

D’Agosta pokrčil rameny, klesl na židli a okamžitě začal klimbat.

Jděte zkontrolovat vstup na dvůr číslo čtyři,“ vykřikl na jednoho strážce. Potom se obrátil zase na toho prvního. „Vy tady s ním zůstaňte. Rozumíte? Nenechte ho nikam odejít. Ať si nadělá do kalhot, když to jinak nepůjde.“

„Ano, pane.“

„Díkybohu se mu nepodařilo přelézt plot a dostat se na území nikoho. Dovedete si představit, co by s tím bylo za papírování?“

„Ano, pane. Omlouvám se, pane.“

DAgostovi se hodně ulevilo, když si uvědomil, že ve všem tom zmatku a rozruchu si nikdo nevšiml, že má jinou barvu košile než předtím. Třetí bod pro Glinna.

V tu chvíli vešli dva místní policisté, tvářili se velmi překvapeně. „Tohle je ten chlap?“

Jo.“ Strážce dloubl DAgostu pendrekem. „Vstávej, ty hajzle.“

DAgosta se probral a vstal.

Policisté jako by byli v rozpacích. „Tak co uděláme? Máme něco podepsat?“

Dozorce si osušil čelo. „Co uděláte? Zavřete ho za řízení v opilosti.“

Jeden policista vyndal zápisník. „Porušil nějaké zákony tady v areálu? Máte sepsané nějaké obvinění?“

Rozhostilo se krátké ticho, strážní se dívali jeden na druhého.

„Ne,“ řekl dozorce. „Prostě ho odtud odveďte. Pak už je to jen váš problém. Tady už ho nechci nikdy ani vidět.“

Zavřel zápisník. „Dobře, odvezeme si ho k nám a necháme ho dýchnout. Tak jdeme, chlape.“

„Ani náhodou! Dal jsem si jen loká!“

„No, jestli je to tak, nemáte se čeho bát, ne?“ podotkl policista unaveně, když vyváděl DAgostu ze dveří.

26

KAPITÁN ODDĚLENÍ VRAŽD LAURA HAYWARDOVÁ PŘIJELA NA MISTO Minutu nebo dvě po zdravotnících. Slyšela, jak se v podkroví rozléhá křik oběti. To ji zahřálo u srdce – ten, kdo mohutně křičí, hned tak nezemře.

Prošla několikerými nízkými dveřmi, a teprve potom se dostala k pásce, která ohraničovala místo činu. Když uviděla seržanta Viscontiho a jeho partnera, strážníka Martina, pocítila úlevu.

„Informujte mě o situaci,“ požádala, když došla až k nim.

„Náš tým byl nejblíž místu napadení,“ odpověděl Visconti. „Vyplašili jsme pachatele. Byl skloněný nad obětí a pracoval na těle. Když nás viděl přicházet, utekl zpátky do podkroví.“

„Viděli jste ho?“

„Jen stín.“

„Zbraň?“

„Neznámá.“

Přikývla.

„Našli jsme také Lipperovu peněženku.“ Visconti pokynul bradou k plastovému boxu na důkazní materiály uloženém mezi několika dalšími těsně za páskou.

Haywardová se naklonila a otevřela box. „Chci, aby peněženka a všechno, co je uvnitř, bylo podrobně prozkoumáno – DNA, sebemenší náznaky otisků prstů, vlákna, úplně všechno. A zamrazte tucet stěrů krve a tucet organických vzorků pro pozdější zpracování.“

„Ano, kapitáne.“

Je tu někde ten druhý muž od ostrahy, jak se jmenuje – Morris? Ráda bych s ním mluvila.“

Visconti promluvil do vysílačky; za chvilku přišel policista a přivedl s sebou toho druhého muže. Byl rozcuchaný, hlavu měl skloněnou ke straně, oblečení pomuchlané. Páchl po alkoholu, který se používá ke konzervaci exponátů.

„Jste v pořádku?“ zeptala se. „Můžete mluvit?“

„Myslím že ano.“ Měl vysoký hlas a sípal.

„Viděl jste to napadení?“

„Ne. Byl jsem… moc daleko a stál jsem zády.“

„Ale určitě jste něco viděl nebo slyšel těsně před tím, než k tomu došlo.“

Morris se usilovně snažil soustředit. „No, slyšel jsem to… jekot. Jako zvířecí. Řinkot rozbitého skla. Potom něco vyrazilo ze tmy…“ Hlas mu zeslábl.

„Něco? Nebyl to člověk?“

Morris těkal očima ze strany na stranu. „Bylo to prostě jako ječící a spěchající silueta.“

Haywardová se otočila k dalšímu strážníkovi. „Odveďte pana Morrise dolů a řekněte detektivu seržantu Whittierovi, aby ho vyslechl.“

„Ano, kapitáne.“

Zpoza hromady krabic se vynořili dva zdravotníci. Tlačili před sebou pojízdná nosítka a na nich obrovskou sténající hroudu.

Jaký je jeho stav?“ zeptala se.

„Tělo je rozsápané nějakým primitivním nožem nebo možná pařátem.“

„Pařátem?“

Technik pokrčil rameny. „Některé rány jsou na okrajích hodně roztřepené. Naštěstí nebyl zasažen žádný životně důležitý orgán – v tom je výhoda Udí s nadváhou. Ztráta trochy krve, šok… Dostane se z toho.“

„Je schopen mluvit?“

„Klidně to zkuste,“ řekl ošetřovatel. „Dostal sedativa.“

Haywardová se sklonila. Ten muž měl vlhký oteklý obličej a upřeně hleděl na strop. Ucítila silný zápach destilátu, formaldehydu a mrtvých ryb.

Jemně promluvila. „Wilsone Bulke?“

Krátce se na ni podíval a okamžitě uhnul očima.

„Chtěla bych vám položit několik otázek.“

Žádná jasná odpověď.

„Pane Bulke, viděl jste útočníka?“

Jeho oči se protáčely v očních důlcích, otevřel mokrá ústa. „Ten… obličej.“

„Jak vypadal ten obličej?“

„Pokřivený… Panebože…“

Zasténal, mumlal něco nesrozumitelného.

„Můžete být konkrétnější, pane? Muž, nebo žena?“

Zakňučení, krátké trhnutí hlavou.

„Jeden, nebo víc?“

„Jeden,“ zaskřehotal v odpověď.

Haywardová se podívala na ošetřovatele. Pokrčil rameny.

Otočila se, dala znamení detektivovi, který stál opodál. „Zůstaňte u něj cestou do nemocnice. Jestli se dá trochu dohromady, dostaňte z něj celý popis útočníka. Chci vědět, s čím tady máme tu čest.“

„Ano, kapitáne.“

Narovnala se a promluvila na malou skupinku policistů. „Ať je to člověk nebo něco jiného, zažeňte ho do kouta. Chci, abychom zahájili útok. A to hned.“

„Neměli bychom zavolat Jednotku rychlého nasazení?“ navrhl Visconti.

„Než se jednotka připraví a přijede sem, potrvá to celé hodiny. A jejich pravidla zapojení do akce jsou tak těžkopádná, že všechno zpomalí. Na té peněžence byla čerstvá krev– pořád je šance, že Lipper ještě žije a je rukojmí. Tři z vás půjdou se mnou. Seržant Visconti, policista Martin a detektiv seržant O’Connor.“

Bylo ticho. Tři jmenovaní si vyměnili pohledy.

„Nějaký problém? Jsou to čtyři proti jednomu.“

Další váhavé pohledy.

Povzdechla si. „Neříkejte mi, že jste uvěřili báchorkám, které rozšiřují chlapi z ostrahy muzea. Myslíte si snad, že nám cestu zkříží mumie?“

Visconti zrůžověl, v odpověď vyndal zbraň a zběžně ji zkontroloval. Ostatní následovali jeho příkladu.

„Vypněte vysílačky, mobilní telefony, pagery, všechno. Nechci při plížení za pachatelem najednou slyšet Beethovenovy Páté z vašich telefonů.“

Přikývli.

Haywardová vyndala fotokopii prostorového řešení podkroví muzea a rozložila ji na krabici. „Takže. Tahle část podkroví je rozdělena na šestnáct úzkých místností – tady – ve dvou dlouhých pásech souběžně se střechami. Na protějším konci je spojovací chodba mezi nimi. Má to tvar U. Kromě schodiště dolů je tam jediná úniková cesta – po střeše, na kterou se dá vylézt touhle řadou oken. Tam je to zajištěné. Střešní okna by už měla být zamřížovaná. Což znamená, že zabiják může uniknout jedině kolem nás… Je přitlačený ke zdi.“

Odmlčela se a postupně se na každého z nich podívala. „Půjdeme ve dvojicích. Provedeme rychlou obhlídku každé místnosti a možného úkrytu, potom se rozdělíme a ukryjeme. Mým partnerem bude O’Connor. Martine, vy s Viscontim půjdete za námi na vzdálenost poloviny místnosti. Zbytečně neriskujte. A nezapomeňte, musíme se do toho pustit s předpokladem –s nadějí –, že Lipper žije a stal se rukojmím. Nemůžeme riskovat, že ho zabije. Teprve až budete mít důkaz, že Lipper není naživu, můžete použít zbraně – a to pouze pokud to bude naprosto nezbytné. Je to jasné?“

Všichni přikývli.

„Půjdu první.“

Když nikdo z trojice neprotestoval ani netaktně nekomentoval, že je to práce pro muže, Haywardová to vzala jako znamení, že ženy v řadách policie konečně došly uznání. Anebo ti tři možná byli tak vyděšení.

Opatrně procházeli místem činu, Haywardová je vedla, v patách za ní O’Connor. Podlaha byla pokrytá krvavými šmouhami a police se vzorky ve sklenicích zůstala tak, jak dopadla na zem, skleněné střepy a odporné zbytky úhořů se povalovaly v kalužích hnilobně páchnoucí konzervační látky. Prošli kolem ostrahy na protější straně místa činu do další místnosti v podkroví. Ve slabém nouzovém osvětlení se místnost topila v šeru.

Haywardová a O’Connor se postavili z každé strany dveří. Rychle nahlédla dovnitř, přikrčila se, kývla na O’Connora a šla dál.

Nic. Další police rozházené kolem, podlaha pokrytá skleněnými střepy, vzduch plný dusivého zápachu konzervační látky. V těchhle sklenicích byli nejspíš naloženi drobní hlodavci. Po zemi se válely papíry a spousta uložených exponátů. To jí do jisté míry připomnělo předběžnou zprávu o pitvě DeMea: Vrah se namátkově rýpal v jeho vnitřních orgánech, trhal je a vyjmul ve stavu šíleného a zmatečného násilí. Nechutný druh vandalismu.

Připlížila se k dalším dveřím, počkala, až ostatní zaujali pozice, předklonila se, aby nahlédla za ně. Další místnost – zničená stejně jako ta předchozí, ale mříž nahoře zůstala netknutá. Tudy nikdo neuprchl.

Ztuhla, pozorně naslouchala. K jejím uším se nesla slabá ozvěna z temnoty na druhé straně podkroví.

„Ticho!“ zašeptala. „Slyšíte to?“

Bylo to zvláštní klopýtání, ochablá chůze, jako když má někdo ztuhlé nohy, a po něm úder. Drrr – dup. Drrr – dup.

Haywardová přešla do další místnosti, téměř ponořené do temnoty. Vyndala baterku a posvítila do temných koutů. V místnosti byly tisíce sádrových obličejů – posmrtné masky – hleděly z každého čtverečního metru zdi. Některé někdo nedávno poškodil, zřejmě vrah. Některé rozbil, vydloubal jim oči, všude po něm zůstaly krvavé šmouhy.

Ve vedlejší místnosti byla zhasnutá světla. Haywardová se přikrčila za rámem dveří, pokynula mužům za sebou, aby zůstali na místě.

Naklonila se, pozorně poslouchala. Podivný zvuk utichl. Vrah vyčkával. Spíš cítila než věděla, že je blízko. Hodně blízko.

Vnímala narůstající napětí ve skupince mužů, kteří s ní přišli. Je lepší jít dál, čím méně přemýšlení, tím lépe.

Haywardová postoupila dopředu, přejela místnost světlem baterky a zase se co nejrychleji odplížila zpátky. Uprostřed místnosti se cosi krčilo – nahé, barbarské, zkrvavené… ale určitě to byl člověk, překvapivě malý a hubený.

Pokynula ostatním, zvedla jeden prst vzhůru a potom jím pomalu ukázala ke dveřím: Jeden pachatel v místnosti.

Když se kolem ní policisté shromáždili, viděla, že jsou velmi napjatí. Promluvila pevným jasným hlasem: „Policie. Nehýbejte se. Jsme ozbrojeni a máme vás na mušce. Přejděte ke dveřím s rukama vzhůru.“

Uslyšela škrabavý zvuk, drhnutí a dupání, jako když se belhá zvíře na čtyřech.

„Utíká!“

Haywardová držela zbraň v ruce a protáhla se kolem veřeje právě včas, aby zahlédla temnou postavu, jak prchá do další temné místnosti vzadu. Potom se ozval strašný rachot.

„Jdeme!“

Přeběhla místnost ke dveřím v protější stěně, zastavila se, posvítila baterkou a nahlédla do prostoru. Postavu ani nezahlédla, ale všude tam byla spousta zákoutí a skulin, kam se vrah mohl ukrýt.

Jdeme!“ Vyrazili do vedlejší místnosti, okamžitě se rozestoupili a kryli se.

Byla to největší místnost v podkroví plná šedých kovových polic napěchovaných spoustou sklenic. V každé bylo jedno zírající oko velikosti ananasového melounu, nervy se v roztoku vznášely jako tykadla. Jedna police i se sklenicemi spadla na zem a rosol z rozházených potrhaných očních bulev vytekl na střepy a do konzervačního roztoku.

Rychlá obhlídka ukázala, že místnost je prázdná. Haywardová sehnala celý tým dohromady.

„Pomalu, ale jistě ho zaháníme do kouta,“ řekla. „Nezapomínejte, že lidé, stejně jako zvířata, jsou stále nebezpečnější, jakmile se ocitnou v úzkých.“

Všichni přikývli.

Ohlédla se. „Vypadá to na sbírku velrybích očí.“

Několik mužů se nervózně zasmálo.

„Tak dobrá. Projdeme jednu místnost po druhé. „Ladný spěch.“

Haywardová přešla k dalším dveřím, poslouchala a potom nahlédla dovnitř. Zapnula baterku. Nic.

Když vešli do místnosti, zaslechla Haywardová za dalšími dveřmi náhlý drásající řev. Po něm se rozlehl třeskot skla a bylo slyšet vytékající kapalinu. Muži poskočili, jako by slyšeli výstřel. Vzduchem se nesl silný zápach etylalkoholu.

„Je to hořlavina,“ upozornila je Haywardová. „Připravte se na útěk, kdyby škrtl sirkou.“

Postoupila dopředu, světlem baterky přejela další místnost.

„Vidím to!“ vykřikl O’Connor.

Drr – dup! Rev jako banshee, víla co věští smrt, a potom se objevila temná postava, cupitala houpavým krokem. S děsivou cílevědomostí se hnala na ně, v ruce šedý pazourek. Haywardová uskočila, když ten člověk překročil práh, vzduchem sekal nožem.

„Policie!“ vykřikla. „Odhoďte zbraň!“

Ale postava jako by ji nevnímala, pajdala dál jako krab směrem k nim, nožem stále máchala vzduchem.

„Nestřílejte!“ vykřikla Haywardová. „Použijte slzný plyn!“

Uhnula, ostatní tři policisté to stvoření obstoupili, zbraně uložili do pouzder a připravili si obušky a slzný plyn. Visconti vyskočil a vystříkl na útočníka, ten zaskučel a bezhlavě kolem sebe máchal nožem; Haywardová hbitě zareagovala a prudce ho kopla do vnitřní strany stehna, takže se svalil. Druhý kopanec – a nůž letěl na podlahu.

„Nasaďte mu pouta!“

Ale Visconti už v tu chvíli konal, do pout zacvakl jednu ruku a potom, s O’Connorovou pomocí, se mu podařilo zajistit i druhou paži, kterou ten tvor máchal kolem sebe.

Ječel a zuřivě se vzpínal.

„Spoutejte mu kotníky!“ rozkázala Haywardová.

Po chvíli ležel spoutaný pachatel na břiše, kroutil se a vřískal vysokým hlasem, až to vzbuzovalo dojem, že vzduch prořezává skalpel.

„Zavolejte rychle zdravotníky,“ vydala pokyn Haywardová. „Potřebujeme sedativa.“

Většina podezřelých se ve chvíli, kdy leží na podlaze se spoutanýma rukama i nohama, zklidní. Tenhle ne. Dál se kroutil a křičel, svíjel se, házel sebou. I když byl malý, měla Haywardová a policisté co dělat, aby ho zvládli.

„Určitě si šlehnul andělský prach,“ poznamenal jeden policista.

„Nikdy jsem neviděl, že by na andělský prach někdo takhle reagoval.“

Zanedlouho přispěchali zdravotníci a zabodli ječícímu muži jehlu do hýždí. Pomalu se zklidňoval. Haywardová vstala a oprášila se.

Ježíši,“ řekl O’Connor. „Vypadá, jako by si dal krvavou lázeň.“

„Jo, a v tomhle vedru se už na něm začala kazit. Ten chlap smrdí.‘1

„Taky je ten parchant nahej.“

Haywardová ustoupila. Pachatel stále ležel na břiše, kňučel a třásl se, sváděl marný boj se sedativy. Visconti mu tlačil hlavu k podlaze.

Haywardová se sklonila. „Kde je Lipper?“ zeptala se ho. „Co jste mu udělal?“

Další skuhrání.

„Otočte ho, chci mu vidět do obličeje.“

Visconti splnil rozkaz. Mužův obličej a vlasy byly pokryté zaschlou krví a vnitřnostmi. Podivně se šklebil, v obličeji měl tik.

„Umyjte ho.“

Zdravotník vzal gázový ručník a otřel pachateli obličej.

Ježíšikriste!“ uklouzlo Viscontimu z úst zcela bezprostředně.

Haywardová na něj jen zírala. Nemohla uvěřit vlastním očím.

Zabijákem byl Jay Lipper.

27

SPENCER COFFEY SE USADIL V KŘESLE V KANCELÁŘI WARDENA IMHOFA, rukou si netrpělivě uhladil pomačkané kalhoty. Imhof seděl za svým stolem, vypadal skoro stejně jako při prvním setkání: klidný a upravený, světle hnědé vlasy měl stejně vyfenované do tvaru helmy. Ale Coffey si všiml jeho neklidného, možná dokonce nejistého pohledu. Zvláštní agent Rabiner zůstal stát opřený o zeď, ruce zkřížené na prsou.

Coffey promluvil až po chvíli. „Pane Imhofe, slíbil jste, že si to osobně vezmete na starost.“

„A to jsem také udělal,“ odpověděl Imhof chladně neutrálním hlasem.

Coffey se napřímil. „Právě jsme s S. A. Rabinerem pohovořili s vězněm. Bohužel musím konstatovat, že přes veškerou snahu vysvětlit mu obsah slova respekt jsme žádného pokroku nedosáhli – vůbec žádného. Už dříve jsem vám říkal, že mě v podstatě nezajímá, jak splníte zadaný úkol, že mi jde o výsledky. Ať děláte cokoli, rozhodně to nezabírá. Vězeň je pořád stejně nafoukaný, arogantní hajzl, jako když k nám přišel. Odmítá odpovídat na otázky. A je také drzý. Když jsem se ho zeptal, jak se mu líbí na samotce, odpověděl: ‚Docela jí dávám přednost.‘“

„Přednost před čím?“

„Být mezi ‚předchozími klienty‘, jak se vyjádřil – sarkastický bastard. Skutečně zdůrazňoval, že nechce být pohromadě s ostatními vězni. Jako obvykle je zatvrzelý a výbojný.“

„Agente Coffey, tyhle záležitosti někdy zaberou dost času.“

‚A ten právě nemáme, pane Imhofe. Blíží se stání, kde se bude projednávat propuštění na kauci a Pendergast se ocitne před soudem. Pouze do té doby mu můžeme bránit v setkání s právníkem a já ho potřebuju zlomit, potřebuju jeho doznání.“ Pomlčel o tom, že mají spoustu problémů získat nějaké důkazy. Potom by projednávání o kauci mohlo být dost choulostivé – zatímco po doznání by to všechno proběhlo hladce a bez potíží.

Jak jsem už říkal, chce to nějaký čas.“

Coffey se nadechl, vzpomněl si na Imhofovy specifické postupy. Trochu cukru, trochu biče.

„Zatím náš muž tam dole pomlouvá vás a Herkmoor před každým, kdo mu dopřeje sluchu: ostrahou, personálem, přede všemi. Je to velmi výmluvný prevít, Imhofe.“

Správce věznice mlčel, ale Coffey si všiml – s uspokojením –, že mu lehce cuká koutek úst. A přesto ten člověk nenavrhl žádná tvrdší opatření. Možná žádná tvrdší opatření nepoužil.

A právě v tu chvíli ho to napadlo – mistrovský kousek. Napověděl mu obrat „předchozí klienti“. Takže Pendergast má obavy z toho, že by měl být s „předchozími klienty“?

„Pane Imhofe,“ řekl – ale tiše, jako by chtěl zamaskovat neotřelost svého nápadu – „ten počítač, který máte na stole, je propojený s databází právního oddělení?“

„Přirozeně.“

„No tak si ty ‚předchozí klienty‘ prověříme.“

„Tomu nerozumím.“

„Získejte informace z Pendergastových záznamů o zatýkání. Porovnejte je se seznamem vězňů, kteří sem v poslední době přišli, jestli mezi nimi nenajdete někoho, kdo má s Pendergastem co do činění.“

„Chcete říct, že mám zjistit, jestli v Herkmooru v současné době není některý z pachatelů, kterého Pendergast zatkl?“

„Přesně tohle mám na mysli.“

Coffey se přes rameno podíval na Rabinera. Agent měl ve tváři vlčí úsměv.

„Šéfe, moc se mi líbí vaše uvažování,“ řekl.

Imhof si přitáhl klávesnici a začal psát. Dlouho upřeně hleděl na obrazovku, Coffey s rostoucí nervozitou čekal.

„Zvláštní. Pachatelé, které Pendergast chytil, měli poměrně vysokou úmrtnost. Většinou se nedožili soudu.“

„Určitě někdo přežil a po soudu skončil ve vězení.“

Imhof znovu ťukal a za chvíli řekl: „Dva jsou v současné době v Herkmooru.“

Coffey se na něj ostře podíval. „Řekněte mi o nich něco.“

Jeden se jmenuje Albert Chichester.“

„Pokračujte.“

Je to sériový vrah.“

Coffey si promnul ruce, znovu se podíval na Rabinera.

„V léčebně, kde pracoval, otrávil dvanáct lidí,“ pokračoval Imhof. „Zdravotní bratr. Sedmdesát tři let.“

Coffeyho rozjaření vzalo hodně rychle zasvé. „Aha.“

Chvilku bylo ticho.

„A co ten druhý?“ zeptal se S. A. Rabiner.

„Těžký zločinec Carlos Lacarra. Říkají mu El Pocho.“

„Lacarra,“ opakoval Coffey.

Imhof přikývl. „Bývalý drogový boss. Skutečně těžký případ. Začínal u pouličních gangů ve východním Los Angeles a potom odešel na východ. Násilím ovládl většinu Newarku a okresu Hudson.“

„Ano?“

„Umučil celou rodinu včetně tří dětí. Byla to odveta za nevydařený obchod. Tady stojí, že Pendergast tenhle případ řešil jako zvláštní agent –to je divné, já si na to vůbec nevzpomínám.“

„Jak to s Lacarrou vypadá tady?“

„Vede tu gang známý jako Vymlácené zuby. Našim dozorcům už pořádně leze krkem.“

„Vymlácené zuby,“ zamumlal Coffey. Rozjaření se rychle vrátilo. „A teď mi řekněte, pane Imhofe, kde si dneska tenhle Pocho Lacarra užívá svá privilegia vycházek?“

„Na dvoře číslo čtyři.“

„A co by se stalo, kdybyste zařídil, aby agent Pendergast taky chodil na vycházky, ehm, na dvůr číslo čtyři?“

Imhof se zamračil. „Kdyby ho Lacarra poznal, bylo by zle. Vlastně i kdyby ho nepoznal.“

Jakto?“

„Lacarra… No, to se nedá nijak jemně popsat. Má prostě moc rád, když mu běloch dělá děvku.“

Coffey chvilku přemýšlel. „Aha. Prosím vás, okamžitě vydejte rozkaz.“

Imhof se hodně zamračil. „Agente Coffeyi, to je poněkud radikální krok ti

„Podle mého názoru nám náš muž nedal možnost volby. V životě už jsem viděl hodně tvrdé případy, spoustu vzdoru a drzosti, ale tohle nikdy. Způsob, jakým dává najevo naprostou neúctu k soudnímu procesu, k této věznici – a zejména vůči vám –, je naprosto šokující. Vážně.“

Imhof se nadechl. Coffey si s uspokojením všiml, jak se mu nozdry krátce zachvěly.

„Strčte ho tam, Imhofe,“ řekl Coffey tiše. „Strčte ho tam, ale držte situaci pod kontrolou. Kdyby se věci vymkly z rukou, tak ho odtamtud vytáhněte. Ale zase ne moc brzy, pokud mi rozumíte.“

„Jestli se něco skutečně stane, může to mít následky. Budu potřebovat, abyste mě kryl.“

„Spolehněte se, Imhofe. Stojím při vás.“ S těmi slovy se Coffey otočil, kývl na Rabinera, který se stále ještě usmíval, a odešel z kanceláře.

28

KAPITÁN ODDĚLENÍ VRAŽD LAURA HAYWARDOVÁ SEDĚLA U PSACÍHO stolu a zírala na záplavu papírů před sebou. Nesnášela zmatek, nesnášela nepořádek, nesnášela nevyrovnané stohy potrhaných papírů. A přesto jí připadalo, že přes veškerou snahu všechno roztřídit, urovnat a uspořádat to vždycky skončí stejně. Stůl je fyzickým obrázkem chaosu a pocitu marnosti její mysli. Správně by měla sepisovat zprávu o DeMeově vraždě. A přece si připadala ochromená. Je hodně těžké pracovat na neuzavřených případech s pocitem, že se ten předchozí podařilo dokonale zpackat. Ze nevinný –nebo s největší pravděpodobností nevinný – člověk je ve vězení, nespravedlivě obžalovaný ze zločinu, za který může být odsouzen k trestu smrti…

Znovu se přinutila pracovat, což ji stálo veliké úsilí. Vždycky si třídila myšlenky do seznamů: sepisovala seznamy v seznamech a podseznamech. A měla veliké problémy pohnout s dalšími případy, když ten Pendergastův jako nevyřešený nemohla pustit z hlavy.

S povzdechem se pokusila soustředit a začala znovu.

Za prvé: Muž, který je nevinný, je ve vězení, obviněný z hrdelního zločinu.

Za druhé: Jeho bratr, dlouho považovaný za mrtvého, se znovu objevil, unesl ženu, což očividně nemělo s ničím spojitost, ukradl nejdražší sbírku diamantů na světě… a potom ji zničil. Proč?

Klepání na dveře přerušilo její myšlenky.

Haywardová požádala sekretářku, aby ji nikdo nerušil. Dostala až neuvěřitelnou zlost. Samu ji to překvapilo. Zklidnila se a chladně řekla: „Dále.“

Dveře se pomalu, váhavě otevřely – a v nich stál Vincent DAgosta.

Na okamžik zavládlo mrazivé ticho.

„Lauro,“ začal DAgosta. Potom zmlkl.

Zůstala zcela chladná, i když cítila, jak jí do tváří stoupá barva. V tu chvíli ji nenapadlo říci nic jiného než „Posaď se, prosím“.

Sledovala ho, jak vešel do kanceláře a udělal, co mu řekla. Příval citů ji až dusil. D’Agosta byl překvapivě upravený, měl na sobě docela slušný oblek s kravatou za dvacet dolarů, řídnoucí vlasy sčesané dozadu.

Rozpačité mlčení se prodlužovalo.

„Tak… Jak se ti daří?“ zeptal se D’Agosta.

„Dobře. A tobě?“

„Na začátku dubna mě čeká disciplinární řízení.“

„Dobře.“

„Dobře? Když mě shledají vinným, mám po kariéře, penzi, výsluze –po všem.“

„Myslela jsem to tak, že bude dobře mít to za sebou,“ vysvětlila stručně. Přišel snad proto, aby si stěžoval? Čekala, až přejde k věci.

„Podívej, Lauro. Především ti chci něco říct.“

„A to?“

Poznala, jak sám se sebou bojuje. „Omlouvám se,“ soukal ze sebe. „Moc se omlouvám. Vím, že jsem ti ublížil. Určitě ti připadá, že jsem se zachoval jako špinavec… Chtěl bych to nějak napravit.“

Haywardová čekala.

„Tehdy jsem si myslel, že dělám správnou věc. Chtěl jsem tě ochránit před Diogenem. Napadlo mě, že když se od tebe odstěhuju, zažehnám tak celé nebezpečí. Vůbec mě nenapadlo, jak ti to bude připadat… Improvizoval jsem. Události vzaly strašně rychlý spád a já neměl kdy to promyslet. Ale od té doby jsem si našel čas nechat si to všechno pořádně projít hlavou. Je mi jasné, že když jsem tě opustil bez vysvětlení, považovala jsi mě za prevíta. Určitě ti připadalo, že ti nevěřím. Ale tak to vůbec nebylo.“

Zaváhal, kousal se do rtu, jako by něco vymýšlel. „Poslouchej,“ začal znovu. „Opravdu chci, abychom zase byli spolu. Záleží mi na tobě. Určitě si to vysvětlíme, jsem si jistý…“

Zmlkl. Vypadal zbědované. Haywardová ho nechala dusit ve vlastní šťávě.

„V každém případě jsem se chtěl omluvit.“

„Beru v úvahu.“

Další mučivé ticho.

Ještě něco?“ zeptala se Haywardová.

DAgosta, celý nesvůj, poposedl. Roletami pronikaly paprsky slunce, dopadaly na jeho oblek.

„No, slyšel jsem…“

„Co jsi slyšel?“

„Že se pořád věnuješ případu Pendergast.“

„Vážně?“ zeptala se chladně.

„Říkal mi to jeden chlapík, který pracuje pro Singletona.“ Znovu popo-sedl. „Když jsem se to dozvěděl, svitla mi naděje – že bych ti třeba ještě mohl pomoci. Neřekl jsem ti pár věcí, protože mi bylo jasné, že bys tomu nevěřila. Ale když se tomu případu pořád ještě věnuješ po tom všem, co se stalo… no, napadlo mě, že bys třeba něco slyšet měla. Víš, abys získala co nejvíc argumentů.“

Haywardová zachovala neutrální výraz ve tváři, rozhodnutá jen zlověstně mlčet. Vypadal starší, vystrašenější, ale měl nové oblečení a košili pěkně vyžehlenou. Napadlo ji – jen na okamžik, zato velmi ostře –, kdo se o něj asi stará. Nakonec řekla: „Případ je uzavřen.“

„Oficiálně ano. Ale ten můj kamarád tvrdil, že jsi –“

„Nevím, co jsi slyšel, a je mi to úplně jedno. Měl bys už vědět, že dopřát sluchu klepům z oddělení od tak zvaných kamarádů je k ničemu.“

„Ale Lauro –“

„Oslovuj mě laskavě kapitáne Haywardová.“

Znovu ticho.

„Celou tuhle záležitost – zabití, loupež diamantů, únos – naplánoval Diogenes. Úplně všechno. Byl to mistrovský plán. Zavraždil ty lidi, potom to všechno nastražil na Pendergasta. Ukradl diamanty, unesl Violu Mas-keleneovou –“

„To už jsi mi říkal.“

„Ano, ale ve hře je ještě něco, nikdy jsem o tom nemluvil –“

Haywardová cítila, jak její ledovou odměřenost narušuje zloba. „Poručíku DAgosto, ani trochu se mi nelíbí, že jsi mi zamlčel informace.“

„Nemyslel jsem to tak –“

„Moc dobře vím, jak jsi to myslel.“

„Sakra, vyslechni mě. Důvodem únosu Violy Maskeleneové bylo, že ona a Pendergast – no, prostě jsou do sebe zamilovaní.“

„Ale prosím /<?.“

„Byl jsem u toho, když se loni potkali na ostrově Capraia. Mluvil s ní v souvislosti s vyšetřováním případu Bullard a ztracených stradivárek. Když se seznámili, viděl jsem mezi nimi to spojení. Diogenes se to nějak dověděl.“

„Oni se scházejí?“

„Ne tak docela. Ale Diogenes se vydával za Pendergasta, aby ji vylákal z ostrova.“

„To je zvláštní, o něčem takovém při výslechu vůbec nemluvila.“

„Chtěla ochránit Pendergasta i sebe. Kdyby vyšlo najevo, že k sobě mají nějaký vztah –“

„Po jednom krátkém setkání na ostrově.“

D’Agosta přikývl. „Přesně tak.“

„Agent Pendergast a lady Maskeleneová. Zamilovaní.“

„Nemohu stoprocentně tvrdit, jak silné jsou Pendergastovy city. Ale co se týče Maskeleneové – jsem o tom naprosto přesvědčen.“

„A jak Diogenes na tenhle dojemný cit přišel?“

„Existuje jen jedna možnost: když Diogenes tehdy v Itálii zachránil Pendergasta z hradu hraběte Fosca, ošetřoval ho. Pendergast tehdy blouznil, nejspíš něco řekl. Diogenes unesl Violu, aby měl jistotu, že Pendergast bude bez sebe strachy přesné ve chvíli, kdy ukradne diamanty.“

DAgosta zmlkl. Haywardová se zhluboka nadechla, aby se ovládla.

„Tohle,“ řekla tiše, „je příběh jako vystřižený z milostného románu. V reálném životě to takhle nechodí.“

„To, co se stalo mezi námi, nebylo zas tak moc odlišné.“

„To, co se stalo mezi námi, byla chyba, na kterou se snažím zapomenout.“

„Prosím tě, Lauro, poslouchej mě –“

Ještě jednou mě oslovíš Lauro a nechám tě vyvést z budovy.“

DAgosta sebou trhl. „Ještě něco bys měla vědět. Slyšela jsi o firmě Effective Engineering Solutions, která se zabývá forenzním profilováním? Sídlí v Little West Twelfth Street a řídí ji Eli Glinn. Poslední dobou tam trávím spoustu času, melouchařím u něj.“

„Nikdy jsem o té firmě neslyšela. A znám všechny, kdo mají oprávnění na vytváření forenzních profilů.“

„No, tohle je spíš inženýringová firma, dost rezervovaná, nicméně nedávno udělali Diogenův forenzní profil. Ten dokazuje všechno, co jsem ti o něm říkal.“

„Forenzní profil? Na čí žádost?“

„Na žádost agenta Pendergasta.“

„To tedy chtělo odvahu,“ řekla sarkasticky.

„Ten profil ukázal, že Diogenes ještě neskončil.“

„Neskončil?“

„To, co udělal doposud – vraždy, únos, loupež diamantů –, vede k něčemu jinému. K něčemu většímu, možná mnohem většímu.“

„Jako třeba?“

„Nevíme.“

Haywardová zvedla několikerý desky a s bouchnutím je urovnala do sloupečku. „Moc hezký výmysl.“

D’Agosta se začal zlobit. „To není výmysl. Podívej, tohle je Vinnie, s kým mluvíš, Lauro. To jsem já*

„To by stačilo.“ Haywardová stiskla tlačítko domácího telefonu. „Frede? Přijďte laskavě ke mně do kanceláře a vyveďte poručíka D’Agostu z budovy.“

„Nedělej to, Lauro…“

Obrátila se k němu. „Ale ano, udělám to. Tys mi lhal. Dělal jsi ze mě hlupáka. Byla jsem ochotná udělat pro tebe všechno. Cokoli. A ty –“

‚A já se moc a moc omlouvám. Panebože, kdybych mohl vrátit čas, udělat to všechno jinak. Strašně jsem se snažil dosáhnout rovnováhy v loajalitě vůči Pendergastovi a vůči tobě. Vím, že jsem zničil něco nádherného –a věřím, že to, co mezi námi bylo, stojí za záchranu. Žádám tě o odpuštění.“

Dveře se otevřely a v nich stál seržant policie. „Poručíku?“ oslovil ho.

DAgosta vstal a bez jediného ohlédnutí odešel. Seržant zavřel dveře, nechal Haywardovou za přeplněným stolem, tichou a roztřesenou. Dívala se na nepořádek kolem sebe, ale neviděla vůbec nic.

29

TEMNÁ STUDENA NOC SE SNESLA NA ŽIVÉ ULICE HORNÍHO MANHATTANU. Kovové okenice v knihovně na Riverside Drive 891 byly zavřené a okna se svislými příčli zevnitř zakrývaly závěsy z těžkého brokátu, takže ani za nejjasnějšího slunečného poledne sem nepronikl jediný sluneční paprsek. Místnost osvětloval jen oheň: záře svícnového stojanu a záblesky žhavých uhlíků pomalu pohasínajících na široké mřížce v krbu.

Constance seděla v ušáku z hlazené kůže. Vzpřímeně, jako v pozoru, nebo jako by se chystala vzlétnout. S napětím sledovala druhého člověka v místnosti: Diogena Pendergasta, který seděl na gauči proti ní a v rukou držel knihu ruské poezie. Mluvil uhlazeně, jeho hlas se táhl jako med, vroucí kadence jižanského přízvuku se podivně hodila k plavné výslovnosti ruštiny.

„ITaMaT-b o conHii,e B cepíne cJiaSeex ^KejiTeá TpaBa,“ dočetl, odložil knihu a podíval se na Constance. ,“Vzpomínka na slunce v srdci mi slábne. Žloutne listí.“‚ Tiše se zasmál. „Achmatovová. Nikdo jiný nikdy nepsal o smutku tak stroze a přesvědčivě jako ona.“

Chvíli bylo ticho.

„Nečtu rusky,“ odpověděla nakonec Constance.

„Krásný poetický jazyk, Constance. To je škoda, protože já zřetelně cítím, že kdybys slyšela Achmatovovou hovořit o smutku v jejím rodném jazyce, pomohlo by ti to snášet tvůj vlastní smutek.“

Zachmuřila se. „Žádný nemám.“

Diogenes pozvedl obočí a odložil knihu. „Prosím tě, dítě,“ řekl potichu. Já jsem Diogenes. Před ostatními lidmi se můžeš tvářit statečně. Ale přede mnou nemáš důvod cokoli ukrývat. Já tě znám. Jsme si tolik podobní.“

„Podobní?“ Constance se hořce zasmála. „Vy jste zločinec. A já – nevíte o mně nic.11

„Vím toho hodně, Constance.“ Stále mluvil velmi tiše. „Jsi jedinečná. Jako já. Jsme opuštění. Vím, že jsi byla požehnaná a prokletá podivným a strašlivým břemenem. Tolik lidí by si přálo mít dar, kterého se ti dostalo od mého prastrýce Antoinea – a přece jen málokdo může pochopit, co by to vůbec znamenalo. Žádné osvobození, vůbec žádné. Tak dlouhá léta dětství… a přece jsi nikdy dítětem nebyla…“

Podíval se na ni, oheň osvítil jeho podivné, různě zbarvené oči. „Už jsem ti to říkal. I mně bylo odepřeno dětství – díky mému bratrovi a jeho sžíravé nenávisti vůči mně.“

Constance chtěla okamžitě protestovat, ale tentokrát to v sobě potlačila. Cítila, jak se bílá myška v její kapse pohnula, spokojeně se stočila, aby si mohla zdřímnout. Nevědomky štíhlými prsty kapsu pohladila.

„Ale už jsem s tebou o těch letech hovořil. O tom, jak se mnou zacházel.“ Sklenku pastišů držel v pravé ruce – už předtím si nalil z karafy na servírovacím stolku – a teď pomalu a zamyšleně upil.

„Spojil se s tebou můj bratr?“ zeptal se.

„Jak by mohl? Víte přece, kde je, vždyť jste ho tam sám dohnal. Ostatně, postaral jste se o to sám.“

Jiní si v takovéhle situaci najdou cestu, jak informovat ty, na nichž jim záleží.“

„Možná mě nechce ještě víc znepokojovat.“ Hlas se jí při těch slovech zlomil. Sklopila oči na své prsty, stále roztržitě hladila spící myšku, potom se podívala na Diogenův hezký, klidný obličej.

„Jak už jsem říkal,“ pokračoval po odmlce. „Máme mnoho společného.“

Constance jen mlčky hladila myšku.

„A také tě mohu naučit spoustu věcí.“

Znovu ji napadla hodně ostrá odpověď – a znovu zůstala nevyřčená. „Co byste mě například mohl naučit?“ zeptala se místo toho.

Diogenes se jemně usmál. „Tvůj život – abych se nevyjadřoval příliš květnatě – je monotónní. Dokonce ubíjející. Jsi polapená v tomhle temném domě, jako vězeň. Proč? Nejsi snad živá žena? Nemělo by ti být dopřáno činit vlastní rozhodnutí, přicházet a odcházet, kdy sama chceš? A přece jsi nucena žít v minulosti. Žiješ pro jiné, kteří se o tebe starají pouze kvůli pocitu viny a hanby. Wren, Proctor – ten čmuchal od policie DAgosta. To jsou tvoji žalářníci. Nemilují tě.“

„Aloysius ano.“

Diogenův obličej se svraštil ve smutném úsměvu. „Myslíš, že můj bratr dokáže milovat? Pověz mi: Řekl ti někdy, že tě miluje?“

„To nemusí.“

Jaký máš důkaz o tom, že tě miluje?“

Constance chtěla odpovědět, ale cítila, že se rozpaky červená. Diogenes mávl rukou, jako by naznačoval, že tím v podstatě uznala jeho tvrzení.

„A přitom takhle žít nemusíš. Venku je obrovský, nesmírně vzrušující svět. Mohl bych ti ukázat, jak svoji sečtělost a impozantní vlohy proměnit v uspokojení, které by potěšilo tebe samu‘1

Při těch slovech se Constance rozbušilo srdce. Ruka, kterou hladila myšku, znehybněla.

„Nesmíš žít jenom pro mysl, ale také pro city. Kromě ducha máš také tělo. Nedovol tomu hnusnému Wrenovi, aby tě dennodenně věznil, jako bys byla malé dítě. Nenech se k ničemu tlačit. Zij. Cestuj. Miluj. Mluv jazyky, které ses naučila. Setkej se se světem přímo, ne přes zatuchlé stránky knih. Zij v barvách, nejenom v černé a bílé.“

Constance pozorně poslouchala, zmatek v ní narůstal. Faktem bylo, že cítila, jak málo ví o světě – vlastně vůbec nic. Celý její život byl předehrou… k čemu?

„Když už mluvím o barvách, všimni si stropu téhle místnosti. Jakou má barvu?“

Constance zvedla oči ke stropu knihovny. „Je to Wedgwoodova modř.“

„Vždycky měl takovouhle barvu?“

„Ne. Aloysius ho nechal přemalovat při – při opravách.“

„Jak dlouho myslíš, že tuhle barvu vybíral?“

„Moc dlouho asi ne. Volba barvy není jeho silná stránka.“

Diogenes se usmál. „Přesně tak! Nepochybně toto rozhodnutí učinil s vášní účetního, který zapisuje položky do tabulek. Tak důležité rozhodnutí učiněné s takovou neúctou. Ale v téhle místnosti trávíš většinu času, že? Copak to neprozrazuje jeho přístup k tobě?“

„Nechápu.“

Diogenes se předklonil. „Možná to pochopíš, když ti řeknu, jakya vybírám barvu. V mém domě – skutečném domě, v tom, který je pro mě důležitý – mám takovouhle knihovnu. Nejdřív mě napadlo zahalit ji do modré. Ale po chvíli přemýšlení a experimentování jsem si uvědomil, že modrá se ve svitu svíček proměňuje v téměř zelenou – a po slunce západu se tam jinak nesvítí. Další zkouška ukázala, že temně modrá, jako je indigová nebo kobaltová, v takovém osvětlení přechází v černou. Světle modrá zbledne na šedou; když je sytá, třeba tyrkysová, vypadá fádně a chladně. Je tedy jasné, že modrá, i když mě napadla jako první, to nevyhrála. Různé odstíny perleťově šedé, což byla moje druhá volba, se ukázaly také nepřijatelné. Ztrácí totiž namodralý lesk a mění se v matnou, potemnělou bílou. Tmavě zelené reagují stejně jako tmavě modré a téměř zčernají. Takže nakonec jsem zvolil svedou letní zeleň: ve třpytu světla svíček vyvolává pocit, že je člověk pod vodou.“ Zaváhal. „Bydlím u moře. V pokoji se posadím, zhasnu všechna světla i svíčky, naslouchám vlnobití a stávám se lovcem perel v limetkově zelených vodách Sargasového moře. Je to nejkrásnější knihovna na světě, Constance.“

Na chvíli zmlkl, jako by rozjímal. Potom se s úsměvem naklonil dopředu. „A víš co?“

„Co?“ vypravila ze sebe.

„Tu knihovnu by sis zamilovala.“

Constance polkla, nenacházela odpověď.

Podíval se na ni. „Dárky, které jsem ti minule přinesl. Knížky a další věci… prohlédla sis je?“

Constance přikývla.

„Dobře. Ukážou ti, že tam venku existují jiné světy – navoněné, plné zázraků a potěšení, připravené poskytnout radost. Monte Carlo. Benátky. Paříž. Vídeň. Nebo kdybys třeba chtěla: Kátmándú, Káhira. Machu Pic-chu.“ Diogenes mávl rukou na stěny pokryté knihami s koženou vazbou. „Podívej na ty svazky, které tě obklopují. Bunyan. Milton. Bacon. Vergi-lius. Jeden suchopárný moralista vedle druhého. Může rozkvést orchidej, když ji budeš zalévat chininem?“ Pohladil svazek s básněmi Achmatovové. „Proto jsem ti dnes večer četl poezii – tobě na pomoc, abys viděla, že stíny, jimiž se obklopuješ, nemusí nutně být jen černobílé.“

Zvedl další útlý svazek z hromádky vedle sebe. „Četla jsi někdy Theodora Roethkeho?“

Constance zavrtěla hlavou.

„Ach! Tak to tě čeká nejskvělejší zážitek z dosud nepoznaného potěšení.“ Otevřel knihu, vyhledal stránku a začal.

Myslím, že mrtví jsou něžní. Políbíme se? –

Constance poslouchala, a náhle jako by někde hluboko v ní klíčil podivný pocit. Cosi, s čím se setkala jen letmo ve snu, a přece to zůstalo nepoznané, cosi příjemného a zakázaného.

Zpíváme spolu; zpíváme z úst do úst…

Náhle vstala z křesla. Myška v kapse její zástěry se udiveně narovnala.

„Ani jsem si neuvědomila, že je tak pozdě,“ řekla rozechvělým hlasem. „Měl byste už jít.“

Diogenes se na ni přívětivě podíval. Potom knihu klidně zavřel a vstal.

„Ano, to by bylo nejlepší,“ řekl. „Zanedlouho přijde věčně hubující Wren. Nebylo by vhodné, aby mě tu našel – on nebo další tvoji žalářníci DAgosta a Proctor.“

Constance cítila horkost a nenáviděla se za to.

Diogenes pokynul ke gauči. „Tyhle knížky ti tady také nechám. Dobrou noc, Constance.“

Potom vykročil kupředu a – než mohla jakkoli zareagovat – sklonil hlavu, vzal její ruku do své a zvedl ji ke rtům.

To gesto bylo dokonale formální a podle nejvybranějších způsobů. A přece to, jak zaváhal těsně před tím, než se rty dotkl jejích prstů – cosi v jeho žhavém dechu na její pokožce –, v ní probudilo niternou úzkost…

A potom odešel. Náhle, beze slova. Knihovna osiřela, prázdná a tichá, až na slabé praskání ohně.

Chvíli se ani nepohnula, uvědomovala si, že zrychleně dýchá. Nezůstala po něm ani stopa, ani závan vůně, vůbec nic – kromě hromádky knížek na gauči.

Přešla k ní a vzala vrchní titul, nádherně vázaný v hedvábí, se zlatou ořízkou a s předsádkou z ručního mramorovaného papíru. Otáčela knížku v rukou, dotýkala se jemného, poddajného materiálu.

Potom ji najednou vrátila na hromádku, vzala sklenku s nedopitým pastišem, šla do kuchyně, skleničku opláchla a utřela. Potom se vrátila na hlavní schodiště.

Staré sídlo bylo tiché: Proctor byl už několikátou noc pryč, pomáhal Elimu Glennovi s jeho plány. DAgosta k ní na chvilku přišel už předtím, jen aby se ujistil, že dům je zabezpečený, a hned zase odešel. A Wren byl jako vždycky touto dobou v Newyorské veřejné knihovně. Jeho únavné hlídání se díkybohu omezilo jen na denní hodiny. Kontrolovat, jestli jsou vstupní dveře stále zamčené, bylo zbytečné – věděla, že tomu tak je.

Pomalu stoupala po schodišti do pokojů ve druhém poschodí. Jemně vyndala myšku z kapsy a dala ji do klece. Svlékla si šaty i spodní prádlo a všechno pečlivě složila. Za normálních okolností by se šla umýt, převlékla by se do noční košile a v křesle u postele by si ještě hodinu četla – měla rozečtené Johnsonovy eseje Tulák.

Dnes to však bylo jinak. Šla do koupelny a napustila velikou mramorovou vanu horkou vodou. Potom se otočila ke krásně zabalené dárkové krabici na mosazném tácku. Uvnitř bylo dvanáct lahviček od pařížského výrobce koupelových olejů – dárek od Diogena z jeho poslední návštěvy. Vybrala jednu z nich a olej nalila do vany. Vzduch prosytila opojná vůně levandule a pačuli.

Constance přešla k velkému zrcadlu a dlouho pozorovala své nahé tělo. Přejela si rukama přes boky, potom po hladkém bříšku. Po chvíli vklouzla do vany.

Diogenes ji toho dne navštívil počtvrté. Předtím často mluvil o svém bratrovi a udělal několik narážek na jistou Událost – Diogenes na to slovo kladl zvláštní důraz –, Událost tak hrůznou, že se nedokázal přimět o ní hovořit. Řekl jen, že po ní zůstal najedno oko slepý. Také popisoval, jak jeho bratr všechny proti němu poštval – hlavně ji –, že lhal, aby z něj udělal ďábla v lidském těle. Zpočátku při takových slovech prudce odporovala. Byla to překroucená pravda, a tak vehementně protestovala – vyloženě ji provokoval. Ale když zuřila, tvářil se klidně a přesvědčivě vyvracel její námitky, takže byla stále zmatenější. Pendergast bývá občas nepřístupný a hodně rezervovaný, to je pravda, ale on je prostě takový… nebo ne? A nebyl pravý důvod, proč se s ní ani nepokusil spojit z vězení, že ji chtěl jenom ušetřit dalšího znepokojení? Milovala ho, tiše, z dálky – láskou, kterou on nejspíš nikdy nebude opětovat a ani ji nepřizná.

Kdyby se jí ozval, tolik by to pro ni znamenalo!

Mohlo by být něco pravdy na tom, co Diogenes říkal? Rozum jí napovídal, že není důvěryhodný, je zloděj, možná i sadistický vrah… ale srdce jí říkalo něco jiného. Připadalo jí, že je velmi chápavý, velmi zranitelný. Tak laskavý. Dokonce jí předložil důkaz – dokumenty, staré fotografie –, který jako by podkopal všechno, co jí o něm tvrdil Aloysius. Ale nepopíral úplně všechno; vzal na sebe i díl viny, připustil, že není zrovna ideálním bratrem –že je hodně zkažený.

Všechno to bylo nesmírně matoucí.

Constance vždycky spoléhala na svůj rozum a intelekt – i když věděla, že v mnoha ohledech je její mysl křehká a dokáže ji zradit. A přesto teď nejhlasitěji hovořilo její srdce. Kladla si otázku, jestli Diogenes mluvil pravdu, když tvrdil, že jí rozumí – protože někde hodně hluboko, v místech, která ještě bude muset prozkoumat, mu věří: cítila spojení. A co je nejdůležitější, začala mu také rozumět.

Po nějaké době vstala z vany, utřela se a připravila se do postele. Nevzala si bavlněnou košili, ale jemnou hedvábnou košilku, napůl zapomenutou na dně prádelníku. Ještě nikdy ji neměla na sobě. Potom si lehla do postele, záda si podepřela polštáři a otevřela Tuláka.

Slova jí splývala a nedávala smysl. Constance zneklidněla. Nalistovala další esej, zběžně si pročetla úvod, potom knihu zavřela. Vstala z postele, přešla k nízkému příborníku z dílny Duncana Phyfea a otevřela jej. Uvnitř byla sametem vystlaná krabice s malou kolekcí osmerkových knížek, které jí Diogenes přinesl při své předchozí návštěvě. Odnesla krabici do postele a vytřídila její obsah. Už o těch knížkách slyšela, ale nikdy je neviděla. Takové v rozsáhlé knihovně Enocha Lenga nebyly. Satiricon od Petronia, Au rebours od Huysmanse, dopisy Oscara Wildea lordovi Alfredu Dougla-sovi, milostná poezie básnířky Sapfó, Dekameron od Boccaccia. Dekadence, hojnost všeho a vášeň lpěly na stránkách všech těch knížek jako pižmo. Constance prolistovala jednu, potom další – zpočátku nesměle, potom se zvědavostí a dál s čímsi podobným hladu. Četla dlouho do neklidné noci.

30

GERRY FECTEAU SI NAŠEL SLUNEČNÉ MÍSTO NA LÁVCE NAD DVOREM Číslo 4 a zapnul si zip na bundě uniformy dozorce. Světlo unaveného zimního slunce pronikalo protrhanými mraky, nemělo však sílu rozpustit ostrůvky špinavého sněhu na dvorech a v rozích budov. Z místa, kde stál, viděl dobře na dvůr. Podíval se na svého parťáka Doylea, který zaujal strategickou pozici na druhém konci.

Povahu úkolu, jímž byli pověřeni, jim nikdo nevysvětlil, nikdo jim ani nic nenaznačil. Vlastně dostali jen jeden rozkaz: sledovat dvůr shora. Ale Fecteau byl už ve službě tak dlouho, že dokázal číst mezi řádky. Záhadný vězeň, stále na samotce, za dobré chování měl dostal privilegium chodit na vycházky – na dvůr číslo 4. Povinné privilegium. S Pochem a jeho tlupou. Fecteau velmi dobře věděl, co se stane vězni – který byl tak bílý, jak jen bílý člověk může být –, když vyjde na dvůr číslo 4 s Lacarrem a jeho hrdlořezy. Když bude sledovat dvůr z lávky nahoře a dole k něčemu dojde, potrvá několik minut, než se tam dostane.

Takovýhle rozkaz měl jediný důvod. Bubeník nezabral – z nějakého nevysvětlitelného důvodu vlastně ztichl –, a tak vymysleli něco nového.

Olízl si rty a prohlédl prázdný dvůr. Obruč basketbalového koše bez sítě, bradla, tisíc metrů čtverečních asfaltu. Do začátku vycházky vězňů zbývalo pět minut. Fecteau nebyl tímhle přiděleným úkolem zrovna nadšený. Jestli někoho zabijí, bude to pro něj znamenat veliké nepříjemnosti. A rozhodně ho netěšila představa, jak Lacarru od někoho odtrhává. Na druhou stranu mu příslib násilí dělal radost. Srdce se mu v očekávání a předtuše rozbušilo.

Přesně na vteřinu v určenou dobu vycházky zaslechl cvakání západek a dvojité dveře na dvůr se otevřely. Dva dozorci vyšli do mdlého slunečního svitu, zajistili dveře, aby se nezavřely, a každý se postavil na jednu stranu. Lehkým krokem vyšel Pocho – vždycky přicházel první –, přivřenýma očima se rozhlédl po dvoře a pohladil si chumáč vousů na bradě. Měl na sobě standardní vězeňskou kombinézu, nevzal si kabát, i když teplota dosahovala zimních hodnot. Při chůzi se otočil, ovíjel si vousy kolem prstu, pod rukávy bylo vidět, jak napíná svaly. Jeho oholená hlava se matně leskla ve slabém světle a staré jizvy po akné vypadaly na jeho obličeji jako měsíční krátery.

Lacarra se loudal doprostřed dvora, když dalších šest chovanců vyšlo ze dveří a každý se vydal jiným směrem. Působili naprosto lhostejným dojmem, jak se rozhlíželi kolem, žvýkali žvýkačky, bezcílně přecházeli po asfaltu. Jeden strážný vhodil na dvůr míč, který doskákal k jednomu vězni; ten ho vykopl do vzduchu, chytil a začal s ním líně driblovat.

Po chvíli vyšel z budovy nový vězeň, vysoký a vzpřímený. Zůstal stát těsně za prahem a rozhlédl se s takovou nenuceností, až Fecteau pocítil brnění na těle. Ten ubožák nic netuší.

Pocho a jeho hoši jako by si nově příchozího ani nevšimli ~ jen všichni přestali žvýkat. To však trvalo jen chvilku. Míč dál vytrvale poskakoval na asfaltu, pomalu bubnoval, bum… bum… bum. Všechno probíhalo, jako by se nedělo vůbec nic výjimečného.

Záhadný vězeň kráčel podél zdi ze škvárobetonových tvárnic. Rozhlížel se s naprosto neutrálním výrazem v obličeji, šel uvolněně a plynule. Ostatní ho sledovali.

Dvůr byl ze tří stran obehnán cementovými stěnami Herkmooru, čtvrtou stranu dvora tvořil pletivový plot s ostnatým drátem nahoře. Vězeň došel až k plotu, pokračoval kolem něj a díval se ven. Vězni, jak Fecteau viděl už mnohokrát, vždycky obraceli pohled nahoru nebo ven – nikdy na ponurou budovu. Středu prostoru mezi plotem a vnější zdí vězení dominovala strážní věž. Za zdí byly vidět vrcholky stromů.

Jeden z dozorců, kteří přivedli vězně, se podíval na Fecteaua a pokrčil rameny, jako by chtěl říct: „Co se děje?“ I Fecteau pokrčil rameny a dal dozorcům znamení, aby odešli, že přesun vězňů na dvůr proběhl v pořádku. Ti dva zmizeli v budově a zavřeli za sebou dveře.

Fecteau zvedl k ústům vysílačku a tiše promluvil. „Slyšíš mě, Doyle?“

„Slyším.“

„Myslíš si to co já?“

Jo.“

„Radši bychom měli seběhnout dolů a rozpustit to tam.“

„Deset-čtyři.“

Čekali. Zvuk skákajícího míče vytrvale pokračoval. Nikdo se ani nepohnul – kromě záhadného vězně – ten stále pomalu kráčel podél plotu.

Bum… bum… bum, bušil míč o asfalt.

Doyleův hlas se znovu ozval z vysílačky. „Hele, Gerry, nepřipomíná ti to něco?“

Jako co?“

„Pamatuješ na úvodní scénu filmu Hodný, zlý a ošklivý?“ o.

„To je ono.“

„Možná. Až na jednu věc.“

„A jakou?“

„Na závěr.“

Doyle se z vysílačky zasmál. „Neboj. Pocho chce svý maso živý, jen trochu naklepaný.“

V tu chvíli Lacarra vyndal ruce z kapes, narovnal se a přešel k plotu. Zůstal stát asi deset metrů před vězněm. Chytil se pletiva a sledoval, jak se k němu blíží. Vězeň nezměnil směr, aby se Lacarrovi vyhnul, ani nezpomalil, pokračoval línou chůzí, až došel přímo k Lacarrovi. A potom na něj promluvil. Fecteau napínal uši, aby je slyšel.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil vězeň.

Lacarra odvrátil pohled. „Máš cigaretu?“

„Nekouřím, takže bohužel.“

Lacarra přikývl, stále hleděl do dálky, přivřené oči se proměnily ve dvě černé štěrbiny. Začal si hladit vlasy, s každým pohybem trochu pozvedl rty a pomalu tak ukázal řadu žlutých zkažených zubů.

„Takže nekouříš,“ řekl Lacarra tiše. „Není to zdravý.‘1

„Kdysi jsem si občas dopřál doutník, ale nechal jsem toho, když jeden můj známý dostal rakovinu. Museli mu uříznout velkou část spodní čelisti, chudákovi.“

Lacarra k němu jakoby zpomaleně obrátil obličej. „To teda potom musel vypadat dost hnusně.“

„Dnes už plastická chirurgie dokáže úžasné věci.“

Lacarra se otočil. „Hele, Rafe, slyšíš? Tenhle chlápek má kámoše bez huby.“

Jako by to bylo nějaké znamení, všichni z Lacarrova gangu, kromě toho s míčem, se pomalu přibližovali jako smečka vlků.

„Půjdu dál,“ řekl vězeň a ustoupil stranou.

Lacarra nenucené ukročil a zastoupil mu cestu.

Vězeň zůstal stát, upřel na Lacarru stříbrné oči. Tiše něco řekl, ale Fecteau to nezachytil.

Lacarra se nehnul, ani se na vězně nepodíval. Po chvilce odpověděl: „A co to je?“

Vězeň teď mluvil zřetelněji. „Doufám, že neuděláte svoji druhou největší chybu v životě.“

„Vo čem to, do hajzlu, meleš! Jakou druhou chybu? A co byla ta první?“

„Vražda těch tří nevinných dětí.“

Nastalo elektrizující ticho. Fecteau ustoupil, po těch slovech ztuhl. Vězeň porušil jedno z nejposvátnějších pravidel vězeňského života – a co víc, s Pochem Lacarrou. A jak vlastně vůbec Lacarru zná? Vždyť od svého příjezdu byl na samotce. Fecteau ztuhl. Určitě se stane něco strašného –a to hodně brzy.

Lacarra se usmál, poprvé se na něj podíval, ukázal víc žlutých zubů s mezerou nahoře, a potom právě touhle mezerou vyplivl chuchvalec hlenu, který s plesknutím dopadl na špičku vězňovy boty. „Kde jsi to slyšel?“ zeptal se klidně.

„Nejdřív jste je svázal – tak jste udatný. Nechtěl jste, aby vás sedmiletá holčička drápla do vašeho krásného obličeje. Co, Pocho?“

Fecteau nevěřil vlastním uším. Ten chlápek si koleduje o smrt. Všechny z Lacarrova gangu to také ohromilo, nevěděli, co mají dělat. Čekali na nějaký signál.

Pocho se rozesmál, byl to pomalý odporný smích, čišela z něj hrozba. „Hele, Rafe,“ volal přes rameno. „Tomu hajzlovi se asi moc nelíbím, víš, jak to myslím?“

Rafe se přiloudal. „Vážně?“

Vězeň mlčel. Teď už se blížili i ostatní, jako smečka vlků. Fecteau cítil, jak mu bije srdce.

„Si ranil moje city, kámo,“ řekl Pocho vězni.

Jistě,“ zněla odpověď. „A o jakých citech mluvíš?“

Pocho ustoupil a přišel Rafe, pomalu a nenucené, a potom – rychle jako odpružená past – máchl rukou vší silou vězni na břicho.

Vězeň se pohnul tak rychle, že bylo vidět jen šmouhu, bleskově vykopl jednu nohu a Rafe se náhle svíjel v bolestech na zemi. Potom s šíleným dávivým zvukem začal zvracet.

„Přestaňte!“ zařval Fecteau, zvedl vysílačku k ústům, chtěl zavolat Doy-leovi.

Ostatní se rychle přesunuli, když Pocho o krok ustoupil, špinavou práci přenechal ostatním. Fecteau překvapeně sledoval všechno před sebou.

Ohromilo ho, jak se vězeň dokáže pohybovat rychlostí, kterou nepovažoval za možnou, předváděl nějaký druh bojového umění, který neznal. Jenže proti němu stálo šest chlapů, kteří vyrostli na ulici, takže se uměli prát a nikdo proti nim neměl šanci. Všichni z gangu byli tak překvapeni, že poodstoupili, chvilku se drželi v uctivé vzdálenosti. Další muž padl vedle Rafea, omráčený ranou do brady.

Fecteau se otočil a utíkal po lávce, křičel do vysílačky, aby mu poslali pomoc. Tohle s Doylem prostě nezvládnou.

Lacarra se rozeřval. „Tak vy si vod takovýdleho hajzla necháte nakopat prdel?“

Muži šli pomalu blíž. Jeden se rozmáchl a vězeň se prudce otočil, ale byla to lest, takže mohl nastoupit další a třetí ho udeřil do břicha – tentokrát ho dostal. Všichni se na něj vrhli, pěsti létaly vzduchem a vězně zasypávali ranami.

Fecteau proběhl horními dveřmi, v tu chvíli neviděl na dvůr, utíkal ze schodů, odemkl další dveře a řítil se chodbou. Doyle právě přibíhal i s posilou, se čtyřmi dalšími dozorci spěchal ze služebny, obušky připravené. Fecteau odemkl dvojkřídlé dveře na dvůr a všichni se hned vrhli ven.

„Tak dost! Nechte toho!“ Fecteau hulákal cestou ke hloučku Lacarro-vých mužů skloněných nad neviditelnou postavou na zemi. Bezhlavě do toho člověka tloukli. Dva další leželi na zemi o kousek dál. Lacarra sám jako by zmizel.

„Tak dost!“ Fecteau se vrhl s Doylem a ostatními na dvůr, popadl jednoho gangstera za límec a pořádně s ním zacloumal, dalšímu zasadil do hlavy ránu obuškem.

„Tak dosti Nechte toho!“

Doyle se objevil vedle něj s elektrickým paralyzérem v ruce a po něm i ostatní strážci. Za necelých třicet vteřin měli všechny vězně pod kontrolou. Ten zvláštní vězeň ležel na zádech, byl v bezvědomí, obličej měl zkrvavený, proti bledé pleti krev zvlášť vynikala. Kalhoty měl v pase skoro utržené, košili po celé délce rozervanou.

Jeden z dalších vězňů někde vzadu hystericky křičel. „Viděl jsi, co ten šílenec dělá? Vidě/s to, kámo?“

„Co se to děje, Fecteau?“ ozval se hlas správce věznice z vysílačky. „Co je tohle za rvačku?“

Jako kdyby to nevěděl. „Ten nový vězeň to schytal, pane.“

„Co se mu stalo?“

„Potřebujeme pohotovost!“ volal zezadu další strážce. „Tři vězni jsou těžce ranění! Záchranku!“

„Fecteau, jste tam?“ ozval se Imhofův pronikavý hlas.

‚Jo, ten nový vězeň je raněný, ale nevíme, nakolik je to vážné.“

„Zjistěte to!“

„Ano, pane.“

„A další věc. Chci, aby se lidi od záchranky věnovali nejdřív novému vězni. Rozumíte?“

„Rozumím, pane.“

Fecteau se rozhlédl. Kde je sakra Pocho?

Potom ho uviděl schouleného v zamrzlém rohu dvora, ležel tam bez hnutí.

„Panebože!“ vykřikl. „Kde jsou lidi ze záchranky? Ať si pospíší! Honem!“

„Ten hajzl!“ Ozval se hysterický výkřik. „ Viděli jste, co udělal?“

„Zajistěte ostatní,“ křičel Fecteau. „Slyšíte mě? Nasaďte jim pouta a strčte je pod zámek!“

Byl to zcela zbytečný rozkaz. Ty z gangu, kteří se udrželi na nohou, už odváděli. Křik pomalu ustával, proměnil se ve vysoko položené kňučení jednoho raněného vězně. Lacarra klečel v groteskní imitaci kajícníka na kolenou s obličejem ve sněhu, hlavu zkroucenou v nepřirozeném úhlu. Nejhůř na Fecteaua působila Lacarrova nehybnost.

Přišel pár zdravotníků a za nimi běželi další dva s nosítky.

Fecteau ukázal na zvláštního vězně. „Správce věznice chce, abyste ho ošetřili jako prvního.“

„A co tamhleten?“ Zdravotník vyděšeně koukal na Lacarru.

„Nejdřív se postarejte o toho nového vězně.“

Když ošetřovali nového vězně, nemohl Fecteau odtrhnout oči od Lacarry. A potom, jakoby ve zpomaleném filmu, se Lacarrovo tělo pohnulo, přepadlo na bok, zůstalo na místě, znovu bez hnutí, rozšklebený obličej a doširoka otevřené oči obrácené k obloze.

Fecteau zvedl k ústům vysílačku, nevěděl přesně, co říct správci věznice. Jedno bylo jisté: Pocho Lacarra si nejspíš už z nikoho děvku neudělá.

31

V CHLADNÉM BŘEZNOVÉM DNI NEVYPADAL VÝCHODNÍ LONG ISLAND zrovna jako vyhlášené místo pro bohaté a známé osobnosti, za které se obecně považuje. Alespoň takový dojem udělal na Smithbacka, když projížděl kolem dalšího rozbláceného bramborového pole, na němž opodál poskakovalo stádo urousaných krav.

Od setkání s Haywardovou Smithback dělal všechno možné, aby nejrůznějšími novinářskými triky vymámil víc informací o Diogenovi. Napsal několik sugestivních článků, naznačoval bezprostřední průlom a sháněl další tipy. Toulal se muzeem, kladl otázky a velkou pozornost věnoval všem klepům. Nic. Pendergast zůstal ve vězení, obviněný z vraždy. Naproti tomu Diogenes zmizel, byl volný. Představa, že Pendergastův bratr je na svobodě a určitě připravuje nějakou další ukrutnost, Smithbacka rozčilovala i děsila.

Nebyl si úplně jistý, kdy ho to napadlo. Ale stalo se… a teď už jel autem na východ ostrova k domu, který jak doufal – jak vroucně doufal –, zůstal neobydlený.

Bylo dost možné, že nenajde nic. Koneckonců, je vůbec možné objevit něco, co nenašla policie? Ale nic jiného už mu nezbývalo.

„Za dalších sto padesát metrů zahněte doprava na Springs Road,“ vybídl ho libozvučný ženský hlas z palubní desky.

„Díky, Lavinie, miláčku,“ odpověděl Smithback s klidem, který necítil.

„Zabočte doprava na Springs Road.“

Smithback poslechl, odbočil na popraskanou makadamovou silnici vedoucí mezi dalšími bramborovými poli, kolem plážových domů se zavřenými okenicemi a stromů s holými větvemi. O kus dál byla mokřina s povadlým orobincem a rákosím. Projel kolem vybledlého, polorozpadlého dřevěného ukazatele, na kterém stálo Vítáme vás ve Springs. Byl to velmi nenápadný kout východního Long Islandu, jen slabě páchnoucí penězi.

„Město, moje drahá Lavinie, je malé a ničím pozoruhodné, ale má svoji atmosféru,“ vykládal Smithback. „Kdybys to tak mohla vidět.“

„Za dalších sto padesát metrů odbočte vpravo na Gloveťs Box Road.“

„Tak dobře.“

„Odbočte vpravo na Glover’s Box Road,“ zaznělo uhlazeně v odpověď.

„S takovýmhle hlasem bys mohla provozovat sex po telefonu a vydělala bys spoustu peněz. Víš to?“ Smithback byl rád, že Lavinia je jenom hlas v přístrojové desce. Navigace GPS nemohla vědět, jak moc je nervózní.

Dojel na široký písečný ostroh, mezi trsy borovic, orobincem a zakrslými keři stály po obou stranách plážové domy. Vlevo uviděl šedou vodní plochu: záliv Gardiners. Vpravo byl zanedbaný přístav, který na zimu zavřeli, jachty už odvezli.

„Za dalších devadesát metrů dojedete do cíle.“

Smithback zpomalil. Před sebou viděl písečnou příjezdovou cestu mezi několika duby, která vedla k šedému domu se šindelovou střechou. Přes cestu byly rozestavěné policejní zátarasy, ale nikde neviděl žádného policistu. Dům byl zavřený a temný.

Cesta se vinula kolem několika dalších domů a na konci ostrohu tvořila smyčku. Ukazatel na jedné straně oznamoval, že je tam veřejná pláž. Smithback zajel ke straně smyčky – byl tam úplně sám – a vystoupil. Vdechl čerstvý chladný vzduch. Zapnul si zip na bundě, protože foukal vlhký vítr, vzal na záda batoh, ze země zvedl kámen, dal ho do kapsy a vyrazil na pláž. Drobné vlny v pravidelných intervalech se sykotem zaplavovaly břeh. Sel dál, sebral několik mušlí, zase je odhodil, kecky šoural po písku a pokračoval dál po pláži.

Hned za trsy rákosu a dunami stály tiché zazimované domy s šedými šindeli a bílými ozdobnými lištami. Ten, který hledal, snadno poznal. Na kůlech kolem zanedbaného dvorku ještě povlávaly zbytky žluté policejní pásky. Byl to velký dům z dvacátých let, hodně poznamenaný povětrnostními vlivy, se šikmými střechami, širokou verandou obrácenou k moři a dvěma lomeni-cemi. Smithback šel dál kolem domu, nikdo ho nehlídal. Dál nenucené kopal do písku, procházel se mezi dunami a trsy rákosu, protáhl se škvírou v plotě, podlezl policejní pásku a pádil přes dvůr do závětří za domem.

Přitiskl se ke zdi, ukrytý za napůl uschlým tisem natáhl kožené rukavice. Bude samozřejmě zamčeno. Plížil se kolem stěny až k postranním dveřím, potom nahlédl dovnitř. Uviděl poklizenou staromódní kuchyni bez běžných kuchyňských pomůcek.

Smithback vyndal z kapsy kámen a kapesník, kámen jím obalil a potom lehce klepl na okno.

Nic se nestalo. Klepl razantněji, dost hlasitě, ale ani teď se tabulka nerozbila.

Prozkoumal sklo pozorněji a všiml si něčeho neobvyklého – bylo silné, mělo modrozelenou barvu a dělicí příčky nebyly ze dřeva, ale z nabarveného kovu.

Neprůstřelné sklo?

V jistém smyslu to Smithbacka ani nepřekvapilo. Diogenes svůj dům vylepšil tak, aby byl zvenku nedobytný a zevnitř nemohl nikdo uniknout.

Zaváhal, doufal, že nejel tři hodiny zbytečně. Diogenes určitě myslel úplně na všechno – jak by na tohle mohl zapomenout? Nemělo smysl hledat mouchy. Žádné tam nebudou.

Na druhou stranu, je docela možné, že policie nechala otevřené dveře.

Křovím se připlížil k přední verandě. Přes dveře byla natažená policejní páska. Vyskočil na verandu, zkontroloval, jestli je cesta volná, potom se otočil a prozkoumal dveře. Zůstaly tak, jak je policisté otevřeli – rám hrubou silou ohnuli páčidlem, dveře se vzpříčily a zámek nevydržel. Policie ho nahradila visacím zámkem, který právě teď Smithback pečlivě zkoumal. Byl z kalené oceli, příliš silný, kleštěmi ho nepřeštípne, ale všiml si, že příchytky závory jsou navrtané do kovových dveří.

Smithback zalovil v koženém batohu a vytáhl šroubovák s hlavicí Phillips. Za pět minut jednu stranu odšrouboval. Odtáhl příchytky závory a snadno otevřel značně zdeformované kovové dveře. Za chvilku vešel dovnitř a zavřel za sebou.

Na okamžik zůstal stát, mnul si ruce. V domě bylo teplo – topení zůstalo puštěné. Stál v typickém obýváku plážového domu, vybaveném pohodlným proutěným nábytkem, na podlaze leželo několik olemovaných předložek, dál viděl šachový stolek, v jednom rohu křídlo a v protější stěně veliký krb postavený z kamenů z pláže. Světlo v domě bylo podivně zelené, to kvůli silným sklům v oknech.

Co hledal? Nevěděl přesně. Nějakou stopu, která by mu napověděla, kde by mohl Diogenes být – nebo pod jakou identitou nebo identitami se může ukrývat. V tu chvíli se lekl. Jak si vůbec mohl myslet, že najde něco, co policie opomenula, nebo něco – což je ještě nepravděpodobnější –, co přehlédl sám Diogenes? Jistě, odcházel ve spěchu a nechal za sebou spoustu materiálu, takže policie měla dostatek důkazů, že diamanty z muzea ukradl právě on. I tak dokázal, že je nejen výjimečně inteligentní, ale i nadmíru pečlivý. Diogenes nepatří k těm, kdo dělají chyby.

Smithback neslyšně prošel klenutými dveřmi do jídelny s pěkným dubovým obložením, masivním stolem a židlemi Chippendale. Na temně rudých stěnách visely malby a tisky. I dveře v protilehlé stěně, které vedly do maličké kuchyňky, byly zcela bez poskvrny. Policie by v domě neuklízela; Smithback pochopil, že takovýhle pořádek v domě Diogenes udržoval stále.

Když se vrátil do obýváku, přešel ke křídlu, stiskl několik kláves. Nástroj byl dokonale naladěn, kladívka fungovala bezchybně.

Dobře, takže první zjištění: Diogenes hraje na piano.

Podíval se na noty otevřené na stojánku: Schubertovy Improvizace, opus 90. Pod nimi byly další noty: Debussyho „Clair de Luně“, Chopinova nokturna. Zjevně poměrně dobrý pianista, s největší patrností však ne na úrovni koncertního mistra.

Vedle křídla byl další klenutý průchod – ten vedl do knihovny, kde panoval nevysvětlitelný nepořádek. Knihy se válely na zemi, některé otevřené, v policích zůstaly mezery. Koberec byl zkrabacený a na jedné straně obrácený rubem vzhůru, na podlaze zůstala rozbitá stolní lampa. Celému prostoru uprostřed vévodil velký stůl pokrytý černým sametem; nad ním visela řada jasných bodových světel.

Při pohledu do jednoho rohu Smithbackovi přeběhl mráz po zádech. Uviděl velkou, kvalitně opracovanou kovadlinu z nerezavějící oceli. Vedle ní ležely nějaké zmačkané hadry a podivné kladívko z lesklého šedého kovu –snad z titanu?

Smithback vycouval z knihovny, otočil se a vystoupal po dřevěných schodech. Nahoře bylo velké odpočívadlo a dlouhá chodba, jejíž stěny po obou stranách zdobily obrazy mořských scenerií. Malá vycpaná kapucínská opice se krčila na stole hned vedle skleněné kupole, která přikrývala imitaci stromu obsypaného motýly.

Dveře do všech pokojů byly pootevřené.

Když Smithback vešel do místnosti hned u schodů, pochopil, že právě tady určitě byla Viola Maskeleneová uvězněna. Postel zůstala rozházená, na podlaze bylo rozbité sklo a někdo na jedné stěně strhal tapety, takže bylo vidět, že je pod nimi kov.

Kov. Smithback přešel blíž a opatrně odloupl další kousek tapety. Stěny byly z tvrdé oceli.

Znovu se zachvěl, zmocnila se ho panika. Okenní tabulka byla z téhož silného modrozeleného skla jako dole, navíc zamřížovaná. Dveře, které prohlédl vzápětí, byly nesmírně těžké, rovněž ocelové, a na obrovských závěsech se pohybovaly zcela neslyšně. Zíral na zámek – supertěžká opracovaná mosaz a nerezavějící ocel.

Smithback znervózněl ještě víc. Co kdyby se Diogenes vrátil? Určitě se nevrátí – to by bylo šílenství. Jedině že by v domě něco zapomněl…

Rychle prošel dalšími ložnicemi. Neodolal pokušení a šroubovákem rýpl do stěny v dalším pokoji. I ta byla ocelová.

Měl Diogenes v úmyslu uvěznit tady víc lidí? Nebo snad měl takhle vyztužený celý dům?

Seběhl ze schodů, srdce mu tlouklo jako o závod. Z celého toho místa mu naskakovala husí kůže. Veškerá snaha byla úplně zbytečná. Přijel bez jakéhokoli reálného plánu, bez toho, že by hledal něco určitého. Napadlo ho, jestli by si neměl udělat poznámky – ale o čem? Možná by na tohle měl prostě zapomenout a jít navštívit Margo Greenovou. Ale ta cesta bude úplně stejně zbytečná – jak pochopil, její stav se náhle zhoršil, je letargická a pasivní…

Najednou ztuhl. Zaslechl tiché kroky na verandě.

Zděšený se schoval do šatní skříně pod schody. Protáhl se až dozadu, za kabáty z kašmíru, velbloudí srsti a tvídu. Slyšel, jak dveře zarachotily a potom zavrzaly, jak je někdo pomalu otvíral.

Diogenes?

Ve skříni silně zapáchala vlna. Strachy skoro nedýchal.

Někdo měkce přešel po koberci od vchodu do obýváku, potom se zastavil. Ticho.

Smithback čekal.

Kroky mířily do jídelny, potom se ztratily v kuchyni.

Měl bych se vypařit?

Ale ještě než tohle stačil uvážit, kroky se vracely: pomalé, měkké, opatrné. Tentokrát ten člověk zamířil do knihovny, potom zase ven a nahoru po schodech.

Teď. Smithback vyrazil ze skříně, přeběhl obývák a vyřítil se otevřenými dveřmi. Když byl na rohu verandy, na příjezdové cestě uviděl policejní vůz se spuštěným motorem a otevřenými dveřmi.

Vytratil se přes zadní dvorek sousedního domu a utíkal na pláž, bylo mu až do smíchu, jak moc se mu ulevilo. Ten, koho považoval za Diogena, byl ve skutečnosti obyčejný policista – přišel dům jen zkontrolovat.

Nastoupil do auta a pro uklidnění chvilku zhluboka dýchal. Promarněný den. Ale aspoň z toho domu unikl celý.

Nastartoval a zapnul navigaci.

„Kam chcete jet?“ ozval se jemný sexy hlas. „Zadejte, prosím, adresu.“

Smithback navolil menu a vybral si možnost „kancelář“. Cestu zpátky znal, ale rád poslouchal Lavinii.

„Jedeme do místa zvaného kancelář,“ oznámil stejný hlas. „Pokračujte na sever po Glover’s Box Road.“

„Jasně, miláčku.“

Pomalu a nenucené projížděl kolem domu. Policista byl teď venku, stál u vozu, mikrofon u úst. Sledoval Smithbacka, ale nezastavil ho.

„Po sto padesáti metrech odbočte vlevo na Springs Road.“

Smithback přikývl. Rukou si chtěl z obličeje setřít chomáček vlny z tvídového kabátu. Při tom pohybu ztuhl v téměř elektrickém šoku.

„To je ono, Lavinie!“ vykřikl. „Ty kabáty ve skříni!“

„Zabočte vlevo na Springs Road.“

„Byly tam dva typy kabátů! Z hodně drahého kašmíru a mohéru a potom takové těžké z ostrého tvídu. Znáš někoho, kdo by nosil obojí? Ani náhodou!“

„Pokračujte kilometr a půl po Springs Road.“

„Diogenes je typ na kašmír a mohér, to je jisté. Což znamená, že jeho alter ego nosí tvíd. Jeho převleky jsou profesorské. Je to dokonalý, Lavinie, je to fajn. Je profesor. Ne, počkej! Ne profesor, ne tak docela. Koneckonců zná muzeum tak dobře… Podle policie musel mít zloděj diamantů při loupeži komplice uvnitř. Ale dovedeš si představit, jak Diogenes získává pomocníka? Ježíši, vždyť tu máme všechno před nosem! Do hajzlu, Lavinie, kápli jsme na toljá jsem na to kápl!“

„Po sto padesáti metrech odbočte vlevo na Old Stone Highway,“ zazněla nevzrušená odpověď.

32

Co HAYWARDOVOU NA PSYCHIATRICKÉM ODDĚLENÍ BELLEVUE ODPUZOvalo, nebyly zašlé vykachlíkované chodby, zamčené ocelové dveře, směs dezinfekce, zvratků a exkrementů, ale zvuky. Linuly se odevšad – jako kakofonie mumlání, jekotu, monotónního opakování, skučení, brebentění. Symfonie strádání, tu a tam přerušovaná křikem tak ohavným a plným zoufalství, až to rvalo srdce.

Při tom všem Dr. Goshar Singh kráčel vedle ní, mluvil klidně a uváženě, jako by nic neslyšel – a možná, napadlo ji, opravdu nic neslyší. Jednoduché vysvětlení.

Haywardová se snažila soustředit na slova lékaře. „Za roky práce v klinické psychiatrii jsem ještě něco takového neviděl. Snažíme se s tím něco dělat. Dosáhli jsme sice jistého pokroku, ale ne do takové míry, jak bych si přál.“

„Podle všeho se to stalo dost nečekaně.“

„Ten náhlý začátek je skutečně matoucí. A jsme tady, kapitáne Haywardová.“

Singh odemkl dveře a podržel je otevřené, uvedl Haywardovou do téměř holé místnosti předělené jednou dlouhou přepážkou se zrcadlovým sklem nahoře – přesně jako návštěvní místnost ve vězení. Domácí telefon byl zasazený ve skle.

„Doktore Singhu,“ protestovala Haywardová, „žádala jsem setkání mezi čtyřma očima.“

„To bohužel nebude možné,“ odpověděl Singh téměř smutně.

„To bohužel bude nutné. Za těchto podmínek nemohu podezřelého vyslýchat.“

Singh znovu smutně zavrtěl hlavou, jeho buclaté tváře se při tom pohybu rozhoupaly. „Ne, ne, tady velíme my, kapitáne. A až pacienta uvidíte, sama pochopíte, že by v tom nebyl rozdíl. Vůbec žádný.“

Kapitán Haywardová neodpověděla. Teď neměla čas dohadovat se s doktory. Zhodnotí situaci, a pokud bude zapotřebí, vrátí se a podmínky si určí sama.

„Nechtěla byste se raději posadit?“ vybídl ji Singh starostlivě.

Haywardová se posadila k přepážce a Singh na židli vedle ní. Zkontroloval čas na hodinkách.

„Pacient tu bude za pět minut.“

Jaké máte předběžné výsledky?“

„Jak říkám, je to velmi zvláštní případ. Skutečně hodně zvláštní.“

„Můžete to upřesnit?“

„Předběžné EEG ukázalo výrazné ohniskové abnormality dočasného charakteru a magnetická rezonance odhalila řadu drobných poranění na přední části kůry mozkové. Právě tato poranění nejspíš byla počátkem těžkých kongitivních defektů a psychopatologie.“

„Mohl byste mi to přeložit do srozumitelné řeči?“

„Pacient nejspíš trpí vážným poškozením části mozku, která řídí chování, emoce a myšlení. Poškození se nanejvýš nepříznivě projevuje v části mozku, kterou my psychiatři nazýváme Higginbottomové oblast.“

„Higginbottomové?“

Singh se usmál, zjevně nějakému psychiatrickému vtipu. „Eugenie Hig-ginbottomová pracovala na montážní lince v Lindenu v New Jersey. Jednou v roce 1913 v továrně explodoval kotel a roztrhl se pěchovač. Bylo to, jako by ze zbraně vyšel obrovský brokový náboj – všude létaly kusy kuličkových ložisek. Šest lidí zahynulo. Eugenie Higginbottomová zázračně přežila, ale přibližně dvacet kuliček z ložisek jí ulpělo v čelní části mozkové kůry.“

„Pokračujte.“

„No, ta ubohá žena prodělala úplnou změnu osobnosti. Náhle se z laskavé, jemné dámy proměnila ve sprostou špindíru s nečekanými výlevy nadávek, která se uchylovala k násilí, opíjela se a byla sexuálně promiskuitní. Její přátele to ohromilo. To potvrzuje lékařskou teorii o tom, že osobnost je pevně zakotvena v mozku a jeho poškození může člověka úplně změnit. Víte, kuličková ložiska zasáhla předostřední čelní část mozkové kůry – náš pacient má zasaženou právě tuto oblast.“

„Ale tenhle muž žádná kuličková ložiska v mozku nemá,“ namítla Haywardová. „Co u něj mohlo něco takového způsobit?“

„To je hodně tvrdý oříšek. Původně jsem dospěl k závěru, že jde o pře-dávkování drogou, ale v jeho těle nebyly nalezeny žádné zbytky chemikálií.“

„Rána do hlavy? Pád?“

„Ne. Nic nenasvědčuje tomu, že by dostal ránu, ani odraženou, neměl žádný otok ani modřinu. Vyloučili jsme rovněž mrtvici – k poškození došlo současně ve velmi odlehlých částech mozku. Jediné možné vysvětlení, které vám mohu předložit, je elektrický šok zasazený přímo do mozku. Kdybychom tak měli mrtvolu – pitva by napověděla mnohem víc.“

„Nemohly po tom šoku zůstat vypálené značky?“

„Nebyl to ani nízkovoltový ani vysokoampérový šok, jaký může pocházet z elektronického nebo počítačového zařízení. Poškozený je jenom mozek. Těžko říci, jak k takovému šoku mohlo dojít, pokud ovšem náš pacient na sobě nezkoušel nějaký bizarní experiment.“

„Ten člověk byl počítačový technik, instaloval výstavu v muzeu.“

„To jsem slyšel.“

Z interkomu se ozval tlumený hlas. „Doktore Singhu? Pacient přijíždí.“

Za prosklenou stěnou se otevřely dveře a po chvíli vjel dovnitř Jay Lip-per na invalidním vozíku. Pomalu kroužil hlavou a pohyboval rty, ale nevydal ze sebe jediný zvuk.

Měl strašný obličej, jakoby zborcený, šedou kůži povislou, oči roztěkané a rozostřené, jazyk mu visel ven – dlouhý a vlhký, jako když se užene lovecký pes.

„Panebože…,“ hlesla Haywardová bezděčně.

‚Je pod silnými sedativy, kvůli vlastní bezpečnosti. Snažíme se nastavit terapii, najít nejlepší kombinaci léků.“

„Dobře.“ Haywardová se podívala do svých poznámek. Potom stiskla tlačítko interkomu. „Jayi Lippere?“

Dál pomalu kroužil hlavou.

Jayi? Slyšíte mě?“

Ze by maličko zaváhal? Haywardová se naklonila a tiše promluvila do interkomu.

„Jayi? Jmenuji se Laura Haywardová. Přišla jsem vám na pomoc. Jsem váš přítel.“

Stále pomalu kroužil hlavou.

„Můžete mi říct, co se stalo v muzeu, Jayi?“

Dál kroužil hlavou. Dlouhá zpěněná slina mu visela z konce jazyka, utrhla se a dopadla na podlahu.

Haywardová se ohlédla na doktora. „Byli u něj rodiče?“

Singh přikývl. „Ano, přišli sem. A byla to velmi bolestná scéna.“

„Reagoval na ně?“

„To byla jediná chvíle, kdy skutečně reagoval, ale jen velmi krátce. Vyšel ze svého vnitřního světa na necelé dvě vteřiny.“

„Co řekl?“

„Tohle nejsem já.“

„Tohle nejsem já? Máte představu, co tím myslel?“

„No… podle mého názoru si nejspíš matně vzpomněl, kdo je, a mlhavě si uvědomil svůj momentální stav.“

„A potom?“

Singh působil trochu rozpačitě. „Najednou byl agresivní. Říkal, že je oba zabije a… že jim vyrve vnitřnosti. Musel jsem mu dát další sedativa.“

Haywardová na něj chvilku hleděla. Potom se zamyšleně otočila zpátky k Lipperovi. Stále kroužil hlavou, skelný pohled prozrazoval, že duchem je milion kilometrů daleko.

33

„MĚL POTYČKU S CARLOSEM LACARROU,“ ŘEKL IMHOF ZVLÁŠTNÍMU agentovi Coffeymu, když šli dlouhými chodbami Herkmooru, od jejichž zdí se odrážela ozvěna. „Lacarrovi chlapi se připojili, a než je strážci dostali od sebe, došlo k jisté újmě.“

Coffey poslouchal zpaměti odříkávanému průběhu událostí. Rabiner stál vedle něj. Doprovod jim vzadu dělali dva vězeňští dozorci. Zahnuli za roh a pokračovali dlouhou chodbou.

Jaký typ škody?“

„Lacarra je mrtvý,“ oznámil správce věznice. „Zlomený vaz. Nevíme přesně, jak k tomu došlo – zatím. Nikdo z vězňů nemluví.“

Coffey přikývl.

„Váš vězeň dostal pořádný výprask – lehký otřes mozku, pohmožděniny, zhmožděné ledviny, několik zlomených žeber a jedna mělká bodná rána.“

„Bodná rána?“

„Někdo ho nejspíš bodl nožem. To byla jediná zbraň nalezená na místě rvačky. Celkově vzato má štěstí, že přežil.“ Imhof si zlehka odkašlal a pokračoval: „Rozhodně nevypadal jako rváč.“

„A náš člověk je podle mého rozkazu zpátky v cele?“

„Ano. Doktor z toho neměl radost.“

Prošli bezpečnostními dveřmi a Imhof odemkl výtah. „V každém případě,“ podotkl, „předpokládám, že teď bude při výslechu spolupracovat líp.“

„Nedal jste mu sedativa, že ne?“ zeptal se Coffey ve chvíli, kdy se dveře výtahu otevřely.“

„Tady v Herkmooru sedativa obvykle nepodáváme – mohlo by se toho zneužívat.“

„Dobře. Nechceme marnit čas s člověkem, který nevnímá.“

Výtah vyjel do druhého poschodí a otevřel se před dvojkřídlými ocelovými dveřmi. Imhof projel kartou čtecí zařízení, navolil kód a dveře uvolnil. Za nimi uviděli bíle vymalovanou chodbu ze škvárobetonových tvárnic s bílými dveřmi po obou stranách. V každých dveřích bylo malé čtvercové okénko a dole mezera.

„Herkomoorská samovazba,“ řekl Imhof. „On je v cele čtyřiačtyřicet. Za normálních okolností bych ho doprovodil do návštěvní místnosti, ale není úplně pohyblivý.“

„Stejně bych s ním raději mluvil v cele. Se strážci nablízku… kdyby byl náhodou agresivní.“

„To není příliš pravděpodobné,“ zapochyboval Imhof. Tišším hlasem dodal: „Agente Coffey, nechci vám radit, jak máte dělat svou práci, ale kdybychom ho podle mě vyvedli na procházku zase na dvůr číslo čtyři, určitě by začal mluvit.“

Coffey přikývl.

Přistoupili ke dveřím cely a jeden strážce do nich několikrát zabouchal obuškem. „Pěkně se upravte, máte návštěvu!“

Bum, buml dál mlátil pendrekem do dveří. Jeden strážce vyndal zbraň a odstoupil stranou, druhý odemykal dveře a nahlédl dovnitř. „V pořádku,“ řekl.

Ten první uložil zbraň do pouzdra a ustoupil stranou.

„Kolik času potřebujete?“ zeptal se Imhof.

„Hodina by měla stačit. Až budeme hotoví, řeknu dozorci, aby vás zavolal.“

Coffey počkal, až Imhof odejde, potom vešel do malé čisté cely, Rabi-ner za ním. Druhý strážce zavřel dveře zvenčí, zamkl je a zůstal u nich stát.

Vězeň ležel na úzké pryčně, podepřený tenkým polštářem, oblečený do čisté kombinézy tak oranžové, až skoro svítila. Coffeyho jeho vzhled vyděsil – zavázaná hlava, jedno oko tak oteklé, že jím neviděl, a na druhém měl šrám, celý jeho obličej se proměnil v paletu černé, modré a zelené. Coffey zahlédl stříbrný lesk jednoho oka ve štěrbině silného otoku.

„Agente Coffey?“ zeptal se strážce. „Chcete židli?“

„Ne, postojím.“ Otočil se na Rabinera. „Připraven?“

Rabiner vyndal nahrávač mikrokazet. „Ano, pane.“

Coffey zkřížil ruce na hrudi a podíval se na potlučeného a ovázaného vězně. Zazubil se. „Co se vám stalo? Chtěl jste políbit špatného chlapíka?“

Žádná odpověď, ale Coffey stejně žádnou nečekal.

„Pustíme se do práce.“ Vytáhl papír s poznámkami. „Záznam na kazetu. Jsem zvláštní agent Spencer Coffey, nacházím se ve vězeňské cele číslo C3-44 ve Federálním nápravném zařízení se samovazbou v Herkmooru.

Vyslýchám vězně identifikovaného jako A. X. L. Pendergast. Dnes je dvacátého března.“

Ticho.

„Můžete mluvit?“

Coffeyho překvapilo, že muž odpověděl: „Ano.“ Byl to sotva slyšitelný šepot, trochu zastřený – to kvůli oteklým rtům.

Coffey se usmál. Slibný začátek. „Rád bych to všechno vyřídil co možná nejrychleji.“

„Já také.“

Zdálo se, že jeho slova zabrala víc, než čekal.

„Tak dobře. Vrátím se ke svému předcházejícímu výslechu. Tentokrát očekávám odpověď. Jak už jsem vysvětlil, máme důkazy, že jste byl v Dec-kerově domě v době vraždy. Prozrazují nám způsob, motiv a příležitost a vypovídají o tom, že jste měl v ruce vražednou zbraň.“

Vězeň neřekl nic, a tak Coffey pokračoval.

„Bod jedna. Technici našli na místě činu šest dlouhých černých vláken pocházejících z velmi nezvyklé směsi kašmíru a merina, je to italská látka z padesátých let minulého století. Analýzy obleků ve vaší skříni ukazují, že všechny byly vyrobeny z téhož materiálu, dokonce i ze stejné role látky.

Bod dva. Na místě činu jsme nalezli tři vlasy, jeden i s kořínkem. Analýza PCR prokázala, že korespondují s vaší DNA s pravděpodobností omylu jedna ku šestnácti miliardám.

Bod tři. Svědek, Deckerův soused, si všiml, jak člověk v černém obleku, který měl velmi bledou pleť, vchází do Deckerova domu devadesát minut před vraždou. Ve třech sadách fotografií vás zcela jednoznačně identifikoval jako muže v černém obleku. Je členem americké Sněmovny reprezentantů, a bude tedy považován za naprosto bezúhonného a spolehlivého svědka. Lepšího svědka snad ani mít nemůžeme.“

Pokud se vězeň na okamžik ironicky ušklíbl, stalo se to tak rychle, že Coffey nevěděl úplně jistě, jestli to vůbec zahlédl. Chvíli pozoroval obličej muže před sebou, ale v jeho hodně oteklé a ovázané tváři nedokázal rozeznat ani náznak emoce. Viděl z něj jediné – stříbrný třpyt za škubnou oka. Byl z toho nesvůj.

„Jste agent FBI. Víte, jak to chodí.“ Potřásl Pendergastovi před obličejem kusem papíru. „Budete odsouzen. Pokud se chcete vyhnout trestu smrti, měl byste začít spolupracovat, a to hned.“

Stál tam, ztěžka dýchal, upíral oči na ovázaného vězně.

Vězeň mu pohled oplácel. Po chvíli promluvil.

„Blahopřeji vám,“ řekl s velmi špatnou artikulací. Hlas zněl pokorně, dokonce úslužně.

„Mohu něco navrhnout, Pendergaste? Přiznejte se a vydejte se na milost soudu. Je to vaše jediná možnost – a vy to víte. Přiznejte se a ušetřete nám ten potupný pocit, když jednoho z nás vláčejí před veřejným soudem. Přiznejte se a my vás přemístíme ze dvora číslo čtyři jinam.“

Další chvíle ticha.

„Ocenil byste prohlášení, že se cítím vinen?“ zeptal se Pendergast.

Coffey se zazubil, prožíval triumf. „S takovýmhle důkazem? Ani náhodou. Vaší jedinou nadějí, Pendergaste – opakuji znovu –, je sebrat v sobě trochu dobré vůle k pěknému a úplnému doznání. Buď teď, nebo nikdy.“

Pendergast jako by o tom chvilku uvažoval. Pohnul se na palandě. „Dobře,“ řekl.

Coffey se usmál.

„Spencere Coffey,“ pokračoval Pendergast, z medového hlasu úplně odkapávala úslužnost, „sledoval jsem váš postup u FBI téměř deset let & přiznávám, že mě to ohromilo.“

Na chvíli zmlkl, aby se nadechl.

„Od začátku jsem věděl, že jste zvláštní, výjimečný člověk. Vy jste mě –jak se říká – dostal.“

Coffey rozšířil úsměv. To bylo dobré; byl to okamžik pokoření nenáviděného rivala, o jakém se většině lidí jen zdá.

„Pozoruhodná práce, Spencere. Mohu vám říkat Spencere? Řekl bych dokonce jedinečná.“

Coffey čekal na doznání a byl si jistý, že teď už to přijde. Ten ubohý hajzlík si myslel, že když mu bude lichotit, získá jeho sympatie. Tohle dělali všichni: Tedy, vy jste velmi chytrý, když jste mě dopadl. Za zády pokynul Rabinerovi, aby přistoupil blíž s magnetofonem, aby mu neuniklo jediné slovo. Krása spočívala v tom, že Pendergast si jen kopal hlubší hrob. Nedočká se slitování, ani s doznáním: ne v případě muže, který zavraždil předního agenta FBI. Doznání by znamenalo prominutí deseti let z jeho odsouzení k smrti u apelačního soudu – nic víc.

„Měl jsem štěstí, byl jsem přímým svědkem vaší práce. Například vašeho výkonu v té trýznivé noci v muzeu před mnoha lety, když v něm došlo k tomu masakru, tehdy jste obsluhoval mobilní velitelskou stanici. To bylo vskutku nezapomenutelné.“

Coffey cítil, jak v něm narůstá znepokojení. Z té děsivé noci si moc nepamatoval – popravdě to nebyla nejlepší chvíle v jeho životě. Na druhou stranu byl ale k sobě možná až příliš tvrdý, jako vždycky.

„Vzpomínám si na tu noc velmi živě,“ pokračoval Pendergast. „Byl jste v samém centru událostí, nervy z oceli, vykřikoval jste rozkazy.“

Coffey poposedl. Přál si, aby se ten člověk konečně přiznal. Už to pomalu začalo být trochu sentimentální. Jeden by se ustrnul, jak rychle se ten muž uchýlil k podlézání.

„Bylo mi zle z toho, co se stalo potom. Nezasloužil jste si, aby vás znovu přidělili do Waca. To nebylo spravedlivé. A potom, když jste se zmýlil a chlapce, který si domů odnášel jako výhru sumce, jste považoval za ozbrojeného teroristu organizace Branch Davidian – no, to se může stát každému. Naštěstí jste se napoprvé netrefil a váš partner vás stačil zastavit, než jste spoušť stiskl podruhé – i když možná ten chlapec zase nebyl ve velkém ohrožení, protože pokud vím, na akademii jste ve střelbách skončil beznadějně poslední.“

Ten přechod byl nesmírně plynulý, Pendergast mluvil stále pokorně naříkavým tónem, a trvalo chvíli, než Coffey poznal, že se jeho překypující chvála proměnila v něco úplně jiného. Potlačovaný chechot strážce ho hodně popíchl.

„Náhodou jsem v Úřadě narazil na studii kanceláře ve Wacu z doby, kdy byla pod vaším laskavým vedením. Zdá se, že vaše kancelář v mnohém dosáhla prvenství. Například nejnižším počtem úspěšně uzavřených případů za tři roky. Nejvyšším počtem agentů, kteří požádali o přeložení. Nejvyšším počtem interních vyšetřování za nekompetenci nebo porušení etiky. Možná by se dalo tvrdit, že vaše přeložení zpátky do New Yorku nemohlo přijít v příhodnější dobu. Je velmi příjemné mít tchána bývalého senátora, viďte, Spencere?“

Coffey se otočil na Rabinera a řekl co nejklidnějším hlasem: „Vypněte to.“

„Ano, pane.“

Pendergast mluvil dál bez přerušení, ale tón jeho hlasu přešel do chladného sarkasmu. „Mimochodem, jak probíhá léčba poúrazové stresové atro-fie? Jak jsem pochopil, už přišli na nový způsob, který přináší zázračné výsledky.“

Coffey pokynul strážci a velmi se snažil promluvit lhostejně: „Jak vidím, je další vyslýchání vězně zbytečné. Otevřte dveře, prosím.“

Dokonce i když už strážný zvenku odemykal, Pendergast dál hovořil.

„Protože vím, jak moc rád máte literaturu, doporučuji vám úžasnou Shakespearovu komedii Mnoho povyku pro nic. Zvlášť se zaměřte na postavu konstábla Dogberryho. Mohl byste se od něj hodně naučit, Spencere. Skutečně mnoho.“

Dveře cely se otevřely. Coffey se podíval na dva dozorce, kteří nasadili neutrální výraz. Narovnal se v zádech a kráčel po chodbě k bezpečnostním dveřím oddělení samovazby, Rabiner a dozorci ho mlčky následovali.

Trvalo skoro deset minut, než nekonečnými chodbami došli k Imhofově kanceláři ve slunném rohu administrativní budovy. To už se Coffeymu vrátila barva do obličeje.

„Počkejte venku,“ řekl Rabinerovi, toporně prošel kolem nepříjemné sekretářky, vstoupil do Imhofovy kanceláře a zavřel za sebou.

„Tak jak to –?“ spustil Imhof, ale když viděl Coffeyho výraz, hned zmlkl.

„Dejte ho zpátky na dvůr číslo čtyři. Zítra.“

To správce věznice překvapilo. „Agente Coffey, když jsem se o tom zmínil předtím, bylo to myšleno jen jako hrozba. Když ho tam dáte zpátky, zabijí ho.“

„Společenské konflikty mezi vězni jsou jejich problém, ne náš. Tomuhle vězni jste určil vězeňský dvůr číslo čtyři, a tak tam bude. Kdybychom ho teď přesunuli jinam, znamenalo by to, že vyhrál.“

Imhof chtěl něco říct, ale Coffey ho ostrým gestem umlčel. „Poslouchejte mě dobře, Imhofe. Tohle je přímý oficiální pokyn. Vězeň zůstane na dvoře číslo čtyři. FBI přebírá veškerou zodpovědnost.“

Rozhostilo se ticho.

„Budu to potřebovat písemně,“ řekl nakonec Imhof.

Coffey přikývl. „Jen mi ukažte, kde to mám podepsat.“

34

DR. ADRIAN WICHERLY PROŠEL PUSTOU EGYPTSKOU GALERII SE SAMOLIbým uspokojením, že zvláštním úkolem Menzies pověřil jeho – jeho, ne Noru Kellyovou. Zrudl při vzpomínce na to, jak ho nejdřív sváděla a potom ponížila; slyšel, že Američanky s velikou oblibou provokují, a teď to v plné míře zakusil na vlastní kůži. Ta ženská byla jen obyčejnej póvl.

No, zanedlouho už bude zpátky v Londýně, do životopisu mu přibude moc hezká položka. V myšlenkách zabloudil ke všem mladým horlivým docentům, kteří dobrovolně nabídli své síly Britskému muzeu – a kteří, jak se ukázalo, dokáží být ve svém myšlení roztomile pružní. Mor na Američanky a jejich pokrytecké puritánské moralizování.

K dovršení všeho je Nora Kellyová hodně panovačná. Přestože on je egyptologem, ani na chvíli neodložila jezdecký bičík; stále zůstávala pevně v sedle. I když ho najali, aby napsal scénář zvukové a světelné revue, trvala na tom, že ona sama to všechno zkoriguje a provede změny. Celkem vzato, byla to hodně protivná ženská. Co vlastně takováhle osoba dělá v tomhle muzeu, když jednoznačně patří do jednoho z dvojdomků na předměstí s bandou ukřičených spratků. Kdo je její manžel, vůči němuž je údajně tolik loajální? Možná je problém v tom, že si už do postele někoho našla. Ano, to je nejspíš ono…

Wicherly došel k přístavku a zastavil se. Bylo hodně pozdě – Menzies neústupně lpěl na čase – a muzeum bylo téměř nepřirozeně tiché. Poslouchal to ticho. Nějaké zvuky přece jen zaslechl – ale co to přesně bylo, nerozeznal. Jakési slabé vzdychání… čeho? Vzduchovodu? A potom pomalé, metodické odtikávání: tik… tik… tik…, pravidelně v intervalech dvou nebo tří vteřin, jako skomírající hodiny. Slyšel také slabý dupot a steny, což mohlo být potrubí nebo nějaké mechanické zařízení v muzeu.

Wicherly si uhladil hřívu vlasů a nervózně se rozhlédl. Vraha chytili předchozího dne, takže neměl důvod k obavám. Ale stejně mu připadalo zvláštní, co se stalo Lipperovi… typickému chytrolínovi z New Yorku.

Člověka by nenapadlo, že to takhle dopadne. No, všichni mají trochu přetažené nervy. Američani dokážou dřít až do úmoru – nechápal, jak vydrží tolik hodin věnovat práci. V Britském muzeu by takovýhle požadavek považovali za vyloženě barbarský, ne-li protiprávní. A jak skončil on sám? V nekřesťanskou hodinu – ve tři hodiny ráno – je v muzeu. Samozřejmě u Menziese to bylo, s ohledem na jeho postavení, pochopitelné.

Wicherly projel kartou čtečku na stěně, navolil svůj kód a nové lesklé dveře z nerezavějící oceli se otevřely s šelestem dobře opracovaného kovu. Ze Senefovy hrobky dýchl pach suchého kamene, epoxidového lepidla, prachu a tepla z elektronických přístrojů. Světla se zapnula automaticky. Nic nebylo ponecháno náhodě, všechno je naprogramováno. Technik, který nastoupil po Lipperovi, se už nahlásil do služby, ale zatím nebyl k ničemu. Do velkolepého otevření zbývá pouhých pět dní, a i když sbírky v hrobce jsou prozatím instalovány jen zčásti, osvětlení, elektronika a zvuková a světelná show jsou připravené ke spuštění.

Ale i tak Wicherly váhal. Očima přejel po dlouhém šikmém schodišti vedoucím dál do chodby. Cítil lehký záchvěv předtuchy. Aby ten pocit setřásl, vešel dovnitř a pokračoval ze schodů, šněrovací polobotky klapaly po sešlapaném kameni.

V prvních dveřích se zarazil, téměř proti své vůli, pohled upřel na velké Horovo oko a hieroglyfy pod ním. Komukoli, kdo přejde tento práh, může Ammut spolknout srdce. Byla to docela normální kletba; v životě už vešel do mnoha hrobek s podobnou hrozbou, ale ani jedinkrát se žádná nevyplnila a jemu se nic nestalo. Ale zobrazení Ammuta na protější stěně bylo neobyčejně ohavné. A potom ta podivná temná historie hrobky, nemluvě o té záležitosti s Lipperem…

Staří Egypťané věřili v magickou sílu zaříkávání a obrazů malovaných přímo na stěny hrobky, zvláště těch z Knihy mrtvých. Nebyla to jen výzdoba: měly v sobě sílu, proti níž byli živí bezmocní. Studiu Egypta se věnoval už hodně dlouhou dobu, naučil se plynně číst hieroglyfy a natolik se ponořil do toho, čemu Egypťané věřili, že i on sám jejich víře napůl podlehl. Samozřejmě to všechno jsou nesmysly, ale v určité chvíli jim natolik porozuměl, že mu ta tvrzení připadala reálná.

A nikdy mu nepřipadala reálnější než teď: dřepící groteskní figura Ammuta, jeho slintající krokodýlí čelisti otevřené a lesklé, šupinatá hlava přecházející do skvrnitého těla leoparda a dál do hrošího zadku – právě ten byl nejděsivější ze všeho. Vypasená, sliznatá, zdeformovaná zadnice rozplácnutá na zemi. Všechna tři zvířata, to Wicherly věděl, představovala obyčejné vrahy lidí z doby faraónů, a velmi obávané. Monstrózní splynutí všech tří vytvořilo tu nejhorší bytost, jakou si staří Egypťané dokázali představit.

Zavrtěl hlavou, smutně se zasmál a šel dál. Vyděsila ho jeho vlastní erudice, všechny ty směšné řeči a přihlouplé klepy, které kolovaly po muzeu. Koneckonců tohle nebyla hrobka ztracená v pustině kdesi na Horním Nilu. Přímo nad ní stálo jedno z největších a nejmodernějších měst na světě. Dokonce i tady slyšel vzdálený tlumený hlomoz nočního metra. Znepokojovalo ho to, přes veškeré úsilí nedokázali hrobku úplně odhlučnit.

Přešel přes studnu a vzhlédl na hutný text z Knihy mrtvých, očima spočinul na podivném nápisu, který při své první návštěvě nebral vůbec v úvahu.

Místo, které je zapečetěno. To, co je uloženo dole v zavřeném prostoru, je znovuzrozeno duší Ba, jež je uvnitř; ten, kdo vstoupí do zavřeného prostoru, bude připraven o duši Ba. Oko Horovo nechť mě spasí nebo zatratí, ó, velký bože Osirisi.

Jako mnohé nápisy z Knihy mrtvých i tenhle byl nejasný. Ale když ho četl podruhé, pochopil. Staří Egypťané věřili, že lidé mají pět různých duší. Duše Ba představovala nevýslovnou moc a osobitost, jakou má každý člověk. Tato duše poletovala mezi hrobkou a podsvětím a byla prostředníkem, který umožňuje zesnulým zůstat ve spojení s podsvětím. Ale duše Ba se musela každou noc spojit s mumifikovanou mrtvolou, jinak by zesnulý zemřel znovu, tentokrát navždy.

Wicherlymu připadalo, že ten úryvek naznačuje, že ti, kdo vstoupí do zapečetěného místa – do hrobky –, přijdou o svoji duši Ba, a tak je čeká prokletí Horova oka. Ve starém Egyptě si vždycky mysleli, že duševně vyšinutí lidé nějakým způsobem o svoji duši Ba přišli. Jinými slovy – ti, kteří poskvrní hrobku, zešílí.

Wicherly se otřásl. Nestalo se právě tohle tomu ubohému hlupákovi Lipperovi?

Najednou se přistihl, jak se nahlas směje, jeho smích se velmi nepříjemně odrážel od stěn stísněné hrobky. Co se to se mnou děje? Jsem pověrčivý jako stará bába. Znovu, vehementněji zavrtěl hlavou a šel dál do vnitřní hrobky. Měl práci, kterou musel udělat. Dr. Menzies mu přidělil speciální úkol.

35

NORA ODEMKLA DVEŘE SVÉ KANCELÁŘE, POLOŽILA LAPTOP A DOŠLOU poštu na stůl, sundala si kabát a pověsila ho na věšák. Bylo chladné slunečné ráno koncem března a žluté světlo pronikalo oknem. Paprsky vytvářely téměř jednolitý široký zlatý pruh, který dopadal na hřbety knih vyrovnaných na policích u protější stěny.

Ještě čtyři dny do otevření, pomyslela si s uspokojením, a potom se konečně dostanu ke svým střepům – a manželovi Billovi. Kvůli dlouhým hodinám, které teď tráví v muzeu, je jejich milostný život v poslední době tak výjimečnou záležitostí, že už si Bill ani nestěžuje. Ještěčtyři dny. Byla to dlouhá a hodně náročná práce – a bizarní dokonce i na poměry muzea –, ale už je skoro po všem. A kdo ví? Třeba bude zahájení opravdu pěkné. Vezmu s sebou Billa, moc dobře vím, jak rád si dá pořádně do nosu –a muzeum i přes všechny svoje nedostatky dobře ví, jak uspořádat recepci.

Sedla si ke stolu a ve chvíli, kdy začala otevírat dopisy, někdo zaklepal.

„Dále,“ zavolala a bylo jí divné, kdo může být v muzeu tak brzy ráno –bylo sotva osm hodin.

Ve dveřích stál Menzies, modré oči měl ustarané, obočí znepokojeně stažené.

„Mohu?“ zeptal se a pokynul na židli pro návštěvy.

„Prosím.“

Vešel do kanceláře, usadil se, hodil nohu přes nohu a popotáhl si noha-vici kalhot se vzorem rybí kosti. „Vy jste asi neviděla Adriana, že ne?“

„Ne. Ale je hodně brzy, nejspíš ještě nepřišel.“

„To je právě ono. On totiž přišel: Ve tři hodiny ráno. Je to zaznamenáno ve čtecím zařízení. A podle záznamů vešel do hrobky. V půl čtvrté z hrobky odešel a zamkl ji. Podivné je, že neopustil muzeum – ve čtecím zařízení není jeho odchod zaznamenán. Naopak, měl by být stále v komplexu budov muzea. Jenomže není ve své kanceláři, ani v laboratoři. Vlastně ho nemůžeme nikde najít. Napadlo mě, že vám třeba něco řekl.“

„Ne, nic. Tušíte, proč sem přišel ve tři hodiny?“

„Možná chtěl zahájit dnešní den jako první. Jak víte, v devět hodin musíme začít stěhovat poslední artefakty. Zmobilizoval jsem tesaře, oddělení výstav a personál z oboru památkové péče. Ale Adrian nikde není. Nemohu uvěřit, že by takhle zmizel.“

„Však on se ukáže. Vždycky byl velmi spolehlivý.“

„To doufám.“

Já také doufám,“ zaslechli další hlas.

Nora poplašeně vzhlédla. Wicherly stál mezi dveřmi a pozoroval ji.

Menziese zprvu také vylekal, ale pak se s úlevou usmál. „Tady jste! Už jsem si začínal dělat starosti.“

„O mě se bát nemusíte.“

Menzies vstal. „No, tak to bylo mnoho povyku pro nic. Adrianě, rád bych si s vámi u sebe v kanceláři promluvil o umístění artefaktů. Čeká nás velký den.“

„Nebude vám vadit, když nejdřív prohodím pár slov s Norou? Za okamžik jsem u vás.“

„Dobře.“ Menzies odešel a zavřel za sebou dveře.

Wicherly se bez vyzvání posadil do ušáku, z něhož před chvilkou vstal Menzies. Noře to bylo hodně nepříjemné. Doufala, že se nebude chovat stejně hloupě jako předchozí týden.

Sarkasticky poznamenal: „Bojíte se, že bych na vás něco zkoušel?“

„Adrianě, na tohle nemám čas. Mám před sebou perný den. Vy ostatně také. Nechte toho.“

„Ne, když jste se ke mně chovala tak hnusně.“

Já jsem se chovala hnusně?“ Nora se nadechla. Teď nebyla chvíle se do toho pouštět. „Dveře jsou tamhle. Buďte tak laskav a odejděte.“

„Ne, dokud si tuhle věc nevyjasníme.“

Nora se na Wicherlyho důkladně podívala, pocítila strach. Najednou si uvědomila, jak vypadá. Unaveně, skoro zničeně. Byl bledý v obličeji, pod modrýma očima měl šedé váčky, vlasy vlhké a rozcuchané. Nejvíc ji však překvapil jeho oblek a kravata. Vždycky chodil jako ze škatulky, ale teď byl celý pomuchlaný a neupravený. Na jeho čele uviděla kapky potu.

Jste v pořádku?“

Je xmprimaT Ale při těch slovech sebou polovina jeho obličeje najednou groteskně škubla.

„Adrianě, skutečně se domnívám, že si potřebujete odpočinout. Pracujete až příliš tvrdě.“ Stále mluvila klidně a chladně. Hned jak odejde, měla bych zavolat Menziesovi a navrhnout, aby Wicherlyho pro dnešek poslal domů. Jakkoli nutně potřebovali jeho odborné znalosti – a v těch se navzdory jeho urážlivému chování ukázal jako nedocenitelný –, nemohou si dovolit žádný karambol těsně před zahájením.

Obličej se mu znovu zkřivil, děsivé stažení svalu znetvořilo jeho hezké rysy do grimasy a pak se zase jeho obličej narovnal.

„Proč se mě na to ptáte, Noro? Copak vypadám, že nejsem v pořádku?“

Přidal na hlase. Všimla si, jak svírá opěrku židle s takovou silou, že se zarývá nehty do polstrování.

Nora vstala. „Víte, po tak tvrdé práci si podle mě zasloužíte den volna.“ Dospěla k závěru, že se s Menziesem nemusí radit. Ona je přeci kurátorkou výstavy, a jako taková ho pošle domů. Wicherly rozhodně není ve formě, aby dokázal dohlížet na pohyb artefaktů v hodnotě milionů dolarů.

Další ohavný záškub. „Ještě jste mi neodpověděla.“

„Jste vyčerpaný, nic víc. Dávám vám den volna. Tohle je moje rozhodnutí, Adrianě. Chci, abyste odešel domů a odpočal si.“

„Vaše rozhodnutí? A odkdy mi děláte šéfovou?“

„Ode dne, kdy jste sem přijel. A teď, prosím, odejděte domů, jinak budu nucena zavolat ochranku.“

„Ochranku? To je dost špatný vtip.“

„Opusťte laskavě moji kancelář.“ Nora sáhla po telefonu.

Ale Wicherly se najednou zvedl, vrhl se ke stolu a smetl přístroj na zem, dupl na vidlici, zezadu vytrhl šňůru a odhodil ji.

Nora ztuhla. S Wicherlym se dělo něco strašného, co ještě nikdy nezažila.

„Podívejte, Adrianě,“ začala chlácholivě, „uklidněte se.“ Vstala a pomalu se sunula kolem stolu.

„Ty hnusná couro,“ řekl hrozivým tónem.

Nora viděla, jak se mu kroutí prsty, s každým záškubem se o trochu víc stahují, až se nakonec křečovitě zaťaly do pěsti. Téměř cítila, jak se kolem něj zhmotňuje násilí. Obešla stůl, ne sice příliš rychle, zato odhodlaně.

„Odcházím,“ prohlásila co možná nejpevnějším hlasem. Hned se také připravila k zápasu. Kdyby se na ni vrhl, půjde mu rovnou po očích.

„Ty kurvo.“ Wicherly jí zastoupil cestu a současně stačil za zády zamknout dveře.

„Okamžitě mě nechte na pokoji!“

Stál na místě, oči podlité krví, zornice jako maličké černé projektily. Ze všech sil bojovala s panikou, která ji hrozila zcela ovládnout. Co by mohlo zabrat: klidné přesvědčování, nebo tvrdý příkaz? Cítila jeho pot, čpavý skoro jako moč. Obličej mu znovu znetvořilo několik křečovitých záškubů, pravou pěst střídavě svíral a povoloval. Vypadal, jako by byl posedlý ďábelskými silami.

„Adrianě, všechno je v pohodě,“ hlas se jí přes veškerou snahu chvěl. „Potřebujete pomoc. Hned zavolám lékaře.“

Další škubání, svaly na krku mu tuhly a nadouvaly se.

„Možná máte nějaký záchvat. Rozumíte mi, Adrianě? Potřebujete doktora. Okamžitě. Dovolte, abych vám pomohla.“

Chtěl něco říct, ale místo slov zaprskal a po bradě mu stékala slina.

„Adrianě, já teď odejdu a zavolám vám lékaře –“

Pravá ruka mu vyletěla jako střela a udeřil Noru prudce do obličeje, ale ona byla připravená a maličko uhnula, takže ji nezasáhl plnou silou. Upadla. „Pomoc! Stráž! Zavolejte stráž!“

„Drž hubu, couro? Soupavým krokem postoupil dopředu, táhl za sebou jednu nohu, a znovu na ni divoce zaútočil. Narazila na hranu stolu, ztratila rovnováhu a on na ni okamžitě skočil, udeřil s ní o stůl, laptop upadl na zem a rozbil se.

„Pomoc! On mě napadl!‘’“

Pevné prsty mu chtěla zabořit do očí, ale on jí hrubě ruku odstrčil a uhodil ji do spánku, druhou rukou ji popadl za halenku, všechny knoflíky popadaly.

Znovu vykřikla a chtěla se vymanit z jeho sevření, ale on jí s šokující silou vzal volnou rukou kolem krku, aby ze sebe nevydala ani hlásku. Kopala nohama, chtěla se o něco zapřít, ale on ji pevně sevřel nohama.

„Tak ty si myslíš, že tady šéfuješ?“ Zvedl druhou ruku a ještě silněji jí tiskl krk. Mlátila do něj hlava nehlava, vytrhávala mu vlasy a bušila mu do zad, ale on jako by vůbec nic neregistroval, tolik se soustředil na stisk svých rukou, svůj upocený, páchnoucí a znetvořený obličej přiblížil k jejímu.

„Já ti ukážu, kdo je tady šéf.“

Nora bojovala, bezmocně máchala rukama, lapala po vzduchu. Hrtan jí tiskl děsivou silou. Přerušil jí přísun krve do mozku a ona cítila, jak ji opouští síly, jako když z děravé hadice vytéká voda. Před očima jí najednou explodoval milion hvězd a zrak jí začala kalit tmavá skvrna, která se rozlévala do stran, jako když se vylije inkoust do vody. „Tak jaký to je, ty kurvou“

Odkudsi zdaleka slyšela nějaké zvuky, razantní bušení kladivem a praskání dřeva; a potom, někde na okraji vědomí, cítila, jak sevření jeho rukou povolilo a nakonec ji pustil. Stále ještě plula v kalném moři, když jí otřásl výbuch křiku a nepředstavitelně hlasitá rána.

Stočila se do klubíčka, neovladatelně se rozkašlala a svírala svůj pohmožděný krk… a najednou tam byl Menzies, držel ji v náruči a volal doktora. Byla naprosto zmatená. Za jejím stolem se strhl obrovský rozruch, skupinka mužů z ostrahy muzea, křik… a potom uviděla, jak se po podlaze rozlévá krvavá řeka. Co se stalo?

„Musel jsem to udělat, šel na mě s nožem!“ slyšela něčí zoufalý hlas, když se jí pomalu vracelo vědomí.

„… jen nůž na otvírání dopisů, ty idiote!“

„… doktora! Okamžitě!“

„… chtěl ji zaškrtit…“

Slyšela kakofonii sytých, panikou poznamenaných hlasů, útržky vět jí zněly v hlavě, když se všechno pomalu vracelo… Kašlala, chtěla to zastavit, snažila se nemyslet, když ji Menzies opatrně posadil do ušáku a nepřetržitě šeptal: Jste v pořádku, má milá, všechno je dobré, lékař už je na cestě. Ne, tam se nedívejte… Zavřete oči a všechno bude v pořádku… Nedívejte se, nedívejte se…“

36

KAPITÁN HAYWARDOVA SE PODÍVALA NA OBROVSKOU KALUŽ KRVE NA linoleu v kanceláři, celou rozmazanou, jak se zdravotníci snažili oživit srdce, které přestalo bít po výstřelu z pistole Browning Hi ráže 9 mm z bezprostřední blízkosti. Celý prostor teď velmi pečlivě zkoumali technici, všechno třídili, označovali visačkami a ukládali do lahviček. Spolu s nimi pracovali také specialisté na ohledání místa činu.

Vycouvala z kanceláře, nechala experty, aby se pokusili najít smysl vtom, co se jevilo jako nesmyslný, tragický čin. Měla ještě další úkol: před převozem do nemocnice pohovořit s obětí.

Našla Noru Kellyovou ve společenské místnosti, byl u ní její manžel Bill Smithback, vedoucí antropologického oddělení Hugo Menzies a několik členů záchranného lékařského týmu, policisté a ostraha muzea. Kellyová se zdravotníky živě diskutovala o tom, jestli se nechá odvézt do nemocnice na prohlídku a ošetření, nebo ne.

„Chci, aby odtud odešli muži z ostrahy a personál muzea,“ řekla Hay-wardová. „Zůstane tady jen doktorka Kellyová a doktor Menzies.“

„Já nikam nejdu,“ prohlásil Smithback. „Svoji ženu neopustím.“

„Tak tady zůstaňte,“ svolila Haywardová.

Jeden zdravotník, zjevně už se s Norou nějakou chvíli dohadoval, to zkusil ještě naposledy. „Poslyšte, paní, vždyť máte krk samou modřinu, je možné, že jste utrpěla otřes mozku. Následky se mohou projevit později. Musíme vás odvézt na testy.“

„Neříkejte mi laskavě paní. Jsem doktorka filozofie.“

„Záchranář má pravdu,“ domlouval jí Smithback. „Musíš si nechat udělat alespoň základní prohlídku.“

„Základní prohlídku? To budu na pohotovosti celý den. Dobře víš, jak to u svatého Lukáše vypadá!“

„Noro, dneska to tady bez vás zvládneme,“ ujišťoval ji Menzies. „Utrpěla jste ošklivý šok –“

„Při vší úctě, Hugo, víte stejně dobře jako já, že s doktorem Wicher-lym… Panebože, to je hrůza\u Chvíli se dusila a Haywardová toho hned využila a promluvila.

„Vím, že je to pro vás hodně těžké, doktorko Kellyová, ale mohu vám položit několik otázek?“

Nora si otřela oči. „Jistě.“

„Můžete mi říct, co vedlo k samotnému útoku?“

Nora se zhluboka nadechla. Potom popisovala, co se v její kanceláři přihodilo před pouhými deseti minutami, nezamlčela ani Wicherlyho vyzývavý návrh, který jí učinil před pár dny. Haywardová poslouchala, nechala Noru hovořit bez přerušení, stejně tak jako její manžel Smithback, který se tvářil hodně rozzlobeně.

„Hajzl,“ zamumlal.

Nora netrpělivě mávla rukou. „Něco se mu dneska stalo. Byl úplně jako vyměněný. Jako kdyby ho chytil… nějaký záchvat!‘

„Proč jste přišla do muzea tak brzy?“ ptala se Haywardová.

„Čekal mě – čeká mě – hodně nabitý den.“

„AWicherly?“

„Jak jsem vyrozuměla, přišel ve tři hodiny ráno.“

To Haywardovou překvapilo. „Proč?“

„Nemám tušení.“

„Šel do hrobky?“

Odpověděl Menzies. „Ano, šel. Bezpečnostní záznamy ukazují, že do hrobky vešel těsně po třetí hodině, setrval v ní půl hodiny, a potom odešel. Kde byl, než zaútočil, nevíme. Hledal jsem ho všude.“

„Předpokládám, že jste si ho aspoň trochu prověřili, než jste s ním začali spolupracovat. Měl nějaký trestní záznam, něco vypovídajícího o jeho agresivitě?“

Menzies zavrtěl hlavou. „Vůbec nic takového.“

Haywardová se rozhlédla a uviděla Viscontiho. Potěšilo ji, že ho přidělili k případu do muzea. Pokynula mu, aby přišel blíž.

„Buďte tak laskav a zapište výpověď doktora Menziese a muže z ostrahy, který zastřelil Wicherlyho. Doktorce Kellyové se budeme věnovat, až se vrátí z nemocnice.“

„To v žádném případě,“ prohlásila Nora. Jsem schopná tady vypovídat hned.“

Haywardová ji ignorovala. „Kde je soudní lékař?“

„Odejel do nemocnice s mrtvolou.“

„Sežeňte mi ho vysílačkou.“

Po chvíli jí Visconti předal vysílačku. Potom odvedl Menziese, aby s ním mohl sepsat výpověď.

„Doktore?“ Haywardová mluvila do vysílačky. „Chci, abyste udělali co nejdříve pitvu. Věnujte pozornost poškození spánkového laloku mozku, hlavně předostřední části kůry mozkové… Ne, nejsem neurochirurg. Vysvětlím vám to později.“

Vrátila vysílačku Viscontimu, potom se přísně podívala na Noru. „Pojedete do nemocnice. A to hned.“ Zdravotníkům dala znamení. „Pomozte jí na nohy, pohněte sebou.“

Nakonec se otočila na Smithbacka. „S vámi si chci promluvit mezi čtyřma očima ve společenské místnosti.“

„Ale já chci jet se svou ženou –“

„Až si promluvíme, zajistím vám policejní vůz se sirénou. K nemocnici dojedete současně se sanitkou.“

Prohodila pár slov s Norou, konejšivě ji poplácala po rameni a potom kývla na Smithbacka, aby se za ní vydal do společenské místnosti. Našli si tichý kout.

„Nějakou dobu jsme spolu nemluvili. Doufala jsem, že budete mít o co se podělit.“

Při té poznámce Smithback poněkud zneklidněl. „Zveřejnil jsem materiál, o kterém jsme spolu mluvili. Dokonce dva. Ani v nejmenším to nijak neohrozilo vyšetřování. Alespoň já o ničem takovém nevím.“

Haywardová přikývla a vyčkávala. Smithback se na ni podíval a odvrátil oči. „Každá stopa, kterou jsem zkoušel, byla vychladlá. No, a tak jsem… navštívil ten dům.“

„Dům?“

„Vždyť dobře víte. Jeho dům. Tam, kde držel v zajetí Violu Maskele-neovou.“

„Vy jste tam byl? Nevěděla jsem, že už tam vyšetřování skončilo. Kdy odstranili pásku kolem místa činu?“

Smithback v tu chvíli ještě více znejistěl. „Neodstranili.“

„Cože?“ Haywardová zvedla hlas. „Vy jste nepovoleně vstoupil na místo činu, kde ještě není dokončeno ohledání?“

„Zas tak moc ohledávané to místo nebylo!“ dodal rychle. „Za celou dobu jsem tam viděl jen jednoho policajta!“

„Podívejte, pane Smithbacku, tohle už nehodlám poslouchat. Nepřeju si, a ani vám nedovolím, abyste jednal mimo rámec zákona –“

„Ale našel jsem to právě v tom domě.“

Haywardová zmlkla a podívala se na něj.

„Nemůžu nic dokázat. V podstatě je to jenom teorie. Napřed jsem si vážně myslel, že to něco je, ale později… No, právě proto jsem vám kvůli tomu nevolal.“

„Tak ven s tím.“

„Ve skříni jsem našel několik Diogenových kabátů.“

Haywardová zkřížila ruce na prsou a čekala.

„Tři byly velmi drahé, kašmírové nebo z velbloudí srsti, elegantní, italský design. Potom tam bylo pár velkých, nemotorných kabátů z tlustého kousavého tvídu, také drahých, ale v úplně jiném stylu – víte, jako nudný profesor angličtiny.“

„A?“

„Vím, že to zní divně, ale něco na těch tvídových – no, mně vlastně připadaly jako převleky. Skoro jako by Diogenes –“

„Má své druhé já,“ řekla Haywardová. Pochopila, kam to všechno směřuje, a najednou ji to začalo velmi zajímat.

„Dobře. A jaké alter ego by nosilo tvíd? Profesor.“

„Nebo kurátor,“ doplnila Haywardová.

„Přesně tak. A potom mi svitlo, že je patrně kurátorem v muzeu. Víte, všichni tvrdí, že tu loupež diamantů musel připravit někdo zevnitř. On neměl partnera – možná tím člověkem uvnitř byl on sám. Já vím, že to zní šíleně…“ Nejistě zmlkl.

Haywardová se na něj upřeně zadívala. „Popravdě mi to od šílenství připadá na hony vzdálené.“

Smithback se zarazil: „Vážně?“

„Rozhodně. Odpovídá to faktům mnohem lépe než kterákoli jiná teorie. Diogenes je kurátorem tohoto muzea.“

„Ale to nedává smysl. Proč by Diogenes kradl diamanty… a potom je rozmělnil na prášek a poslal je sem zpátky?“

„Možná v sobě chová nějakou osobní nevraživost vůči muzeu. To se s jistotou dozvíme, teprve až ho chytneme. Dobrá práce, pane Smithbacku. Jen ještě jedna věc.“

Smithback přivřel oči. „Že bych to uhádl?“

„Přesně tak. Tenhle rozhovor nikdy neproběhl. A dokud neřeknu jinak, tyto spekulace se k nikomu jinému nedostanou. Nedozví se o nich ani vaše manželka. A už vůbec ne New York Times. Rozumíme si?“

Smithback s povzdechem přikývl.

„Dobře. Tak teď potřebuju najít Manettiho. Ale napřed vám dám k dispozici auto, jak jsem vám slíbila, abyste se dostal do nemocnice.“ Usmála se. „Zasloužil jste si ho.“

37

VE VELKÉ KANCELÁŘI OBLOŽENÉ DŘEVEM, KTERÁ PATŘILA FREDERICKU Watsonovi Collopymu, řediteli Newyorského přírodopisného muzea, vládlo ticho. Přišli už všichni: Beryl Darlingová, právní zástupkyně muzea, Josephine Roccová, ředitelka oddělení pro styk s veřejností, a Hugo Men-zies. Stručný soupis Collopyho nejspolehlivějších zaměstnanců. Všichni seděli a dívali se na něj. Čekali, až začne.

Nakonec Collopy položil ruku na kůží potaženou desku svého stolu a rozhlédl se. „Nikdy v naší dlouhé historii,“ začal, „nestálo muzeum tváří v tvář kritické situaci takových rozměrů. Nikdy.“

Nechal svá slova vstřebat. Jeho posluchači seděli tiše a bez hnutí.

„V rychlém sledu zasáhlo muzeum několik vážných ran – každá z nich by mohla ochromit instituci, jako je naše. Loupež a zničení sbírky diamantů. Vražda Theodorea DeMea. Nevysvětlitelné napadení doktorky Kellyové a následné zabití útočníka, kterým byl vynikající doktor Adrian Wicherly z Britského muzea. Zastřelil ho strážný, který zareagoval velmi impulzivně.“

Pauza.

‚A za čtyři dny má být jedno z nejslavnostnějších zahájení výstavy v dějinách muzea. To by mohlo odvést pozornost veřejnosti a je šance, že se zapomene na loupež diamantů. Nyní vám položím jednu otázku: Jak zareagujeme? Odložíme zahájení? Uspořádáme tiskovou konferenci? Dnes dopoledne jsem měl dvacet telefonátů od deseti kurátorů a každý z nich měl jiný nápad. A za deset minut musím pohovořit s kapitánem Haywardovou z oddělení vražd, která bude nepochybně trvat na tom, abychom zahájení výstavy odložili. A na nás čtyřech v tuto chvíli je stanovit postup a držet se ho.“

Sepjal ruce na stole. „Beryl? Vaše představy?“

Collopy věděl, že Beryl Darlingová, právní zástupkyně muzea, promluví tvrdě a jasně.

Darlingová se naklonila, v ruce držela tužku. „Nejdřív ze všeho, Fredericku, bych odzbrojila všechny členy ostrahy v budově muzea.“

„Už se stalo.“

Darlingová spokojeně přikývla. „Dál – místo tiskové konference – která se může vymknout kontrole – bych okamžitě vydala prohlášení.“

„A jeho obsah?“

„Nepfikrášlený výčet faktů, po něm formální přiznání viny a vyjádření hluboké účasti rodinám obětí – DeMea, Lippera a Wicherlyho –“

„Promiňte. Lipper a Wicherlyjako oběti?“

„Vyjádření lítosti bude přísně neutrální. Muzeum nechce nikoho kamenovat. Ať všechno vyřeší policie.“

Mrazivé ticho.

„A zahájení výstavy?“ zeptal se Collopy.

„Zrušte ho. Zavřete muzeum na dva dny. A zajistěte, aby nikdo – tím myslím skutečně nikdo – z muzea nemluvil s tiskem.“

Collopy chvíli čekal, potom se obrátil na Josephine Roccovou, vedoucí oddělení pro styk s veřejností.

„Vaše připomínky?“

„Souhlasím s paní Darlingovou. Musíme veřejnosti ukázat, že tohle není běžná záležitost.“

„Děkuji vám.“ Collopy se otočil na Menziese. „Chcete něco dodat, doktore Menziesi?“ Překvapilo ho, jak chladným, rozvážným dojmem působí. Kdyby i on dokázal zachovat takovou chladnokrevnost!

Menzies kývl k Darlingové a Roccové. „Chtěl bych pochválit paní Darlingovou i Roccovou za jejich velmi vyvážené komentáře, které by za každé jiné situace byly vynikající.“

„Ale vy máte jiný názor?“

„Naprosto. Jsou pro mě nepřijatelné.“ Menziesovy modré oči, tak klidné a sebejisté, na Collopyho udělaly dojem.

„Tak si ho tedy poslechneme.“

„Zdráhám se protiřečit svým kolegyním, které mě svou moudrostí a zkušeností v tomto ohledu převyšují.“ Menzies se pokorně podíval na ostatní.

„Žádal jsem vás o nepřikrášlené vyjádření.“

„Tak dobře. Před šesti týdny někdo ukradl a zničil sbírku diamantů. Teď člověk najatý na určitou práci zvenčí – nikoli zaměstnanec muzea – zabije svého spolupracovníka. Potom konzultant muzea – najatý na dobu určitou, nikoli zaměstnanec muzea – napadne jednu z našich nejlepších kurátorek a ve vzniklé nepřehledné situaci ho zabije muž od ostrahy. A teď se vás ptám: Co mají všechny tyto události společného?“ Menzies se tázavě rozhlédl.

Nikdo neodpověděl.

„Paní Darlingová?“ vyzval ji Menzies.

„No, nic.“

„Přesně tak. Během těch šesti týdnů došlo v New Yorku k jednašedesáti vraždám, patnácti stům napadení a bezpočtu těžkých zločinů a přečinů. Zavřel snad starosta město? Ne. A co udělal místo toho? Zveřejnil pozitivní zprávu: Kriminalita od loňska klesla o čtyři procenta!“

„Takže,“ poznamenala unyle Darlingová, „jakou ‚pozitivní zprávu‘ byste zveřejnil vy, doktore Menziesi?“

„Že navzdory událostem posledních dní máme stále v úmyslu otevřít Senefovu hrobku, a to v plánovaném termínu.“

„A všechno ostatní prostě budete ignorovat?“

„Samozřejmě že ne. Určitě bych zveřejnil prohlášení. Ale rozhodně s upozorněním, že tohle je New York a muzeum je rozlehlé místo, které zaujímá plochu 11 hektarů Manhattanu, má dva tisíce zaměstnanců a ročně ho navštíví pět milionů lidí a za takových okolností je překvapivé, že tu nedochází k většímu počtu nahodilých zločinů. Velký důraz je třeba dát na poslední bod. Zločiny spolu nesouvisejí, jde jen o nahodilosti, a již byly objasněny. Pachatelé byli dopadeni. Všechno to je jen nešťastná shoda nepříznivých okolností, nic víc.“

Odmlčel se. „A je třeba vzít v úvahu ještě jednu věc.“

„A jakou?“ zajímalo Collopyho.

„Starosta se chystá přijít a chce přednést důležitý projev. Je docela možné, že využije příznivých okolností, aby oznámil, že se chystá znovu kandidovat na post starosty.“

Menzies se usmál a zmlkl, jasnýma modrýma očima se rozhlédl po ostatních, aby je tak všechny vyzval k odpovědi.

První se pohnula Beryl Darlingová. Poposedla a ťukla tužkou o stůl. „Musím říci, doktore Menziesi, že tohle je docela zajímavé pojetí.“

„Mně se to nelíbí,“ prohlásila Roccová. „Nemůžeme všechno jednoduše pustit z hlavy, zamést to pod koberec. Tak se dočkáme jen nemilosrdné kritiky.“

„Kdo tady mluví o zametání pod koberec?“ bránil se Menzies. „Právě naopak, všechna fakta zveřejníme. Nebudeme nic skrývat. Posypeme si hlavu popelem a vezmeme na sebe veškerou zodpovědnost. Fakta nám hrají do karet, protože jasně ukazují, že ty dva zločiny jsou náhodné. A pachatelé jsou mrtví nebo za mřížemi. Případ je uzavřen.“

„A co ty fámy?“ zeptala se Roccová.

Menzies na ni upřel překvapené modré oči. „Fámy?“

„Všechny ty řeči o prokletí hrobky.“

Menzies se zasmál. „Prokletí mumie? To je úžasné. Budou chtít přijít úplně všichni.“

Roccová sevřela rudé rty, tlustý nános rtěnky popraskal.

„A nezapomínejme na původní účel Senefovy hrobky – připomenout městu, že jsme stále největší přírodopisné muzeum na světě. Víc než kdy jindy potřebujeme odvrátit pozornost.“

Nastalo dlouhé ticho. Collopy nakonec poposedl. „To je hodně přesvědčivé, Hugo.“

„Prožívám velmi nezvyklou situaci, měním názor,“ řekla Darlingová. Jsem zajedno s doktorem Menziesem.“

Collopy se podíval na ředitelku oddělení pro styk s veřejností. Josephine?“

„Pořád mám pochybnosti,“ odpověděla pomalu. „Ale za pokus to stojí.“

„Takže dohodnuto,“ uzavřel téma Collopy.

Jako na zavolanou se otevřely dveře – bez klepání, bez jakéhokoli upozornění. Na prahu stála policistka v elegantním šedém kostýmu se znaky hodnosti na límci. Collopy se podíval na hodinky – přišla na vteřinu přesně.

Vstal. „Dovolte, abych vám představil kapitána oddělení vražd Lauru Haywardovou. Tohle je –“

„My už se všichni známe,“ řekla rázně. Podívala se na něj svýma fialkovýma očima. Byla znepokojivě mladá a přitažlivá. Collopy si v duchu kladl otázku, jestli nepatří k těm nadmíru aktivním lidem, jimž se stává, že překračují své pravomoce. Když jí hleděl do očí, začal o tom pochybovat.

„Chtěla bych s vámi mluvit o samotě, doktore Collopy,“ vyzvala ho.

„Samozřejmě.“

Dveře za Menziesem se zavřely, odešel jako poslední. Collopy se otočil na Haywardovou. „Posadíte se, kapitáne?“

Po krátkém zaváhání přikývla. „Ano.“ Zabořila se do ušáku a Collopy si všiml, že má bledou pleť a vypadá unaveně. A přece fialkové oči rozhodně nebyly pohaslé.

„Co pro vás mohu udělat, kapitáne?“ zeptal se.

Vyndala z kapsy několik přeložených papírů. „Mám s sebou výsledky Wicherlyho pitvy.“

Collopy zvedl obočí. „Pitvy? Obestírá snad jeho smrt nějaká záhada?“

Místo odpovědi vyndala další papír. „A tady je diagnostická zpráva o Lipperovi. Rozhodujícím faktorem je, že oba utrpěli stejné náhlé poškození středopřední části mozkové kůry.“

„Skutečně?“

„Ano. Jinými slovy, oba zešíleli naprosto stejným způsobem. Poškození vyvolalo náhlou agresivní psychózu.“

Collopy cítil, jak mu běhá mráz po zádech. Tohle přesně zavrhli – že tyhle nehody mají nějakou souvislost. Tohle by mohlo všechno úplně zhatit.

„Podle nám dostupných důkazů je příčinou něco v okolním prostředí, možná cosi uvnitř nebo kolem Senefovy hrobky.“

„Kolem hrobky?“

„Protože právě tam byli oba bezprostředně před tím, než se u nich objevily prvotní symptomy.“

Collopy bolestně polkl a nervózně se zatahal za límec. „To je překvapující zpráva.“

„Podle zdravotníků by příčinou mohlo být cokoli: elektrický šok v oblasti hlavy, otrava, výpary nebo možná selhání ventilačního systému, neznámý virus nebo bakterie… Nevíme. Všechno je, mimochodem, důvěrná informace.“

„To jsem moc rád.“ Collopy cítil, jak mráz v zádech povoluje. Kdyby se tohle dostalo ven, mohlo by to zpochybnit jejich prohlášení a zničit všechno, na čem tak tvrdě pracovali.

„Vzhledem k tomu, že jsem tuhle informaci dostala před dvěma hodinami, nasadila jsem do hrobky speciální toxikologický forenzní tým. Je tam přibližně hodinu, ale zatím nic neobjevili. Samozřejmě je ještě hodně brzy.“

„To je velmi znepokojivé, kapitáne,“ reagoval Collopy. „Může vám být muzeum nějak nápomocné?“

„Právě proto jsem tady. Chci, abyste odložili zahájení výstavy, dokud se nám nepodaří zjistit zdroj.“

Přesně toho se Collopy bál. Chvilku počkal. „Kapitáne, promiňte, že to takhle říkám, ale mně připadá, že děláte dva ukvapené závěry – první, že poškození mozku bylo zapříčiněno toxinem, a druhý, že tento toxin je přítomen v hrobce. Mohlo by to být cokoli – a stát se kdekoli.“

„Možná.“

„A zapomínáte, že další lidé – mnozí další – strávili v Senefově hrobce mnohem víc času než Lipper a Wicherly. A neměli žádné symptomy.“

„Na to jsem nezapomněla, doktore Collopy.“

„Každopádně se výstava otevírá až za čtyři dny. Máte dost času prohlédnout celou hrobku.“

„Nehodlám riskovat.“

Collopy se zhluboka nadechl. „Chápu vás, kapitáne, nicméně faktem zůstává, že my prostě nemůžeme otevření výstavy odložit. Investovali jsme miliony. Za necelou hodinu má z Itálie přiletět nový egyptolog. Rozeslali jsme pozvánky a už se nám vrátila potvrzení o účasti, zaplatili jsme pohoštění, máme najaté hudebníky – všechno je připraveno. Vycouvat teď by stálo spoustu peněz. Pro město by to byl velmi špatný signál. Mohlo by to vyznít tak, že máme strach, že jsme všechno zmařili, že muzeum je nebezpečné místo. To nemůžu dopustit.“

Ještě je tu něco. Jsem přesvědčena, že Diogenes Pendergast, člověk, který napadl Margo Greenovou – a který ukradl sbírku diamantů –, má jinou identitu jako zaměstnanec muzea, s největší pravděpodobností kurátor.“

„Cože?“ vyhrkl Collopy šokované.

„A také jsem přesvědčena, že ta osoba je nějakým způsobem spojená s tím, co se stalo Lipperovi a Wicherlymu.“

„To jsou velmi silná obvinění. Koho podezíráte?“

Haywardová zaváhala. „Nikoho nepodezírám. Požádala jsem pana Manettiho, aby prošel osobní záznamy – neřekla jsem mu, co hledám, samozřejmě –, ale neobjevily se žádné záznamy o trestných činech, ani nic podobného.“

„Přirozeně že ne. Naši zaměstnanci jsou všichni bezúhonní, kurátoři zvlášť. Celá tahle spekulace mě osobně uráží. A rozhodně to nezmění můj postoj k otevření výstavy. Odložení by mělo pro muzeum katastrofální následky.“

Haywardová na něj dlouze hleděla, fialkové oči unavené, ale i tak ostražité. Připadaly mu skoro smutné, jako by Haywardová věděla, že závěr je předem daný. „Pokud tu akci neodložíte, vystavujete spoustu lidí velkému nebezpečí,“ řekla tiše. „Na tom trvám.“

„No, tak to je bezvýchodná situace,“ odpověděl Collopy prostě.

Haywardová vstala. „Ještě není po všem.“

„Správně, kapitáne. Rozhodnutí nejspíš bude muset učinit vyšší síla.“

Přikývla a bez dalších slov odešla z kanceláře. Collopy se díval na zavřené dveře. Věděl stejně dobře jako ona, že rozhodnutí bude na starostovi města, takže mu bylo jasné, jak to dopadne.

Starosta si nenechá ujít skvělý večírek a vzletný projev.

38

PAN! DORIS GREENOVA ZŮSTALA STÁT V OTEVŘENÝCH DVEŘÍCH INTENzivní péče. Odpolední slunce pronikalo okny s částečně zataženými žaluziemi a pruhy světla a stínu mírumilovně dopadaly na lůžko její dcery. Podívala se na spoustu lékařských přístrojů, které v pravidelné kadenci jemně pískaly a pípaly, potom se soustředila na obličej. Byl bledý a pohublý, na tvář jí spadla neposlušná kadeř. Paní Greenová potichu přešla k dceři a pramen vlasů jí z obličeje odhrnula.

„Ahoj, Margo,“ pozdravila jemně.

Přístroje dál pípaly a pískaly.

Posadila se na pelest a vzala dceru za ruku. Byla studená a lehká jako pírko. Jemně ji stiskla.

„Venku je moc hezky. Sluníčko svítí a vypadá to, že se konečně oteplí. Na zahrádce se mi už klubou krokusy, zatím jen maličké zelené výhonky. Pamatuješ, když jsi byla malá, bylo ti tak pět let – nevydrželas to, všechny jsi otrhala. Na zahrádce nezbylo vůbec nic. Tolik jsem se tehdy zlobila…“

Hlas jí přeskočil, zmlkla. Po chvíli vešla sestra, byla veselá a hbitá, což ještě podtrhlo hořkosladké vzpomínky.

„Jak se daří, paní Greenová?“ zeptala se, narovnala květiny ve váze.

„Dobře. Děkuji, Jonetto.“

Sestra zkontrolovala přístroje, na desku s klipsem rychle napsala pár poznámek. Upravila kapačku, prověřila dýchací trubičku, pobíhala sem a tam, načechrala další květiny a narovnala několik pohlednic s přáním brzkého uzdravení na stole a policích.

„Pan doktor by měl každou chvíli přijít, paní Greenová,“ řekla s úsměvem cestou ke dveřím.

„Děkuji vám.“

V pokoji nastal znovu klid. Doris Greenová hladila svoji dceru jemně po ruce. Vzpomínky se vrátily, řadily se za sebou ve zřejmém sledu: skákání do vody z mola na jezeře; otevírání obálky s výsledky státní závěrečné zkoušky; pečení krocana na Den díkůvzdání; obraz, jak stojí obě ruku v ruce nad hrobem jejího manžela…

Polkla a dál Margo hladila po ruce. A potom ucítila, že za ní někdo je.

„Dobré odpoledne, paní Greenová.“

Otočila se. Stál tam Dr. Winokur, hezký snědý muž v dokonale bílém plášti. Dával najevo sebejistotu a soucit. Doris Greenová věděla, že to z jeho strany není jen póza. Tenhle doktor měl skutečně zájem.

„Mohl bych s vámi mluvit v čekárně?“ zeptal se.

„Raději bych zůstala tady. Kdyby Margo slyšela – a kdoví, třeba slyší –, ráda by věděla všechno.“

„Tak dobře.“ Posadil se na židli pro návštěvy, ruce položil na kolena. „Rozhodujícím faktorem je, že jednoduše nemáme diagnózu. Udělali jsme všechny testy, které nás napadly, a ještě několik navíc. Situaci jsme konzultovali s našimi nejlepšími specialisty na problematiku komatu a neurologie, z nemocnice Doctors‘ Hospital v New Yorku a Mount Auburn v Bostonu – ale stejně si nevíme rady. Margo je v hlubokém komatu a my nevíme proč. Dobrá zpráva je, že nemáme žádný důkaz o trvalém poškození mozku. Na druhou stranu, její základní životní funkce se nelepší a některé se pomalu zhoršují. Jednoduše nereaguje na běžnou léčbu. Mohl bych vám vyjmenovat desítku našich teorií, desítku typů léčby, které jsme aplikovali, ale všechny mají společný rys: pacientka na ně nereaguje. Bylo by možné převézt ji do Southern Westchesteru. Ale popravdě řečeno, tam nemají nic navíc než my tady a takový přesun by jí možná neprospěl.“

„Byla bych raději, aby zůstala tady.“

Winokur přikývl. „Musím říct, paní Greenová, že jste úžasná matka. Vím, že je to pro vás nesmírně těžké.“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Myslela jsem si, že jsem ji ztratila. Ze jsem ji pohřbila. Po tom všem nemůže být nic horší. Vím, že se zotaví –já to vím.“

Dr. Winokur se pousmál. „Možná máte pravdu. Medicína nezná všechny odpovědi, zvláště v případě, jako je tenhle. Lékaři chybují víc –a nemoci jsou stále složitější –, než si lidé uvědomují. Margo není jediná. Takových jako ona jsou po celé zemi tisíce. Lidé závažně nemocní a bez diagnózy. Neříkám vám to, abych vás uklidnil, ale spíš abych vám poskytl veškeré informace, které mám. Cítím, že to vám vyhovuje víc.“

„Máte pravdu.“ Podívala se z lékaře na Margo a zase zpátky. „Zvláštní, nejsem příliš nábožensky založená, ale modlím se za ni každý den.“

„Čím déle jsem lékařem, tím více věřím na léčivou sílu modlitby.“ Odmlčel se. „Chcete se na něco zeptat? Mohu pro vás něco udělat?“

Zaváhala. „Mám jednu věc. Volal mi Hugo Menzies. Znáte ho?“

„Ano, samozřejmě – je to její zaměstnavatel v muzeu. Byl s ní, když měla záchvat?“

„Ano. Volal mi, aby mi řekl, co se přihodilo, co viděl – napadlo ho, že bych to chtěla vědět.“

„Samozřejmě.“

„Mluvil jste s ním?“

„Jistě. Byl velmi příjemný – od té recidivy se tady několikrát zastavil, aby se zeptal na její stav. Skutečně se velmi zajímal.“

Paní Greenová se slabě usmála. „Mít tak starostlivého zaměstnavatele je požehnání.“

„To jistě.“ Doktor vstal.

„Ještě tu s ní chvilku zůstanu, pane doktore, jestli to nevadí,“ řekla Doris Greenová.

39

TŘICET HODIN PŘED SLAVNOSTNÍM OTEVŘENÍM TO V SENEFOVÉ HROBCE hučelo jako v úle. A nebyli tam jenom kurátoři, elektrikáři, tesaři a technici. K téhle směsici přibyl nový element. Když Nora kráčela Druhou boží cestou k Hale válečných vozů, uvítala ji záře televizních reflektorů a hlouček mužů, kteří na protilehlé straně ustavovali kamery a mikrofony.

„Tamhle, chlapče, tamhle?

Stihlý muž ve sportovním saku z velbloudí srsti a dokonalém motýlku stál na jedné straně. Zuřivě gestikuloval štíhlýma rukama směrem k urostlému zvukaři. Nora pochopila, že je to režisér Randall Loftus, o kterém jí nedávno říkal Menzies. Jeho filmová série dokumentárních filmů Poslední kovboj na zemi byla přijata s velkým nadšením a od té doby pro veřejnou televizi natočil další dokumentární filmy, které získaly řadu ocenění.

Když přicházela, změť hlasů byla stále halasnější. „Testování. Testování…“

„Panebože! Tady je akustika jako ve stodole!“

Loftus a jeho parta se připravovali na uvedení premiéry zvukové a světelné show v den otevření výstavy. Místní stanice PBS měla v úmyslu přenášet zahájení živě a podnikala energické kroky k tomu, aby přenos vysílaly nejen přidružené stanice PBS ve státě, ale i BBC a CBC. Menzies sám tvrdě zapracoval, aby se mu v oblasti styku s veřejností podařil takhle bravurní kousek. Nora věděla, že mezinárodní pozornost věnovaná téhle akci je výhodná – muzeum si tak může zachránit kůži. Ale teď tu jenom všichni ztropili nesmírný chaos – a to v nejhorším možném čase. Všude po zemi se povalovaly kabely, o které zakopávali asistenti, když přenášeli nesmírně cenné egyptské starožitnosti. Jasná světla ještě více ohřívala vzduch, nádav-kem k teplu, které vydávala veškerá elektronika. Desítky lidí freneticky pobíhaly kolem v jakémsi řízeném zmatku. Klimatizace hučela v bezvýsledné snaze snížit teplotu ve výstavní hale.

„Tamhle do rohu chci dva šestipalcové jednokilowattové monitory,“ říkal Loftus. „Posune někdo laskavě tu nádobu?“

Nora rychle zasáhla. „Pane Loftusi?“

Obrátil se k ní, mžoural za obrubami brýlí značky John Mitchell. „Ano?“

Energicky k němu natáhla ruku. „Jsem doktorka Nora Kellyová, kurátorka výstavy.“

„Á! Jistě. Randall Loftus. Těší mě.“ Už se chtěl odvrátit.

„Promiňte, pane Loftusi, říkal jste něco o posunutí sklenice. Zajisté chápete, že kromě personálu muzea nikdo nesmí s ničím hýbat, ani se ničeho dotýkat.“

„Když se nesmí s ničím hnout, jak mám tady všechno nainstalovat?“

„Obávám se, že to budete muset nějak zařídit.“

‚JVéjak zařídit! Ještě nikdy po mně nikdo nechtěl práci v takovýchhle podmínkách. Tahle hrobka je jako svěrací kazajka. Nemůžu tady najít správný úhel ani vzdálenost. To prostě nejde!“

Věnovala mu zářivý úsměv. „Vy se svým úžasným talentem jistě řešení najdete.“

Úsměv nezabral, ale výraz talent jako by Loftuse zarazil.

„Obdivuji vaši práci,“ pokračovala Nora, cítila příležitost. „Osobně jsem nadšená, že jste souhlasil s režií této akce. A vím, že pokud takovouhle práci někdo zvládne, jste to právě vy.“

Loftus si maličko narovnal motýlka. „Děkuju vám. Lichotky otevírají všechny dveře.“

„Chtěla jsem se vám představit a zjistit, jestli vám nemohu v něčem pomoci.“

Loftus se v okamžení odvrátil a křičel na muže, který v temném koutě balancoval na žebříku. „Tohle ne, to druhé světlo, bodák LTM Pepper! Namontujte ho na stropní konzoli.“

Znovu se obrátil na Noru. „Jste moc milá, ale my prostě musíme tu sklenici posunout.“

‚Je mi líto. Není čas na to, aby se čímkoli hýbalo, ani kdybychom chtěli. Ta nádoba je tři tisíce let stará a má nevyčíslitelnou hodnotu, nemůžete ji jednoduše vzít a strčit jinam. To lze jen se speciálním vybavením a mohou to dělat jen kvalifikovaní restaurátoři… Jak už jsem řekla, budete muset pracovat s tím, co tady je. Jsem připravena vám všemožně pomoci, ale v tomhle vám pomoci nemohu. Bohužel.“

Loftus se dlouze nadechl. „Nemůžu pracovat, pokud ta nádoba zůstane tam, kde je. Je tlustá a příšerná.“

Když Nora neodpověděla, mávl režisér rukou. „Promluvím o tom s Men-ziesem. Takhle to vážně nejde.“

„Určitě máte stejně napilno jako já, takže se loučím,“ odpověděla. „Ještě jednou, pokud budete něco potřebovat, dejte mi vědět.“

Najednou se odvrátil, sledoval dalšího nešťastného asistenta, který pracoval v potemnělém místě haly. „Páska na zemi označuje místo, kde bude klikový zdvihák. Na zemi. Stojíte přímo na něm! Podívejte se, máte ji mezi nohama, kristapána!“

Nora vyšla z Haly válečných vozů k pohřební komoře, nechala za sebou gestikulujícího Loftuse. Restaurátoři už ustavili předměty v komoře – zbýval už jenom poslední – a Nora chtěla porovnat realitu se svým původním návrhem. Hlouček techniků pracoval na strojích na mlhu uvnitř velkého kamenného sarkofágu. Předtím už vyzkoušeli celou zvukovou a světelnou show a Nora musela uznat, že se podařila. Wicherly byl možná hodně nepříjemný a napadl ji, ale rozhodně byl vynikající egyptolog a – co víc –vynikající autor. Scénář vyšel úžasně, efektně. Finále, kdy Senef náhle oživne a vstává z mlhy, nepůsobilo ani v nejmenším nepřirozeně. Wicherly do show dostal spoustu dobrých, solidních informací. Lidé odejdou z výstavy nejen pobaveni, ale i o trochu vzdělanější.

Zarazila se. Zvláštní, jak se tak schopný archeolog mohl tak rychle zbláznit. Mimoděk si sáhla na krk, doposud rozbolavělý a pohmožděný. Po té události měla stále hodně nepříjemný pocit, když vcházela do své laboratoře. Bylo to bizarní, tragické, nevysvětlitelné… Ale znovu se pokusila z mysli zaplašit vzpomínky na to napadení. Všechno to pomine po zahájení výstavy.

Někdo jí zlehka poklepal na rameno.

„Doktorka Kellyová, jak předpokládám,“ slyšela kultivovanou angličtinu vyslovovanou temným kontraaltem.

Otočila se a stála tváří v tvář vysoké ženě s dlouhými lesklými černými vlasy, oblečené do plátěných kalhot, tenisek a zaprášené pracovní košile. Nora pochopila, že tam pracuje, ale nikdy ji neviděla. Zenu s tak neobyčejnou vizáží by si určitě zapamatovala. A přece, když na ni hleděla, měla pocit, že už ji někde viděla.

„To jsem já,“ řekla Nora. „A vy jste –?“

„Viola Maskeleneová. Jsem egyptoložka, nová hostující kurátorka na tu show.“ Podala Noře ruku a energicky jí potřásla. Stisk byl silný, ruka trochu mozolnatá. Určitě tráví spoustu času venku – soudě podle jejího opálení a celkového vzhledu.

„Ráda vás poznávám,“ řekla Nora. „Nečekala jsem, že se setkáme tak záhy.“

„Moc mě těší,“ řekla Maskeleneová. „Doktor Menzies o vás hovořil s velkým uznáním a každý vás zbožňuje. Doktor Menzies je teď zrovna zaneprázdněný, ale já se chtěla podívat dolů a také se s vámi seznámit… a vidět i tuhle úžasnou expozici!“

„Už jsme skoro u cíle.“

„Určitě máte všechno pod kontrolou.“ Maskeleneová se s potěšením rozhlédla. „Nabídka na hostování v muzeu mě ohromila. Nedokážu vyjádřit, jak jsem šťastná, že tu budu moci pracovat. Hrobky 19. dynastie jsou moje specializace. A je neuvěřitelné, že Senefovu hrobku nikdy nikdo nestudoval, ani o ní nikdo nepublikoval, ačkoli zjevně obsahuje jeden z nejucelenějších textů z Knihy mrtvých, jaký kdy byl nalezen. Jen málo badatelů vědělo, že vůbec existuje! Vždycky jsem si myslela, že je to jenom báchorka, urbanistický výmysl, něco jako aligátoři v kanalizaci. Tohle je pro mě neuvěřitelná příležitost.“

Nora s úsměvem přikývla, soustředěně si tu ženu prohlížela. Rychlost, s jakou byl Wicherly nahrazen – od jeho smrti uplynulo jen pár dní –, ji velmi překvapila. Ale pak si uvědomila, že otevření výstavy se blíží, a aby vše proběhlo v pořádku, je nezbytně nutné zapojit do práce egyptologa.

Viola si nevšímala halasu a chaosu vzadu a s údivem se rozhlížela po hrobce. „Takový poklad!“

Noře se líbil Violin energický přístup, zjevné a upřímné nadšení jí připadalo mnohem příjemnější než poučování nějakého starého profesora.

„Právě kontroluji umístění artefaktů a porovnávám skutečnost s původním návrhem. Nechtěla byste jít se mnou? Třeba se vám podaří odhalit nějaké nedostatky.“

„To by bylo skvělé,“ odpověděla rozzářeně. „I když pokud tu práci dělal Adrian, je určitě velmi solidní.“

Nora se otočila. „Vy jste ho znala?“

Violin obličej potemněl. „Víte, egyptologů není moc. Doktor Menzies mi řekl, co se stalo. Nerozumím tomu. Muselo vás to pořádně vyděsit.“

Nora prostě přikývla.

„Znala jsem Adriana profesionálně,“ řekla Viola poněkud tišším hlasem. „Byl skvělý egyptolog, ale sám sebe považoval za požehnání pro ženy. Ale nikdy by mě nenapadlo, že… Takový šok.“ Zmlkla.

Po chvilce těžkopádného ticha se Nora probrala.

„Zanechal po sobě skvělé dědictví,“ řekla. „Práci, kterou odvedl na téhle výstavě. A možná to vyzní hloupě, ale show musí pokračovat.“

„Nejspíš ano,“ odpověděla Viola. Potom trochu ožila. „Slyšela jsem, že zvuková a světelná show je velkolepá.“

„Je v ní skoro všechno, dokonce i mluvící mumie.“

Viola se zasmála. „To zní rozkošně!“

Šly dál, Nora kontrolovala položky na desce s klipsem. Využila příležitosti a koutkem oka sledovala Violu Maskeleneovou, jak si se zájmem prohlíží vitríny plné starožitných předmětů.

Zůstaly stát u honosné kanopové sklenice. „Obávám se, že tohle je 18. dynastie,“ poznamenala Viola. „V porovnání s ostatními předměty je trochu anachronická.“

Nora se usmála. Já vím. Neměli jsme všechny potřebné objekty z 19. dynastie, tak jsme trošku posunuli čas. Adrian vysvětlil, že starožitné předměty, dokonce i v době faraónů, se často ukládaly k tělu zemřelého.“

„To je pravda! Omlouvám se, že jsem o tom začala mluvit –jsem trochu puntičkářka.“

„Puntičkáře přesně potřebujeme.“

Obešly pohřební komoru, Nora kontrolovala položky podle seznamu, Viola sledovala plán rozmístění a prohlížela si jednotlivé předměty.

„Umíte číst hieroglyfy?“ zeptala se Nora.

Viola přikývla.

„Jak chápete tu kletbu nade dveřmi, tu s Horovým okem?“

Smích. „Jedna z nejpoťouchlejších kleteb, jaké jsem doposud četla.“

„Vážně? Já myslela, že všechny jsou poťouchlé.“

„Naopak. Mnohé egyptské hrobky nejsou chráněny vůbec žádnou kletbou. Nebylo to nutné – všichni věděli, že vykrást faraónovu hrobku je jako okrást samotné bohy.“

„Tak proč tahle hrobka kletbu má?“

„Podle mého názoru proto, že na rozdíl od faraónů Senef nebyl bůh. Možná se domníval, že ochrana kletbou má svoje opodstatnění. To vyobrazení Ammuta… brrrr!“ Viola se otřásla. „Goya by to nenamaloval líp.“

Nora se podívala na malbu a chmurně přikývla.

„Jak jsem pochopila, znění kletby se rozkřiklo,“ poznamenala Viola.

„Začali s tím muži z ostrahy. Teď se o ní mluví po celém muzeu. Několik pracovníků údržby odmítá vejít do hrobky mimo pracovní dobu.“

Obešly pilastr a uviděly nějakou ženu v šedém kostýmu. Klečela na kamenné podlaze, z praskliny vyškrabávala prach a ukládala ho do zkumavky. Kousek od ní muž v bílém plášti skládal to, co vypadalo jako vzorky do přenosné chemické laboratoře.

„Co to, proboha, dělá?“ šeptala Viola.

Nora tu ženu nikdy předtím neviděla. Rozhodně nevypadala jako zaměstnankyně muzea. Vlastně vypadala jako policistka.

„Hned to zjistíme.“ Nora k ní přešla. „Dobrý den. Jsem Nora Kellyová, kurátorka výstavy.“

Žena vstala. Já jsem Susan Lombardiová ze Správy oddělení pro bezpečnost práce a ochranu zdraví při práci –“

„Mohu se vás zeptat, co to děláte?“

„Testujeme ohrožení životního prostředí – toxiny, mikroby a takové věci.“

„Opravdu? A proč je to nutné?“

Pokrčila rameny. „Vím jen, že je to na žádost Newyorského policejního sboru. Taková rychlovka.“

„Aha. Děkuju vám.“

Nora se odvrátila a žena pokračovala ve své práci.

„To je divné,“ řekla Viola. „Bojí se snad nějakého druhu infekční nebo snad endemické nemoci v hrobce samé? Některé egyptské hrobky byly známé jako semeniště prastarých virů a houbových spor.“

„To předpokládám. Zvláštní je, že mi to nikdo neřekl.“

Ale Viola se otočila. „No ne, to je ale skvostná nádobka na mast! Je hezčí než cokoli z Britského muzea!“ A přešla rychle k velké prosklené vitríně, v níž byl vystaven exponát vyřezaný z bílého alabastru zdobený malbou a skrčeným lvem na víčku. „Páni! A má kartuš samotného Thutmose!“ Poklekla a zaujatě si nádobku prohlížela.

Na spontánní, dokonce rebelské Viole Maskeleneové bylo něco osvěžujícího. Nora zkoumala její potrhané plátěné kalhoty, zaprášenou pracovní košili, všimla si, že nemá make-up, a napadlo ji, jestli tohle třeba není standardní uniforma muzea. Vypadala úplně jinak než prudérní britský archeolog.

Viola… Viola Maskeleneová. Zvláštní jméno a bylo jí povědomé… Zmínil se o ní někdy Menzies? Ne, Menzies ne… někdo jiný…

A potom si najednou vzpomněla.

„Vás unesl ten zloděj diamantů!“ vyhrkla to dřív, než se stačila zamyslet, a hned zčervenala.

Viola se tiše zvedla od vitríny a oprášila si kolena. „Ano. To jsem byla já.“

„Promiňte. Nechtěla jsem to takhle vypálit.“

„Vlastně jsem docela ráda, že jste se o tom zmínila. Je lepší mluvit přímo.“

Nora cítila, jak jí hoří tváře.

„To je v pořádku, Noro, vážně. Vlastně to byl i další důvod, proč mě potěšilo, že jsem tuhle práci získala a můžu se zase vrátit do New Yorku.“

„Vážně?“

„Pro mě je to trochu jako pád z koně – pokud chce člověk ještě jezdit, musí hned naskočit zpátky do sedla.“

„Dobrý pohled na věc.“ Po chvilce mlčení Nora dodala: „Takže vy jste přítelkyně agenta Pendergasta.“

Teď zase zrůžověla Viola Maskeleneová. „Dalo by se to tak vyjádřit.“

Já i můj manžel Bill Smithback zvláštního agenta Pendergasta dobře známe.“

Viola na ni pohlédla s novým zájmem. „Skutečně? Jak jste se seznámili?“

„Před několika lety jsem mu pomáhala s jedním případem. Je mi strašně z toho, co se mu přihodilo.“ Nezmínila se o aktivitách svého muže, které chtěl zachovat v naprosté tajnosti.

„I kvůli agentu Pendergastovi jsem se vrátila,“ hlesla Viola. Potom zmlkla.

Když skončily obhlídku pohřební komory, rychle zkontrolovaly boční komory. Potom se Nora podívala na hodinky. „Jedna. Nedala byste si něco k obědu? Budeme tady přes půlnoc a na lačno se nedá pracovat. Pojďte –garnátová polévka v bufetu pro zaměstnance skutečně stojí za to.“

Při těch slovech Viola Maskeleneová ožila. „Veďte mě, Noro.“

40

V TĚSNÉ TEMNOTĚ CELY 44, VYSOKO V BLOKU SAMOTEK HERKMOOR-ského federálního nápravného zařízení, ležel zvláštní agent Aloysius Pen-dergast, odpočíval s očima otevřenýma a upřenýma na strop. Tma nebyla absolutní. Neměnný pruh prudkého světla lamp z vězeňských dvorů a prostoru za nimi pronikal jediným okénkem na strop. Z vedlejší cely bylo slyšet jemné bubnování, teď tlumené a zamyšlené, truchlivé adagio, které Pendergasta kupodivu dovedlo do stavu soustředění.

K jeho citlivým uším dolehly i další zvuky: kovové zvonění oceli o ocel; vzdálený kloktavý výkřik zloby, nekonečné kašlání skupiny tří lidí; kroky stráže na obchůzce. Velká věznice Herkmoor odpočívala, ale nespala – svět sám pro sebe s vlastními pravidly, potravinovým řetězcem, rituály a zvyklostmi.

Jak tam Pendergast ležel, na protější stěně se objevil rozechvělý zelený bod. Z velké dálky do okna jeho cely šlehl laserový paprsek. Bod se zanedlouho ustálil. Po chvíli se rozblikal. Pendergast ho sledoval, četl zakódovaný vzkaz. Jediným znamením, že chápe, byl jeho zrychlený dech ke konci zprávy.

A potom, stejně náhle jako se objevil, zase zmizel. Potemnělou celou se neslo tichounké slovo „výborně“.

Pendergast zavřel oči. Zítra ve dvě hodiny bude opět stát tváří v tvář Lacarrovu gangu Vymlácené zuby na dvoře číslo 4. A potom – za předpokladu, že to setkání přežije – ho čeká ještě větší úkol.

V tuto chvíli se však potřeboval alespoň trochu prospat.

Ponořil se do speciální a tajné formy meditace známé jako Chongg Ran. Tak dokázal izolovat bolest zlomených žeber; potom ji od každého jednotlivého žebra jednotlivě eliminoval. Jeho vědomí přešlo k poraněnému rotá-toru ramene, k bodné ráně v boku, tupé bolesti v pořezaném a zhmoždě-ném obličeji. Pomocí duševní cvičební metody izoloval a potlačil jednu bolest po druhé.

Takové sebeovládání bylo nezbytné. Čekal ho velmi náročný den.

41

STARÉ SÍDLO VE STYLU ART DECO NA RIVERSIDE DRIVE 891 SE PYŠNILO spoustou prostorných hal, žádná však nebyla větší než rozsáhlá galerie přes celou přední část prvního poschodí. Průčelí domu s výhledem na ulici tvořily řady oken od stropu k podlaze. Všechna okna byla neprodyšně uzavřená a zajištěná okenicemi. Klenuté dveře na obou koncích haly vedly do dalších částí sídla. Na vnitřní stěně galerie visely v nepřetržitém sledu olejomalby – portréty v životní velikosti. Prostor tlumeně osvětloval elektrický lustr, jehož mihotavé světlo dopadalo na masivní zlacené rámy. Ze skrytých reproduktorů bylo slyšet klavírní hudbu – hutnou, bujnou a démonicky složitou.

Constance Greeneová a Diogenes Pendergast procházeli pomalu galerií, zastavili se u každého portrétu a Diogenes tiše hovořil o životě člověka zobrazeného na portrétu. Constance měla na sobě bledě modré šaty, na předním díle zvýrazněné černou krajkou s řadou drobných knoflíčků až ke krku. Diogenes si oblékl tmavé kalhoty a stříbřitě šedé kašmírové sako. Oba drželi v rukou koktejlové sklenice ve tvaru tulipánu.

„A tohle,“ řekl Diogenes, když se zastavil před portrétem honosně oblečeného šlechtice, jehož důstojný styl zvláštně vyvažoval odvážný knírek, „je le Duc Gaspard de Mousqueton de Prendregast, muž, který koncem šestnáctého století vlastnil nejrozlehlejší pozemky v Dijonu. Byl posledním úctyhodným představitelem šlechtické linie, kterou započal Sieur de Monts Prendregast. Titul získal poté, kdy v Anglii bojoval s Vilémem Dobyvatelem. Gaspard byl dost despotický a z Dijonu musel uprchnout, když se vzbouřili rolníci a nevolníci, kteří pracovali na jeho půdě. Odvezl svou rodinu ke královskému dvoru, ale po následujícím skandálu museli všichni opustit Francii. Co přesně se potom s rodinou stalo, zůstává zastřeno tajemstvím, ale došlo k velmi ošklivé roztržce. Jedna větev rodiny se odstěhovala do Benátek, druhá – ta, která přišla o náklonnost, titul a peníze – odplula do Ameriky.“

Poodešli k dalšímu portrétu, z něhož na ně shlížel mladý muž s plavými vlasy, šedýma očima a nevýraznou bradou. Jeho plné, smyslné rty byly dokonalou kopií Diogenových. „Toto je potomek benátské větve rodiny, vévodův syn Comte Lunéville – v této době byl titul, želbohu, již čestný. Oddal se zahálčivosti a hýření a několik generací jeho potomků následovalo jeho příkladu. Po jistou dobu byl náš rod bohužel početně oslabený. Až teprve za dalších sto let dosáhla rodina znovu rozkvětu. Tehdy se dvě rodové větve v Americe spojily sňatkem…, ale to mělo samozřejmě jen dočasné trvání.“

„Proč dočasné?“ zeptala se Constance.

Diogenes na ni chvilku hleděl. „Rodina Pendergastových dlouhodobě a vytrvale upadala. Můj bratr a já jsme poslední. I když se můj bratr oženil, jeho okouzlující manželka… předčasné odešla ze světa, aniž by došlo k reprodukci. Já nemám ani manželku, ani dítě. Pokud my dva zemřeme bez potomků, rodina Pendergastových zmizí ze zemského povrchu.“

Přešli k dalšímu obrazu.

„Americká větev rodiny skončila v New Orleansu,“ pokračoval. „Před občanskou válkou se její členové velmi snadno dostali mezi bohatou třídu. A tam se poslední z benátské větve rodiny, il Marquese Orazio Paladin Prendergast, oženil s Eloise de Braquilanges. Jejich svatba byla tak okázalá a oslnivá, že se o ní hovořilo ještě po mnoho dalších generací. Jejich jediné dítě však fascinovali lidé z okolních močálů a jejich zvyky. Rodinu tak chlapec odvedl zcela nepředpokládaným směrem.“ Pokynul na portrét zobrazující vysokého muže s kozí bradkou ve sněhobílém obleku doplněném širokou šálou uvázanou na uzel pod krkem. „Augustus Robespierre St. Cyr Pendergast. Byl prvním plodem znovu spojených rodinných linií, lékař a filozof, který si vymazal r z příjmení, aby vypadalo američtěji. Patřil k výkvětu společnosti starého New Orleansu – dokud se neoženil s oslnivě krásnou ženou z hlubokého močálu, která vůbec nemluvila anglicky a věnovala se podivným nočním praktikám.“ Diogenes se na chvilku zarazil, jako by o něčem přemýšlel. Potom se přidušeně zasmál.

„To je pozoruhodné,“ vydechla Constance, fascinovalo ji to. „Po dlouhou řadu let jsem na tyhle obličeje pohlížela a snažila se k nim přiřazovat jména a příběhy. Několik posledních jsem dokázala odhadnout, ale ty zbývající…“ Zavrtěla hlavou.

„Prastrýc Antoine ti nikdy nevyprávěl o svých předcích?“

„Ne. O tom nikdy nemluvil.“

„To mě nepřekvapuje. Opravdu – rozešel se s rodinou ve zlém. Já vlastně také.“ Diogenes zaváhal. „A je mi jasné, že ani můj bratr s tebou o rodině moc nemluvil.“

Constance namísto odpovědi upila ze sklenky.

„O své rodině toho vím hodně, Constance. Vyvinul jsem velké úsilí, abych znal tajné příběhy jejích členů.“ Znovu se na ni podíval. „Nedokážu ti říct, jak velmi jsem šťastný, že se o tohle mohu s tebou podělit. Cítím, že s tebou můžu mluvit… jako s nikým jiným.“

Podívala se mu do očí, jen krátce, a hned se znovu zahleděla na portrét.

„Zasloužíš si to vědět,“ pokračoval. „Protože i ty koneckonců patříš do rodiny – svým způsobem.“

Constance zavrtěla hlavou. Jsem jenom schovanka.“

„Pro mě jsi daleko víc – mnohem víc.“

Zaváhali před Augustovým portrétem. Ve chvíli, kdy hrozilo, že ticho přeroste do trapného mlčení, Diogenes promluvil. „Jak ti chutná koktejl?“

„Je zvláštní. Zpočátku má v sobě hořkost, která se na jazyku změní v… no, v něco úplně jiného. Nikdy jsem nic takového neochutnala.“

Podívala se na Diogena, jestli se od něj dočká uznání, a on se usmál. „Pokračuj.“

Upila další doušek. „Cítím lékořici a anýz, eukalyptus, možná fenykl –a stopy něčeho, co nedokážu pojmenovat.“ Svěsila ruku se sklenkou. „Co to je?“

Diogenes s úsměvem upil ze své sklenky. ‚Absint. Ručně louhovaný a destilovaný, nejjemnější, jaký se dá sehnat. Nechal jsem si ho přivézt letadlem z Paříže pro svou osobní potřebu. Maličko jsem ho zředil cukrem a vodou, jako při klasické přípravě. Ta chuť, kterou nedokážeš pojmenovat, je túje.“

Constance překvapeně hleděla do sklenice. „Absint? Vyrobený z pelyňku? Já myslela, že je to ilegální.“

„Takovými maličkostmi bychom se neměli zabývat. Je silný a halucinogenní. Právě proto si tenhle nápoj oblíbili umělci od Van Gogha po Moneta a Hemingwaye.“

Constance znovu upila, obezřele.

„Podívej se na něj, Constance. Pila jsi někdy nápoj tak čisté a ryzí barvy? Pozvedni sklenku proti světlu. Je to, jako když se díváš na měsíc přes dokonalý smaragd.“

Chvilku se ani nepohnula, jako by hledala odpovědi v zelených hlubinách likéru. Potom se ještě jednou napila, už ne tolik váhavě.

Jak se cítíš?“

„Cítím teplo a lehkost.“

Pomalu procházeli dál galerií.

„Připadá mi pozoruhodné,“ řekla po chvíli, „že Antoine dokázal z tohoto interiéru udělat dokonalou repliku rodinného sídla v New Orleansu. Do posledního detailu – včetně těchto obrazů.“

„Nechal si je znovu namalovat jedním svého času známým umělcem. Pracoval s ním pět let, rekonstruoval obličeje podle paměti a několika vybledlých rytin a maleb.“

„A zbytek domu?“

Je téměř totožný s tím původním. Až na výběr titulů v knihovně. To, k jakému využití vyčlenil suterénní prostory, bylo nicméně… mimořádné, přinejmenším. Sídlo v New Orleansu bylo pod úrovní moře, a proto byly suterénní prostory izolované olověnými pláty. Tady to nebylo zapotřebí.“ Upil nápoj. „Když můj bratr tenhle dům zabral, hodně ho upravil. Už to není místo, kterému strýc Antoine říkal domov. Ale to ty samozřejmě víš moc dobře.“

Constance neodpověděla.

Došli na konec galerie, kde na ně čekala dlouhá pohovka bez opěradla potažená luxusním sametem. Vedle ní ležela elegantní anglická lovecká brašna od Johna Chapmana, v níž Diogenes přinesl láhev absintu. S grácií se posadil a pokynul Constance, aby udělala totéž.

Sedla si vedle něj, sklenku s absintem položila na tác. „A ta hudba?“ zeptala se a kývla hlavou, jako by chtěla ukázat na mihotavé klavírní stupnice, které se vznášely ve vzduchu.

„Aha, ano. To je Alkan, zapomenutý hudební génius devatenáctého století. Nikdy neuslyšíš bujnějšího, intelektuálnějšího a technicky náročnějšího umělce – nikdy. Když se jeho díla hrála poprvé – což byla mimochodem velmi vzácná událost, protože do něčeho takového se pustila jen hrstka pianistů –, lidé je považovali za díla inspirovaná ďáblem. Dodnes Alkanova hudba u posluchačů vyvolává podivné chování. Někteří lidé mají pocit, že při poslechu cítí kouř, jiní se chvějí nebo na ně jdou mrákoty. Tahle skladba je Grande Sonate, ‚Les Quatre Áges‘. Hamelinova nahrávka, samozřejmě. Nikdy jsem neslyšel sebejistější virtuozitu ani působivější techniku.“ Odmlčel se, chvilku pozorně naslouchal. „Tahle fugová pasáž například. Když spočítáš zdvojené oktávy, poznáš, že člověk nemá dost prstů, aby to uhrál! Vím, že to umíš ocenit, Constance, a to dokáže málokdo.“

„Antoine nikdy nebyl příliš velkým vyznavačem hudby. Na housle jsem se naučila hrát úplně sama.“

„Takže dokážeš ocenit intelektuální a smyslnou náročnost hudby. Jen si to poslechni! A díky bohu byl největší hudební filozof romantik, dekadent – ne nějaký samolibý Mozart s infantilními falešnými kadencemi a předvídatelnou harmonií.“

Constance chvíli poslouchala v tichosti. „Zdá se mi, že jsi hodně přemýšlel, jak všechno připravit tak, aby tenhle okamžik byl příjemný.“

Diogenes se zlehka zasmál. „A proč ne? A napadá mě několik dalších, užitečnějších a zábavnějších kratochvílí, které ti přinesou víc než jen potěšení.“

„Jsi nejspíš jediný,“ špitla po chvíli.

Úsměv z Diogenovy tváře zmizel. „Proč jsi to řekla?“

„Kvůli tomu, kdo jsem.“

„Jsi krásná a úžasná mladá žena.“

Jsem hříčka přírody.“

Velmi rychle – a přece s výjimečnou něhou – ji Diogenes vzal za ruce. „Ne, Constance,“ řekl jemně a naléhavě. „Vůbec ne. Pro mě ne.“

Odvrátila oči. „Můj příběh znáš.“

„Ano.“

„Tak určitě jako jediný ze všech porozumíš. Když víš, jak žiju v tomhle domě, celá ta léta… nepřipadá ti to bizarní? Odporné?“ Najednou se na něj zpříma podívala podivně planoucíma očima. Jsem stará žena uvězněná v mladém těle. Kdo by mě kdy chtěl?“

Diogenes přisedl blíž k ní. „Získala jsi dar zkušenosti – bez té příšerné daně stáří. Jsi mladá a plná života. Možná to teď vnímáš jako břímě, ale tak to být nemusí. Od toho se můžeš osvobodit, můžeš začít žít, kdykoli se ti zachce. Třeba teď– pokud se tak rozhodneš.“

Znovu odvrátila pohled.

„Constance, podívej se na mě. Nikdo ti nerozumí –jen já. Jsi perla nevy-číslitelné hodnoty. Máš všechnu krásu a svěžest jednadvaceťíleté ženy, a přece máš mysl kultivovanou životem… ne, životy… intelektuálního hladovění. Ale intelekt tě nemůže dovést dál. Jsi jako nezalévané semínko. Potlač intelekt a poznáš jiné hladovění – hladovění smyslů. Semínko volá po vodě – a teprve potom vyklíčí, vzejde a vykvete.“

Constance prudce zavrtěla hlavou, ale nepodívala se na něj.

Jsi tady v ústraní zavřená jako jeptiška v klášteře. Přečetla jsi tisíce knih, hluboce jsi přemýšlela. Ale nežiješ. Tam venku je jiný svět. Svět barev, chutí a doteků. Constance, prozkoumáme ten svět spolu. Copak necítíš to hluboké pouto mezi námi? Dovol, abych ti sem ten svět přinesl. Otevři se mi, Constance. Já jsem ten, kdo tě může zachránit. Protože já jediný ti skutečně rozumím. Stejně tak jsem i jediný člověk, který sdílí tvoji bolest.“

Najednou chtěla Constance odtáhnout ruce. Diogenes je jemně – ale pevně – sevřel. Ale v tom krátkém boji se jí jeden rukáv poodhrnul ze zápěstí a byly vidět hluboké, nedokonale zhojené jizvy.

Když Constance viděla, že je její tajemství prozrazeno, ztuhla. Nemohla se pohnout, ani nadýchnout.

Diogenes jako by také strnul. A potom jemně jednu její ruku pustil a vyhrnul si manžetu na košili. Na zápěstí měl podobnou jizvu, starší, ale dobře viditelnou.

Constance při pohledu na ni zalapala po dechu.

„Teď vidíš sama, jak dobře si rozumíme. Je to pravda –jsme si podobní, tolik podobní. Já ti rozumím. A ty, Constance – ty rozumíš zase mně.“

Pomalu, jemně pustil její druhou ruku. Povadle jí klesla k boku. Teď jí položil ruce na ramena, otočil ji obličejem k sobě. Nebránila se. Zvedl ruku k jejímu obličeji a velmi lehce jí přejel prsty po tváři, potom po rtech a její bradu něžně uchopil do dlaně. Pomalu přiblížil svůj obličej k jejímu. Políbil ji jednou, zlehka, a potom znovu, naléhavěji.

Přerývaně vydechla, těžko říci, zda úlevou nebo ze zoufalství, přiblížila se k němu a nechala se obejmout.

Diogenes se obratně posunul na pohovce a položil ji na sametové polštáře. Bledou rukou přejel po krajce na předním dílu jejích šatů a začal jí rozepínat řadu perleťových knoflíků pod hrdlem, štíhlé prsty klouzaly níž, postupně odhalovaly vzdouvající se křivku jejích ňader v tlumeném světle. Při tom mumlal slova v italštině:

Ei s’immerge ne la notte, Ei s’aderge in vér‘ le stelle…

Když se mrštným, skoro baletním pohybem vyhoupl nad ni, podruhé vydechla a zavřela oči.

Diogenes oči nezavřel. Zůstaly otevřené, vlhké vilností a pocitem triumfu –

Dvě oči: Jedno oříškově hnědé, druhé modré.

42

GERRY ZASUNUL VYSÍLAČKU DO POUZDRA A PODÍVAL SE NA BENJYHO. „Tomu neuvěříš.“

„A čemu?“

„Ve dvě přivedou na vycházku toho zvláštního vězně na dvůr čtyři.“

Benjy se zarazil. „Znovu ho přivedou? Ty si ze mě utahuješ, že jo?“

Gerry zavrtěl hlavou.

„To je vražda. A udělaj to, zrovna když máme hlídku my.“

„No, to mi povídej.“

„Na čí příkaz?“

„Toho kašpara Imhofa.“

V dlouhé prázdné chodbě herkmoorské budovy C se rozhostilo ticho.

„No, do dvou zbývá čtvrthodina,“ řekl nakonec Benjy. „Měli bysme sebou radši hodit.“

Vyšli z budovy do slabého slunečního svitu na dvůr číslo 4. Ve vzduchu se vznášel zápach rozkladu a vlhkosti. Mokrá tráva ve vnějších dvorech byla stále ještě zcuchaná a hnědá a nad vnější obvodovou zdí bylo vidět několik holých větví stromů. Zaujali svou pozici, ne na lávce nad dvorem, ale přímo na něm.

„Nehodlám jen koukat na to, jak někdo splachuje moji kariéru tady do hajzlu,“ podotkl ponuře Gerry. „Přísahám, že jestli se někdo z Pochová gangu jen pohne k tomu chlápkovi, použiju elektrickej paralyzér. Kdyby nám aspoň dali zbraně!“

Postavili se každý na jednu stranu dvora a čekali, až v doprovodu jejich kolegů přijdou vězni ze samotek na hodinu pobytu na vzduchu. Gerry zkontroloval elektrický paralyzér, pepřový sprej, upravil si obušek. Nebude čekat, až se něco stane, jako minule.

Za několik minut se dveře otevřely a z nich vyšli nejprve dozorci. Vězni se pomalu rozcházeli po dvoře, mžourali v jasném svědě, vypadali připitoměle.

Jako poslední se objevil ten zvláštní vězeň. Byl bledý jako červ a vypadal zuboženě: ovázaný obličej samou modřinu, jedno oko oteklé tak, že ho nemohl otevřít. Geny byl za roky odpracované v base dost otupělý, ale pobouřilo ho, že toho chlapa zase přivedli na tenhle dvůr. Pocho je mrtvý, to ano; ale ten chlap ho zabil v sebeobraně. Tohle je něco jiného. Chladnokrevná vražda. A jestli se to nestane dneska, tak zítra nebo někdy jindy, při jejich směně nebo směně někoho jiného. Jedna věc byla umístit toho člověka do cely vedle bubeníka nebo ho dát na samotku nebo mu vzít knížky. Ale tohle je přehnané. Hodně přehnané.

Vzmužil se. Pochovi chlapi chodili po dvoře houpavou chůzí s rukama v kapsách. Ten vysoký, Rafael Borges, jako vždycky dribloval basketbalovým míčem, pomalu se obloukem blížil k obroučce. Geny se podíval na Benjyho. Jeho partner byl stejně nervózní. Dozorci, kteří vězně přivedli, mu dali znamení a on jim smluveným gestem odpověděl, že várka je kompletní. Převezmou vězně. Dozorci odešli a zavřeli za sebou dvojité kovové dveře.

Gerry sledoval zvláštního vězně. Muž se procházel kolem cihlové zdi směrem k pletivovému plotu, kráčel ostražitě, nikoli však přehnaně znepokojeně. Gerryho napadlo, jestli to má v hlavě v pořádku. Kdyby byl na jeho místě, určitě by už teď měl plné kalhoty.

Sledoval zvláštního vězně, jak jde za desku basketbalového koše, nenucené přikládá ruku k pletivovému plotu a opírá se o něj. Podíval se vzhůru, potom na jednu a na druhou stranu, skoro jako by na něco čekal. Ostatní vězni chodili pomalu dokola, žádný se jeho směrem ani nepodíval, jako by neexistoval.

Když ve vysílačce zašuměla statická elektřina, Gerry poskočil. „Fecteau.“

„Tady zvláštní agent Spencer Coffey, FBI.“

„Kdo?“

„Prober se, Fecteau, nemám celý den. Pokud tomu dobře rozumím, ty a ten druhý, Doyle, máte službu na dvoře čtyři.“

„Ano, ano, pane,“ koktal Gerry. Proč proboha agent Coffey mluví přímo se mnou? Takže je pravda, co se šeptá, že zvláštní vězeň je federál – i když na to rozhodně nevypadá.

„Chci, abyste oba přišli na centrálu bezpečnosti. Okamžitě.“

„Ano, pane, hned jak předáme ostrahu dvora –“

„Řekl jsem okamžitě. Což znamená hned teď‘.11

„Ale pane, dvůr hlídáme jen ve dvou –“

Dal jsem vám jasný příkaz, Fecteau. Pokud se nedostavíte do devadesáti vteřin, přísahám bohu, že od zítra sloužíte v Severní Dakotě, na noční směně v Black Rock.“

„Ale vy nejste –“

Jeho odpověď se ztratila v krátkém zašumění statické elektřiny, když agent FBI ukončil hovor. Podíval se na Benjyho, který samozřejmě všechno slyšel ve své vysílačce. Benjy přešel k němu a vlažně pokrčil rameny.

„My pod tohodle bastarda nespadáme,“ řekl Gerry. „Myslíš, že musíme dělat, co nám říká?“

„To bys takhle riskoval? Pojď.“

Gerry uložil vysílačku, bylo mu špatně od žaludku. Tohle je úplně jasná vražda. Ale aspoň u toho nebudeme – takže nás nemůžou obvinit, ne?

Devadesát vteřin… Rychle přešel dvorek a otevřel kovové dveře. Potom se otočil a naposledy se podíval na zvláštního vězně. Pořád byl skloněný u pletivového plotu za deskou basketbalového koše. Pochův gang se už začal pomalu stahovat kolem něj – jako smečka.

„Bůh mu pomáhej,“ zamumlal Benjymu, když se za nimi s hlubokým kovovým úderem zavřely dveře.

43

JUGGY“ OCHOA LÍNĚ PŘECHÁZEL PO ASFALTU DVORA, PODÍVAL SE NA oblohu, na plot, desku basketbalového koše, na kámoše rozptýlené kolem. Znovu pohledem zkontroloval kovové dveře, které se právě s klapnutím zavřely. Ti dva strážci prostě odešli. Jen tak. Nemohl uvěřit, že umístili „Albína“ zpátky na stejný dvůr – a nechali ho tam.

Stál jako jelito a opíral se o plot, klidně mu oplácel pohled.

Ochoa se znovu rozhlédl přivřenýma očima. Vězeňské instinkty mu napovídaly, že se něco děje. Tohle je nějaká bouda. Věděl, že ostatní to také poznali. Nemuseli spolu mluvit; věděli přesně, co si ostatní myslí. Dozorci Albína nesnášeli stejně jako oni. Někdo hodně vysoko chce, aby zemřel.

Ochoa mu tuhle laskavost prokáže s velkým nadšením.

Plivl na asfalt a slinu rozmázl botou, přitom sledoval Borgese, jak bouchá do basketbalového míče pěstí – jednou, dvakrát, a pomalu se blíží k obroučce. Borges měl být u Albína první a Ochoa věděl, že na Borgese je spolehnutí – zvládne to s přehledem. Na celou akci bude spousta času. Všechno proběhne v klidu a pohodě tak, aby nikdo nezůstal mimo hru. Jistě, dostanou za to pár měsíců samotky, ztratí privilegia, ale stejně jsou všichni odsouzeni na doživotí. A tohle mají posvěcené. Ať budou následky jakékoli, o nic vlastně nejde.

Vrhl letmý pohled na strážní věž. Nikdo se jejich směrem nedíval, strážci se soustředili na stranu při vnějším oplocení. Na dvůr číslo 4 měli omezený výhled.

Znovu obrátil oči na Albína a vyvedlo ho z míry, že ho upřeně pozoruje. Jen ať kouká. Za pět minut bude po něm.

Juggy se podíval na ostatní. Ani oni nijak nespěchali. Albín je rváč, a set-sakra dobrý, ale oni si protentokrát dají lepší pozor. A Albín dostal nakládačku, takže bude pomalejší. Vrhnou se na něj všichni jako smečka.

Stále se přibližovali, kruh se zmenšoval.

Borges už byl u čáry, odkud se střílí koše za tři body. Plynulým naučeným pohybem vyhodil míč, ten propadl košem. Po rychlém a nesmírně obratném pohybu ho Albín chytil do nastavených rukou.

Všichni strnule zírali na jeho sešívaný obličej. Držel míč, oplácel jim pohled, tvářil se naprosto neutrálně. Juggyho taková vyzývavost doháněla k zuřivosti.

Ohlédl se přes rameno. Stále ještě žádní dozorci.

Borges postoupil dopředu a Albín mu něco řekl, mluvil hodně rychle a tlumeně. Měl tak tichý hlas, že ho Juggy neslyšel. Přistoupil k němu blíž, sáhl do otvoru v rozkroku na spodním prádle a vytáhl malý nůž. Teď přišla ta chvíle: bodne toho bastarda a všechno to skončí.

„Počkej, kámo,“ řekl Borgesovi, a když Ochoa vykročil, naznačil mu gestem dlaně, aby zůstal, kde je. „Chci si to poslechnout.“

„Co si chceš poslechnout?“

„Dobře víte, že vás všechny chtějí rozdráždit,“ řekl Albín. „Chtějí, abyste mě zabili. A vy to víte – všichni do jednoho. Víte také, proč to chtějí?“

Upřeně sledoval skupinu mužů, kteří ho teď v kruhu obstoupili.

„Koho tohle zajímá?“ řekl Juggy a už se připravoval k útoku nožem.

„Proč?“ zeptal se Borges a znovu natáhl ruku směrem k Juggymu.

„Protože já vím, jak se odtud dostat?

Elektrizující ticho.

„Blbost,“ nevěřil Juggy a už vyrazil do útoku – s nožem v ruce. Ale Albín byl ve střehu, hodil po něm míč, a tím ho zaskočil. Juggy chtěl uhnout, takže ztratil tempo. Míč upadl na zem, několikrát poskočil a potom se odkutálel pryč.

„Zabijete mě a všichni tady strávíte zbytek života a nikdy se nedozvíte, jestli jsem měl pravdu?“

„Samý kecy,“ prohlásil Juggy. „Zlikvidoval Pocha, copak se nepamatujete?“ Vrhl se dopředu, ale Albín poskočil ze strany na stranu a otočil se –jako matador. Borges s ocelovou silou popadl Juggyho za ruku. „Právě proto, že Pocha oddělal!“

„Nechte toho chlapa mluvit.“

„Svoboda? protahoval Albín rozvláčně, až to slovo znělo nádherně. „Copak jste za mřížemi tak dlouho, že už význam toho slova neznáte?“

„Borgesi, odtud se nikdo nedostane,“ upozorňoval Juggy. „Pojďte na to, skončíme to.“

‚Jugu, do hajzlu, vykašli se na to.“

Juggy se rozhlédl. Ostatní ho upřeně pozorovali. Začal být nedůvěřivý. Albín si sladkými řečičkami připravoval únik před nožem.

„Poslechneme si ho,“ řekl Roany, další člen gangu. Ostatní přikývli.

„Tenhle chlap vyřídil Pocha,“ zopakoval Juggy, sám cítil, že z jeho hlasu mizí přesvědčivý tón.

„No a?“ zareagoval Borges. „Třeba Pocho potřeboval drobátko po hubě.“

Albín pokračoval tichým hlasem. „Borges půjde ven jako první,“ řekl. „Ten mi věřil jako první. Jugu, jste-li připraven, budete další.“

„Ven? Kdy?“ ptal se Borges.

„Teď hned, když jsou strážci pryč.“

„Totální kravina,“ odfrkl Juggy.

„Dobře, místo Juga vezmu tedy vás.“ Albín ukázal na Roanyho. Jste připravený?“

„Přece víte, že jo.“

„Počkejte, hergot.“ Ochoa znovu udělal výpad nožem, ale nenadálý bleskový pohyb ho dokonale překvapil. Nůž držel Albín.

Ochoa couvl. „Ty hajzle –“

„Jen nás okrádá o čas,“ řekl Albín. Ještě slovo a vyříznu mu jazyk. Je snad někdo proti?“

Nikdo neodpověděl.

Ochoa tam stál, ztěžka dýchal, nic neříkal. Ten bastard zabil Pocha a získal všechny na svoji stranu! Prostě jen tak. Jak k tomu mohlo dojít tak rychle?

Jestli mi někdo nevěří, ať se podívá.“ Albín přešel k plotu, uchopil spoje u sváru sloupku a pořádně škubl pletivem. Spoje se velmi lehce rozdělily. Zatahal za ně trochu víc, odtáhl je, takže vznikla díra dost velká, aby jí člověk prolezl.

Nevěřícně na něj koukali.

„Postupujte podle mých instrukcí a dostanete se odtud – dokonce i vy, pane Jugu. Na důkaz své upřímnosti půjdu poslední. Všechno jsem promyslel do posledního detailu. Jakmile budeme za plotem, rozprchnete se každý na jinou stranu. Tady je plán…“

44

PENDERGAST POČKAL, AŽ SE I POSLEDNÍ MUŽ, JUG, PROTÁHL DÍROU v plotě a zmizel. Všichni tak spěchali, že je vůbec nezajímalo, jestli s nimi odchází i on – právě v to Pendergast doufal. Každý vězeň bude podle plánu utíkat jiným směrem, což znamenitě vymyslel Eli Glinn, tak vyvolají maximální rozruch a strážci okamžitě zareagují.

Když Jug zmizel, Pendergast popadl odštípané pletivo, které odskočilo zpátky na místo, odtáhl je co možná nejdál, natáhl je a ohnul tak, aby díru dobře viděli strážci, kteří brzy přijdou. Ustoupil a podíval se na digitální hodinky, které uvnitř byly mnohem důmyslnější, než napovídal levný plastový design. Byla do nich zabudována jednotka přijímače schopná stáhnout časové signály ze satelitu ACTS, které jsou pro nadcházející operaci velmi důležité. V přesně stanoveném čase stiskl knoflík na hodinkách, a tím aktivoval časový spínač. Na displeji se začalo odpočítávat 900 vteřin.

Pendergast poodstoupil a čekal.

Při cifře 846 se náhle ozvalo houkání poplašných sirén. Pendergast se otočil a rychle přešel dvůr do rohu budovy nejblíže dveřím, kde se v pravém úhlu sbíhaly dvě omšelé cementové stěny. Sáhl do odvodňovací trubky a vytáhl z ní dlouhou, štíhlou rourku: tu, kterou tam před několika dny zasunul D’Agosta. Odstranil sponky na obou koncích a rozvinul ji jako vlajku a prudce s ní zatřásl. Fólie se hned rozdělila na dva stejně velké čtverce o straně přibližně devadesát centimetrů. Oba díly byly spojené plastovou výztuhou tak, aby vytvořily klín ve tvaru V. Čtverce byly potažené velmi tenkou vrstvou dokonale reflexního mylaru. Celé to vlastně udělal Glinn z běžného přenosného parabolického zrcadla, které se používá při natáčení reklamních záběrů pod širým nebem.

Pendergast teď přešel do rohu, opřel se zády o cihly a skrčil se k zemi. Umístil zařízení před sebe, přisunul ho co nejblíž k sobě a dával pozor, aby vnější okraje odrazového skla po obou stranách pevně doléhaly ke zdi v pravém úhlu.

Bylo to jednoduché, ale velmi rafinované využití jedné z nejstarších jevištních kouzelnických iluzí: zrcadla se pečlivě postaví do určitého úhlu, takže někdo zmizí. Tento postup byl použit již v 60. letech 19. století, kdy profesor John Pepper předvedl výstup se svou „Próteovou skříňkou“ a plukovník Stodare se „Sfingou“ – tehdy do bedny vstoupila žena, a když po chvíli bednu otevřeli, byla prázdná. Obecenstvo na Broadwayi to uchvátilo. Stejného efektu využil Pendergast v rohu vězeňského dvora. V podstatě si připravil zrcadlovou bednu, za kterou se mohl ukrýt. V zrcadlovém povrchu mylarových plátů se z obou stran odrážely cementové stěny, což vyvolávalo iluzi prázdného kouta v místě, kde se stěny setkávaly. Odhalit takový trik by bylo možné, jen kdyby někdo přišel roh zkontrolovat hodně zblízka – a panika, která teď zachvátila Herkmoor, měla právě tomuhle okamžiku předejít.

Když se na Pendergastových hodinkách objevila cifra 821, uslyšel cvaknutí elektronicky uvolněných západek, dveře se otevřely a na dvůr číslo 4 vyběhli čtyři strážci z pohotovostního oddílu z nedaleké služebny 7. Každý měl v ruce připravený elektrický paralyzér.

„Plot je přestřihaný!“ vykřikl jeden a ukazoval na díru v pletivu.

Když čtyři strážci přeběhli přes asfalt k otvoru, Pendergast vstal, složil dva mylarové zrcadlové pláty k sobě, znovu je sroloval a vrátil do odvodňovací trubky. Potom se protáhl dveřmi zpátky do vězení, rychle běžel za roh na nedalekou toaletu. Vešel do druhé kóje od konce, stoupl si na toaletu a zvedl stropní zvukotěsnou obkladačku. K její horní straně byl lepicí páskou připevněn igelitový sáček a v něm flash disk o čtyřech gigabitech, kreditní karta, malá podkožní jehla a injekční stříkačka, stříbrná lepicí páska na spoje topení a klimatizace a malá kapsle s hnědou tekutinou. Všechno si dal do kapes, vyšel ze záchodu a utíkal chodbou ke služebně 7. Přesně jak Glinn předvídal: z pěti službu konajících strážců po signálu o útěku vězňů odešli čtyři, takže ve služebně zůstal jen velící u ovládacího panelu obklopeného stěnou obrazovek, na nichž běžely záběry bezpečnostních kamer. Ten muž vykřikoval rozkazy do mikrofonu a přepínal kamery na obrazovku, jednu po druhé, horečně hledal prchající vězně. Po masovém pokusu o útěk následovala ohromná akce. Podle překotné mluvy toho strážného už jednoho z vězňů chytili a vrátili do vězení.

Přesně jak Glinn předpokládal, po spěšném odchodu službu konajících strážců zůstaly dveře služebny 7 otevřené.

Pendergast vklouzl dovnitř, zezadu vzal strážného kolem krku a píchl mu injekci. Strážný poklesl bez jediného slova a Pendergast ho položil na zem, potom napůl přikryl mikrofon a chraplavě do něj zaječel: „Vidím jednoho! Jdu na něj!“

Rychle svlékl bezvládného strážného a z reproduktoru slyšel někoho křičet, hlas ho důrazně vybízel k tomu, aby zůstal ve služebně. Ani ne za minutu už měl Pendergast na sobě uniformu, získal i odznak, slzný plyn a elektrický paralyzér, obušek, vysílačku a jednotku pro volání v případě nouze. Byl štíhlejší než ten omráčený muž, ale stačilo pár drobných úprav a převlek byl docela přijatelný.

Šátral za dlouhým stojanem serverů, zanedlouho nahmatal správný port a vsunul do něj flash disk. Potom páskou přelepil strážnému ústa, spojil mu ruce za zády a kolena k sobě. Odtáhl omámeného strážce na nedalekou pánskou toaletu, posadil ho na mísu, trup páskou připevnil k nádržce na vodu, aby tělo nepřepadlo, zamkl kóji a proplížil se pode dveřmi ven.

Pendergast přešel k zrcadlu, sundal si obvazy z obličeje a nacpal je do odpadkového koše. O umyvadlo rozbil kapsli a barvu vetřel do svých velmi světlých vlasů, takže se proměnily v tmavě hnědé. Vyšel z pánské toalety a kráčel chodbou, zahnul vpravo a potom – těsně předtím, než se dostal k první videokameře – se zastavil, aby zkontroloval hodinky: 660 vteřin.

Čekal, dokud na displeji nenaskočila cifra 640. Teprve potom se klidným krokem vydal dál a stále sledoval hodinky. Věděl, že videozáznam by mohla vidět spousta lidí. Měl sice na sobě uniformu strážce, ale šel špatným směrem – vzdaloval se od místa útěku vězňů – a měl potlučený a pohmožděný obličej. V budově C ho dobře znali. Kdokoli by o něj jen okem zavadil, hned by ho poznal.

Ale věděl i to, že na deset vteřin – od 640 do 630 – bude právě tohle video pod kontrolou flash disku, který zasunul do bezpečnostního počítače. Disk na přechodnou dobu uchová předcházejících deset vteřin záznamu právě této kamery a přehraje je znovu. Potom přeskočí na další videokameru v celé soustavě a celý postup se bude opakovat. Smyčka projede každou kamerou pouze jednou: Pendergast měl jen desetivteřinové „okénko“, aby prošel před následující kamerou. Načasování musí být dokonalé.

Bez problému minul kameru a šel dál dlouhými prázdnými chodbami v budově C – strážní byli kvůli uprchlíkům staženi do jiných prostor. Občas přidal do kroku, jindy zpomalil, míjel každou kameru přesně v okamžiku, kdy na záznamu poběží smyčka. Často se ozvala jeho vysílačka. Na chodbě potkal skupinku běžících strážců. Rychle poklekl, dělal, že si zavazuje botu, odvrátil od nich pohmožděný a oteklý obličej. Ani ho pořádně neregistrovali, soustředili se na něco jiného.

Minul jídelnu a kuchyni v budově C, ve vzduchu byl silně cítit dezinfekční prostředek. Znovu zabočil, ještě jednou, a konečně došel na poslední úsek před kontrolním stanovištěm a bezpečnostními dveřmi mezi Herkmoorskou budovou C/Federální a budovou B/Státní.

Pendergastův obličej byl v budově C velmi známý. V budově B ho neznal vůbec nikdo.

Přistoupil k bezpečnostním dveřím, projel kreditní kartou čtecí zařízení, přiložil ruku k místu pro snímání otisků prstů a čekal.

Srdce mu tlouklo trochu víc než obvykle. Nadešel okamžik pravdy.

Přesně ve chvíli, kdy na jeho hodinkách naskočila cifra 290, se bezpečnostní světlo proměnilo na zelené a kovové zámky se uvolnily.

Pendergast vstoupil do budovy B. Prošel prvním ohybem chodby a zůstal stát v temném koutě v zákrutu chodby. Sáhl si na nejhlubší řez na tváři a brutálním škubnutím rozpáral řadu stehů. Když mu začala téct krev, rozmazal si ji po obličeji, krku a rukou. Potom si vyhrnul košili, podíval se na sešitou ránu na boku, kde ho pořezali nožem. Zhluboka se nadechl. Potom roztrhl i tuhle ránu.

Poranění musela vypadat co nejčerstvěji.

Když zbývalo 110 vteřin, uslyšel, jak někdo běží, a přesně podle předem vypracovaného plánu kolem něj utíkal jeden z uprchlíků – Jug. Svědomitě postupoval podle plánu útěku, který vypracoval Glinn. Samozřejmě to Jugovi nevyjde – chytí ho u východu do budovy B, jestli ne dřív –, ale i tohle byla součást celého plánu. Pochův gang posloužil jen jako pláštík –nic víc. Ve skutečnosti nikdo z nich neuteče.

Když Jug proběhl kolem Pendergasta, agent začal křičet a vrhl se na podlahu na chodbě a současně na komunikační jednotce stiskl tlačítko používané pro případ nouze: „Policista napaden! Okamžitě zasáhněte! Policista napaden!“

45

ZDRAVOTNÍ BRATR RALPH KJDDER KLEČEL NAD POSTAVOU STRÁŽCE – TEN ležel na zádech, naříkal jako dítě, blábolil, že ho někdo napadl, bál se, že umře – a snažil se soustředit na ošetření toho muže. Poslechl si jeho srdce stetoskopem – tlouklo mu hlasitě a rychle –, prohmatal mu krk a končetiny, jestli neutrpěl zlomeninu, změřil krevní tlak – výborné hodnoty –, prohlédl poranění v obličeji: ošklivé, ale jen povrchní.

„Kam jste to dostal?“ zeptal se znovu, byl už podrážděný. „Kde jste zraněný? Mluvte!“

„On mě řízl do obličeje!“ vykřikl muž, konečně promluvil souvisle.

„To vidím. Ještě někde?“

„Bodnul mě! Strašně mě bolí na hrudi!“

Zdravotní bratr mu jemně prohmatal žebra, vnímal otok a pod prsty ucítil hrbolky. Podle toho poznal, že má několik žeber zlomených, ale nevy-čnívají. V každém případě měl řeznou ránu, hojně krvácející, ale rychlá prohlídka ukázala, že nůž sjel po žebru, takže nedošlo k poranění pohrudnice.

„To se zhojí, postačí rekonvalescence,“ řekl Kidder ostře, otočil se na dva zdravotníky. „Odvezte ho na marodku do budovy B. Uděláme krevní rozbor, rentgenové snímky, pár těch řezných ran sešijeme. Dostane tetanovku a nasadíme amoxilin. Zatím nevidím důvod odvážet ho do nemocnice mimo vězeňský komplex.“

Jeden ze zdravotníků odfrkl: „Stejně nikdo a nic nesmí ven, dokud uprchlíky nepochytají a dokud všichni vězni nepodají vysvětlení. Před bránou už půl hodiny stojí pohřebák.“

„Pohřebák přece nikdy nikam nepospíchá,“ podotkl Kidder suše. Zapsal si jméno a číslo odznaku strážného. Nepoznal toho muže – nakonec, byl z budovy C a obličej měl hodně pořezaný.

Když nakládali pacienta na pojízdná nosítka, uslyšel Kidder náhlý křik z dolní chodby, když dopadli dalšího vězně. Kidder pracoval v Herkmooru už skoro dvacet let a tohle byl doposud největší pokus o útěk. Samozřejmě bez naděje na úspěch. Jen doufal, že strážci nevytlučou duši z příliš mnoha rádoby uprchlíků.

Zdravotníci vezli nosítka se skuhrajícím strážcem na marodku. Kidder šel za nimi. Strážci se chovají hodně drsně, když mají všechno pod kontrolou, napadlo ho, ale stačí jim dát jen trochu za vyučenou a sesypou se.

Marodka byla v budově B. Jako všechny marodky v Herkmooru, i tahle byla stěnou rozdělená na dvě naprosto samostatné zóny: svobodnou pro zaměstnance a dozorce a vězeňskou pro chovance. Vezli dozorce do svobodné zóny a přikryli ho prostěradlem. Kidder vyplnil kartu, nařídil nějaké rentgeny. Když připravoval dozorce na šití, ozvala se jeho vysílačka. Zvedl ji k uchu, poslouchal, stručně promluvil. Potom se otočil na pacienta. „Budu vás muset na chvilku opustit.“

„To mě tady necháte samotnýho?“ vykřikl muž v panice.

„Přijdu za půl hodinky, možná tři čtvrtě, s radiologem. Máme tu nějaké zraněné vězně –“

„To jako budete napřed ošetřovat vězně, pak teprve mě?“ kvílel muž.

„Potřebují naléhavé ošetření.“ Kidder mu neřekl nic o rozhovoru, který před chvílí měl. Stalo se přesně to, čeho se obával – strážci dali několika uprchlíkům pořádně do těla.

„Jak dlouho budu muset čekat?“

Kidder si podrážděně povzdechl. „Jak už jsem říkal, asi tak tři čtvrtě hodiny.“ Připravil jehlu s mírným sedativem a lék proti bolesti.

„Nepíchejte mi to!“ křičel muž. „Strašně se bojím jehel!“

Kidder se maximálně snažil ovládnout svoji rozmrzelost. Je to proti bolestem.“

„Zas tak strašné to není! Pusťte mi televizi. To mě rozptýlí.“

Kidder pokrčil rameny. „Jak chcete.“ Odložil injekční stříkačku a podal pacientovi dálkový ovladač. Muž si hned televizi pustil, dávali nějakou stupidní televizní soutěž. Zesílil zvuk. Kidder odešel a vrtěl hlavou. Už takhle měl o vězeňských dozorcích hodně nízké mínění. Teď ještě pokleslo.

Po padesáti minutách se Kidder vrátil na marodku zpátky, celý rozrušený. Někteří strážci se chopili příležitosti, aby si s tou nechutnou skupinou vězňů vyřídili účty, takže jim polámali kosti.

Podíval se na hodinky, vzpomněl si na dozorce, kterého nechal na marodce. Faktem bylo, že na kterékoli pohotovosti ve slavném New Yorku by musel čekat nejméně dvakrát tak dlouho. Roztáhl závěs a podíval se na lůžko. Pacient, úplně zachumlaný, ležel obrácený ke stěně a tvrdě spal, i když soutěž v televizi byla puštěná hodně nahlas.

Jste sijistý, Joyi, že chcete skutečně dveře číslo dvě? No tak dobře, otevřeme je! A za dveřmi číslo dvě je… (mohutné zaúpění diváků) …

„Je čas na rentgen, pane –“ Kidder se podíval na kartu. „Pane Sidesky.“

Žádná odpověď.

… kráva! Není to ta nejkrásnější holsteinská kráva, jakou jste kdy viděli, dámy a pánové? Čerstvé mléko každý den ke snídani, Joyi, zamyslete se nad tím!

„Pane Sidesky?“ houkl Kidder hlasitěji. Natáhl ruku po ovladači a televizi vypnul. Rozhostilo se požehnané ticho.

„Čas na rentgen!“

Žádná reakce.

Kidder natáhl ruku a jemně pacientovi potřásl ramenem –as tlumeným výkřikem uskočil. I přes přikrývky cítil, že tělo je studené.

To není možné. Toho chlapa přinesli před hodinou, živého a až na ta poranění zdravého.

„Haló, Sidesky! Vstávejte!“ Znovu natáhl ruku, hodně roztřesenou, a stiskl mu rameno – znovu cítil ten ohavný, přikrývkou trochu utlumený chlad.

S velikou obavou uchopil roh přikrývky a stáhl ji. Pod ní ležela obnažená, groteskně opuchlá purpurová mrtvola. Zápach smrti a dezinfekce, který z ní stoupal, ho nepříjemně obestřel.

S rukou před ústy zavrávoral, kuckal, celý zmatený se nevěřícně otáčel pořád dokola. Nejenže ten muž zemřel, on už se začal i rozkládat! Jak je to možné? Divoce se rozhlížel kolem, ale na oddělení nebyl žádný další pacient. Musela se stát nějaká strašlivá chyba, nějaká záměna…

Kidder se pro uklidnění nadechl. Chytil tělo za rameno a překulil ho na záda. Hlava se převrátila. Obličej mrtvoly byl modrý a odulý, oči zůstaly doširoka otevřené, z úst visel jazyk jako psovi a vytékala z nich nějaká žlutá tekutina.

„Panebože!“ zasténal a ustoupil. To vůbec nebyl ten poraněný strážce. Byl to mrtvý vězeň, kterého ohledával předchozího dne, pomáhal radiologovi při přípravě sady forenzních rentgenových snímků.

Snažil se ovládnout a zavolal primáři. Ten zvedl sluchátko a podrážděně vyštěkl:

„Mám moc práce. Co je?“

Kidder na okamžik nevěděl jistě, co má říct. „Víte, ten mrtvý vězeň z márnice –“

„Lacarra? Před patnácti minutami ho odvezli.“

„Ne. Neodvezli ho.“

„Samozřejmého odvezli. Sám jsem podepisoval transfer. Na vlastní oči jsem viděl, jak ukládají do pohřebního vozu velký gumový vak s tělem. Pohřební vůz čekal u brány, dokud neskončil poplach, aby si mohli do areálu přijet pro mrtvolu.“

Kidder polkl. „Myslím, že je to jinak.“

„Jak jinak? O čem to, Kiddere, proboha mluvíte?“

„Pocho Lacarra…“ Polkl, olízl si suché rty: „… je pořád tady.“

Třicet kilometrů jižně od Herkmooru jel pohřební vůz mírným provozem po Taconic State Parkway do New Yorku. Po několika minutách zastavil na odpočívadle.

Vincent D’Agosta ze sebe stáhl bílou uniformu zaměstnance pohřební služby, přelezl dozadu a rozepnul velký vak na mrtvolu. Uvnitř bylo dlouhé, bílé, nahé tělo zvláštního agenta Pendergasta. Agent se posadil a zamrkal.

„Pendergaste! Zatraceně, podařilo se nám to! Přelstili jsme je!“

Agent zvedl ruku. „Můj milý Vincente, jen prosím žádné přemrštěné citové projevy, dokud se neosprchuji a neobléknu.“

46

V PŮL SEDMÉ TOHO VEČERA STÁL WlLLIAM SMITHBACK JR. NA CHOD-níku Museum Drive a díval se na jasně osvětlenou fasádu Newyorského přírodopisného muzea. Na velkém žulovém schodišti byl rozvinutý široký sametový koberec. Dav neklidných zevlounů a novinářů držely zpátky sametové provazy a kordon ostrahy z muzea. Jedna za druhou přijížděly limuzíny a z každé vystupovaly filmové hvězdy, oficiální představitelé města, králové a královny světa vysokých financí, ženy z lepší společnosti, vyzáblé modelky, panovační společníci, univerzitní rektoři a senátoři –úžasná přehlídka peněz, moci a vlivu.

Významní a mocní stoupali po schodech muzea ve stanovených rozestupech, řeka černé a bílé barvy a lesku. Nedívali se ani napravo ani nalevo, procházeli pilířovým průčelím budovy a bronzovými dveřmi do záplavy světla – zatímco lidé z davu, který omezovaly provazy a muži od ostrahy, zírali s otevřenou pusou, vřískali a fotografovali. Na neoklasicistní fasádě budovy muzea visel obrovský transparent. Zakrýval celá tři poschodí a vlnil se v mírném větru. Na transparentu bylo vyobrazeno Horovo oko a pod ním slova napsaná napodobeninou egyptského písma:

Smithback si upravil hedvábnou vázanku ve smokingu a uhladil si klopy. Protože místo limuzíny přijel taxíkem, musel vystoupit jeden blok před muzeem a až k provazům se prodírat davem. Nedůvěřivému hlídači ukázal pozvánku, ten přivolal dalšího a po několikaminutové diskusi mu neochotně dovolili vejít – v oblaku vůně těsně za Wandou Meursaultovou, herečkou, která ztropila velký povyk při zahajování výstavy Posvátných zpodobnění. Smithback myslel na to, jak hrozně jí musí být, když její snaha získat Oscara jako nejlepší herečka vyšla naprázdno. Rozechvěle kráčel v davu mocných a vlivných a prošel lesklými dveřmi.

Tohle bude zahájení jako řemen.

Sametový koberec vedl Velkou rotundou, kde byl nainstalován pár dinosaurů, velkolepou Africkou halou a odtud dál desítkou zatuchlých hal a polo-zapomenutých chodeb až k výtahům, kde došlo k zácpě. Od vchodu je to dost daleko, přemýšlel Smithback, když čekal na další výtah, ale Senefova hrobka se nachází až v samotných útrobách muzea, v místě nejvzdálenějším od vchodu, dál se už dojít nedá. Upravil si uzel na kravatě. Třeba trocha pohybu těm vyschlotinám rozpumpuje krev, napadlo ho. To jim jenom prospěje.

Zvonek ohlásil příjezd další kabiny výtahu. Společně s kupou návštěvníků Smithback nastoupil a všichni napěchovaní jako černobílé sardinky čekali, až se výtah doplazí do suterénu. Konečně se dveře znovu otevřely a je uvítala další záplava světla, vířivé zvuky orchestru a za ním samotná skvělá Egyptská hala s pěkně zrestaurovanými nástěnnými malbami. Ve vitrínách podél stěn byly vystaveny lesklé exponáty ze zlata, šperky a fajáns, na mramorové podlaze byly rozestavěné vytříbeně prostřené čajové stolky a jídelní stoly osvětlené tisíci svíček. Nejdůležitější, pomyslel si Smithback, když očima těkal kolem, jsou dlouhé stoly kolem stěn, které se prohýbají pod vahou uzených jeseterů a lososů, křupavého domácího chleba, obrovských podnosů s ručně nařezanými plátky prosciutta San Daniele, stříbrných soudků perleťově šedého kaviáru z vyzy. Na každém konci stolu stály obrovské stříbrné kotle s hoblinkami ledu plné lahví šampaňského Veuve Clicquot – připomínaly baterie nábojů do děl –, které čekaly, až je někdo otevře a nalije.

A tohle, napadlo Smithbacka, je jenom předkrm – večeře teprve bude. Mnul si ruce a kochal se tím úžasně prostřeným stolem. Nejprve chtěl ale najít svoji manželku Noru, kterou minulý týden skoro neviděl. Lehce se zachvěl při představě jiných, intimnějších potěšení, kterých se mu dostane později, až tenhle večírek – a celý ten hektický a příšerný týden – skončí.

Uvažoval, který stůl má vzít útokem jako první, když ucítil, jak se do něj někdo zezadu zavěsil.

„Noro!“ Otočil se, aby ji objal. Měla na sobě elegantní černé večerní šaty vkusně vyšívané stříbrnou nití. „Vypadáš nádherně!“

„Ty taky nevypadáš nejhůř.“ Nora zvedla ruku a uhladila mu neposlušnou kadeř, která okamžitě skočila na původní místo – navzdory gravitaci. „Můj hezký přerostlý chlapečku.“

„Moje egyptská královno. Jak to vypadá s tvým krkem?“

„V pohodě a prosím tě, přestaň se vyptávat.“

„Tohle je ohromující. Panebože, takováhle opulentní hostina!“ Smith-back se rozhlédl. „Navíc ty jsi kurátorkou. Tohle je tvoje show.“

„S touhle recepcí nemám nic společného.“ Ohlédla se ke vchodu do Senefovy hrobky, zavřenému a ještě doplněnému červenou páskou, připravenou na slavnostní přestřižení. „Moje show je tamhle.“

Mezi hosty procházel štíhlý číšník, na stříbrném podnosu nesl sklenky se šampaňským. Když je míjel, Smithback vzal dvě a jednu podal Noře.

„Na Senefovu hrobku,“ řekl.

Ťukli si a napili se.

„Pojď, najíme se trochu, než bude u stolů nával,“ vybídla ho Nora. „Mám jen pár minut. V sedm musím pronést pár slov, potom budou další proslovy, večeře a show. Moc se neuvidíme, Bille. Promiň.“

„Později toho uvidím mnohem víc.“

Když přicházeli ke stolům, všiml si Smithback vysoké, na první pohled neobyčejné ženy s mahagonovými vlasy. Stála opodál, nemístně oblečená do černých kalhot a šedé hedvábné halenky. Neměla ji dopnutou, a tak bylo vidět, že má na krku jednoduchou šňůru perel. Působilo to extrémně ležérně, a přece se jí nějakým nepochopitelným způsobem podařilo vystupovat tak, že její oděv vzbuzoval dojem velké elegance.

„Tohle je nová egyptoložka v muzeu,“ řekla Nora a otočila se k té ženě. „Viola Maskeleneová. Můj manžel Bill Smithback.“

Smithback byl úplně vyvedený z míry. „Viola Maskeleneová? Ta, která…?“ Rychle se ovládl a podal jí ruku. „Těší mě, že vás poznávám.“

„Nazdárek,“ řekla ta žena kultivovaným, lehce pobaveným tónem. „Několik dní už mám to potěšení pracovat s Norou. Úžasné muzeum!“

„Ano,“ odpověděl Smithback. „Docela nóbl barák. Violo, povězte mi…“ Smithback nedokázal ovládnout zvědavost. „Jak, ehm, je možné, že jste se ocitla tady v muzeu?“

„Bylo to na poslední chvíli. Když Adrian tragicky zemřel, muzeum potřebovalo okamžitě egyptologa, někoho s kvalifikací na Nové království a hrobky z Údolí králů. Hugo Menzies nejspíš věděl, co dělám, a navrhl mé jméno. Potěšilo mě, že jsem tuhle práci dostala.“

Smithback už chtěl otevřít pusu a položit další otázku, ale všiml si Nořina výhružného pohledu: teď není čas tahat z ní informace o tom únosu. Ale stejně mu bylo trochu divné, že se Maskeleneová tak rychle ocitla v New Yorku – a navíc rovnou v muzeu. Všechny Smithbackovy novinářské zvony se rozezněly: Tohle je příliš velká náhoda. Bude dobře se na to podívat… zítra.

„Páni, to je ale hostina,“ prohlásila Viola, když se podívala na stoly s jídlem. „Mám příšerný hlad. Dáme si?“

„Dáme,“ souhlasil Smithback.

Přišli k plným stolům, Smithback kurátorku jemně odstrčil, natáhl se a nandal si na talíř pořádnou porci kaviáru, vysoký sloupec lívanců a pořádný kopeček crěme fraiche. Koutkem oka zahlédl, a velmi ho to překvapilo, že si Viola dopřává dokonce ještě neslušnější porci jídla a stejně jako on nehledí na dekorum.

Všimla si, že na ni kouká, lehce zrůžověla a potom mrkla. „Od včerejška jsem nejedla. Přinutili mě pracovat bez přestávky.“

„Jen si dejte,“ pobídl ji Smithback a nabral další hromadu kaviáru. Potěšilo ho, že potkává spřízněnou duši.

Najednou malý orchestr z druhého konce haly zahrál pár taktů. Hugo Menzies, velkolepý v bílém motýlku a fraku, vyšel na pódium vedle orchestru, hosté zdvořile zatleskali. Všichni v hale zmlkli, když lesklýma modrýma očima přehlédl dav.

„Dámy a pánové!“ pronesl. „Nebudu vás dnes unavovat dlouhým projevem, protože máme v plánu mnohem příjemnější zábavu. Dovolte, abych vám jen přečetl e-mail, který jsem dostal od hraběte z Cahorsu, jenž se svým štědrým darem zasloužil o to, že jsme dnes tady:

Milé dámy a pánové, jsem sklíčen, že se k vám nemohu připojit a slavit s vámi „znovuotevření Senefovy hrobky. Jsem už stařec a nemohu cestovat. Ale pozvednu sklenku s přáním, ať prožijete nádherný večer.

Srdečné vás všechny zdravím Le Comte Thierry de Cahors

Bouře potlesku odměnila toto stručné formální sdělení od samotářského hraběte. Když potlesk utichl, Menzies pokračoval:

„A nyní mám to potěšení uvést vystoupení velké sopranistky Antonelly da Rimini jako Aidy, k níž se přidá tenor Gilles de Montparnasse jako Radaměs. Zazpívají vám árie ze závěrečné scény Aidy, ‚La fatal pietra sovra me si chiuse‘, kterou provedou v angličtině, aby požitek měli i ti z vás, kteří nevládnou italštinou.“

Další aplaus. Neuvěřitelně tlustá žena, příliš nalíčená a k prasknutí nacpaná do napodobeniny egyptského kostýmu, vyšla na pódium, za ní stejně obrovský muž v podobném oblečení.

„Musíme s Violou jít,“ zašeptala Nora Smithbackovi. „Pak jsme na řadě my.“ Stiskla mu ruku a odešla s Violou Maskeleneovou v patách. Za chvíli obě zmizely v davu.

Další aplaus otřásl halou ve chvíli, kdy na pódium vystoupil dirigent. Smithback žasl, jaké nadšení hosté projevují – vždyť neměli ani čas se namazat. Přežvykoval lívance a rozhlížel se kolem. Překvapilo ho, kolik známých obličejů viděl: senátoři, kapitáni průmyslu, filmové hvězdy, pilíře společnosti, hodnostáři ze zahraničí a samozřejmě všichni správci majetku muzea a různí hodně vysoko postavení lidé. Kdyby teď na tenhle barák někdo zaútočil, napadlo ho morbidně, následky by byly nejen vnitrostátní, ale globální.

Světla pohasla, dirigent zvedl taktovku, obecenstvo ztichlo. Potom orchestr spustil truchlivý motiv, když Radaměs zpíval:

Již zapaď navždy náhrobní ten kámen, hrob pochmurný mě vítá a slunka záři již nelze zřít.

Již nespatřím Aidu…

Aido, ó, kde ty dlíš?

Ty aspoň kéž bys žít mohla štástně, nepoznat nikdy hrůzy, v níž zemru já!

Kdo je to zde? Slyšet vzdech! Je to snad duch? Ne, to je přízrak lidský! Ach, Aida!

A teď zazpívala divá:

To já jsem.

Smithback, zatvrzelý nepřítel opery, dělal, co mohl, aby neslyšel ječivý hlas, když obrátil pozornost zpět ke stolům plným jídla. Ramenem si prorážel cestu, využil dočasného klidu a horečně si nandal na talíř půl tuctu ústřic, návdavkem ještě dva silné skrojky z kola vyzrálého plesnivého sýra, přidal ještě štůsek tenounkých plátků italské šunky a dva plátky jazyka. Přešel k vedlejšímu stolu, balancoval s talířem a vzal si další štíhlou sklenku šampaňského. Poprosil barmana o dolití, aby se nemusel za chvilku vracet. Posadil se ke stolku se zapálenými svíčkami, aby si pochutnal na své kořisti. Takovéhle jídlo bývá zadarmo jen výjimečně a Smithback byl odhodlán toho maximálně využít.

47

ELI GLINN ČEKAL NA POHŘEBNÍ VŮZ U NEOZNAČENÝCH DVEŘÍ BUDOVY EES. Poslal někoho, aby si poradil s autem, a hnal Pendergasta do sprchy a převléknout se. D’Agostu přidělil nezvykle tichému technikovi v bílém plášti. Ten nechal D’Agostu čekat, zatímco si vyřizoval několik stručných telefonních hovorů, a teprve potom ho vedl rozsáhlými prostory, kde se rozléhala ozvěna jejich kroků. Zde se nacházelo samotné srdce budovy Effective Engineering Solutions. Velká místnost byla tichá, jak se dalo ve všední den v půl osmé večer předpokládat. Přesto viděl několik vědců, jak kreslí po tabulích nebo upírají oči na monitory počítačů, zcela zabráni do pilné práce. Když procházel kolem laboratorních stolů, vědeckého vybavení a modelů, napadlo ho, kolik zaměstnanců vůbec ví, že v budově našel své útočiště jeden z nejhledanějších federálních uprchlíků.

D’Agosta vstoupil za technikem do otevřeného výtahu v protilehlé stěně. Muž zasunul klíč do ovládacího panelu a stiskl spodní tlačítko. Výtah sjížděl dolů překvapivě dlouho. Dveře se otevřely do bledě modré chodby. Technik dal D’Agostovi znamení, aby ho následoval. Zastavil se před jedněmi dveřmi. Usmál se, kývl hlavou a šel zpátky k výtahu.

DAgosta upřeně sledoval odcházející postavu. Nakonec se podíval na neoznačené dveře. Po chvíli váhavě zaklepal.

Okamžitě mu otevřel malý veselý muž s růžovoučkým obličejem a krátce zastřiženou bradkou. Pozval DAgostu dál a zavřel za ním dveře.

„Jste poručík DAgosta, je to tak?“ zeptal se s přízvukem, který DAgosta odhadoval na německý. „Posaďte se, prosím. Jsem doktor Rolf Krasner.“

Kancelář měla střídmý, vědecký ráz lékařské ordinace – šedé koberce, bílé stěny a anonymní vybavení. Uprostřed stál stůl z leštěného růžového dřeva a na něm leželo cosi podobného technickému manuálu – bylo to tlusté jako manhattanský telefonní seznam. Eli Glinn už čekal v kolečkovém křesle u stolu u protější stěny. Tiše pokynul DAgostovi a ukázal na prázdné křeslo.

Když se D’Agosta posadil, dveře vzadu v místnosti se otevřely a vešel Pendergast. Poranění měl čerstvě ošetřená a vlasy, ještě vlhké, sčesané dozadu. Byl oblečený, svým způsobem nepatřičně, do bílého roláku a šedých vlněných kalhot, což – vzhledem k tomu, jak moc se to lišilo od jeho obvyklého oblečení – vypadalo skoro jako převlek.

D’Agosta instinktivně vstal.

Pendergast se mu podíval do očí a po chvíli se usmál. „Obávám se, že jsem vám ještě nevyjádřil svůj vděk za to, že jste mě osvobodil z vězení.“

„Dobře víte, že to není třeba,“ odpověděl D’Agosta, lehce zrůžovělý.

„Ale já to stejně řeknu. Děkuji vám mnohokrát, můj milý Vincente.“ Mluvil jemně, vzal DAgostovu ruku do své a krátce mu jí potřásl. Bylo to dojemné, protože Pendergast se při nejběžnějších zdvořilostech cítil nesvůj.

„Posaďte se, prosím,“ řekl Glinn neutrálním hlasem – zcela prostým jakéhokoli lidského citu –, což DAgostovi při jejich prvním setkání hodně vadilo.

Poslechl. Pendergast se posadil naproti němu – trochu toporně, připadalo DAgostovi, přesto s obvyklou kočičí grácií. „A jsem zavázán vděčností i vám, pane Glinne,“ pokračoval Pendergast. „Velmi zdařilá operace.“

Glinn stroze přikývl.

„I když hluboce lituji, že jsem musel zabít pana Lacarru.“

„Sám víte,“ zareagoval na jeho slova Glinn, „že jste jinou možnost neměl, musel jste zabít vězně, abyste mohl uprchnout ve vaku, do něhož byla uložena mrtvola. Navíc ten vězeň musel mít vycházky na dvoře čtyři, ideálním místě pro neúspěšný útěk. Měli jsme štěstí– pokud se v téhle situaci vůbec hodí použít takový výraz –, že se nám podařilo vytipovat ze dvora číslo čtyři takového ničemu, o kterém by se dalo říct, že si zaslouží smrt. Ten muž přeci umučil k smrti tři děti před očima jejich matky. Potom už bylo snadné nabourat se do databáze ministerstva spravedlnosti a pozměnit Laccarovy záznamy o zatčení, aby se stal jedním z vašich ‚úlovků‘ –a tak nalíčit past na Coffeyho. Nakonec bych měl možná připomenout, že to byla sebeobrana.“

„Žádná sofistika nezmění fakt, že to bylo předem uvážené zabití.“

„Svým způsobem máte pravdu. Ale jak sám víte, jeho smrt byla nezbytná pro záchranu dalších životů – nejspíš spousty životů. A podle našich informací by jeho žádost o prominutí trestu smrti stejně zamítli.“

Pendergast tiše sklonil hlavu.

„Takže, pane Pendergaste, triviální etická dilemata necháme stranou.

Teď máme před sebou bezodkladnou záležitost, která se vztahuje k vašemu bratrovi. Předpokládám, že v době, kdy jste byl na samotce, se k vám zvenčí nedostaly žádné zprávy.“

„Naprosto žádné.“

„Potom vás možná překvapí, že váš bratr zničil všechny diamanty, které ukradl z muzea.“

D’Agosta viděl, jak Pendergast viditelně ztuhl.

Je to tak. Diogenes diamanty rozdrtil a vrátil je do muzea v sáčku. Zbyla z nich jen hromádka prachu.“

Po chvilce ticha Pendergast řekl: „Zase jsem jeho chování nedokázal předvídat, ani pochopit.“

„Pokud vám to bude útěchou, překvapil i nás. Znamená to, že naše předpoklady týkající se jeho osoby byly mylné. Byli jsme přesvědčeni, že se váš bratr stáhne do ústraní a bude si lízat rány, když přišel o Luciferovo srdce – diamant, po kterém nejvíc toužil. Ze bude připravovat další intriky. Zjevně tomu tak nebylo.“

Krasner se do toho vložil, jeho veselý hlas ostře kontrastoval s Glinno-vým monotónním projevem. „Tím, že zničil diamanty, jejichž loupež roky plánoval, po kterých tolik toužil a které potřeboval, zničil kus sebe sama. Byla to svým způsobem sebevražda. Zcela podlehl svým démonům.“

„Když jsme se dozvěděli, co se stalo s diamanty,“ pokračoval Glinn, „pochopili jsme, že náš předběžný psychologický profil byl žalostně nedostatečný. Nezbývalo nic jiného než se vrátit zpátky a od základu všechno předělat, provést novou analýzu stávajících údajů, shromáždit dodatečné informace. Tohle je výsledek.“ Pokynul hlavou k tlustému svazku. „Ušetřím vás podrobností. Všechno se sbíhá do jednoho.“

„A to je?“

„Dokonalý zločin, o kterém Diogenes hovořil, nebyla loupež diamantů. Ani násilí, které na vás spáchal – zabil vaše přátele a následně všechno nastražil tak, aby stopy vedly jednoznačně k vám. Ať byl jeho původní záměr jakýkoli, nejsme oprávněni spekulovat. Faktem zůstává, že vrcholný zločin bude teprve spáchán.“

„Ale to datum v jeho dopise?“

„Další lež, nebo alespoň odpoutání pozornosti. Loupež diamantů tvořila součást jeho plánu, ale to, že je zničil, byl nejspíš spontánní akt. To ovšem nemění nic na tom, že řadu zločinů pečlivě připravil tak, aby vás neustále zaměstnávaly a navedly vás špatným směrem. Tím byl o krok před vámi.

Musím říct, že hloubka a komplikovanost plánu vašeho bratra skutečně vyráží dech.“

„Takže ten zločin teprve přijde,“ řekl Pendergast chladným, klidným hlasem. „Víte, co je to za zločin, nebo kdy k němu dojde?“

„Ne, nicméně všechno napovídá, že k němu může dojít hodně brzy. Možná zítra. Možná dnes v noci. Odtud potřeba vašeho bezprostředního osvobození z Herkmooru.“

Pendergast chvíli mlčel. „Nechápu, jak bych vám mohl být nápomocen,“ řekl hořce. „Sám přece vidíte, že jsem se v každém kroku mýlil.“

„Agente Pendergaste, vy jste přesně ten člověk –jediný člověk –, který může pomoci. A víte jak.“

Když Pendergast neodpověděl hned, Glinn pokračoval. „Doufali jsme, že náš forenzní profil bude mít předpovědní sílu a ukáže nám účel příští Diogenovy akce. Což se také stalo… do jisté míry. Víme, že mohutným stimulem pro něj byl pocit, že se stal terčem šikany, pocit, že se na něm někdo dopustil obrovské křivdy. Věříme, že jeho Dokonalý zločin bude pokusem ukřivdit podobným způsobem velkému množství lidí.“

„Přesně tak,“ skočil mu do řeči Krasner. „Váš bratr chce tu křivdu aplikovat obecně, učinit ji tak věcí veřejnou a donutit ostatní lidi, aby sdíleli jeho bolest.“

Glinn se naklonil přes stůl a upřeně hleděl na Pendergasta. „A víme ještě něco. To vy jste způsobil svému bratrovi takovou bolest – alespoň tak to chápe on.“

„To je absurdní,“ odmítl jeho slova Pendergast.

„Něco se mezi vámi a vaším bratrem stalo, někdy v raném dětství. Něco tak strašného, že to zdeformovalo jeho už tak pokřivenou mysl. Tam vidím počátek všeho, co teď rozehrává. V naší analýze ale chybí zásadní informace: co se mezi vámi a Diogenem přihodilo. A vzpomínka na tuhle událost je uzamčena přesně tady.“ Glinn ukázal Pendergastovi na hlavu.

„Tohle už jsme probírali,“ odpověděl Pendergast rezervovaně. „Už jsem vám řekl všechno podstatné, co se stalo mezi mnou a mým bratrem. Dokonce jsem se podvolil i poněkud podivnému rozhovoru tady s doktorem Krasnerem – bez výsledku. Neexistuje žádná skrytá ohavnost. Pamatoval bych si to, mám fotografickou paměť.“

„Promiňte, ale nesouhlasím s vámi. K téhle události prostě došlo. Muselo to tak být. Žádné jiné vysvětlení neexistuje.“

„V tom případě se omlouvám, protože i kdybyste měl pravdu, já si na žádnou takovou událost nevzpomínám – a zjevně neexistuje způsob, jak ji vzkřísit. Už jste to zkusil a úspěch se nedostavil.“

Glinn sepjal ruce do stříšky a podíval se na ně. Chvilku bylo ticho.

„Myslím, že jeden způsob existuje,“ řekl, aniž by vzhlédl.

Když se nedočkal odpovědi, znovu zvedl hlavu. „Jste vyškolen v jakési prastaré disciplíně, tajné mystické filozofii, kterou praktikuje jeden malý mnišský řád v Bhútánu a Tibetu. Jeden aspekt této disciplíny je duchovní. Ten druhý je fyzický: sled složitých rituálních pohybů, což není nepodobné prvku kata v šotokanském karate. A ještě další je intelektuální: forma meditace, koncentrace, která umožňuje tomu, kdo ji provozuje, zcela uvolnit potenciál lidské mysli. Hovořím o tajných rituálech Dzogchenu a jeho zušlechtěnější formě Chongg Ran.“

Jak jste se k takové informaci dostal?“ Pendergast svou otázku položil hlasem tak chladným, až D’Agostu zamrazilo.

„Agente Pendergaste, prosím vás. Získání takové informace je pro nás prvořadá věc. Když jsme se o vás pokoušeli dozvědět víc, abychom lépe porozuměli vašemu bratrovi, hovořili jsme se spoustou lidí. Mezi nimi byla i Cornelia Delamere Pendergastová, vaše prateta. Její současné bydliště je v ústavu Mount Mercy Hospital pro choromyslné zločince. Potom to byla jistá vaše spolupracovnice slečna Corrie Swansonová, která je zapsána v nejvyšším ročníku na Phillips Exeter Academy. S tou to bylo docela náročné, ale nakonec jsme zjistili, co jsme potřebovali.“

Glinn upíral na Pendergasta svůj pohled sfingy. Pendergast mu pohled oplácel, bledýma kočičíma očima ani nemrkl. Napětí v místnosti rychle rostlo; DAgosta cítil, jak se mu ježí chlupy na rukou.

Nakonec Pendergast promluvil. „Takovéhle slídění v mém soukromém životě daleko přesahuje rámec vašeho zapojení do celé záležitosti.“

Glinn neodpověděl.

„Křížení paměti využívám přísně neosobně – jako forenzní nástroj, abych znovu vytvořil místo činu nebo historické události. To je všechno. Pro takovou… osobní záležitost by to nemělo žádný význam.“

„Žádný význam?“ Do Glinnova hlasu se vkradl suchý tón skepticismu.

„Navíc je tahle technika velmi složitá. Pokusit se o její aplikaci v této záležitosti by byla ztráta času. Stejně jako ta komická hra, kterou se mnou zkusil hrát doktor Krasner.“

Glinn se znovu v kolečkovém křesle předklonil, oči stále upíral na Pendergasta. Když promluvil, byl jeho hlas prodchnutý náhlou naléhavostí.

„Pane Pendergaste, není možné, že tatáž událost, která tak strašlivě poznamenala vašeho bratra – a po níž se změnil v netvora –, vyděsila i vás? Není možné, že jste tu vzpomínku uložil tak hluboko, že už ji vědomě nedokážete oživit?“

„Pane Glinne –“

„Povězte mi,“ skočil mu do řeči Glinn sytějším hlasem, „není to možné?“

Pendergast na se něj podíval, šedé oči se mu leskly. „Předpokládám, že do jisté míry, byť minimální, to možné je.“

„Pokud to je možné, jestli ta vzpomínka skutečně existuje, jestli nám pomůže najít poslední chybějící kousek a jestli se nám tím podaří zachránit lidské životy a zvítězit nad vaším bratrem… nestojí to alespoň za pokus}“

Muži upřeně hleděli jeden na druhého necelou minutu, ale D’Agostovi to připadalo jako věčnost. Potom Pendergast sklopil oči. Ramena mu viditelně poklesla. Beze slova přikývl.

„Tak k tomu musíme přikročit,“ navázal hned Glinn. „Co požadujete?“

Pendergast chvíli neodpovídal. Potom jako by se probral. „Soukromí,“ řekl.

„Studio Berggasse vám bude vyhovovat?“

„Ano.“

Pendergast položil obě ruce na opěrky křesla a vstal. Bez jediného pohledu na ostatní v místnosti se otočil a vracel se k místnosti, z níž přišel.

„Agente Pendergaste…?“ ozval se Glinn.

To už Pendergast měl ruku na knoflíku dveří. Napůl se otočil.

„Vím, jak těžké martyrium to pro vás bude. Ale teď není čas na polovi-čatosti. Není možné nic zamlčovat. Ať je to cokoli, musí se to ukázat – a je třeba postavit se tomu čelem – v plné míře. Souhlasíte?“

Pendergast přikývl.

„Tak hodně štěstí.“

Na agentově tváři se mihl chladný úsměv. Potom bez dalšího slova otevřel dveře do studia a zmizel v nich.

48

KAPITÁN ODDĚLENÍ VRAŽD LAURA HAYWARDOVÁ STÁLA VLEVO U VCHODU do Egyptské haly a nerozhodně sledovala dav. Měla na sobě tmavý kostým, tak se lépe vmísila do davu, a jediným znakem její úřední moci byly maličké zlaté kapitánské prýmky připjaté na klopě. Zbraň, nezbytný Smith & Wes-son .38, měla uloženou v pouzdře pod sakem kostýmu.

Když se rozhlédla, naskytl se jí pohled jako z učebnice o bezpečnostních službách. Její lidé, v civilu i v uniformách, stáli na určených místech. Byli to ti nejlepší, které měla k dispozici – skutečně nejlepší z New Yorku. Přítomni byli i muži z ostrahy muzea, záměrně nápadní, aby tak alespoň psychologicky budili pocit bezpečí. Manetti doposud plně spolupracoval. Muzeum bylo dokonale zajištěné. Haywardová v duchu prošla desítky katastrofických scénářů a připravovala plány, jak zvládnout každou eventualitu, i tu nejnepravděpodobnější: sebevražedný atentátník, požár, porucha bezpečnostního systému, výpadek elektřiny, kolaps počítačových sítí.

Hrobka sama měla jedinou slabinu – jen jeden východ. Ale byl dost velký. Navíc na výslovnou žádost velitele hasičského sboru New Yorku byla hrobka a vše v ní speciálně ochráněny proti ohni. Nora se osobně přesvědčila o tom, že bezpečnostní dveře je možné otevřít a zavřít zvenčí i zevnitř také ručně – pro případ totálního výpadku elektřiny. Stála v řídicí místnosti, zřízené v původně prázdném prostoru vedle hrobky, odkud se ovládal software pro otevírání a zavírání dveří.

Týmy toxikologů provedly ne jednu, ani dvě, ale tři kontroly – všechny s negativním výsledkem. A teď tu Nora stála, sledovala dav a v duchu si kladla otázku: Co by mohlo selhat?

Rozum jí hlasitě a jasně naznačoval: Nic.

Ale tušení jí napovídalo jinak. Ze znepokojení, které zakoušela, jí bylo skoro fyzicky špatně. Takový nerozum! Nedávalo to žádný smysl.

Ještě jednou se nechala vést svým policejním instinktem ve snaze najít počátek takového pocitu. Jako obvykle její myšlenky automaticky nabývaly podobu seznamu. A tentokrát v něm dominoval Diogenes Pendergast.

Diogenes je naživu

Unesl Violu Maskeleneovou

Napadl Margo

Ukradl sbírku diamantů – a potom je všechny zničil

Pravděpodobně má na svědomí přinejmenším některé z vražd, které jsou připisovány Pendergastovi Spoustu času tráví v muzeu jako zaměstnanec, s největší pravděpodobností na místě kurátora

Oba pachatelé – Lipper a Wicherly – měli něco do činění se Senefovou hrobkou a oba náhle zešíleli poté, co byli v hrobce. Přesto přepečlivá prohlídka hrobky a haly nepřinesla vůbec žádný důkaz o jakémkoli problému, který by mohl aktivovat psychotické změny nebo poškození mozku. Má v tom snad prsty Diogenes? Co proboha plánuje?

Vybavil se jí rozhovor, který měla před několika dny ve své kanceláři s D’Agostou. Všechno, co doposud provedl – vraždy, únos, loupež diamantů – vede k něčemu jinému. To byla jeho slova. Kněčemu většímu, možná mnohem většímu.

Zachvěla se. Její domněnky, její pochybnosti o Diogenovi – to všechno souviselo, určitě. Byla to součást celého plánu.

Ale jaký je ten plán?

Haywardová neměla nejmenší tušení. A přece jí předtucha napovídala, že se to stane právě dnes. Nemůže to být náhoda. Tohle je to „něco jiného“ –jak o tom mluvil DAgosta.

Očima přejížděla po místnosti, navázala kontakt postupně se všemi svými podřízenými. Přitom si všimla mnoha známých tváří – starosty, dočasného mluvčího sněmovny, guvernéra, nejméně jednoho ze dvou senátorů za stát New York. A byla tam řada dalších lidí: výkonní předsedové společnosti Fortune 500, hollywoodští producenti, spousta hereckých a televizních osobností. Potom tam byli zaměstnanci muzea, které už znala: Collopy, Menzies, Nora Kellyová…

Podívala se na štáb televize PBS, který si našel místo na jednom konci haly a připravoval přímý přenos galavečera. Druhý štáb byl uvnitř ještě neotevřené hrobky, nachystaný natočit první skupinu VIP při prohlídce výstavy a také světelnou a zvukovou show, která je její součástí.

Ano – to bude součástí plánu. Ať se má stát cokoli, stane se to v přímém přenosu, aby to viděly miliony lidí. A jestli je Diogenovo druhé já kurátorem nebo jiným vysoce postaveným mužem v muzeu, má moc a možnost přístupu ke všemu, co nezbytně potřebuje, aby mohl naplánovat téměř cokoli. Ale kdo by to mohl být? Manettiho pečlivé prozkoumání záznamů o zaměstnancích nic nepřineslo. Kdyby tak měli Diogenovu novější fotografii, ne jen tu pětadvacet let starou, otisk prstu, vzorek pro určení DNA…

Co je to za plán?

Očima spočinula na zavřených dveřích do hrobky, ocel teď měla povrchovou úpravu falešného kamene, před nimi byla natažena nápadná rudá páska.

Bylo jí stále hůř. A dostavil se i pocit zoufalého osamění. Udělala všechno, co mohla, aby dosáhla zrušení, nebo alespoň odložení otevření výstavy. Ale nikoho nepřesvědčila. Námitky proti tomu měl dokonce i policejní komisař Rocker, její spojenec z minulosti.

Utkvělo jí tohle všechno v mysli? Dolehl na ni nakonec ten tlak? Kdyby tak měla někoho, kdo sdílí její názor, chápe celé pozadí, Diogenovu pravou povahu. Někoho jako DAgostu.

D’Agosta. Při vyšetřování byl vždycky krok před ní. Předem mu bylo jasné, co se stane. Dlouho před kýmkoli jiným věděl, s jakým typem zločince mají co do činění. Neustále tvrdil, že Diogenes žije, i když ona a společně s ní i další „dokázali“, že je mrtev.

A také zná muzeum – dokonale. Zapojil se do případů spjatých s muzeem už před šesti lety, možná i dříve. Zná všechny aktéry. Kdyby tak tady byl… Ne DAgosta muž – to už je minulost –, ale D Agosta policista.

Dávala si pozor, jak dýchá. Nemá smysl přát si nemožné. Udělala všechno, co mohla. Teď už nezbývá než čekat, dívat se a být připravena zasáhnout.

Znovu přelétla očima dav, sledovala pohyb a obličeje lidí, jestli se někdo netváří nepřirozeně napjatě, rozrušeně nebo znepokojeně.

Najednou ztuhla. Kousek od skupiny hodnostářů u pódia stála vysoká žena. Poznala ji.

V hlavě se jí rozezněly všechny zvony na poplach. Hodně se snažila ovládnout hlas, když zvedla vysílačku k ústům. „Manetti, tady Haywar-dová. Slyšíte mě?“

„Slyším.“

„Ta žena, kterou vidím u pódia, je to Viola Maskeleneová?“

Pauza. „Ano.“

Haywardová polkla. „A co tady dělá?“

„Najali ji jako náhradu za toho egyptologa Wicherlyho.“

„Kdy?“

„To nevím. Včera nebo předevčírem.“

„Kdo ji najal?“

„Myslím že oddělení antropologie.“

„Proč nebylo její jméno na seznamu hostů?“

Zaváhání. „To nevím přesně. Nejspíš proto, že je tu tak krátce.“

Haywardová chtěla říct ještě spoustu věcí. Měla sto chutí do vysílačky zanadávat, dožadovat se odpovědi na otázku, jak je možné, že ji o tomhle nikdo neinformoval. Ale na tohle všechno už bylo příliš pozdě. A tak řekla jen: „Konec.“

Profil napovídá, ze Diogenes neskonal.

Celé slavnostní otevření vypadalo jako přepečlivě připravená past – ale na co?

DAgostova slova jí zněla v uších jako klakson. Něco většího. Možná mnohem většího.

Tolik potřebovala DAgostu – a potřebovala ho hned. On znal odpovědi, při kterých ona tápe.

Vzala svůj soukromý telefon, zkusila jeho mobil. Nezvedl to.

Podívala se na hodinky. 19:15. Večer sotva začal. Kdyby ho našla, kdyby ho dostala sem… Kde by tak mohl být? Znovu jí v uších zněla jeho slova:

Ještě něco bys měla vědět. Slyšela jsi o firmě, která vytváří forenzní profily Ejfective Engineering Solutions na Little West Twelfth Street? Vede ji Eli Glinn. Poslední dobou tam trávím docela dost času, melouchařím…

Měla jen malou šanci – ale pořád lepší než nic. Rozhodně to bude lepší než stát se založenýma rukama. S trochou štěstí by to mohla tam a zpátky stihnout za necelých čtyřicet minut.

Znovu zvedla k ústům vysílačku. „Poručíku Gaulte?“

„Slyším.“

„Na chvíli odejdu. Pověřuji vás vedením.“

„Mohu se zeptat –“

„Potřebuju s někým mluvit. Pokud se něco – cokoli – neobvyklého přihodí, máte ode mě oprávnění všechno to tady zavřít. Úplně. Rozumíte?“

„Ano, kapitáne.“

Dala vysílačku do kapsy a rázně vyšla z haly.

49

PENDERGAST STÁL V MALÉ PRACOVNÉ, ZADY SE OPÍRAL O DVEŘE, ANI SE nepohnul. Všímal si různorodého vybavení: gauče přikrytého perskými koberečky, afrických masek, stolku u zdi, polic s knihami, podivných uměleckých předmětů.

Pro uklidnění se nadechl. S vypětím všech sil přešel ke gauči, pomalu si na něj lehl, složil ruce na prsou, nohy zkřížil v kotnících a zavřel oči.

Za celou svoji profesionální kariéru se mnohokrát ocitl v obtížných a nebezpečných situacích. Ale žádná se nemohla rovnat tomu, co ho čeká v téhle malé místnosti.

Začal sérií jednoduchých fyzických cvičení. Zpomalil dýchání a tlukot srdce. Odblokoval všechny vnější vjemy: šum ventilace, slabý zápach leš-těnky na nábytek, tlak gauče pod sebou, svou vlastní fyzickou vnímavost.

Nakonec – když už jeho dýchání bylo téměř neznatelné a tep srdce se snížil na čtyřicet úderů za minutu – dovolil, aby se před jeho vnitřním zrakem objevila šachovnice. Jeho ruce se pohybovaly nad ohmatanými figurkami. Bílého pěšce posunuly po šachovnici dopředu. Černý pěšec reagoval. Hra pokračovala až k patu. Začala další hra, skončila stejně. A potom ještě další a další…

… ale bez očekávaného výsledku. Pendergastův palác paměti – studnice vědění a informací, v níž uchovával svá nejniternější tajemství a z níž čerpal při svých nejhlubších meditacích a introspekcích – se před ním nezhmotnil.

Mentálně Pendergast přepnul hry, od šachů přešel k bridži. Teď místo dvou hráčů proti sobě posadil celkem čtyři, kteří hráli jako partneři s nekonečnou strategií, používali různé signály, dorozumívali se pohyby rukou. Rychle dohrál hru na dvě vítězství ze tří, potom další.

Palác paměti se neobjevil. Zůstal mimo jeho dosah, stále uhýbal, stále byl nehmatatelný.

Pendergast počkal, ještě víc omezil tlukot srdce a dýchání. Nikdy takovéhle selhání nezažil.

Teď se ponořil do nejtěžšího cvičení Chongg Ran, mentálně oddělil své vědomí od těla, potom se nad něj vznesl, nehmotně plul v prostoru. Aniž by otevřel oči, vytvořil virtuálně místnost, v níž ležel, představoval si každý předmět v ní, dokud se mu v mysli nezobrazila do posledního detailu. Chvíli se nad ní vznášel. A potom, kousek po kousku, odstraňoval vybavení, koberce, tapety, až nakonec všechno zmizelo.

Ale tím neskončil. Odstraňoval celé rušné město za zdmi místnosti: nejprve vnitřní uspořádání, potom celé bloky, jeden po druhém, dál jednu čtvrť po druhé. Byl to akt intelektuálního zapomnění, které nabralo rychlost, když se rozšířilo do všech stran. Potom správní obvody, státy, národy, svět, vesmír, všechno upadlo do temnoty.

Za několik minut bylo všechno pryč. Zůstal jen Pendergast sám, vznášel se v nekonečné prázdnotě. Potom se přiměl k tomu, aby vyrušil i svoje tělo. Pozřela ho temnota. Vesmír byl teď úplně prázdný, zcela zbavený myšlení, bolesti a paměti, veškeré hmotné existence. Dosáhl stavu známého jako Sunyata. Na okamžik – nebo to byla věčnost? – přestal existovat i samotný čas.

A potom se mu konečně v mysli pomalu zobrazovalo staré sídlo na Dauphine Street: Maison de la Rochenoire, dům, v němž on a Diogenes vyrostli. Pendergast stál na staré ulici dlážděné kočičími hlavami, upřeně hleděl přes plot z tepaných železných tyčí na mansardové střechy domu, arkýřová okna, zábradlí na střeše, cimbuří a kamenné ozdoby. Vysoké cihlové stěny na jedné straně zakrýval bujný porost okrasných zahrad.

V mysli otevřel Pendergast obrovskou kovovou bránu a vyšel po příjezdové cestě, zastavil se pod krytým sloupořadím. Před ním byly dokořán otevřené bíle natřené dvojité dveře, které vedly do vstupní haly.

Po chvíli pro něj netypické nerozhodnosti jimi prošel na mramorovou podlahu vstupní haly. Obrovský křišťálový lustr zavěšený pod kuželovitě klenutým stropem se jasně třpytil. Vepředu viděl točité schodiště se sloupky složitě zdobenými kuličkami, stoupalo do galerie v prvním patře. Na levé straně byly zavřené dveře, které vedly do dlouhé výstavní síně s nízkým stropem; napravo byly otevřené dveře do temné knihovny s dřevěným obložením.

I když skutečné rodinné sídlo v New Orleansu před mnoha lety úplně shořelo – zapálil ho rozvášněný dav –, Pendergast si tohle virtuální sídlo navždy uchoval v paměti. Intelektuální artefakt, dokonalý do posledního detailu; studnice, v níž uchovával nejen své vlastní zážitky a postřehy, ale i bezpočet rodinných tajemství. Obvykle byl vstup do tohoto paláce paměti uklidňující zážitek: každá zásuvka, každá skříň ukrývaly nějakou minulou událost nebo nějaký osobní obraz z historie nebo vědy, připravené k nahlédnutí, až se to bude hodit. Dnes však Pendergast pociťoval hluboké znepokojení a jen s maximálním duševním úsilím se mu dařilo udržet sídlo v mysli pohromadě.

Přešel vstupní halu a vydal se do schodů k široké chodbě v prvním poschodí. Na odpočívadle jen na okamžik zaváhal a potom pokračoval dál chodbou s gobelíny rozvěšenými na stěnách, dlouhé růžové stěny byly v pravidelných vzdálenostech přerušeny mramorovými nikami nebo olejomalbami portrétů v prastarých zlacených rámech. Teď ho obklopila vůně sídla: směsice zápachu starých látek a kůže, leštěnky na nábytek, parfému jeho matky, otcova tabáku značky Latakia.

Téměř přesně uprostřed chodby uviděl těžké dubové dveře, které vedly do jeho pokoje. Ale on tak daleko nešel. Zastavil se před dveřmi těsně před nimi. Zvláštní, byly zapečetěné olovem a překryté plátem mosazi, po okrajích přibitým k rámu dveří.

Tohle byl pokoj jeho bratra Diogena. Pendergast sám tyhle dveře před lety v duchu zapečetil, pokoj uvnitř paláce paměti navždycky uzamkl. Sám sobě slíbil, že do téhle místnosti už nikdy nevstoupí.

A přece – Eli Glinn měl pravdu – musí tam vejít. Neměl na výběr.

Když Pendergast váhavě postával přede dveřmi, uvědomil si, že jeho tep i dech se povážlivě zrychlují. Stěny sídla kolem něj se blyštěly a zářily, stále jasněji, potom bledly, ztrácely na intenzitě jako vlákno v žárovce, které nevydrží příliš velký nápor proudu. Ztrácel svou pracně vybudovanou duševní stavbu. Maximálně se snažil soustředit, uklidnit svou mysl a ustálit obraz kolem sebe.

Musel rychle pokračovat dál, křížení paměti se mohlo v libovolný okamžik zhroutit silou jeho emocí. Nemohl donekonečna udržet potřebnou koncentraci.

Silou vůle zařídil, aby měl v ruce páčidlo, sekáček a paličku. Vklínil páčidlo pod mosazný plát a odchlípl jej od rámu dveří. Postupoval systematicky po celém obvodu, až jej celý uvolnil. Odhodil páčidlo, vzal sekáček a paličku a začal odstraňovat měkké olovo, kterým byly zality všechny škvíry mezi dveřmi a rámem. Dařilo se mu je vyndávat po docela velkých kusech. Snažil se zcela pohroužit do práce, myslet jen na to, co musí udělat, na nic víc.

Za pár minut se všude kolem po kobercích povalovaly stočené proužky olova. Na dveřích zbývala už jediná překážka – masivní zámek.

Pendergast postoupil o krok a vzal za kliku. Za normálních okolností by je otevřel pomocí různých nástrojů, které míval vždy u sebe. Ale tentokrát mu nezbýval čas ani na tohle. Libovolná pauza, jakkoli krátká, by mohla mít katastrofální důsledky. Ustoupil dozadu, zvedl nohu – namířil do bodu těsně pod zámkem a prudce kopl. Dveře se rozletěly a s velikým rachotem uhodily o vnitřní stěnu pokoje. Pendergast stál na prahu a ztěžka dýchal. Před sebou měl pokoj bratra Diogena.

A přece tam nebylo nic vidět. Měkké světlo z chodby neproniklo nekonečným přítmím. Dveřní otvor byl jako černý obdélník.

Pendergast odhodil sekáček a paličku. Vzal do ruky silnou baterku, rozsvítil a paprsek namířil do přítmí, které jako by do sebe nasálo světlo.

Pokusil se udělat krok dopředu, ale zjistil, že nedokáže své končetiny přimět k pohybu. Připadalo mu, že na prahu stojí věčnost. Dům se rozechvěl, stěny mizely, jako by byly jen ze vzduchu. Pochopil, že palác paměti znovu ztrácí. Věděl, že když ho ztratí teď, už se mu ho nepodaří vrátit. Nikdy.

Poslední akt nejvyšší vůle – nejsoustředěnější, velmi vyčerpávající a nejtěžší okamžik, jaký kdy zažil – Pendergasta přiměl překročit práh.

Hned za ním zůstal stát, byl vyčerpaný. Přejížděl kolem paprskem baterky, aby osvítil i ta nejtemnější místa. Nebyl v pokoji, který očekával. Stál na vrcholku úzkého schodiště z holého kamene, které ubíhalo do skály a stáčelo se hluboko dolů.

Při tom pohledu se v Pendergastově mysli pohnulo něco temného: Krutá bestie, která nerušené dřímala přes třicet let. Na okamžik znejistěl a jeho vůle selhala. Stěny se třásly jako plamen svíčky ve větru.

Vzchopil se. Neměl na vybranou, musel jít dál. Pevně stiskl baterku a sestupoval po sešlapaných kluzkých kamenných schodech: stále hlouběji do chřtánu potupy, lítosti – a nezměrné hrůzy.

50

PENDERGAST SCHÁZEL ZE SCHODŮ, ZDOLA K NĚMU STOUPAL ZÁPACH sklepních prostor: nasládlý pach vlhkosti, plísně, rzi a smrti. Schodiště končilo v temném tunelu. Sídlo mělo jeden z mála podzemních sklepů v New Orleansu – vyhloubený za spoustu peněz a za cenu velkého úsilí mnichů, kteří původně vybudovali celou stavbu a stěny obložili pláty ukovaného olova a pečlivě naskládanými kamennými kvádry. Vytvořili tím sklepy, kam ukládali vína a koňaky.

Rodina Pendergastových tyto prostory využívala k úplně jiným účelům.

V mysli Pendergast kráčel tunelem, který ústil do širokého, nízkého prostoru s podivnou podlahou, částečně kamennou a částečně hliněnou, a klenutým stropem. Stěny pokrývala vrstva ledku a prostor vyplňovaly temné mramorové krypty, složitě vytesané ve viktoriánském a edvardovském stylu, oddělené úzkými cihlovými chodníčky.

Náhle si uvědomil, že v potemnělé místnosti je někdo další. Byl to jen malý stín. Ten promluvil hlasem sedmiletého dítěte: „Víš určitě, že chceš jít dál?“

Pendergasta šokovalo poznání, že v šeré místnosti je ještě další postava: vyšší a štíhlejší, s velmi světlými, téměř bílými vlasy. Vyděsil se – byl to on sám, devítiletý. Slyšel svůj vlastní jemný dětský hlas: „Ty se nebojíš?“

„Ne. Samozřejmě že ne,“ zaznělo v odpověď přiškrceným vzdorovitým hlasem – to promluvil jeho bratr Diogenes.

„Tak dobře.“

Pendergast sledoval dvě temné postavy, jak procházejí pohřebištěm. Vyšší chlapec měl v ruce svíčku, šel první.

Cítil narůstající strach. Tohle si vůbec nepamatoval – a přesto věděl, že se stane něco děsivého.

Světlovlasý chlapec pečlivě zkoumal vytesané náhrobní kameny, latinské nápisy četl vysokým jasným hlasem. Oba našli v latině velké zalíbení. Diogenes, vzpomněl si Pendergast, měl pro latinu obrovské vlohy, jejich učitel ho považoval za génia.

„Tady je jeden hodně zvláštní,“ řekl starší chlapec. „Koukni, Diogene.“ Menší hoch přišel blíž a četl:

ERASMUS LONGCHAMPS PENDERGAST

1840-1932

De mortiis aut bene aut nihil

„Poznáváš to?“

„Horatius?“ zeptal se mladší. „,0 mrtvých‘… hmmm… ‚mluvjen dobře, nebo nemluv vůbec‘.“

Po chvíli ticha řekl starší chlapec trochu blahosklonným tónem: „Bravo, bratříčku.“

„To by mě zajímalo,“ napadlo Diogena, „o čem ze svého života by chtěl pomlčet.“

Pendergast si vzpomněl na své mladistvé soupeření s bratrem v latině… v té proti němu skutečně pokulhával.

Šli dál k velmi propracované dvojité kryptě. Horní stranu sarkofágu v římském stylu zdobila mramorová socha muže a ženy, obě postavy mrtvých ležely se zkříženýma rukama na prsou.

„Louisa de Nemours Prendergastová. Henri Prendergast. Nemo nisi mors“ četl starší chlapec. „Počkej chvíli… To musí být ‚Dokud nás smrt nerozdělí‘.“

To už menší hoch přešel k dalšímu náhrobku. Stál u něj nahrbený a četl: „Multa ferunt anni venientes commoda secům, Multa recedentes adimiunt.“ Vzhlédl. „No, Aloysie, jak si s tímhle poradíš?“

Teprve po chvíli ticha zazněla odpověď, sice odvážná, ale trochu nejistá. „Za mnoho let dojdeme útěchy uklidnění, mnohé vzdalující se roky nás dovedou k pokoření.“

Překlad se setkal se sarkastickým uchechtnutím. „To nedává vůbec smysl.“

„Samozřejmě že jo.“

„Ne, nedává. Mnohé vzdalující se roky nás pokoří? To je hloupost. Podle mě to znamená něco jako ‚Roky, jak přicházejí, přinášejí mnohou útěchu. Když odcházejí, tak…‘“ Zarazil se. ,/ldimiuntř“

„No, to jsem přece říkal: pokořit,“ odpověděl starší chlapec.

„Jak odcházejí, pokořují nás,“ dokončil Diogenes. „Jinými slovy – když jsi mladý, roky ti přinášejí všechno dobré. Ale jak stárneš, tak ti to ty roky zase všechno berou.“

„To dává lepší smysl než ten můj překlad,“ řekl Aloysius s rozmrzelostí v hlase. Šel dál do zadní části pohřebiště, kolem další řady krypt, četl další jména a další nápisy. Na konci slepé uličky se zastavil u protější stěny s mramorovými dveřmi, které překrýval zrezavělý rošt.

„Koukni na tu hrobku.“

Diogenes přišel blíž a prohlížel si kryptu ve svitu svíčky. „Kde je nápis?“

„Žádný tu není, ale je to krypta. Určitě to jsou ty dveře.“ Aloysius natáhl ruku a zatahal za mříž. Nic. Opřel se do ní, zatáhl a potom zvedl kousek odpadlého mramoru a začal otloukat kámen kolem ukotvení. „Možná je prázdná.“

„Možná je připravená pro nás,“ napadlo mladšího a při těch slovech se mu oči zaleskly, což působilo velmi morbidně.

„Je tam dutina.“ Aloysius vehementně ťukal kamenem a znovu zatahal za mříž – ta po chvíli náhle povolila a se skřípavým zvukem se otevřela. Oba tam stáli hodně vyděšení.

„Teda, to je smraď.“ nadhodil Diogenes, zacpal si nos a couval.

A v tu chvíli to Pendergast cítil i ve svém mentálním zobrazení – nepopsatelný odporný zápach jako ze zkažených, plísní napadených jater. Polkl, stěny v jeho paláci paměti zavrávoraly, potom se znovu ustálily.

Aloysius posvítil svíčkou do nově odhaleného prostoru. Vůbec to nebyla krypta, spíše velké skladiště v zadní části suterénu. Mihotavé světlo dopadalo na spoustu podivných předmětů z mosazi, dřeva a skla.

„Co to tady je?“ zajímalo Diogena, když pomalu kráčel za svým bratrem.

„Tak se koukni.“

Diogenes se rozhlížel. „Co to všechno je?“

„Stroje,“ starší bratr mu odpověděl s naprostou jistotou, jako by to věděl.

„Jdeš dovnitř?“

„Samozřejmě.“ Aloysius prošel dveřmi a otočil se. „Ty nejdeš?“

„Asi jo.“

Pendergast ze stínů pozoroval, jak vcházejí.

Oba chlapci zůstali stát. Na olověných stěnách uviděli bělavé pruhy zoxi-dovaného kovu. Od podlahy ke stropu tu byla naskládaná spousta nejrůznějších předmětů: krabice pomalované rozšklebenými obličeji; staré klobouky, lana a šátky prožrané od molů; zrezavělé řetězy a mosazné kruhy; skříňky, zrcadla, pláštěnky a hůlky. Všechno pokrývaly pavučiny a silná vrstva prachu. Na jednom konci stál o zeď opřený nápis v křiklavých barvách, okrášlený kudrlinkami, párem rukou, které ukazovaly směr, a dalšími ozdobami typickými pro dobu karnevalů v Americe devatenáctého století.

Pendergast stál ve stínu své paměti, zcela ho pohltila předtucha něčeho strašlivého, a sledoval, jak se všechno odvíjí. Nejprve chlapci zvědavě okukovali krabice a hromady bizarních předmětů ve světle svíčky, které házelo dlouhé stíny.

„Víš, co tohle všechno je?“ zašeptal Aloysius.

„Co?“

„Našli jsme všechno z kouzelnické show našeho praprastrýce Comstocka.“

„Kdo je praprastrýc Comstock?“

„Nejznámější kouzelník v historii světa. Učil samotného Houdiniho.“

Aloysius sáhl na skříňku, rukou přejel na knoflík a obezřele vytáhl zásuvku: v ní byla pouta. Otevřel další zásuvku, dlouho nechtěla povolit, jako by byla zalepená, potom se najednou otevřela. Z ní vyděšeně vyběhly dvě myši a odcupitaly pryč.

Aloysius přešel k dalšímu předmětu, s bratrem v patách. Na výšku tam stála bedna ve tvaru rakve, na víku byl vyobrazen křičící muž, tělo pokryté mnoha krvavými ranami. Otevřel víko, zasténalo na zrezivělých pantech, a uviděl vnitřek hustě posetý železnými tepanými bodci.

„To spíš vypadá jako mučení než kouzla,“ řekl Diogenes.

„Na těch bodcích je zaschlá krev.“

Diogenes se podíval pozorněji, strach na chvíli přemohla podivná dychtivost. Potom odstoupil. „To je jen barva.“

„Víš to jistě?“

„Poznám zaschlou krev.“

Aloysius šel dál. „Koukni na tamhleto.“ Ukázal do protějšího rohu. Stála tam obrovská krabice, mnohem větší než všechny ostatní, sahala od podlahy až ke stropu – jako malá místnost. Byla křiklavě pomalovaná červeně a zlatě. Na přední straně se šklebila tvář démona, kterou obklopovala spousta podivných zobrazení – ruka, oko podlité krví, prst – a všechno se vznášelo proti rudému pozadí, skoro jako odťaté kusy těla, které odplavuje proud krve. Nade dveřmi po straně byl do oblouku zlatou a černou barvou vyvedený nápis:

„Kdyby to byla moje show,“ řekl Aloysius, „pojmenoval bych ji mnohem okázaleji, něco jako třeba Brána do pekel. Vstup do pekla mi zní dost nudně.“ Otočil se na Diogena. „Teď jdeš první ty.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Předtím jsem šel první já.“

„No tak půjdeš první znovu.“

„Ne,“ prohlásil Aloysius. „Já nechci.“ Položil ruku na dveře a dloubl Diogena loktem.

„Neotvírej to. Mohlo by se něco stát.“

Aloysius otevřel a před nimi se vynořil temný, dusivý interiér vystlaný čímsi, co připomínalo samet. Hned za dveřmi stál mosazný žebřík a mizel nahoře v poklopu v nízkém falešném stropě té velké bedny.

„Mohl bych ti nařídit, abys tam šel,“ pokračoval Aloysius, „ale já to neudělám. Nevěřím na dětské hry. Jestli chceš jít dovnitř, tak jdi.“

„Proč nejdeš dovnitř ty}u

„Řeknu ti to upřímně: jsem nervózní.“

S plíživým pocitem studu Pendergast sledoval, jak do hry vstupuje jeho dovednost psychologického přesvědčování, kterou ovládal už v dětství. Chtěl vidět, co je tam uvnitř – ale chtěl, aby tam Diogenes šel první.

„Ty se bojíš?“ zeptal se Diogenes.

„Je to tak. Takže zbývá jediný způsob, jak se dovědět, co tam nahoře je –ty půjdeš první. Půjdu hned za tebou. Slibuju.“

„Já nechci.“

„Bojíš se?“

„Ne.“ Jeho rozechvělý vysoký hlásek však prozrazoval něco jiného.

Pendergast si s trpkostí uvědomil, že Diogenes, kterému bylo teprve sedm let, ještě nepochopil, že nejbezpečnější lež je pravda.

„A co ti teda brání?“

‚Já… bych tam radši nešel.“

Aloysius se suše zasmál. „Já přiznal, že se bojím. Jestli se bojíš ty, tak to řekni, vrátíme se zpátky a na všechno zapomenem.“

Já se nebojím. Jenže je to hodně divný panoptikum.“

Pendergast vyděšeně sledoval, jak jeho dětské alter ego natáhlo ruce a popadlo Diogena za ramena. „Tak teda jdi!“

„Nesahej na mě!“

Jemně, ale důrazně ho Aloysius donutil, aby prolezl otvorem v bedně a plazil se za ním, blokoval mu tak únikovou cestu. „Přesně jak jsi říkal, je to jenom hodně divný panoptikum.“

Já tady nechci zůstat.“

Oba byli uvnitř první oddělené části bedny, namačkaní jeden na druhého. Bylo zřejmé, že prostor je rozčleněný tak, aby se tam vešel jen jeden dospělý člověk, nikoli dvě povyrostlé děti.

Jdi dál, odvážný Diogene, jsem hned za tebou.“

Diogenes beze slova stoupal po příčlích mosazného žebříku, Aloysius lezl těsně za ním.

Pendergast viděl, jak oba zmizeli, když se za nimi automaticky zavřel poklop. Srdce mu bušilo, až měl pocit, že každou chvilku exploduje. Stěny v jeho paměti se zachvěly a prudce otřásly. Bylo to skoro nesnesitelné.

Ale teď toho nemohl nechat. Stane se něco strašného, ale o tom, co přesně to bude, neměl tušení. Ještě se neprokopal tak hluboko do starých, potlačovaných vzpomínek. Musel to nechat plynout dál.

V duchu otevřel poklop v bedně a vylezl po mosazném žebříku, protáhl se horním otvorem. Tam se prostor horizontálně překlopil, a tak se vytvořila nízká místnost nad falešným stropem, ale pod vrchní stěnou bedny. Před ním byli dva kluci, Diogenes vepředu. Lezl ke kruhovému otvoru ve vzdálené stěně. Diogenes u vstupu do otvoru zaváhal.

„Lez dál!“ pobídl ho Aloysius.

Malý kluk se ohlédl na bratra, v očích měl podivný výraz. Potom otvorem prolezl a zmizel.

Aloysius sám se blížil k otvoru, potom chvilku počkal, ve světle svíčky se rozhlížel, zřejmě si poprvé všiml, že na stěnách jako by byly pryskyřicí nalepené fotografie.

„Ty nejdeš?“ ozval se tichý, vyděšený a rozzlobený hlas ze tmy před ním. „Slíbil]ú, že jdeš hned za mnou.“

Pendergast se díval a cítil, jak se nezvladatelně rozklepal.

„Ano, ano, už jdu.“

Mladý Aloysius se plížil ke tmavému kulatému otvoru, podíval se dovnitř – ale dál nešel.

„Hele! Kde jsi?“ slyšel tlumený pláč ze tmy vepředu. Potom najednou: „Co se děje? Co je tohleT Pronikavý chlapecký jekot prořízl malou místnost jako skalpel. Kruhovým otvorem Pendergast zahlédl světlo; viděl nakloněnou podlahu; viděl Diogena, jak klouže k protilehlému konci malé místnosti a potom se zřítil do osvětlené jámy dole. Najednou se ozval tichý zvuk, jakoby bručení nějakého zvířete, a v jámě se ukázaly děsivé, nepopsatelné výjevy. Potom se kruhový otvor najednou s rychlým klapnutím zavřel, takže už nic dál neviděl.

„Ne!“ vykřikl Diogenes odkudsi hluboko dole. „Nééééée‘!“

A potom si Pendergast najednou vzpomněl. Všechno se vracelo v dokonalých, jasných detailech. Cítil, že má přetížený mozek, nervové buňky se uzavřely – ztratil kontrolu nad kříženou pamětí. Sídlo v jeho mysli se zachvělo, otřáslo a explodovalo, stěny se rozletěly do všech stran, slyšel strašlivý rachot, veliký palác paměti vzplál ve tmě nekonečného vesmíru, rozptýlil se na žhnoucí střepy světla jako meteory letící do prázdna. Ještě chvíli byl z nekonečné propasti slyšet Diogenův mučivý nářek – a i ten nakonec utichl a znovu se rozhostilo ticho.

51

SPRÁVCE VĚZNICE GORDON IMHOF SE ROZHLÉDL KOLEM STOLU VE SPAR-tánsky vybavené zasedací místnosti hluboko v útrobách bloku řízení věznice Herkmoor. Na klopě měl připnutý mikrofon. Když všechno v duchu probíral, měl z toho dobrý pocit. Reakce na pokus o útěk z vězení byla okamžitá a přinesla výsledek. Všechno klapalo jako dobře namazaný stroj, podle předpisů: jakmile byl udán červený kód, celý komplex se elektronicky uzavřel, všechny vstupy a výstupy byly okamžitě zablokovány. Uprchlíci běhali nějakou dobu bezhlavě jako vyplašené slepice – měli naprosto nesmyslný plán útěku – a během čtyřiceti minut je všechny pochytali a odvedli zpátky do cel nebo předali na marodku. Následovala kontrola nákotníků se senzorem, který se spustí vždy, když je vyhlášen červený kód na potvrzení toho, že všichni vězni v komplexu byli spočítáni.

V nápravných zařízeních, přemýšlel Imhof, na sebe člověk upozorní tím, jak se zachová v krizi. Krize zviditelňuje. V závislosti na tom, jak se krize zvládne, se skrývá možnost postupu, nebo kariéra končí. Tahle krize se zvládla ukázkově, bez jediné chyby. Raněný byl jenom jeden dozorce (a to jen lehce), vše se obešlo bez rukojmích, nikdo nebyl zabit ani vážně raněn. Pod jeho vedením si Herkmoor uchoval pověst vězení, odkud nelze utéci.

Imhof se podíval na hodiny, čekal, až vteřinová ručička oběhne ciferník a bude přesně půl osmé. Coffey se neukázal, ale Imhof nehodlal čekat. Pravdou zůstávalo, že ten nafoukaný agent FBI a jeho přisluhovač už mu vážně lezli na nervy.

„Pánové,“ začal, „dovolte, abych zahájil naše dnešní setkání pochvalou. Chci vám všem stručně říci: dobrá práce.“

Takové zahájení vyvolalo souhlasné mumlání a všeobecné poposedávání.

„Dnes se Herkmoor vypořádal s výjimečně těžkým úkolem – masovým pokusem o útěk. Ve dvě hodiny jedenáct minut odpoledne devět chovanců přestřihalo plot na jednom vnitřním dvoře budovy C. Vězni se vějířovitě rozprchli ve vnitřním obvodu tábora. Jeden se dostal až k bezpečnostní stanici na jižním konci budovy B. Příčina pokusu o útěk je stále předmětem šetření. Postačí, když řeknu, že vězni na dvoře číslo čtyři nebyli ve chvíli pokusu o útěk pod přímým dozorem. Důvody jsou doposud nejasné.“

Odmlčel se, mužům kolem stolu věnoval přísný pohled. „Právě tímto pokleskem se budeme zabývat na našem dnešním setkání.“

Potom vyjasnil obličej. „Celkem vzato, reakce na pokus o útěk byla okamžitá a přesně podle předpisů. Hoši, kteří měli pohotovost, byli na místě ve dvě čtrnáct a červený kód se spustil ihned. Okamžitě bylo zmobilizováno více než padesát dozorců. Za necelou hodinu byli všichni uprchlíci do posledního dopadeni a každý z nich byl náležitě pokárán. Ve tři nula jedna skončil poplach. Herkmoor se vrátil do normálních kolejí.“

Na chvíli se odmlčel. „Znovu chci poblahopřát všem zúčastněným. Všichni si mohou oddechnout, toto je jenom formální setkání – jak víte, formální setkání ke zhodnocení akce musí podle pravidel proběhnout do dvanácti hodin od vyhlášení pohotovosti. Omlouvám se, že vás připravuji o čas po pracovní době. Uvidíme, jestli se nám podaří všechno rychle vyřešit a půjdeme na večeři. Všechny vás vyzývám, abyste kladli otázky během jednání. Vykašlete se na ofíciality.“

Rozhlédl se po místnosti. „Nejdříve uděluji slovo šéfovi bezpečnosti Jamesi Rollovi z budovy O A ptám se: Jime, mohl byste vysvětlit, jak to bylo se Sideskym? Zdá se, že tam jsou nějaké nejasnosti.“

Muž s vystouplým bříškem vstal, klíče na pásku mu zacinkaly. Nasadil netečný výraz nejvyšší vážnosti.

„Děkuji vám, pane. Jak jste se zmínil, červený kód se rozezněl ve dvě hodiny čtrnáct minut. Jako první se na místo dostavili hoši ze strážní stanice sedm. Čtyři odešli a nechali policistu Sideskyho samotného na stanici. Ukazuje se, že jeden z uprchlíků Sideskyho přemohl, píchl mu drogu, svázal ho a nechal ho na nedaleké pánské toaletě. Stále je dezorientován. Jakmile bude mít jasnou hlavu, zaznamenáme jeho výpověď.“

„Výborně.“

V ten okamžik vstal muž v uniformě zdravotního bratra. „Jsem Kidder, zdravotní bratr pro personál, pane, pracuji v nemocnici v budově B.“

Imhof se na něj podíval. „Ano?“

„Zdá se, že tu došlo k nějaké záměně. Na počátku pokusu o útěk přinesli zdravotníci zraněného strážce s tím, že je to Sidesky, v uniformě s jeho odznakem a identifikační kartou. Jenomže potom zmizel.“

„To lze snadno vysvětlit,“ vložil se do toho Rollo. „Našli jsme Sideskyho bez uniformy a odznaku. Určitě odešel z marodky. A potom, jak se ukazuje, ho jeden z vězňů omráčil a svlékl.“

„To zní logicky,“ komentoval Imhof. Váhal. „Jenomže všichni uprchlíci byli zadrženi ve vězeňských šatech. Žádný z nich neměl uniformu.“

Rollo si mnul podbradek: „Vězeň, který svlékl Sideskyho, nejspíš neměl čas obléknout si uniformu.“

„To je určitě ono,“ prohlásil Imhof. „Pane Rollo, zaznamenejte laskavě chybějící položky. Uniforma, odznak a identifikační karta, které patří Sideskymu. Předpokládám, že to všechno najdeme někde v odpadcích. Určitě se nedostaly vězňům do rukou.“

„Ano, pane.“

„Záhada je rozluštěná. Pokračujte, pane Rollo.“

„Promiňte, že vám skáču do řeči,“ ozval se Kidder, „ale nejsem si jistý, jestli záhada skutečně je rozluštěná. Muž, který tvrdil, že je Sidesky, zůstal sám na marodce, čekal na radiologa, když jsem ošetřoval některé uprchlíky. Měl několik polámaných žeber, pohmožděniny, tržné rány na obličeji –“

„Nemusíme slyšet kompletní diagnózu, Kiddere.“

„Dobře, pane. V každém případě v takovém stavu nemohl nikam odejít. A když jsem se vrátil, Sidesky – tedy myslím ten chlap, který se za něj vydával – zmizel a v jeho posteli ležela mrtvola vězně Carlose Lacarry.“

„Lacarry?“ Imhof se zamračil. Tohle ještě neslyšel.

„Přesně tak. Někdo přenesl jeho mrtvolu do Sideskyho postele.“

„Myslel to snad někdo jako vtip?“

„To nevím, pane. Jenom mě napadlo, jestli… no, jestli to nemůže mít nějakou spojitost s pokusem o útěk.“

Rozhostilo se ticho.

„Pokud ano,“ řekl nakonec Imhof, „pak máme co do činění s mnohem rafinovanějším plánem, než jsme se původně domnívali. Ale základem je toto: Všichni uprchlíci byli polapeni a vráceni do cel. V nadcházejících dnech je budeme vyslýchat, abychom objasnili, k čemu vlastně došlo.“

„Ještě jedna věc mě znepokojuje,“ pokračoval Kidder. „Při útěku přijel pohřební vůz pro Lacarrovo tělo. Vůz čekal před bránou, dokud neskončil poplach.“

„A?“

„Když byl poplach odvolán, vůz vjel dovnitř a tělo do něj naložili. Primář to celé sledoval a podepsal všechny papíry.“

„Nevidím v tom žádný problém.“

„Problém je, pane, že neuběhlo ani patnáct minut a objevil jsem Lacar-rovu mrtvolu v Sideskyho posteli.“

Imhof zvedl obočí. „Takže v tom zmatku někdo mrtvolu odnesl. To je pochopitelné. Nebuďte na sebe tak tvrdý, Kiddere. Jednoduše zavolejte do nemocnice a vysvětlete si to.“

„To jsem udělal, pane. Když jsem zavolal do nemocnice, řekli mi, že dnes ráno jsme odvolali odvoz těla hned poté, co jsme ho objednali. Přísahají, že pohřební vůz k nám neposlali‘1’

Imhof odfrkl. „V téhle nemocnici vždycky všechno zpackají, je tam spousta úředníků, kteří se v ničem nevyznají. Zítra dopoledne jim zavolejte znovu, řekněte jim, že jsme poslali špatné tělo a ať se na to podívají.“ Znechuceně zavrtěl hlavou.

„Ale to je právě ten problém, pane. My jsme v Herkmooru neměli žádnou další mrtvolu. Vůbec nerozumím tomu, jaká mrtvola se dostala do nemocnice.“

„Říkáte, že vrchní lékař podepsal papíry?“

„Ano. Šel domů, měl po směně.“

„Jeho vyjádření budeme mít k dispozici zítra. Nepochybuji, že hned dopoledne se tohle nedorozumění objasní. V každém případě v porovnání s pokusem o útěk je tohle jen okrajová záležitost. Teď se budeme věnovat hodnocení celé akce.“

Kidder ztichl, tvářil se znepokojeně.

„Tak dobře. Další otázkou je, proč podle všech údajů v době pokusu o útěk dvůr nikdo nehlídal. Podle časového harmonogramu, který mám k dispozici, měli na dvoře číslo čtyři sloužit Fecteau a Doyle. Fecteaue, můžete mi vysvětlit, proč jste tam nebyli?“

Velmi nervózní strážce na konci stolu si odkašlal. „Ano, pane. Policista Doyle a já jsme ten den měli službu na dvoře –“

„Přišlo na dvůr devět vězňů s doprovodem podle rozpisu?“

„Ano, pane. Přišli přesně ve dvě hodiny.“

„Kde jste byli vy?“

„Na svých místech, podle předpisů.“

„Tak co se stalo?“

„No, asi po pěti minutách nám zavolal zvláštní agent Coffey.“

„Coffey vám volal?“ Imhofa to velmi překvapilo. To bylo v rozporu s předpisy. Rozhlédl se. Coffey se ještě neukázal.

„Povězte nám o tom telefonátu, Fecteaue.“

„Řekl, že nás okamžitě potřebuje. Marně jsme mu vysvětlovali, že máme zrovna službu na dvoře, trval na svém.“

Imhof cítil, jak v něm stoupá zloba. O tomhle mu Coffey nic neřekl. „Jaká přesně slova agent Coffey použil?“

Fecteau zaváhal, zrudl. „No, víte, pane, řekl něco jako jestli tu nebudete během devadesáti vteřin, nechám vás přeložit do Severní Dakoty. Něco v tom smyslu, pane. Snažil jsem se mu vysvětlit, že na dvoře jsme jen dva, ale on mě odbyl.“

„On vám vyhrožoval?“

„V podstatě ano.“

„A tak jste odešli, nechali dvůr bez dozoru a neinformovali jste ani šéfa bezpečnosti, ani mě?“

„Omlouvám se, pane. Myslel jsem, že má určitě váš souhlas.“

„Proč, proboha Fecteaue, bych měl souhlasit s odchodem jediných dvou strážných na dvoře? Aby si gang vězňů dělal, co chce?“

„Omlouvám se, pane. Napadlo mě, že to je… kvůli tomu zvláštnímu vězni.“

„Zvláštnímu vězni? O čem to mluvíte?“

„No…“ Fecteau začal zadrhávat. „Zvláštní vězeň, který dostal privilegium chodit na vězeňský dvůr číslo čtyři.“

„To ano, ale na dvůr číslo čtyři nešel. Zůstal ve své cele.“

„Ehm, pane, tak to nebylo. Viděli jsme ho na dvoře číslo čtyři.“

Imhof se zhluboka nadechl. Bylo to horší, než se domníval. „Fecteaue, vy se pletete. Ten vězeň byl celý den ve své cele a na dvůr číslo čtyři nešel. Já osobně jsem kontroloval kódy– mám tady před sebou výpisy elektronických záznamů. Záznamy nákotníků vypovídají, že se ze samotky vůbec nehnul.“

„Víte, pane, přesně si pamatuju, že tam zvláštní vězeň byl.“ Tázavě se podíval na druhého dozorce Doylea, který se tvářil stejně zmateně.

„Doyle?“ zeptal se Imhof ostře.

„Ano, pane?“

„Žádné ‚ano, pane‘, chci vědět jedno. Viděl jste dneska zvláštního vězně na dvoře číslo čtyři?“

„Ano, pane. Pamatuji si na něj, pane.“

Dlouho bylo ticho. Imhof se nevraživě podíval na Rolla, ale ten už mumlal něco do vysílačky. Trvalo to jen chvilku, potom vysílačku odložil a znovu vzhlédl. „Podle elektronického detektoru je zvláštní vězeň stále ve své cele. Vůbec z ní nevyšel.“

„Raději pošlete někoho, ať ho zkontroluje. Jen pro jistotu.“ Imhof zuřil na Coffeyho. Kde hergot je? Všechno to byla jeho chyba.

Jako na zavolanou se dveře zprudka otevřely a v nich stál zvláštní agent Coffey, v patách za ním Rabiner.

„Je na čase,“ komentoval jeho příchod Imhof uštěpačně.

„Tak na čase určité je,“ odpověděl Coffey, když s rudým obličejem svižně kráčel po zasedací místnosti. „Dal jsem přesný pokyn, aby ten zvláštní vězeň šel na vycházku na vězeňský dvůr číslo čtyři, a teď zjišťuji, že můj pokyn nebyl vyplněn. Imhofe, pokud dám rozkaz, předpokládám, že bude –“

Imhof vstal. Už měl tohohle idiota plné zuby a nehodlal se nechat šikanovat, a už vůbec ne před svými podřízenými. „Agente Coffey,“ oslovil ho ledově, „jistě víte, že jsme tu měli pokus o útěk z vězení.“

„To nemá nic společného –“

„Právě provádíme hodnocení celé akce, která se toho dotýká. Vy nás rušíte. Posaďte se laskavě a vyčkejte, až na vás přijde řada, potom můžete mluvit. My zatím budeme pokračovat.“

Coffey zůstal stát, upřeně na něj hleděl a v obličeji zrudl ještě víc. „Vůbec se mi nelíbí, když se mnou někdo mluví tímhle tónem.“

„Agente Coffey, ještě jednou vás žádám, abyste se posadil a dovolil nám pokračovat v hodnocení zásahu. Pokud budete dál mluvit mimo pořadí, nechám vás odtud vyvést.“

Následovalo ohromené ticho. Coffey zkroutil obličej zlostí a podíval se na Rabinera. „Víte co? Myslím, že naše přítomnost na tomto jednání už není žádoucí.“ Otočil se zpátky na Imhofa. „Vy o mně ještě uslyšíte.“

„Ale vaše přítomnost naopak je žádoucí. Mám tady dva strážce, kteří tvrdí, že jste jim dal rozkaz a vyhrožoval přeložením, pokud neuposlechnou – bez ohledu na to, že tady nemáte naprosto žádné pravomoce. Následkem toho zůstali vězni bez dozoru a pokusili se o útěk. Vy, pane, nesete za tento pokus odpovědnost. A to také uvedu do zápisu.“

Další chvíle napjatého ticha. Coffey se rozhlédl, pánovitý výraz v jeho tváři poněkud změkl, když si začal uvědomovat vážnost takového obvinění. Oči upřel na magnetofon uprostřed stolu a mikrofony před každou židlí.

Prkenně se posadil, polkl. Jsem přesvědčen, že se tohle, ehm, nedorozumění vysvětlí, pane Imhofe. Není třeba dělat ukvapené závěry.“

Do následujícího ticha se rozezněla Rollova vysílačka – bylo to hlášení o prohlídce cely zvláštního vězně. Imhof pozoroval šéfa bezpečnosti, když zvedl vysílačku k uchu a poslouchal, obličej mu celý ochabl a mrtvolně zbělel.

52

GLINN SE PODÍVAL NA ZVLÁŠTNÍHO AGENTA PENDERGASTA. LEŽEL BEZ hnutí na gauči potaženém kůží barvy burgundského, paže složené na hrudi, kotníky překřížené. Takhle tam ležel skoro dvacet minut. S tou nepřirozeně světlou kůží a vyčerpaným obličejem vypadal skoro jako mrtvola. Jediným příznakem života byly krůpěje potu na čele a slabé chvění rukou.

Jeho tělo sebou jednou škublo a potom zcela znehybnělo. Oči se pomalu otevřely – nápadně podlité krví, zornice jako krůpěje ve stříbřitých duhovkách.

Glinn k němu přijel na křesle a sklonil se k němu. Něco se přihodilo. Křížení paměti skončilo.

„Zůstaňte tady. Jen vy,“ řekl Pendergast chraplavým šeptem. „Poručíka DAgostu a doktora Krasnera pošlete pryč.“

Glinn za nimi tiše zavřel dveře, otočil klíčem v zámku. „Už je to.“

„To, co teď má přijít… musí mít podobu výslechu. Vy klaďte otázky a já budu odpovídat. Žádný jiný způsob není. Já…“ A po těch slovech šepot na hodně dlouhou dobu utichl. „O tom, co jsem právě viděl, nejsem schopen mluvit – dobrovolně.“

„Rozumím.“

Pendergast ležel tiše. Po chvíli Glinn znovu promluvil. „Máte mi co říct?“

„Ano.“

„O vašem bratrovi Diogenovi?“

„Ano.“

„O Události?“

Pauza. „Ano.“

Glinn se podíval na strop, kde byla na ukrytém místě zavěšena maličká videokamera s mikrofonem s dalekým dosahem. Sáhl do kapsy a stiskl malý dálkový ovladač, aby je deaktivoval. Jakýsi vnitřní smysl mu napověděl, že všechno, co přijde, ať to bude cokoli, by mělo zůstat výlučně v rámci jejich společné paměti.

Přijel s křeslem kousek blíž. „Byl jste tam?“

„Ano.“

„Jen vy a váš bratr? Nikdo další?“

„Nikdo další.“

Jaké to bylo datum?“

Další odmlka. „Datum není důležité.“

„Dovolte, abych to posoudil sám.“

„Bylo jaro. Venku kvetly buganvílie. Dál nevím nic.“

„Kolik vám bylo let?“

„Devět.“

„A vašemu bratrovi bylo sedm, je to tak?“

„Ano.“

„Místo?“

„Maison de la Rochenoire, náš dům po předcích na Dauphine Street v New Orleansu.“

„A co jste dělali?“

„Byli jsme na průzkumu.“

„Pokračujte.“

Pendergast mlčel. Glinn si vzpomněl na jeho slova. Vy klaďte otázky a já budu odpovídat.

Tiše si odkašlal. „Ten dům jste chodili prozkoumávat často?“

„Bylo to velké sídlo. Mělo spoustu tajemství.“

„Jak dlouho bylo v majetku vaší rodiny?“

„Původně to byl klášter, ale jeden z našich předků ho koupil v padesátých letech osmnáctého století.“

„A který předek to byl?“

„Augustus Robespierre Pendergast. Celá desetiletí ho upravoval.“

Glinn většinu těch informací samozřejmě znal. Ale zdálo se lepší nechat Pendergasta trochu rozmluvit – a odpovídat na snadné otázky –, než se odváží jít hlouběji. Teď do toho pronikne.

„A kde jste byli na průzkumu právě toho dne?“

„Ve sklepení.“

„Bylo tam jedno z těch tajemství?“

„Moji rodiče nevěděli, že jsme k nim našli cestu.“

„Ale vy jste cestu našli.“

„Diogenes ji našel.“

„A on vám o tom řekl?“

„Ne. Já – jsem ho jednou sledoval.“

„A tehdy vám to řekl?“

Pauza. „Přiměl jsem ho, aby mi to řekl.“

Pendergast se teď viditelně potil, čelo měl poseto krůpějemi, a Glinn na něj v tomto bodě nenaléhal. „Popište mi to sklepení.“

„Cesta tam vedla falešnou stěnou v suterénu.“

„A dál po schodišti směrem dolů?“

„Ano.“

„Co bylo dole pod schodištěm?“

Znovu pauza. „Pohřebiště.“

Glinn se na chvíli odmlčel, aby na sobě nedal znát překvapení. „A vy jste prozkoumávali to pohřebiště?“

„Ano. Četli jsme nápisy na rodinných hrobkách. Takhle to… začalo.“

„Našli jste něco?“

„Vchod do tajné komnaty.“

„A co bylo uvnitř?“

„Kouzelnické vybavení mého předka Comstocka Pendergasta.“

Glinn se znovu odmlčel. „Comstocka Pendergasta, toho kouzelníka?“

„Ano.“

„Takže on uložil jevištní vybavení do sklepení?“

„Ne. Moje rodina to tam všechno schovala.“

„Proč to udělali?“

„Protože spousta těch věcí byla nebezpečná.“

„A vy jste to nevěděli, když jste tu místnost prozkoumávali?“

„Ne. Zpočátku ne.“

„Zpočátku?“

„Některá zařízení vypadala divně. Strašlivě. Byli jsme malí, nerozuměli jsme tomu…“ Pendergast zaváhal.

„Co se stalo potom?“ zeptal se Glinn jemně.

„Vzadu jsme našli velikou bednu.“

„Můžete ji popsat?“

„Strašně velká – skoro jako malý pokoj – ale přenosná. Pomalovaná křiklavými barvami. Rudou a zlatou. Na boční stěně byl obličej démona a nad ním slova.“

„Jaká slova?“

„Vstup do pekla.“

Pendergast se teď trochu chvěl a Glinn chvilku počkal. Teprve potom položil další otázku. „Měla ta bedna nějaký vstup?“

„Ano.“

„A vy jste šel dovnitř?“

„Ano. Ne.“

„Chcete říct, že první šel Diogenes?“

„Ano.“

„Dobrovolně?“

Další dlouhá odmlka. „Ne.“

„Vy jste ho pobídl?“

„Ano, a…“ Pendergast znovu přestal mluvit.

„Použil jste sílu?“

„Ano.“

Glinn teď úplně ztuhl. Nechtěl nastalou atmosféru zničit, dával pozor, aby ji nenarušilo ani tichounké vrznutí křesla.

„Proč?“

„Byl jízlivý, jako vždycky. Měl jsem na něj vztek. Kdyby tam bylo něco jen trochu děsivého… Chtěl jsem, aby šel první.“

„Takže Diogenes vlezl dovnitř. A vy po něm?“

„Ano.“

„Co jste našli?“

Pendergast pohyboval ústy, ale trvalo chvíli, než se ozvala slova. „Žebřík. Vedl do přístupové šachty nahoře.“

„Můžete ji popsat?“

„Tmavá. Dusivá. Fotografie na stěnách.“

„Pokračujte.“

„V zadní stěně byl kruhový otvor, vedl do další místnosti. Diogenes šel první.“

Glinn sledoval Pendergasta a po chvilce zaváhání řekl: „Přinutil jste ho, aby šel první?“

„Ano.“

„A šel jste za ním?“

„Já… chystal jsem se.“

„Co vás zastavilo?“

Pendergast sebou najednou zaškubal, ale neodpověděl.

„Co vás zastavilo}“ naléhal na něj Glinn najednou.

„Show začala. V té bedně. Uvnitř, kde byl Diogenes.“

„Show Comstockových ‚vynálezů‘?“

„Ano.“

Jaký byl její účel?“

Další zaškub. „Vyděsit někoho k smrti.“

Glinn se pomalu narovnal v kolečkovém křesle. Jako součást výzkumu prostudoval také Pendergastovy předky a z celé rozmanité škály se Com-stock vymykal. Byl agentovým praprastrýcem, v mládí známým kouzelníkem, mesmeristou a iluzionistou. Nicméně jak stárl, byl stále zahořklejší a nesnášenlivější. Stejně jako celá řada jeho příbuzných dožil své dny v ústavu pro choromyslné.

Takže Comstocka šílenství dovedlo až takhle daleko.

„Jak to začalo?“

„To nevím. Podlaha se pod Diogenem naklonila nebo propadla. Spadl do spodní komnaty.“

„Hlouběji do té bedny?“

„Ano, zpátky dolů do přízemí. A tam… se konala show!‘

„Popište ji,“ vyzval ho Glenn.

Pendergast náhle zasténal – byl to sten tak mučivý, sten tak dlouho potlačovaného utrpení, že Glinn chvíli nedokázal promluvit.

„Popište ji,“ vybídl ho znovu, jakmile se zase ovládl.

„Jen jsem to zahlédl, doopravdy jsem to neviděl. A potom… se všechno kolem mě uzavřelo.“

„Co se uzavřelo?“

„Mechanismy poháněné skrytými pružinami. Jeden za mnou, ten zavřel únikový východ. Další zamkl Diogena ve vnitřní komnatě.“

Pendergast znovu ztichl. Polštář pod jeho hlavou byl teď už nasáklý potem.

„Ale na chvilku… jste viděl to, co viděl Diogenes?“

Pendergast ležel klidně. Potom – velmi pomalu – naklonil hlavu. „Jen jsem to na okamžik zahlédl. Ale slyšel jsem to všechno. Úplně všechno.“

„Co to bylo?“

„Laterna magika,“ zašeptal Pendergast. „Fantasmagorie. Všechno to bylo založeno na principu galvanického článku. To byla… Comstockova specialita.“

Glinn přikývl. Něco o tom věděl. Laterna magika, to bylo zařízení, které propouštělo světlo přes tabulky skla, do kterých byla vyryta různá zobrazení. Když světlo dopadalo na pomalu se otáčející stěnu s nerovným povrchem, iluze se posílila a za doprovodu zlověstné hudby a opakujících se hlasů to byla vlastně obdoba hororového filmu.

„Tak co jste viděl?“

Zcela nečekaně agent vyskočil z gauče, najednou horečně aktivní. Přešel místnost, ruce zatínal do pěstí a znovu povoloval. Potom se otočil ke Glin-novi. „Úpěnlivě vás prosím, neptejte se mě na to.“

S maximálním úsilím se ovládl, stále přecházel po místnosti jako zvíře v kleci.

„Pokračujte, prosím,“ řekl Glinn bezvýrazně.

„Diogenes křičel a ječel z vnitřní komnaty. Pořád, bez ustání… Slyšel jsem děsivé drápání, jak se pokoušel vyškrábat ven – slyšel jsem, jak se mu lámou nehty. Potom bylo dlouho ticho… A pak – nevím po jak dlouhé době –jsem slyšel výstřel.“

„Ze střelné zbraně?“

„Comstock si vybavil svůj… dům bolesti krátkou velkorážnou pistolí s jednou kulkou. Dal své oběti na vybranou. Člověk se mohl zbláznit, zemřít děsem – nebo si vzít život.“

„A Dionenes si vybral to poslední.“

„Ano, ale kulka ho… nezabila. Jen ho tělesně poškodila.“

„Jak reagovali vaši rodiče?“

„Nejprve neříkali nic. Potom předstírali, že je Diogenes nemocný, že má spálu. Tajili to. Obávali se skandálu. Řekli mi, že ta horečka zapůsobila na jeho zrak, chuť a čich. Ze kvůli ní mu odumřelo jedno oko. Ale teď už vím, že to byla určitě ta kulka.“

Glinn cítil, jak ho obestírá hrůza, a měl naprosto nelogickou potřebu umýt si ruce. Představa něčeho tak příšerného, tak nesmírně děsivého, k čemu možná byl donucen sedmiletý hoch… Přinutil se tu představu zaplašit.

„Vraťme se k té komnatě, v níž jste byl uvězněn,“ řekl. „Zmínil jste se o fotografiích – co na nich bylo?“

„Oficiální fotografie z místa činu a policejní náčrtky nejděsivějších vražd na světě. Možná to byl způsob přípravy na… tu hrůzy v dalším životě.“

V malé místnosti se rozhostilo děsivé ticho.

„A jak dlouho trvalo, než vás zachránili?“ zeptal se Glinn nakonec.

„Já nevím. Hodiny, možná celý den.“

„A z té noční můry jste se probral s domněním, že Diogenes onemocněl, což by vysvětlovalo, proč byl tak dlouho pryč?“

„Ano.“

„Neměl jste představu, jaká je pravda?“

„Ne, vůbec žádnou.“

„A přitom si Diogenes nikdy neuvědomil, že jste tu vzpomínku potlačil.“

Pendergast se najednou zastavil. „Předpokládám, že o tom nevěděl.“

„Což mělo za následek, že jste se svému bratrovi nikdy neomluvil, nepokusil jste se s ním nikdy udobřit. Dokonce jste se o tom ani nezmínil, protože jste vzpomínky na tu Událost úplně vymazal.“

Pendergast se podíval jinam.

„Ale pro Diogena mělo vaše mlčení úplně jiný význam. Tvrdohlavě jste odmítal připustit svoji vinu, požádat o odpuštění. A to by vysvětlilo…“

Glinn ztichl. Pomalu odjel s kolečkovým křeslem dozadu. Nevěděl všechno – to padne na počítačovou analýzu –, ale věděl toho dost, aby teď už jasně viděl alespoň základní momenty. Téměř od narození byl Diogenes zvláštní, temné a velmi nadané stvoření, jako mnozí z rodu Pendergastových před ním. Možná by se vyvinul úplně jinak, nebýt té Události. Ale člověk, který se vynořil ze Vstupu do pekla – zničený citově i fyzicky –, se proměnil v úplně někoho jiného. Ano, všechno to dávalo smysl: příšerné obrazy zločinu, vraždy, kterou Pendergast ustál… Diogenova nenávist vůči bratrovi, který odmítá mluvit o utrpení, jež způsobil… to, jak Pendergasta nepřirozeně přitahují patologické zločiny… V tu chvíli pochopil oba bratry. A Glinn věděl, proč Pendergast tak absolutně potlačoval tuhle vzpomínku. Ne kvůli tomu, že to bylo tak příšerné. Ne – bylo to kvůli vině tak zdrcující, že ohrožovala jeho zdravý rozum.

Glinn si uvědomil, že Pendergast na něj hledí. Agent stál ztuhle, jeho pokožka vypadala jako šedý mramor.

„Pane Glinne,“ řekl.

Glinn v němé otázce zvedl obočí.

„Víc vám už nemůžu říct a ani neřeknu.“

„Chápu.“

„Teď bych chtěl být pět minut sám, prosím. Úplně sám. A potom můžeme… pokračovat.“

Po chvíli Glinn přikývl. Potom otočil své kolečkové křeslo, otevřel dveře a bez dalšího slova vyjel z pracovny ven.

53

S VŘÍSKAJÍCÍMI SIRÉNAMI DOJELA HAYWARDOVÁ DO GREENWICH VILLAGE za dvacet minut. Cestou zkusila několik dalších kontaktních čísel, která měla pro spojení s D’Agostou – nedovolala se nikam. Bez úspěchu se pokoušela zjistit telefonické spojení na Effective Engineering Solutions nebo na Eliho Glinna. Dokonce ani na Newyorském policejním sboru, ani v databázi podnikatelů Manhattanu to telefonní číslo neměli, i když firma EES byla legitimně zaregistrovaná, jak vyžaduje zákon.

Věděla, že ta společnost existuje, znala adresu Little West Twelfth Street. Kromě toho vůbec nic.

Sirény stále ječely, když odbočila z West Side Highway na West Street a o kousek dál do úzké uličky, po jejíchž obou stranách byly natěsnané zašlé cihlové domy. Vypnula sirény a pomalu jela dál, sledovala čísla na budovách. Little West Twelfth Street, kdysi centrum čtvrti, kde se balilo maso, byl vlastně jeden dlouhý blok. Budova EES číslo neměla, ale podle posloupnosti ostatních čísel po obou stranách usoudila, že sídlo firmy našla. Takhle si ten dům nepředstavovala. Byl asi desetipatrový, s vybledlým názvem nějaké dávno zapomenuté společnosti z oboru balení masa na straně – prozradily ho však řady nových drahých oken ve vyšších poschodích a dvojkřídlé kovové dveře do nákladového prostoru, nápadně technicky dokonalé. Zaparkovala vedle jiného vozu, takže zablokovala úzkou ulici. Vystoupila a šla ke vchodu.

Vedle nákladového prostoru byly menší dveře a na nich nic než domácí telefon s bzučákem. Stiskla tlačítko a čekala, srdce jí bušilo úzkostí a netrpělivostí.

Téměř okamžitě se ozval ženský hlas. „Ano?“

Ukázala odznak, nevěděla přesně, kde mají kameru, ale věděla, že tam určitě někde je. „Kapitán Laura Haywardová, Newyorský policejní sbor, oddělení vražd. Žádám o okamžitý vstup do těchto prostor.“

„Máte povolení k domovní prohlídce?“ zeptal se příjemný hlas.

„Ne. Jdu za poručíkem Vincentem DAgostou. Musím ho okamžitě vidět – je to otázka života a smrti.“

„U nás žádný Vincent D’Agosta nepracuje,“ odpověděl ženský hlas, stále stejně oficiálně přívětivým tónem.

Haywardová se nadechla. „Chci, abyste předala vzkaz Elimu Glinnovi. Pokud neotevřete dveře do třiceti vteřin, stane se následující: příslušníci Newyorského policejního sboru budou sledovat vchod objektu, budeme fotografovat každého, kdo vejde dovnitř nebo bude vycházet, opatříme si povolení k prohlídce budovy pro podezření z výroby drog a rozmlátíme vám spoustu skla. Rozumíte mi? Odpočítávání právě začalo.“

Trvalo to jen patnáct vteřin. Zaslechla slabé cvaknutí a dveře se nehlučně otevřely.

Vstoupila do matně osvětlené chodby, která končila dveřmi z leštěné oceli. Hned se otevřely a za nimi stál svalnatý muž v teplákové soupravě s logem Harvey Mudd College. „Tudy,“ řekl a zcela neobřadně se otočil.

Šla za ním rozlehlým prostorem do nákladního výtahu, který chvilku stoupal přes bludiště bílých chodeb a zastavil u dvojích dveří z leštěného třešňového dřeva. Vedly do malé elegantní konferenční místnosti.

Vzadu uviděla Vincenta D’Agostu.

„Ahoj, Lauro,“ vysoukal ze sebe po chvíli.

Haywardové najednou scházela slova. Byla tak soustředěná na to, že ho musí vidět, že předem nepřemýšlela o tom, co mu řekne, pokud se jí ho skutečně podaří najít. DAgosta také mlčel. Vypadalo to, že kromě pozdravu ani on není schopen mluvit.

Haywardová polkla, konečně mohla něco říct. „Vincente, potřebuji tvoji pomoc.“

Další dlouhá odmlka. „Moji pomoc?“

„Při našem posledním setkání jsi mluvil o tom, že Diogenes chystá něco většího. Řekl jsi ‚Má plán, který už začal uskutečňovat.‘“

Ticho. Haywardová věděla, že rudne; bylo to mnohem těžší, než předpokládala. „Ten plán je připravený na dnešní večer. Uskuteční ho v muzeu. Při otevření výstavy.“

„Jak to víš?“

„Řekněme, že je to tušení – a to hodně silné.“

DAgosta přikývl.

„Myslím, že Diogenes v muzeu pracuje v nějakém svém alter ego. Všechny důkazy vypovídají o tom, že zloději diamantů pomáhal někdo z muzea, je to tak? To on byl tím pomocníkem.“

„Ale to není závěr, ke kterému jsi dospěla ty, Coffey a všichni ostatní –“ Netrpělivě mávla rukou. „Říkal jsi, že Viola Maskeleneová a Pendergast mají romantický vztah. Proto ji Diogenes unesl. Je to tak?“

„Je.“

„Hádej, kdo bude na zahájení výstavy.“

Znovu ticho – tentokrát nebyly důvodem rozpaky, ale překvapení.

„Přesně tak. Maskeleneová. Na poslední chvíli ji najali jako egyptoložku náhradou za Wicherlyho, který zemřel v muzeu za velmi podivných okolností.“

Ježíši!“ D’Agosta se podíval na hodinky. „Je půl osmé.“

„Oficiální zahájení už začalo. Musíme se do toho pustit okamžitě.“

„Já –“ D’Agosta znovu váhal.

„No tak, Vinnie, nemáme času nazbyt. Ty to místo znáš líp než já. Vysoké šarže neudělají nic – musím to udělat sama. Proto tam potřebuju tebe.“

„Potřebuješ někoho víc než mě,“ řekl tiše.

„Koho jiného máš na mysli?“

„Potřebuješ Pendergasta.“

Haywardová se nevesele zasmála. „Skvělé. Tak tedy pošleme do Herk-mooru helikoptéru a uvidíme, jestli nám ho na večer půjčí.“

Znovu ticho. „Není v Herkmooru. Je tady.“

Haywardová na něj nechápavě upírala oči.

„Tady?“ zopakovala nakonec.

DAgosta přikývl.

„Tys mu pomohl utéct z Herkmooru?“

Znovu přikývl.

„Panebože, Vinnie. Zbláznil ses? Už takhle máš spoustu problémů… a teď ještě tohle?“ Bez rozmyšlení klesla do křesla u stolu a hned znovu vyskočila. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Co s tím budeš dělat?“ zeptal se DAgosta.

Haywardová jen stála a upřeně na něj zírala. Pomalu začala chápat, jak strašné rozhodnutí bude muset udělat. Buď zvolí postup podle předpisů, což znamená vzít Pendergasta do vazby, přivolat posily a zajistit převoz, potom se vrátit do muzea – nebo…

Nebo co? Žádnou další možnost přece nemá. Jedině takhle by se měla zachovat – udělat to, co udělat musí. Všechno, co se naučila jako policistka, celá její duše policistky jí to přikazovala.

Vzala vysílačku.

„Voláš posily?“ zeptal se D’Agosta tiše.

Přikývla.

„Zamysli se nad tím, co uděláš, Lauro. Prosím tě.“

Ale patnáct let výcviku už rozhodlo za ni. Zvedla vysílačku k ústům. „Kapitán Haywardová volá oddělení vražd jedna, přijeďte sem.“

Ucítila, jak jí D’Agosta jemně stiskl rameno. „Potřebuješ’ho.“

„Oddělení vražd jedna? Tady kód šestnáct. Mám uprchlíka a potřebuju posily…“

Větu nedokončila.

V nastalém tichu slyšela dispečerovu nevyhnutelnou otázku: „Vaše poloha, kapitáne?“

Haywardová neříkala nic. Dívala se DAgostovi do očí.

„Kapitáne? Potřebuji vaši polohu.“

Ticho přerušovalo jen praskání vysílačky.

„Rozumím, konec,“ řekla.

„Vaše poloha?“

Znovu ticho. Potom řekla: „Zrušte kód šestnáct. Situace vyřešena. Hovoří kapitán Haywardová, přepínám, konec.“

54

HAYWARDOVÁ VYJELA OD OBRUBNÍKU, PŘEJELA DO PROTISMĚRU, POKRA-čovala po Little West Twelfth Street rovnou na West Street a uháněla se zapnutými sirénami, auta brzdila a uhýbala vlevo a vpravo, aby mohla projet. Všechno šlo moc dobře, v muzeu budou nejpozději v osm dvacet. D’Agosta seděl na místě spolucestujícího vedle ní, mlčel. Podívala se do zpětného zrcátka na Pendergasta – obličej měl ošklivě pohmožděný, na jedné tváři čerstvě ošetřenou řeznou ránu. Tvářil se přízračně, takový výraz u něj ještě neviděla – ostatně ani u nikoho jiného. Vypadal jako člověk, který právě nahlédl do svého soukromého pekla.

Haywardová znovu upřela pohled na silnici před sebou. Věděla, že právě překročila svůj Rubikon. Udělala něco, co zcela protiřečilo celému jejímu patnáctiletému výcviku, všemu, co dobrý policista musí respektovat.

Zvláštní, že v tu chvíli jí to nepřipadalo důležité.

Nad všemi třemi se vznášelo podivné, nepříjemné ticho. Mohla předpokládat, že ji Pendergast zasype otázkami nebojí alespoň poděkuje za to, že ho nevydala do rukou policie. Ale on jenom mlčky seděl se stejným děsivým výrazem v obličeji plném podlitin.

„Takže,“ řekla, „je to tady. Dnes je slavnostní zahájení nové výstavy v muzeu. Jsou tam všichni. Nejvyšší představitelé muzea, starosta, guvernér, celebrity, magnáti. Prostě všichni. Snažila jsem se to zastavit, odložit zahájení, ale všichni to odmítli. Problém je v tom, že jsem neměla –a pořád ještě nemám – žádné konkrétní informace. Vím jen jedno. Něco se chystá. A váš bratr Diogenes v tom má prsty.“

Znovu se podívala na Pendergasta. Ale on nijak neodpověděl, ani se na ni nepodíval. Jen tam seděl stažený do sebe, vzdálený. Možná byl milion kilometrů daleko.

Kola mírně zaskřípala, když předjížděla autobus městské dopravy, potom na West Side Highway zrychlila.

„Po loupeži diamantů,“ pokračovala, „Diogenes zmizel. Předpokládám, že už měl připravené své další alter ego a jen do něj vstoupil. Trochu jsem pátrala, ten novinář Smithback také. Oba jsme byli přesvědčeni o tom, že Diogenovo alter ego pracuje v muzeu, nejspíš jako kurátor. Jen se nad tím zamyslete. Diamanty musel ukrást někdo zevnitř, ale on není typ, který pracuje s partnerem. Proto se mu také podařilo dostat přes bezpečnostní zařízení výstavy Posvátná zpodobnění a napadnout Margo Greenovou. Vinnie, tys mi od samého začátku říkal, že Diogenes vymýšlí něco velkého. Celou dobu jsi měl pravdu. A stane se to dnes večer při slavnostním zahájení.“

„Spíš bys měla Pendergastovi vysvětlit, proč se s novou výstavou tolik spěchalo,“ řekl D’Agosta.

„Po fiasku s diamanty muzeum oznámilo, že hodlá znovu otevřít starou egyptskou hrobku v suterénu – Senefovu hrobku. Nějaký francouzský hrabě dal muzeu hromadu peněz, aby to mohli udělat. Byl to zcela jednoznačně způsob, jak odpoutat pozornost veřejnosti od zničení sbírky diamantů. Dnes je slavnostní otevření.“

„Jméno?“ zeptal se Pendergast. Bylo ho sotva slyšet, jeho hlas zněl jako z hluboké hrobky.

Bylo to první slovo, které od něj Haywardová slyšela. „Prosím?“ zeptala se.

„Jméno toho hraběte?“

„Thierry de Cahors.“

„Setkal se vůbec někdo s tím hrabětem?“

„Tak to nevím.“

Když se Pendergast znovu ponořil do mlčení, pokračovala dál. „Během posledních šesti týdnů dva lidé zemřeli, obě úmrtí měla spojitost se znovuotevřením hrobky, spolu však nejspíš nijak nesouvisela. První obětí byl počítačový expert, který pracoval v hrobce. Zabil ho jeho kolega. Ten chlap zešílel, zavraždil svého spolupracovníka, jeho orgány nacpal do obřadních sklenic a potom utekl do podkroví muzea. Napadl jednoho muže od ostrahy, když se ho s kolegou snažili odtamtud vyhnat. Druhým mrtvým byl kurátor Wicherly. Brit, který přijel speciálně kvůli tomuhle divadlu. Zbláznil se a pokusil se uškrtit Noru Kellyovou –ty ji znáš, Vinnie, že jo?“

Je v pořádku?“

‚Je na tom docela dobře – vlastně dnes večer má na starost to otevření. Wicherly ale dopadl hůř. Jeden muž z ostrahy zpanikařil a zastřelil ho, když napadl Kellyovou. A teď bonbónek. Pitvy ukázaly, že oba útočníci trpěli naprosto stejným poškozením mozku.“

DAgosta se na ni podíval. „Cože?“

„Těsně předtím, než zešíleli, pracovali v hrobce. Oba. Ale my jsme celou hrobku pořádně pročesali a nenašli jsme nic – nic v samotném ovzduší ani jinou příčinu. Jak jsem řekla, oficiálně tato úmrtí nemají žádnou souvislost. Ale já na náhodu nevěřím. Diogenes něco plánuje – cítím to celý večer. A když jsem právě ji viděla na zahájení, došlo mi, že mám pravdu.“

„Koho?“ zamumlal Pendergast.

„Violu Maskeleneovou.“

Haywardová cítila, jak za ní všichni ztuhli.

„Prošetřovali jste, jak se tady tak najednou objevila?“ ozval se ze zadního sedadla až příliš klidný hlas.

Haywardová předjela pomalu se sunoucí popelářské auto. „Muzeum ji najalo na poslední chvíli, jako náhradnici za Wicherlyho.“

„Kdo ji najal?“

„Šéf antropologického oddělení. Menzies. Hugo Menzies.“

Po další, mnohem kratší odmlce Pendergast promluvil znovu. „Povězte mi, kapitáne, jaký je program dnešního večera?“

Pendergast jako by se probouzel.

„Studený bufet a koktejly, od sedmi do osmi. Přestřižení pásky a otevření hrobky, od osmi do devíti. V půl desáté večeře.“

„Otevření hrobky předpokládám zahrnuje i prohlídku.“

„Prohlídku se zvukovou a světelnou show. Přenáší to celostátní televize.“

„Zvuková a světelná show?“

„Ano.“

Pendergastův hlas – doposud dutý a vzdálený – byl teď prodchnutý naléhavostí. „Proboha, kapitáne, pospěšte sil“

Haywardová zajela mezi dva taxíky, které tvrdošíjně odmítaly nechat její auto projet, do jednoho z nich při tom manévru uhodila nárazníkem. Podívala se do zpětného zrcátka, viděla, jak odletěl vzhůru, dopadl na zem a trhaně poskakoval v záplavě jisker.

„Něco mi ušlo?“ zeptal se DAgosta.

„Kapitán Haywardová má pravdu,“ odpověděl Pendergast. „Tohle je ono – dokonalý zločin, kterým se Diogenes chvástal.“

„Jste si jistý?“

„Poslouchejte pozorně,“ řekl Pendergast. Na okamžik zaváhal. „O tomhle budu mluvit jen jednou. Před mnoha lety byla na mém bratrovi spáchána křivda. Byl vystaven – sice neúmyslně, ale přece –jednomu sadistickému vynálezu. Byl to ‚dům bolesti‘, jehož jediným účelem bylo přivést člověka do stavu šílenství nebo ho zabít čirým děsem. A dnes Diogenes –v osobě Menziese, za něhož se nepochybně vydává – nějakými svými tajnými prostředky právě tohle při slavnostním zahájení výstavy znovuvy-tvoří. Eli Glinn to říkal. Diogena pohání pocit, že je šikanován. Můj bratr chce spáchat zlo, které bylo spácháno na něm, ale ve velkém měřítku. A s asistencí televizního štábu bude to měřítko skutečně obrovské. Tohle už dlouho připravuje. Všechno ostatní je jen vedlejší pouťová atrakce.“

Znovu se zabořil do zadního sedadla a opět zmlkl.

Auto se hnalo vysokou rychlostí z West Side Highway na dálniční výjezd na Devětasedmdesátou ulici a dál ještě vyšší rychlostí ujíždělo zezadu k muzeu. Všechno se zdálo být v pořádku – žádné záblesky policejních majáků, žádné helikoptéry ve vzduchu.

Možná k tomu ještě nedošlo.

Uhnula vpravo na Columbus, za vydatného skřípotu pneumatik projela Sedmasedmdesátou ulicí a proletěla na Museum Drive. Před limuzínami s motory puštěnými na volnoběh, taxíky a spoustou zvědavců dupla na brzdu. Policejní vůz smykem zastavil před davem lidí, Haywardová vyskočila, mávala policejním odznakem a DAgosta už vepředu jako pohyblivý klín rozrážel dav.

„Kapitán Haywardová, Newyorský policejní sbor!“ křičela. „Ustupte z cesty!“

Davy se zmateně rozestoupily, ty pomalejší DAgosta odháněl a za chvíli už stáli u sametových provazů. DAgosta srazil muže z ostrahy muzea, který jim zastoupil cestu. Haywardová ukázala policejní odznak zmateným policistům ve službě. Všichni tři sprintovali do schodů přikrytých kobercem k obrovským bronzovým dveřím muzea.

55

NORA KELLYOVÁ ZA OBROVSKÉHO APLAUSU SESTOUPILA Z PÓDIA, S NE-smírnou úlevou, že její krátká řeč vyzněla dobře. Mluvila jako poslední, hned po Georgeovi Ashtonovi, starostovi, a Viole Maskeleneové. Teď už přijde ta nejdůležitější událost: přestřižení pásky a otevření Senefovy hrobky.

Viola se k ní připojila. „Skvělý projev,“ pochválila Noru. „Mluvila jsi skutečně velmi zajímavě.“

„Ty také.“

Viděla Huga Menziese, který je gestem zval k sobě. Prodírala se davem a Viola šla za ní. Menzies měl růžovoučký obličej, modré oči mu blýskaly, v bílém fraku vypadal trochu jako impresário. Stál s ním starosta New Yorku Simon Schuyler, plešatějící muž s brýlemi a mžouravýma očima, jehož vzhled neprozrazoval nic o charakteru uhlazeného a naprosto vražedného politického génia. Podle programu měl při večeři pronést krátký projev. Vedle něj stála nějaká brunetka, na první pohled politikova manželka.

„Noro, má milá, starostu Schuylera jistě znáte,“ řekl Menzies. „A tohle je paní Schuylerová. Simoně, tohle je doktorka Nora Kellyová, hlavní kurátorka Senefovy hrobky, jedna z nejnadanějších členů našeho vědeckého týmu. A tohle je doktorka Viola Maskeleneová, úžasná britská egyptoložka.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Schuyler, hleděl na Violu přes brýle s neskrývaným zájmem, potom svůj zájem obrátil na Noru a zase zpátky, nanejvýš uznale. „Mluvila jste nádherně, slečno Maskeleneová, zejména v té pasáži o vážení srdce po smrti. Velmi se obávám, že v posledních letech mi srdce hodně ztěžklo díky politice New Yorku.“ Vesele se zasmál a Nora a Viola se svědomitě rozesmály spolu s ním, přidal se i Menzies. O Schuylerovi se vědělo, jak vysoko si cení vlastní duchaplnosti, avšak mnozí jeho známí s ním tento názor nesdíleli. Ten večer se zdálo, že je zvlášť dobře naladěn. Zvláštní, je to pouhých šest týdnů, kdy vehementně vyžadoval Collopyho rezignaci. Tak tohle byla ta velkoměstská politika.

„Noro,“ řekl Menzies, „starosta a jeho manželka by byli moc rádi, kdybyste je s doktorkou Maskeleneovou doprovodily do hrobky.“

„S velkou radostí,“ odpověděla Viola s úsměvem.

Nora přikývla. „Bude nám velkým potěšením.“ Věděla, že VIP hosté mají při zahájení výstavy k dispozici soukromé průvodce. To bylo v muzeu běžné. Starosta Schuyler nebyl nejvyšším politikem na zahájení výstavy, ale určitě nejdůležitějším, protože ovládal finanční toky do muzea a navíc právě on nejhlasitěji odsuzoval zničení diamantů.

„Ano, to je skvělé,“ řekla jeho manželka, která, jak se zdálo, nebyla moc nadšená představou doprovodu dvou tak atraktivních žen.

Menzies odběhl. Nora ho sledovala, jak představil guvernérovi zástupce ředitele muzea, newyorskému senátorovi George Ashtona a různým VIP a dalším pozvaným představil zaměstnance muzea, aby si každý host připadal výjimečný.

„Ten chlap je hotový dohazovač,“ poznamenal starosta, když ho sledoval očima, a zasmál se. „Toho bych uvítal ve svém personálu.“ Teplé světlo lustru mu ozařovalo holohlavé temeno, lesklé jako biliárová koule.

„Dámy a pánové, věnujte mi laskavě pozornost!“ ozval se sytý aristokratický hlas Fredericka Watsona Collopyho, ředitele muzea. Stál před vchodem do hrobky a mával obrovskými nůžkami, které se vytahovaly při zahájení každé výstavy. S malou pomocí asistenta je připravil tak, aby mohl pásku přestřihnout.

Tympanista z malého orchestru zahrál diskrétní virbl.

„Tímto po více než půlstoletí temnoty oficiálně znovu otvírám Velkou Senefovu hrobku.“

S rozmáchlým gestem zvedl nůžky, střihl a dva konce pásky se snesly k zemi. Falešné kamenné dveře se s duněním otevřely. Orchestr v tom okamžiku začal znovu hrát známé téma z Aidy a ti z přihlížejících, kteří se měli zúčastnit první ze dvou show, se hrnuli k tlumeně osvětlené kontuře temného obdélníku.

Starostova manželka se zachvěla. „Nemám ráda hrobky. Je opravdu stará tři tisíce let?“

„Tři tisíce tři sta osmdesát,“ upřesnila Viola.

„Propánakrále, vy toho tolik víte!“ Paní Schuylerová se k ní obdivně obrátila.

„My egyptologové jsme skutečná studnice zbytečných vědomostí.“

Při těch slovech se starosta tiše zasmál.

„Je pravda, co se říká – že je prokletá?“ pokračovala paní Schuylerová.

„Svým způsobem,“ připustila Viola. „V mnoha egyptských hrobkách byly nápisy, které vyhrožovaly újmou všem, kdo je poruší. Tahle hrobka má silnější prokletí než většina ostatních – patrně proto, že Senef nebyl faraón.“

„Panebože, doufám, že nám se nic nestane. Kdo byl ten Senef?“

„Přesně se to neví – nejspíš strýc Thutmose čtvrtého. Thutmosis se stal faraónem v šesti letech a Senef byl jeho regentem, když vyrůstal.“

„Thutmosis? Myslíte krále Tuta?“

„Ale ne,“ řekla Viola. „Tut byl Tutanchámon, jiný faraón – mnohem méně významný než Thutmosis.“

Jsem tak popletena,“ řekla starostova manželka.

Prošli dveřmi do svažující se chodby.

„Buď opatrná, miláčku,“ nabádal ji starosta.

„Tohle je První boží cesta,“ řekla Viola a pustila se do stručného popisu dispozic hrobky. Když ji Nora poslouchala, vzpomněla si, s jakým nadšením jí před několika týdny o tomtéž vyprávěl Wicherly. Až se zachvěla.

Pomalu šli k první zastávce zvukové a světelné show, ze všech stran obklopeni davem. Za několik minut bylo všech tři sta návštěvníků uvnitř a ona naslouchala rachotu zavírajících se dveří zakončenému dutým kovovým zaklapnutím. Dav náhle zmlkl a světla se ještě více ztlumila.

Z temnoty bylo slyšet, jak někdo nabírá písek na lopatu. Potom další –postupně se přidaly krumpáče a o chvíli později hlasy vykradačů hrobky. Muži spolu mluvili napjatě a přidušeně. Nora se ohlédla a v protějším rohu uviděla televizní štáb PBS. Natáčeli to.

Začala zvuková a světelná show a sledovaly ji miliony lidí.

56

HAYWARDOVÁ DORAZILA DO HALY TĚSNĚ ZA D’AGOSTOU, OCITLA SE v záři světla a barev. Zmátlo ji, že dveře do Senefovy hrobky jsou zavřené a přestřižená slavnostní červená páska leží na zemi. Nejvýznamnější hosté už vešli dovnitř, ostatní zůstali v hale, posedávali u koktejlových stolků nebo postávali v hloučcích u stolů s občerstvením.

„Musíme zařídit, aby ty dveře otevřeli – hned teď,“ řekl Pendergast, když si stoupl vedle ní.

„Tudy se jde do počítačové řídicí místnosti.“

Přeběhli halu – pár hostů se po nich vylekaně ohlédlo – a vrazili do dveří.

Počítačová řídicí místnost Senefovy hrobky byla malá. Na jednom konci stál dlouhý stůl s několika monitory a klávesnicemi a po obou jeho stranách se tyčily police s vybavením: mechanikami, ovladači, syntetizéry, videotechnikou. Ztlumená televize byla naladěna na místní studio PBS, právě živě přenášeli otevření výstavy. Dva technici seděli u stolu, sledovali dva monitory, na nichž běželo video zevnitř hrobky, i třetí monitor, na jehož obrazovce rolovaly dlouhé řady čísel. Otočili se, náhlý příchod trojice je překvapil.

„Jak to vypadá se zvukovou a světelnou show?“ zeptala se Haywardová.

„Šlape jako hodinky,“ odpověděl jeden technik. „Proč?“

„Zastavte to,“ vybídla je Haywardová. „Otevřte dveře do hrobky.“

Technik si sundal sluchátka. „Tohle nemůžu udělat bez povolení.“

Laura mu před obličej strčila svůj odznak. „Kapitán Haywardová, Newyorský policejní sbor, oddělení vražd. Stačí?“

Technik zaváhal, upřeně zíral na odznak. Potom pokrčil rameny a otočil se ke svému kolegovi. „Larry, spusť sekvenci otevírání dveří, prosím tě.“

Haywardová se podívala na druhého technika a poznala ho. Byl to Larry Enderby, jeden ze zaměstnanců, kterého vyslýchala v souvislosti s pokusem o vraždu Margo Greenové, a potom znovu kvůli loupeži diamantů. Nejspíš bývá v poslední době dost často v nevhodnou chvíli na nevhodném místě.

„Když myslíš,“ zareagoval Enderby trochu pochybovačně.

Začal do počítače zadávat data, když dovnitř vrazil Manetti, rudý v obličeji. Za ním dva muži z ostrahy.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Máme problém,“ řekla Haywardová. „Zastavujeme show.“

„Nezastavíte nic bez setsakra dobrého důvodu.“

„Na vysvětlování není čas.“

Enderby přestal psát, prsty držel nad klávesnicí. Díval se střídavě na Haywardovou a Manettiho.

„Vycházím vám maximálně vstříc, kapitáne Haywardová,“ řekl Manetti. „Ale teď jste zašla příliš daleko. Tohle zahájení je pro muzeum nesmírně důležité. Každý, kdo něco znamená, je tady a přímý přenos sledují miliony lidí. V žádném případě nikomu nedovolím, aby tohle zlikvidoval.“

„Odejděte, Manetti,“ vybídla ho Haywardová úsečně. „Přebírám veškerou odpovědnost. Chystá se něco příšerného.“

„Tak dost, kapitáne,“ odpověděl Manetti přísně. Ukázal na televizi. „Podívejte se sama. Všechno je v pořádku.“ Zesílil zvuk:

V pátém roce vlády faraóna Thutmose čtvrtého…

Haywardová se otočila na Enderbyho. „Okamžitě otevhe dveře.“

„Neposlouchejte ji, Enderby,“ vyzval ho Manetti.

Technikovi se roztřásly ruce – stále ještě nad klávesnicí.

Manetti se podíval na Haywardovou a náhle zahlédl Pendergasta. „Co to je} Nemáte být ve vězení?“

„Řekla jsem, otevřte ty zatracený dveře,11 vyštěkla Haywardová.

„Něco není v pořádku.“ Manetti šátral po vysílačce.

Pendergast přešel klidně dopředu. Obrátil se zhmožděným obličejem k Manettimu a zdvořile mu řekl: „Velmi se omlouvám.“

„Za co?“

Rána přišla tak rychle, že to vypadalo jen jako rozmazané máchnutí rukou, a Manetti ze sebe vypravil jen tlumené uf\ Svíjel se. Plavným, rychlým pohybem Pendergast vyndal Manettimu zbraň z pouzdra a namířil ji na dva muže od ostrahy.

„Zbraně, obušky, pepřový sprej a vysílačky na podlahu,“ řekl.

Oba muži udělali, co po nich chtěl. Pendergast vyndal jednu zbraň z pouzdra a podal ji D’Agostovi. „Hlídejte je.“

„Dobře.“

Pendergast vzal zbraň druhého muže a strčil si ji za opasek jako náhradní.

Potom se obrátil na Manettiho, který byl na kolenou a jednou rukou se držel za břicho a snažil se popadnout dech.

Je mi to skutečně líto. Právě teď probíhá spiknutí, jehož cílem je zničit všechny, kdo jsou v hrobce. My se pokusíme to zastavit, ať se vám to líbí nebo ne. Řekněte mi, kde je Hugo Menzies?“

„Tak to máte dost velkej problém, kamaráde,“ řekl přerývaně Manetti. „Byli tady už důležitější lidi než vy.“ Vstával ze země.

D’Agosta výhružně pozvedl zbraň a Manetti ztuhl. „Menzies je v hrobce se všemi ostatními,“ řekl po chvíli.

Pendergast se otočil na techniky a výhružně prohlásil ledovým tónem: „Pane Enderby? Slyšel jste příkaz. Otevřte ty dveře.“

K smrti vyděšený technik přikývl a začal psát na klávesnici. „Žádný problém, pane. Za okamžíček je otevřu.“

Chvilku bylo ticho.

Další staccato několika kláves, potom znovu ticho. Enderby se zamračil.

„Vypadá to, že došlo k nějaké závadě…“

57

V pátém roce vlády faraóna Thutmose IV. Senef – velký vezír a bývalý regent mladého faraóna – z neznámé příčiny zemřel. Byl pohřben ve velké hrobce v Údolí králů, jejíž stavba trvala dvanáct let. Přestože Senef nikdy faraónem nebyl, pohřbili ho v Údolí králů, jak se na faraónova regenta slušelo, a pravděpodobně si uchoval moc podobnou faraónově poté, kdy trůn převzal jeho bývalý porucenec. Velká Senefova hrobka obsahovala všechno bohatství, které mohl starý Egypt nabídnout: pohřební bohy ze zlata a stříbra, lápis, karneol, alabastr, onyx, granit a černý diamant, stejně tak jako nábytek, potraviny, sochy, válečné vozy a zbraně. Na tom se nešetřilo.

V desátém roce své vlády Thutmosis onemocněl. Jeho syn Amen-hotep III. byl frakcí armády prohlášen faraónem. Proti tomu se postavilo kněžstvo. V Horním Egyptě vypuklo povstání a Zemi dvou království ovládly sváry a chaos.

To byla vhodná doba pro vykradení hrobky.

A tak jednou za úsvitu vysocí kněží, kteří měli Velkou Senefovu hrobku hlídat, začali kopat…

Mluvený komentář utichl. Nora stála v potemnělé chodbě Druhé boží cesty vedle starosty a jeho manželky, Viola Maskeleneová těsně za nimi. Kopání a nabírání lopatami bylo stále hlasitější. Přidaly se také rozrušené hlasy vykradačů hrobky, tlumené povzbuzování, skřípání lopat o kámen a potom ostré praskání sádrových pečetí, jak je jednu po druhé lupiči uráželi špičákem. Diváci kolem ní – tři sta pečlivě vybraných významných lidí, kteří hýbali New Yorkem – fascinovaně sledovali program.

Jak show pokračovala, bylo slyšet rachot a drcení kamenů. To lupiči otvírali vnější dveře hrobky. Jasný paprsek proťal potemnělý prostor. Po chvíli se objevily digitalizované obličeje vykradačů hrobky, kteří se zapálenými pochodněmi nedočkavě vbíhali dovnitř. Byli oblečeni jako staří Egypťané. Nora už tohle všechno viděla, a přece ji ohromilo, jak realisticky působila holografická zobrazení lupičů.

Plynule se spustily další projektory, které promítaly zobrazení na důmyslně umístěná plátna, a vykradači hrobky teď před zraky diváků ustrašeně postupovali chodbou. Gesty a sykotem se jako přízraky otočili a vybízeli diváky, aby šli za nimi – tak z nich udělali spoluviníky. Hosté pochopili, že mají přejít k další sekvenci zvukové a světelné show do Haly válečných vozů.

Když Nora spolu s hosty kráčela hrobkou, zachvěla se pýchou. Scénář byl vynikající – Wicherly po sobě zanechal mistrovskou práci. Přes veškerá osobní selhání byl evidentně velmi talentovaný. Byla také hrdá na svůj tvůrčí příspěvek. Hugo Menzies vedl celý projekt rafinovaně a s jistotou a ukázal, že si dokáže dobře poradit i s konkrétními praktickými záležitostmi, když se show dávala dohromady. Technici a štáb pro audio a video výborně zapracovali při tvorbě vizuálních pomůcek. Soudě podle uchvácených diváků šlo zatím všechno moc dobře.

Jak dav postupoval chodbou ke studni za videozobrazeními zlodějů, za skrytým panelem se rozzářila světla a simulovala pochodně na stěnách. Dav postupoval plynule, zcela automaticky přizpůsobil tempo zlodějům.

U studny se lupiči zastavili, hlasitě se dohadovali, jak přejdou nebezpečnou jámu. Na ramenou přinesli tenké kmeny stromů, svázali je k sobě a za použití nahrubo vyrobené kladky a rumpálu je položili přes jámu a vytvořili tak můstek. Promítané postavy opatrně přecházely přes rozkymácené a skřípající kmeny jako po visutém laně. Ozval se jekot, když jedna postava uklouzla a s výkřikem plným děsu padala do temné jámy – křik náhle umlčelo odporné plesknutí masa o kámen. Diváci zalapali po dechu.

„Proboha,“ hlesla manželka starosty. „To bylo příliš… realistické.“

Nora se rozhlédla. Původně s tímhle dramatickým okamžikem nesouhlasila, ale když slyšela rozrušené mumlání a přerývané vzdechy diváků, musela uznat, že to bylo efektní. Dokonce i vystrašená manželka pana starosty se nechala unést.

Holografická plátna, na která už nebylo vidět, sestoupila, vysunula se nová a počítačem řízené videoprojektory plynule přenesly zobrazení lupičů z jednoho plátna na druhé. Takový postup vyvolal iluzi trojrozměrného pohybu, což působilo mimořádně realisticky. A přece – ve chvíli, kdy poslední návštěvník vyjde z hrobky, se všechna plátna zatáhnou, zobrazení smrti a zkázy zmizí a celá hala nabude své původní podoby. Bude zcela nedotčená a připravená na další skupinu návštěvníků.

Hosté kráčeli za holografickými postavami do Haly válečných vozů. Tady se lupiči vějířovitě rozestoupili, ohromeni neskutečným bohatstvím. Spousty zlata, stříbra, lazuritu a drahých kamenů se mdle třpytily ve světle pochodní. Obecenstvo zastavila sklopená závora na opačném konci haly. Druhá část show začala dalším komentářem:

Senefova hrobka, jako mnohé staré egyptské hrobky, měla nápis, který sesílal kletbu na všechny, kdo ji vyplení. Mnohem účinnějším odstrašujícím prostředkem než kletba však byla hrůza, kterou měli zloději z moci faraóna. Protože i tito vysocí duchovní, jakkoli chamtiví a úplatní, věřili v božství faraóna a jeho věčný život. Věřili v magické vlastnosti propůjčené předmětům pohřbeným v hrobce spolu s ním. Magické vlastnosti těchto předmětů byly nesmírně nebezpečné a zlodějům by hodně ublížily, pokud by kouzlo nebylo zrušeno.

Z tohoto důvodu zloději nejdříve zničili všechny pohřební předměty v hrobce. To byl způsob, jak je o magickou sílu připravit.

Když zloděje opustila počáteční posvátná hrůza, začali předměty rozhazovat po hrobce. Zpočátku váhavě, postupně se však jejich konání proměnilo v ničivé orgie. Plenili nábytek, vázy, bojové vozy a sochy, rozbíjeli je o stěny a kamennou podlahu, větší předměty rozhoupali a mrštili jimi o hranaté sloupy, takže vzduchem až přízračně poletovaly drahé kameny, zlato a úlomky alabastru a poté s rachotem padaly na zem. Při tom všichni křičeli a kleli. Zbývající lupiči na všech čtyřech šátrali kolem sebe, prohrabovali se v rozbitých předmětech a cennosti ukládali do pytlů.

I tahle iluze byla pozoruhodná.

Všechno zničí. Hodnotné předměty z hrobky vynesou po kusech a co možná nejdříve je upraví – kovy přetaví na cihly; šperky, vykládaný lazurit, tyr-kys a jaspis vyjmou z lůžek a přebrousí. Celý tento poklad velmi rychle vyvezou za hranice Egypta, kde všechny zbylé síly po božských faraónech z předmětů vyprchají.

A takový osud postihne všechny krásné a vzácné předměty z hrobky –budou úplně zničeny. Několikaletá práce tisíců řemeslníků přijde za jediný den vniveč.

Výbuchy nadávek, křiku a ničení nabývaly na síle. Nora se podívala na starostu a jeho manželku. Oba upřeně hleděli na scénu, ústa dokořán, užaslí a zcela upoutaní dějem. Stejně to bylo i s ostatními diváky. Dokonce i policisté a televizní štáb okouzleně sledovali celou show. Viola Maskele-neová zachytila její pohled. Egyptoložka přikývla a zvedla vztyčený palec.

Nora se znovu zachvěla. Senefova hrobka bude mít určitě úspěch –a velký. A – nemohla si pomoci, ale napadlo ji to – právě ona je hlavní kurátorkou výstavy. Tohle všechno je i její zásluha. Menzies měl pravdu. Na tomhle si vybuduje kariéru.

Ctěný komentář pokračoval:

Poté, co zloději zničili Halu válečných vozů a posbírali vše, co mělo nějakou hodnotu, vydali se do nejhlubší části hrobky, takzvaného Domu zlata, do pohřební komory samé. To byla nejbohatší – a nejnebezpečnější – část hrobky. Neboť právě zde odpočíval sám faraón, jeho tělo –jak tehdy věřili –bylo mumifikované, nikoli však mrtvé.

Holografické postavy stále držely pochodně, zpocené a rozrušené ze všeho toho ničení šly dál klenutým průchodem do pohřební komory. Brána se otevřela a všichni návštěvníci prošli přes Halu válečných vozů do pohřební komory k další zábraně vysunuté ze stropu. Čtený komentář pokračoval a show spěla k vrcholu:

Pohřební komora byla místem posledního odpočinku těla faraóna, v němž zůstala faraónova duše Ba, jedna z pěti duší mrtvého.

Loupež byla naplánovaná na denní dobu. To byl záměr, neboť podle egyptské víry faraónova duše Ba za dne v hrobce není, protože putuje po obloze se sluncem. Za slunce západu se znovu spojila s mumií faraóna. Běda lupiči, kterého by přistihla v hrobce po setmění, když mumie ožila!

Ale tihle zloději na opatrnost zapomněli. Hodiny, jaké známe dnes, ještě neexistovaly a sluneční hodiny v temné hrobce byly k ničemu. Nemohli tedy nijak měřit čas. A netuší, že slunce už zapadá…

Lupiči znovu bezhlavě rozbíjeli kanopové sklenice, rozhazovali Senefovy mumifikované vnitřnosti, lámali koše se zrním a chleby, odhazovali mumifikované potraviny a domácí mazlíčky, uráželi hlavy sochám. Potom se vrhli na velký kamenný sarkofág. Pod tunové víko z jedné strany vklínili cedrové tyče, milimetr po milimetru ho uvolňovali, dokud nepřepadlo na podlahu. Rozlomilo se vedví. Holografická projekce byla úžasná, efekt opět pozoruhodně realistický.

Nora cítila, že ji někdo chytil za loket. Otočila se. Byl to starosta. „To je naprosto fantastické,“ zašeptal a s úsměvem na ni mrkl. „Vypadá to, jako by Senefovo prokletí bylo nakonec prolomeno.“

Dívala se na jeho plešaté temeno a kulatý lesklý obličej. Musela se usmát. Spolkl to jako přerostlé dítě. Všichni kolem také.

Ztratila všechny pochybnosti. Tahle show je obrovský – kolosální – úspěch.

58

D’AGOSTA NEVĚŘÍCNĚ SLEDOVAL, JAK OBA TECHNICI DAL FRENETICKY píšou příkazy do počítače. Bylo mu zle.

„Co se děje?“ dožadovala se vysvětlení Haywardová.

Enderby si nervózně otřel čelo. Já nevím. Terminál nepřijímá moje příkazy.“

„Pokusili jste se přejít na ruční ovládání?“ zeptala se Haywardová.

„I to už jsme vyzkoušeli.“

Obrátila se na Manettiho. „Uvědomte ostrahu v hrobce. Řekněte jim, že ukončujeme show.“ Vyndala vysílačku, chtěla informovat své policisty uvnitř. Potom se zarazila, upřeně hleděla na Manettiho. Byl bledý jako stěna. „Co je?“

„Snažím se kontaktovat naše hochy v hrobce. Nemám spojení. Vůbec zadně.

Jak je to možné? Vždyť jsou necelých padesát metrů od nás!“

„Hrobka je chráněná proti rádiovým frekvencím,“ řekl Pendergast klidně.

Haywardová odložila vysílačku. „Použijte zesilovač výkonu, ten je pevně zapojený, že?“

Enderby psal s ještě větším nasazením. „Ten taky spadl.“

Haywardová na něj zírala. „Odpojte přívod proudu ke dveřím. Pokud dojde k přerušení dodávky elektřiny, lze je otevřít ručně pákou.“

Enderby znovu psal, potom zvedl ruce v gestu, kterým vyjádřil, že je to marná snaha.

Najednou Pendergast ukázal na jeden monitor, na němž běžel živý přenos z haly. „Viděli jste to? Vraťte to, prosím, zpátky.“

Technik vrátil záznam o kousek zpět.

„Tady.“‚ Pendergast ukázal na nejasný obrys postavy stranou ve stínu.

„Můžete to zaostřit?“ požádal naléhavě. „Zvětšit to?“

D’Agosta se upřeně díval na obrazovku, když technik postavu zaostřil. Všichni sledovali, jak ten muž z kapsy svého smokingu nenucené vyndal škrabošku a nasadil si ji. A potom si dal do uší ucpávky.

„Menzies,“ zamumlala Haywardová.

„Diogenes,“ hlesl Pendergast jakoby jen pro sebe ledovým hlasem.

„Potřebujeme zavolat posilu,“ řekl Manetti. „Přiveďte Jednotku rychlého nasazení –“

„Ne!“ vložil se do toho Pendergast. „Nemáme čas. Tím se všechno zdrží –budou chtít sestavit mobilní jednotku velení, zapojení do akce u nich má svoje pravidla, která se musí dodržovat. Máme deset minut – nanejvýš.“

„Jak je možné, že se ty dveře nedají otevřít!“ Enderby bušil do klávesnice. „Naprogramovali jsme dvě naprosto nezávislá zabezpečení. To nedává smysl. Nic nereaguje –“

„A ani nebude,1’ ujistil ho Pendergast. „Ty dveře se neotevřou, ať uděláte cokoli. Menzies – Diogenes – nepochybně ovládl všechny systémy kontroly řízení show i haly.“ Pendergast se znovu obrátil na Enderbyho. „Mohl byste získat seznam všech probíhajících procesů?“

„Ano.“ Enderby natypoval řadu příkazů. DAgosta se letmo rozhlédl. Na monitoru se otevřelo malé okno plné záhadných slov psaných malými písmeny, například asmcomp, rutil, syslog, kcron.

„Přezkoumejte všechna jména těch procesů,“ vyzval ho Pendergast. „Především systémových procesů. Vidíte něco neobvyklého?“

„Ne.“ Enderby strnule zíral na obrazovku. „Ano. Tenhle má název ker-nel_con_fund_o.“

„Máte představu, k čemu je?“

Enderby zamrkal. „Podle názvu je to nějaký soubor na konzole, který má přístup do jádra systému. Nula na konci také znamená, že je to verze beta.“

Jestli to jde, podívejte se na ten kód, zjistěte jeho účel.“ Pendergast se obrátil na Haywardovou a DAgostu. „I když se obávám, že odpověď už znám.“

„A ta je jaká?“ chtěla vědět Haywardová.

„To na konci není nula – je to písmeno o. Confundo v latině znamená znepokojuji, vyvádím z rovnováhy, uvrhuji do zmatku. Nepochybně je to obslužná procedura systému, kterou tam dodal Diogenes, aby ovládl show.“ Rukou mávl do vzduchu. „Řekl bych, že tohle všechno – naprosto všechno – má teď pod kontrolou Diogenes.“

Mezitím Enderby upřeně sledoval svůj monitor. „Vypadá to, že ve skutečnosti show řídí jiný server, a ten je uvnitř hrobky. Všechny systémy tady v řídicí místnosti mu podléhají.“

Pendergast se naklonil technikovi přes rameno. „Můžete na něj nějak zaútočit, vyřadit ho z provozu?“

Další zběsilé psaní. „Ne. Teď už dokonce ani nepřijímá moje vstupy.“

„Odpojte veškerý proud v hrobce,“ řekl Pendergast.

„Zapnu jen zálohu –“

„Tu také odřízněte.“

„Ale to tam zůstanou v naprosté tmě.“

„Udělejte to.“

Další rychlé psaní na klávesnici a potom znechucená kletba. „Nic.“

Pendergast se rozhlédl. „V takovém případě vypneme jističe.“ Přišel ke skříni s jističi, otevřel ji a uvolnil hlavní pojistku.

Malá místnost se sice zcela ponořila do tmy, ale počítače fungovaly dál. Za několik vteřin se ozvalo ostré cvaknutí, naskočily pojistky a zářivky se rozblikaly.

Enderby nevěřícně zíral na monitory. „To je neskutečný. V hrobce jedou pořád naplno. Show pokračuje, jako by se vůbec nic nestalo. Někde uvnitř musí mít generátor. Ale to nebylo na žádných plánech, co jsem –“

„Kde je zdroj záložní energie pro tuhle místnost?“ přerušil ho Pendergast.

Manetti kývl k velké šedé kovové skříni v rohu. „Tam jsou relé, která spojují hlavní kabely elektrického vedení v hrobce se záložním generátorem muzea.“

Pendergast ustoupil a namířil Manettiho zbraň na skříň. Vyprázdnil na ni celý zásobník – výstřely byly ve zvukotěsném prostoru neuvěřitelně hlasité – přejížděl z jedné strany skříně na druhou, střely v kovu zanechávaly velké tmavé otvory a po každém zásahu odletovaly drobné střepinky šedé barvy. Ozvalo se zapraskání elektřiny, potom uviděli obrovský modrý oblouk, světla zakolísala a pohasla – zbyla jen záře počítačových obrazovek a zápach korditu a roztavené izolace.

„Tyhle počítače pořád fungují,“ řekl Pendergast. „Jak to?“

„Mají lokální záložní bateriový systém.“

„Vytáhněte šňůry a znovu je zapojte.“

Enderby zalezl pod stůl a vytrhával šňůry, v místnosti byla naprostá tma a ticho. Ozvalo se cvaknutí a nečekaný záblesk světla, když Haywardová rozsvítila baterku.

Dveře se náhle otevřely a dovnitř vešel vysoký muž s červenou širokou šálou pod krkem uvázanou na uzel a s kulatými černými brýlemi na očích. „Co se to tady dějeT zeptal se zostra. „Režíruji přímý přenos pro rozhlas a televizi pro miliony lidí a vy nejste schopen zajistit dodávku proudu? Můj záložní zdroj dokáže dodávat energii maximálně patnáct minut.“

D’Agosta poznal Randalla Loftuse. Známý režisér byl hodně rozezlený.

Pendergast se naklonil k D’Agostovi. „Víte, co je třeba udělat, Vincente?“

„Ano,“ odpověděl DAgosta a obrátil se na režiséra. Já vám pomůžu.“

„V to doufám. Nerad bych měl při přenosu potíže.“ Loftus se otočil a ztuhle vyšel ven, DAgosta za ním.

V hale vzadu lidé zmateně přecházeli sem a tam v temnotě, kterou aspoň trochu pronikala záře stovek čajových svíček na stolech. Hosté byli sice rozrušení, ne však vyděšení. Podle všeho to pojali jako dobrodružný zážitek. Muži z ostrahy muzea chodili mezi lidmi a ujišťovali je, že zanedlouho bude dodávka elektřiny obnovena. DAgosta šel za režisérem na druhý konec haly, kde měl své stanoviště televizní štáb. Všichni pracovali rychle a výkonně, mluvili potichu do mikrofonů nebo sledovali malé monitory rozmístěných kamer.

„Ztratili jsme spojení s kolegy uvnitř,“ řekl jeden. „Ale vypadá to, že tam ještě elektřina funguje. Stále vysílají a dodávka pro přenos je dostačující. Myslím, že ani nevědí, že my tady venku jsme bez proudu.“

„Díkybohu,“ prohlásil Loftus. „Raději bych zemřel, než abych do televize a rádia posílal mrtvý přenos.“

„Kde je ten záložní zdroj, o kterém jste mluvil?“ zeptal se DAgosta.

Loftus pokynul k silnému kabelu, který se vinul z haly. Byl překrytý pruhem gumy a zajištěný páskou.

„Dobře. A když se ten kabel přeruší?“

„Bože chraň,“ zareagoval Loftus. „To bychom nemohli zajistit simultánní televizní a rozhlasový přenos. Ale věřte, tenhle kabel se nedá jen tak přerušit.“

„Vy nemáte náhradní kabel?“

„To není třeba. Tenhle leží v pouzdře z gumy a epoxydu, opletený ocelovými vlákny – je nezničitelný. Takže, policisto…?“

„Poručík DAgosta.“

„Zdá se, že vás nakonec nebudeme potřebovat.“ Loftus se otočil zády a ukázal na dalšího člena štábu. „Ty pitomče, nikdy nenechávej otevřený monitor bez dozoru!“

DAgosta se rozhlédl. U vchodu na vzdáleném konci haly byl požární hydrant, v něm, za tabulkou z křehkého skla, svinutá hadice a masivní bourací sekera Pulaski. Přišel k hydrantu, silně uhodil do skla a vyndal sekeru. Potom namířil do rohu, kde byl kabel připevněný lepicí páskou. Sebral v sobě všechny síly a zvedl sekeru nad hlavu.

„Hele!“ zavolal na něj jeden ze štábu. „Co to děláš?“

D’Agosta rázně máchl sekerou a se sprškou jisker jediným zásahem přeťal kabel vedví.

Randall Loftus ve vzteku neartikulovaně zaskučel.

Za chvíli byl D’Agosta zpátky v řídicí místnosti. Pendergast a technici se stále ještě věnovali nově nastavenému počítačovému systému, který tvrdošíjně odmítal přijmout jakékoli příkazy.

Pendergast se k němu otočil. „Loftus?“

„Momentálně je bez sebe zlostí.“

Pendergast přikývl, rty mu cukly do čehosi, co připomínalo letmý úsměv.

D’Agostovu pozornost náhle upoutalo světlo z jednoho monitoru.

„Co to je?“ zeptal se ostře Pendergast.

„Objevují se snímací impulzy,“ řekl Enderby skloněný nad klávesnicí.

„Do show jsou zařazena i přerušovaná blesková světlá}“

„Ano. V závěrečné části. Speciální efekty, víte.“

Pendergast obrátil svou pozornost na monitor, modrá záře se odrážela v jeho hlubokých šedých očích. Objevila se další přerušovaná světla a po nich byl slyšet podivný rachot.

Enderby se najednou narovnal. „Počkat. Takhle to nemělo probíhat.“

Přes monitor slyšeli, co se děje v hrobce. Mezi návštěvníky to stále více šumělo. Pendergast mluvil k Haywardové: „Kapitáne, když jste prováděla bezpečnostní kontrolu, předpokládám, že jste viděla také plány hrobky a přilehlých prostor.“

„Ano.“

„Pokud by to bylo nutné, který bod by byl nejlepší pro násilné vniknutí do hrobky zvenčí?“

Haywardová chvilku přemýšlela. „Ze stanice metra Jednaosmdesátá ulice vede tunel k podzemnímu vstupu do muzea. Táhne se za zadní částí hrobky a v jednom místě je mezi cestou pro pěší a pohřební komorou zdivo silné jen šedesát centimetrů.“

„Šedesát centimetrů čeho?“

„Betonu s drátěnou výztuží. Je to nosná stěna.“

„Šedesát centimetrů betonu,“ mumlal DAgosta. „Klidně by to mohlo být třeba třicet metrů. To neprostřílíme, ani se tudy neprosekáme. Rozhodně ne včas.“

V malé místnosti se rozhostilo strašlivé ticho narušené jen podivným hukotem v hale doprovázeným nespokojeným mručením návštěvníků.

D’Agosta viděl, jak Pendergastovi poklesla ramena. Už se to děje, pomyslel si v hrůze. Diogenes vyhrává. Všechno dokonale promyslel a my s tím nemůžeme udělat naprosto nic.

Ale za chvíli sebou Pendergast viditelně škubl a prudce se nadechl. Potom promluvil na jednoho muže od ostrahy.

„Vy – jak se jmenujete?“

„Rivera, pane.“

„Víte, kde je tady oddělení preparování zvířat?“

„Ano, pane.“

„Dojděte tam a přineste mi láhev glycerinu.“

„Glycerinu?“

„To je chemikálie, která se používá pro změkčení kůže zvířat – určitě tam nějakou najdete.“ Potom Pendergast požádal Manettiho: „Pošlete pár svých mužů dolů do chemické laboratoře. Potřebuji lahve kyseliny sírové a kyseliny dusičné. Najdou je mezi nebezpečnými chemikáliemi.“

„Mohu se zeptat –“

„Nemám čas na vysvětlování. Budu také potřebovat separační nálevku s uzavíracím kohoutem dole a ještě destilovanou vodu. A teploměr, jestli se jim ho podaří najít.“ Pendergast se rozhlédl, našel list papíru a tužku, naškrábal si poznámek a papír podal Manettimu. „Kdyby měli nějaké problémy, ať se obrátí na laboratorního technika.“

Manetti přikývl.

„Zatím prosím vykliďte halu. Chci, aby odešli všichni kromě příslušníků Newyorského policejního sboru a ostrahy muzea.“

„Provedu.“ Manetti se obrátil ke dvěma členům ostrahy a všichni odešli z řídicí místnosti.

Pendergast se otočil na techniky. „Tady už nemůžete nic udělat. Vykliďte prostor spolu s ostatními.“

Oba hned vyskočili, snad až příliš nedočkaví, aby už byli pryč.

Teď Pendergast oslovil DAgostu. „Vincente? Mám pro vás a kapitána Haywardovou práci. Běžte na stanici metra. Pomozte jí najít to místo, kde je zeď nejtenčí.“

DAgosta si vyměnil pohled s Haywardovou. „Dobře.“

„A Vincente? Před chvílí jste přeťal ten kabel.“ Pendergast ukázal na jednu obrazovku. „Diogenes má určitě nějaký skrytý záložní zdroj; přímý přenos pro televizi a rádio pokračuje dál. Postarejte se o to.“

Jdeme na to.“ A DAgosta odešel z místnosti s Haywardovou po boku.

59

„TO JE PROSTÉ ÚŽASNÉl“ ŠEPTAL STAROSTA HLASITĚ NOŘE DO UCHA. Holografičtí lupiči poničili pohřební komnatu a teď přicházeli k otevřenému sarkofágu. Chvěli se, váhali – nakonec se však odvážili nahlédnout dovnitř.

„Zlato!“ zajíkal se mužův nahraný hlas. „Pravé zlato!“

Čtený komentář zaintonoval:

A nyní přichází okamžik pravdy. Lupiči nahlížejí do sarkofágu na Sene-fovu masivní zlatou rakev. Pro staré Egyptány bylo zlato víc než drahý kov. Uctívali je jako svátost. Neznali nic jiného, co neztratí lesk, nevybledne ani nezreziví. Zlato považovali za nesmrtelné, věřili, že bohové mají ze zlata kůži. Rakev představovala nesmrtelného faraóna vzkříšeného k novému životu ve zlaté kůži: ve stejné kůži, jakou Re, bůh Slunce, nosil na svou pouť po nebi a svým zlatým světlem zaléval zemi.

Všechno ostatní, co ukradli, je pouhá předehra tohoto okamžiku. Toto je srdce hrobky.

Show pokračovala, když se lupiči vrhli na stojan z dřevěných trámů nad sarkofágem, sestavený ze špalku a kladky, aby jeho pomocí zvedli víko těžké zlaté rakve. Dva zloději vlezli do sarkofágu a provazy obvazovali rakev uvnitř – ostatní potom s triumfálním křikem zvedli obrovské zlaté víko do světla, lesklo se, bylo skvostné. Diváci zalapali po dechu.

Nahraný mluvený komentář pokračoval:

Lupiči nevěděli, že venku slunce právě zapadlo. Senefova duše Ba se vrátí, aby na noc vstoupila do mumie, kde oživí suché kosti v hodinách temnoty.

A teď to přijde. Vrcholný okamžik, uvolnění duše Ba, vyvrcholení Senefova prokletí. Nora věděla, co bude dál, a tak na to byla připravená.

Z útrob rakve se něco ozvalo – zastřené zasténání. Lupiči se uprostřed své práce zarazili, víko zlaté rakve se pohupovalo na provazech. A potom naskočily stroje na mlhu, ze sarkofágu začal stoupat bělavý opar a přepadal přes jeho okraje. Obecenstvo zatajilo dech. Nora se pro sebe usmála. Možná trochu sentimentální, ale působivé.

V tu chvíli se ozvalo burácení hromu a stoupající mlhou začala probleskovat přerušovaná světla z rohů u stropu. Míhala se rychleji… a potom přestala být synchronizována a každé pableskovalo v jiném tempu.

Sakra, závada. Nora se ohlédla po nějakém technikovi, ale vzápětí si uvědomila, že jsou samozřejmě v řídicí místnosti a show řídí dálkovým ovládáním. Určitě to za chvilku dají do pořádku.

Jak přerušovaná světla dál nekontrolované zrychlovala a zpomalovala, ozvalo se druhé zadunění – neuvěřitelně tiché a hluboké chvění, těsně na prahu lidského vnímání. Teď se zdálo, že selhal i audio systém. Jeden hluboký zvuk se přidal k dalšímu a potom ještě další: bylo to spíš jako fyzické vibrace ve vnitřnostech než jako skutečný zvuk.

Ale ne, pomyslela si. Počítače jsou totálně pomatené. A přitom všechno šlo tak hladce…

Znovu se rozhlédla kolem sebe, ale nikdo v davu si nevšiml žádné závady, považovali to všechno za součást show. Pokud to technici dokáží brzy spravit, možná to nikdo ani nepozná. Spoléhala na jejich šikovnost.

Přerušovaná světla teď ještě více zrychlila. Až najedno zvlášť jasné, které stále blikalo opožděně… světla se smíchala, aby vytvořila jakýsi druh vizuálního Dopplerova jevu, ze kterého měla Nora skoro závrať.

S hlubokým stenem se mumie v sarkofágu najednou zvedla. Holografičtí zloději s výkřiky děsu ustoupili – alespoň tahle část show ještě funguje –, někteří v úleku odhodili pochodně, svědo dopadalo na jejich vyděšené obličeje.

Senef!

Ale mumie Noře nepřipadala úplně v pořádku – byla větší, tmavší, jakoby děsivější. Potom se z obvazů uvolnila kostnatá ruka – něco takového vůbec ve scénáři nebylo – a chňapala a škubala sebou, až se propracovala k ovázanému obličeji. Paže byla zdeformovaná, dlouhá jako opičí. Kostnaté prsty se zabořily do obvazů a odtrhávaly je. Odhalily tak hrůzostrašný obličej, až Nora zalapala po dechu a instinktivně ustoupila. Tohle bylo přehnané – hodně přehnané. Je to snad nějaký Wicherlyho vtip? Něco tak strašlivého, tak působivého muselo být pečlivě naprogramované – nebyla to žádná závada.

Lidé z davu lapali po dechu. „Proboha!“ vydechla starostova manželka.

Nora se rozhlédla kolem sebe. Návštěvníci dál upřeně zírali na mumii jako fascinovaní, teď se nepříjemně kymácela. Nora cítila, jak kolem narůstá strach, lidé hovoří napjatými a tlumenými hlasy. Viola si jí všimla a tázavě se na ni zamračila. Za ní Nora viděla obličej ředitele muzea Col-lopyho. Byl bledý.

Periferním viděním stále vnímala špatně fungující přerušovaná světla, blýskala, blýskala, blýskala tak jasně, až Nora cítila skutečnou závrať. Znovu se ozval ten odporný tón a ona zavřela oči, aby neviděla útočná jasná světla doprovázená hlubokými zvuky. Kolem sebe slyšela další prudká nadechnutí. Někdo začal křičet, ale výkřik utichl, ještě než se naplno rozezněl. Co se to proboha děje? Ty zvuky – nic takového nikdy neslyšela. Znělo to jako trouby probouzející mrtvé při Soudném dnu, bylo to prodchnuté děsem a hrůzou, tak hlasité, až měla pocit, že to narušuje její samotnou existenci.

Mumie začala otevírat čelisti, vyschlé rty praskaly a odlupovaly se, jak se stahovaly z řady hnědých, rozkládajících se zubů. Z ůst byla žumpa plná černého slizu, který začal kypět a vlnit se. Po chvíli se proměnil v roj černých švábů, kteří rychle vylézali z poničeného jícnu. Další děsivé zasténání a potom následovala nová exploze přerušovaných světel tak neskutečně ostrých, že je viděla i přes zavřená víčka…

… ale odporný bzučivý zvuk ji přiměl oči znovu otevřít. Teď to vypadalo, jako když mumie zvrací černotu – roj hmyzu se rozletěl, švábi se proměnili v tlusté kluzké vosy, které svými kusadly cvakaly jako pletacími jehlicemi a letěly směrem k návštěvníkům. Všechno to bylo příšerně věrohodné.

Cítila náhlou závrať a zakolísala, instinktivně se chytila člověka vedle sebe – starosty –, který sám klopýtal.

„Panebože –!“

Slyšela, jak někdo zvrací, volání o pomoc – a potom příval výkřiků, když dav začal ustupovat ve snaze uniknout před hmyzem. I když Nora věděla, že je to jenom holografícké zobrazení, jako všechno ostatní, ty vosy vypadaly nesmírně realisticky, jak na ni přímo nalétaly, každá s žihadlem, které se lesklo jedem. Instinktivně ucouvla, cítila, jak padá do prázdna, padala jako zloděj do studny, za sboru kvílení, které vnímala jako jekot odsouzených, když je polyká samo peklo.

60

CONSTANCE PROBUDILO DISKRÉTNÍ ZAKLEPÁNÍ NA DVEŘE LOŽNICE. Neotevřela oči, jen se s povzdechem obrátila a přitiskla se k polštáři.

Znovu klepání, tentokrát o trochu hlasitější. „Constance? Constance, je všechno v pořádku?“ Byl to Wrenův hlas. Pronikavý, znepokojený.

Constance se s rozkoší lenivě protáhla a teprve potom se posadila v posteli. „Je mi dobře,“ odpověděla trochu podrážděně.

„Děje se něco?“

„Nic se neděje.“

„Nejsi nemocná?“

„To rozhodně ne. Je mi fajn.“

„Odpusť, že tě takhle obtěžuji. Já jen že si nepamatuji, že bys takhle prospala celý den. Je půl deváté, jindy už býváme po večeři a ty jsi pořád v posteli.“

„Ano.“ Nic víc na to Constance neřekla.

„Budeš alespoň zítra snídat? Zelený čaj a toust s máslem jako obvykle?“

„Snídani jako obvykle ne, Wrene. Jestli to můžete zařídit, dala bych si ztracená vejce, brusinkový džus, uzenáče, šest plátků slaniny, polovinu grapefruitu, čajový koláček a zavařovačku džemu, prosím.“

„Já – dobře.“ Slyšela, jak Wren nervózně odchází chodbou ke schodům.

Uvelebila se zpátky do polštářů a znovu zavřela oči. Spala dlouho a tvrdě, beze snů – což pro ni bylo nezvyklé. Vzpomněla si na bezednou smaragdovou zeleň absintu a podivný pocit lehkosti, který v ní vyvolal – jako by se z dálky dívala sama na sebe. Tajemný úsměv jí přelétl po tváři, zmizel a potom se znovu objevil, jako by ji k tomu přiměla nějaká vzpomínka. Zabořila se hlouběji do polštářů, odpočívala dál pod měkkými přikrývkami.

Postupně, velmi pozvolna, si něco uvědomila. V pokoji cítila nezvyklou vůni.

Znovu se posadila v posteli. Nebyla to jeho vůně, ale nevzpomínala si, že by něco takového už cítila. Nebylo to vůbec nepříjemné… jen jiné.

Chvíli se rozhlížela, hledala, odkud se line. Prozkoumala noční stolek –bez úspěchu.

Teprve po chvíli ji napadlo, aby zasunula ruku pod polštář.

Nahmatala obálku a podlouhlou krabičku zabalenou ve starodávném papíře a převázanou černou stužkou. Odtud ta vůně vycházela: pižmová, sladká vůně hlubokého lesa. Rychle obojí vytáhla.

Obálka byla z krémového lněného papíru a do krabičky se, soudě podle velikosti, mohl vejít diamantový obojek nebo možná náramek. Constance se usmála, potom zrudla.

Nedočkavě otevřela obálku. Vypadly z ní tři stránky hustě popsané elegantním rukopisem. Začala číst.

Doufám, že jsi spala dobře, má nejdražší Constance: sladkým spánkem neviňátka.

Je docela dobře možné, že to bude na nějakou dobu tvůj poslední takový spánek. Potom se znovu – pokud poslechneš radu v tomto dopise – dostaví, a to hodně brzy.

Když jsem u tebe trávil ty příjemné hodiny, musím přiznat, že jsem se něčemu divil. Jaké to je, žít tolik let pod stejnou střechou jako strýc Antoine, ten muž, kterému jsi říkala Enoch Leng: muž, který brutálně zavraždil tvou sestru Mary Greeneovou?

Věděla jsi to, Constance? Ze Antoine za živa rozpáral a pak zabil tvou sestru? Určitě jsi to věděla. Možná to zpočátku byla jen domněnka, podivné bodnutí ponuré představy. Nepochybně jsi to připsala svému perverznímu založení. Ale po čase – a vy dva jste měli hodné času – to muselo vyplout na povrch, nejprve možnost, potom jistota. A přece to všechno bylo nepochybně neuvědomělé, uloženo tak hluboko, až se to zdálo téměř neodhalitelné. A přece jsi to věděla. Samozřejmě že ano.

Jak delikátně ironická situace! Tenhle muž, Antoine Pen-dergast, zabil tvou vlastní sestru – aby prodloužil svůj vlastní smrtelný život… a koneckonců i tvůj! To je muž, jemuž jsi zavázaná za všechno! Víš, kolik dětí muselo zemřít, aby mohl vyvinout svůj elixír jen proto, aby sis ty mohla užívat abnormálně prodloužené dětství? Narodila ses jako normální dítě, Constance; ale díky strýci Antoinovi je z tebe hříčka přírody. Použila jsi takový výraz. Hříčka přírody.

A nyní, moje milá, oklamaná Constance, už tu myšlenku nemůžeš potlačovat. Už ji nemůžeš odmítat jako úlet představivosti nebo zlověstný iracionální strach za nocí, kdy zuří bouře a ty nemůžeš spát. Protože nejhorší je v podstatě pravda: Přesně tohle se stalo. Tvoje sestra byla zavražděna, aby prodloužila život tobě. Vím to, protože před svou smrtí mi to strýc Antoine řekl.

Ano, několikrát jsme si s tím gentlemanem popovídali. Jak bych mohl nevyhledat svoji drahou příbuznou s tak barvitou minulostí, která pohlíží na svět velmi podobně jako já? Samotná šance, že třeba ještě po všech těch desetiletích žije, dodávala mému pátrání vzrušující náboj a já nepřestal, dokud jsem ho konečně nevystopoval. Rychle vycítil moji skutečnou přirozenost a samozřejmě horlivě usiloval o to, aby tvá cesta nikdy nezkřížila mou. Ale když jsem mu slíbil, že se s tebou nikdy nesetkám, docela s radostí hovořil o svém řekněme jedinečném řešení pro zkažený svět. A potvrdil všechno: existenci jeho vlastního míchaného nápoje na prodloužení života –i když mi neprozradil způsob jeho přípravy. Milý strýček Antoine, bylo mi ho líto, když jsem sledoval, jak odchází; svět s ním byl nanejvýš zajímavé místo. Ale v době jeho vraždy jsem byl příliš pohroužen do svých plánů, než abych mu pomohl uniknout osudu.

A tak se znovu ptám: Jaké to pro tebe bylo žít v tomhle domě tolik let jako pomocnice vraha vlastní sestry? Vůbec si to nedokážu představit. Není divu, že máš tak křehkou duši –není divu, že se můj bratr obává o tvou zdravou mysl. Společně, o samotě v tomto domě: je možné, že bys s Antoinem navázala, řekněme, důvěrný vztah} Ale ne, to ne: jsem první muž, který vstoupil do tvé svatyně, nejdražší Constance: důkaz byl jednoznačný. Ale tys ho milovala, nepochybně jsi ho milovala.

A co se stalo z tebe, moje ubohá Constance? Můj předrahý padlý anděli? Pomocnice bratrovraha, která se bratříčkuje s vrahem vlastní sestry? Za každé své nadechnutí vděčíš jí a dalším obětem strýce Antoina. Zasloužíš i dál takhle zvrácenou existenci? A kdo bude truchlit po tvém skonu? Můj bratr určitě ne: zbaví se tak břemene provinilosti. Wren? Proctor?

Jak směšné. Já pro tebe truchlit nebudu, byla jsi jen hračkou, snadno rozluštěnou záhadou; obyčejná truhla otevřená násilím, ve které není nic; živočišná křeč. Dovol, abych ti dal radu. A věř, prosím, že to bude jediná čestná, altruistická záležitost, o jaké jsem ti kdy řekl.

Udělej ušlechtilý čin. Ukonči svůj nepřirozený život.

Se srdečným pozdravem

P. S.: Překvapilo mě, jak dětinský byl tvůj pokus o sebevraždu. Teď už určitě víš, že podřezat si žíly na zápěstí jen tak halabala nejde; nůž uvízne ve šlachách. Pro uspokojivější výsledek řež podélně, mezi šlachami. Jen jediný řez: pomalý, energický a především hluboký. K té mojí jizvě – úžasné, co se dá udělat s trochou líčidla a vosku.

Uběhl dlouhý, nezachytitelný okamžik.

Potom Constance obrátila pozornost na malý dárek. Vzala krabičku a rozbalila ji. Pomalu, velmi opatrně, jako by to mohla být bomba. Papír skrýval krabičku se sklápěcím víčkem z nádherně leštěného růžového dřeva.

Stejně pomalu krabičku otevřela. V ní na purpurovém sametu ležel starožitný skalpel. Rukojeť ze zažloutlé slonoviny, čepel vycíděná do vysokého lesku. Ukazováčkem pohladila rukojeť skalpelu. Byla chladná a hladká. Opatrně vyndala skalpel z krabičky, držela ho v dlani, otáčela ve světle, upřeně sledovala zrcadlovou čepel, která se v záři ohně leskla jako diamant.

61

KDYŽ SVĚTLA ZHASLA, SMITHBACK SE ZARAZIL, SYROVOU OSTŘICI NAPŮL cesty do úst. Milisekundu byla naprostá tma, potom odněkud zaslechl hluboké cvaknutí a naskočilo nouzové osvětlení, řady zářivek na stropě zalévaly všechno ohavným zelenobílým světlem.

Rozhlédl se. Polovina VIP odešla do hrobky, ale zůstala tam druhá část návštěvníků, byla mezi nimi spousta pijanů a jedlíků postávajících kolem velkého stolu nebo usazených u koktejlových stolků. Zůstali v klidu, výpadek proudu je nijak nevyvedl z míry.

Pokrčil rameny, naklonil lasturu do úst a vysrkl slané, stále ještě živé sousto. Spokojeně mlaskl rty, vzal z talíře další ústřici a chystal se celý postup zopakovat.

A potom uslyšel výstřely – šest tlumených ran ze tmy za vzdáleným koncem haly. Pistole těžkého kalibru pálila v odměřené kadenci, jeden výstřel za druhým. Nouzové osvětlení s tichým praskáním zhaslo – a Smithback hned věděl, že se stane něco velkého, něco mimořádného. Halu teď osvětlovaly jen stovky čajových svíček na stolcích. Bylo slyšet všeobecné mumlání těch, kdo v hale zůstali. Znepokojení citelně stouplo.

Smithback se podíval směrem, odkud vyšly výstřely. Uvědomil si, že během večera viděl techniky a zaměstnance muzea procházet dveřmi v zadní části haly, a usoudil, že ty dveře musí vést do řídicí místnosti Sene-fovy hrobky. Když ty dveře sledoval, prošel jimi někdo, koho poznal – Vincent D’Agosta. Neměl sice na sobě uniformu, ale bylo jasně vidět, že je policajt. S ním šel ještě někdo, koho Smithback také poznal: Randall Loftus, proslulý režisér. Sledoval je, jak míří k malému hloučku televizních kamer.

Smithback zneklidněl, když si uvědomil, že jeho manželka Nora je v hrobce. Uvnitř je nejspíš úplná tma. Ale v hrobce jsou muži od ostrahy muzea a policisté, takže Nora je určitě v bezpečí. Něco se tady děje a on jako reportér má přímo povinnost to zjistit. Sledoval DAgostu, jak přešel halu, rozbil sklo požárního hydrantu a vytáhl sekeru.

Smithback si do zápisníku zaznamenal čas a všechno, co viděl. D’Agosta došel ke kabelu, máchl sekerou a ťal. Loftus a technici z PBS na něj křičeli. D’Agosta si jich nevšímal, klidně přešel se sekerou v ruce zpátky k malým dveřím vzadu v hale. Vstoupil a zavřel za sebou.

Napětí v hale výrazně stouplo.

Ať se děje cokoli, je to něco hodně velkého.

Smithback šel hbitě DAgostovi v patách. Když byl u dveří do řídicí místnosti, položil ruku na kulovou kliku. Potom se zarazil. Kdyby vrazil dovnitř, nejspíš by ho vyhodili. Bude lepší držet se stranou, zamíchat se do davu a počkat na úplný konec.

Netrvalo to dlouho. Za pár minut DAgosta, stále se sekyrou v ruce, a kapitán Haywardová vyrazili ze dveří, přeběhli halu a zmizeli hlavním východem ven. Po chvíli šéf bezpečnostního oddělení Manetti vystoupil na potemnělé pódium a oslovil zbývající účastníky slavnostního otevření.

Smithback si znovu zaznamenal čas a začal si psát poznámky.

„Dámy a pánové!“ vykřikl Manetti, jeho hlas stěží pronikl temnou halou.

Všichni ztichli.

„Máme problémy s elektřinou, jedná se o problémy technického rázu. Není třeba se znepokojovat, nicméně budeme muset halu vyklidit. Ostraha muzea vás doprovodí ven stejnou cestou, jakou jste přišli, a potom dál do rotundy. Respektujte, prosím, jejich pokyny.“

Lidé nespokojeně mumlali. Kdosi vykřikl: „A co ti lidé v hrobce?“

„Návštěvníky z hrobky odvedeme hned, jak otevřeme dveře. Není proč se znepokojovat.“

„Ty dveře jsou zablokované?“ zaječel Smithback.

„V tomto okamžiku ano.“

Lidé znovu zneklidněli. Zjevně nechtěli odejít, opustit své přátele a blízké vzadu v hrobce.

„Postupujte, prosím, k východu!“ vykřikl Manetti. „Muži od ostrahy vás všechny doprovodí ven. Není důvod k obavám.“ Někteří hosté protestovali, zjevně nebyli zvyklí, aby jim někdo nařizoval, co mají dělat.

Hovadina, napadlo Smithbacka. Když není žádný důvod k obavám, proč se mu třese hlas? V žádném případě se nenechá „doprovodit“ ven z budovy ve chvíli, kdy se začíná rýsovat pěkné téma na článek – a zvlášť když Nora zůstala v hrobce.

Rozhlédl se, potom se vyplížil z haly. Sametové provazy vedly do suterénní chodby osvětlené pouze nápisy „Východ“ napájenými bateriemi.

Další chodba se stáčela v pravém úhlu do hlavní haly, ohraničená provazy mizela ve tmě. Ostraha s baterkami už vedla skupinky protestujících lidí k východu.

Smithback utíkal dál k místu, kde se chodba větvila, přeskočil sametový provaz a hnal se tmou ke dveřím označeným nápisem Sklad alkoholu, Genus Rattus.

Přitiskl se k mělkému rámu dveří a čekal.

62

VINCENT D’AGOSTA A LAURA HAYWARDOVA SPRINTOVALI MEZI SAME-tovými provaz) –, z hlavních schodů před muzeem a po Museum Drive. Vchod metra byl na rohu Jednaosmdesáté ulice, špinavá kovová bouda s měděnou střechou. Nedaleko, hned za skupinou nepokojných čumilů, uviděl D’Agosta televizní vůz PBS, kabely se od něj vinuly po trávníku až do oken budovy muzea. Na střeše vozu byl připevněný bílý talíř satelitu.

„Tamhle!“ vykřikl D’Agosta a prodíral se davem k tomu autu, v ruce svíral sekeru. Haywardová šla po jeho boku, ukazovala odznak.

„Newyorský policejní sbor!“ vykřikla. „Uvolněte cestu, prosím!“

Když dav nedával najevo žádnou ochotu, zvedl D’Agosta oběma rukama sekeru nad hlavu a začal jí máchat nahoru a dolů. Dav před nimi se rozestoupil, a tak vytvořil úzkou uličku k přenosovému vozu.

Oběhli vůz zezadu. Haywardová držela dav v náležité vzdálenosti a DAgosta vystoupil na nárazník. Chytil se stojanu na střeše auta a přitáhl se nahoru.

Z auta vyskočil nějaký muž. „Co to, do hajzlu, děláš?“ zařval. „Tady probíhá přiměj přenos!“

„Newyorský policejní sbor, oddělení vražd,“ řekla Haywardová a postavila se mezi něj a nárazník.

DAgosta se usadil na střeše auta s nohama od sebe. Potom znovu zvedl sekeru nad hlavu.

„Hele! Tohle nesmíš udělat!“

„Tak sleduj!“ DAgosta se mohutně rozmáchl a uhodil do kovových podpěr satelitu, potom do šroubů. Odletěly. Druhou stranou sekery zasadil ránu do talíře: jednu, druhou. Talíř se skřípotem přepadl přes okraj střechy na silnici.

„Zbláznil ses –?“ vyjekl znovu technik.

DA gosta ho ignoroval, seskočil, odhodil sekeru a s Haywardovou se prodírali po kraji davu směrem ke vchodu do metra.

D’Agosta matně vnímal, že je vedle něj Laura Haywardová. Jeho Laura, která ho před několika dny nechala vyvést ze své kanceláře. Myslel, že ji nenávratně ztratil – a přesto ho vyhledala.

Vyhledala ho. Byla to nádhera. V duchu si připomínal, že se k tomu musí vrátit, jestli ten večer přežije.

Když se dostali ke vchodu do metra, seběhli ze schodů a utíkali k přepážce, kde se prodávaly jízdenky. Haywardová ženě uvnitř ukázala odznak.

„Kapitán Haywardová, Newyorský policejní sbor, oddělení vražd. V muzeu je problém a my potřebujeme, abyste tuhle stanici vyklidili. Zavolejte na ústředí Transit Authority. Je třeba, aby vlaky až do odvolání touto stanicí jen projížděly. Žádný ať tady nezastavuje. Rozumíte mi?“

„Ano, madam.“

Přeskočili turnikety, běželi chodbou na samotnou stanici. Bylo ještě brzy – ani ne devět hodin – a na nástupišti čekalo pár desítek lidí. Haywardová klusala po nástupišti, DAgosta za ní. Na druhém konci, v místech, kde se chodba rozbíhala, byl nápis:

Newyorské přírodopisné muzeum cesta pro pěší ke vchodu otevřená pouze v době návštěvních hodin

Stahovací mříž ze zašlého, zkorodovaného kovu uzavírala chodbu a byla zajištěna masivním visacím zámkem.

„Radši si promluv s těmi lidmi,“ zamumlala, připravila si zbraň a namířila na zámek.

DAgosta přikývl a vrátil se zpátky na nástupiště, mával policejním odznakem. „Newyorský policejní sbor! Vykliďte stanici. Všichni odejděte!“

Lidé se k němu bez většího zájmu otočili.

„Odejděte! Policejní akce, vykliďte stanici!“

Když se po nástupišti rozlehly dva ohlušující výstřely, všichni se okamžitě probrali. Najednou vylekaně mířili k východu a v nastalém zmatku, jak všichni spěchali ven, zaslechl DAgosta slova terorista a bomba.

„Opusťte prostor stanice v klidu a ukázněně!“ zavolal za cestujícími.

Po třetím výstřelu zůstala stanice prázdná. DAgosta utíkal zpátky, viděl, jak Haywardová zápolí s mříží. Společnými silami ji pozvedli a oba se protáhli skulinou.

Před nimi se asi sto metrů táhla rovná chodba, potom prudce uhnula ke vstupu do metra z muzea. Na kachlíkách, které pokrývaly stěny, byly zobrazeny kostry savců a dinosaurů. Zarámované plakáty oznamovaly nadcházející výstavy v muzeu, včetně Velké Senefovy hrobky. Haywardová vyndala z kapsy plánky a rozložila je na betonové podlaze. Když se D’Agosta na plánky podíval, podle spousty poznámek tipoval, že předtím je už mnohokrát prohlížela.

„Tohle je hrobka,“ ukázala Haywardová na mapu. „A tady je tunel metra. A podívej – přesně v tomhle místě je mezi rohem hrobky a tímhle tunelem jen šedesát centimetrů betonu.“

DAgosta si v dřepu plánek podrobněji prohlížel. „Nevidím nikde záznamy přesného měření ze strany metra.“

„Žádné tam nejsou. Prozkoumali jenom hrobku, zbytek je jen odhad.“

Zamračil se. „Měřítko je jedna ku stu. To není zrovna ideálně přesné.“

„i o ne.

Ještě chvíli se dívala do mapy, potom ji zvedla, svinula, ušla přibližně třicet metrů a znovu se zastavila. „Podle mého odhadu je to místo přesně tady.“

Slyšeli rachot projíždějícího vlaku, který přerostl v hlasité burácení, jak souprava bez zastavení projížděla stanicí. Potom hluk rychle utichl.

„Byla jsi v hrobce?“ zajímalo DAgostu.

„Vinnie, já v té hrobce prakticky žiju.“

‚A tam vevnitř je metro slyšet?“

„Pořád. Nemohou s tím nic dělat.“

DAgosta přitiskl ucho k vykachlíkované stěně. „Když je zvuky slyšet dovnitř, měli bychom taky slyšet něco odtamtud.“

„To by museli uvnitř dělat hodně velký kravál.“

Vstal a podíval se na Haywardovou. „To taky dělají.“

Potom znovu přiložil ucho ke stěně.

63

ZE SVÉHO ÚKRYTU V PŘÍTMÍ U DVEŘÍ SMITHBACK POZOROVAL, JAK MRUČÍCÍ dav nespokojených lidí odvádí ostraha z haly směrem k výtahům. Když odešel poslední člověk, ještě chvíli počkal, potom podlezl sametový provaz a plížil se podél zdi do rohu, odkud mohl nahlédnout do Egyptské haly. Nebylo těžké zůstat v přítmí: halu stále ještě osvětlovaly stovky čajových svíček, takže místo, kde stál, bylo ponořeno do temnoty.

Ukrytý ve stínu vedle vchodu sledoval hlouček lidí. Vyšli z postranních dveří řídicí místnosti. Podle ohavného hnědého obleku poznal Manettiho. Jako vždycky měl okázale učesané vlasy. Ostatní byli z ostrahy muzea – až na jednoho, ten ho zaujal. Byl vysoký, hnědovlasý, měl na sobě bílý rolák a kalhoty. I když byl obličejem odvrácený, Smithback poznal, že na jedné tváři má velký obvaz. Vizáž toho člověka ho neupoutala tolik jako jeho pohyby: plynulé a graciézní, skoro kočičí. Někoho mu připomínal…

Díval se, jak ten muž kráčí k obrovskému stříbrnému kotli s drceným ledem. Z ledu vyčnívala hrdla několika desítek lahví.

„Pomozte mi ty lahve vyndat,“ vybídl ten muž Manettiho. Jakmile promluvil, Smithback ten medový hlas okamžitě poznal.

Zvláštní agent Pendergast Není ve vězení? Co tady dělá? To ho velmi rozrušilo. Viděl muže, jehož jméno se snaží očistit – a on si tam v klidu chodí, jako by mu celé to místo patřilo. Ale s rozrušením pocítil i náhlé mrazem – ze zkušenosti věděl, že Pendergast se objevuje vždy, když je situace hodně vážná.

Dva muži z ostrahy přiběhli ke vchodu do hrobky a Smithback sledoval, jak se pokoušejí otevřít dveře páčidlem a perlíkem. Bez úspěchu.

Mrazilo ho ještě víc. Lidi jsou uvězněni v hrobce – to věděl –, ale proč se najednou tak zoufale snaží dostat je ven? Děje se snad uvnitř něco?

Krev mu stydla v žilách, když se dohadoval, co to může být. Hrobka skýtala dokonalou příležitost pro teroristický útok. Úžasná koncentrace peněz, moci a vlivu: desítky vysoce postavených politiků a výkvět z oblasti společenské, právní a vědecké – nemluvě o všech významných lidech z muzea.

Znovu se soustředil na Pendergasta, který vyndával lahve šampaňského z ledu a házel je do kontejneru na odpadky. Zanedlouho v kotli zůstal jen rozdrcený tající led. Přešel k vedlejšímu stolu s občerstvením a rozmáchlým gestem ruky smetl všechno na podlahu – podnosy s ústřicemi, hromady kaviáru, sýry, prosciutto a chléb. Smithback zděšeně pozoroval, jak se přes celou halu do temného rohu kutálí sýr Brie.

Potom Pendergast ze stolů posbíral desítky čajových svíček, rozestavěl je do kruhu kolem vyčištěného místa, aby tam bylo dost světla.

Co to dělá?

Do haly jako o závod vběhl nějaký muž s lahví, kterou Pendergast hned popadl, podíval se na ni a potom ji zasunul do rozdrceného ledu. Přišli ještě dva muži, jeden přivezl kárku plnou lahví a laboratorního vybavení – kádinek a baněk – také v ledu.

Pendergast se narovnal, zády ke Smithbackovi, a vyhrnul si rukávy. „Potřebuji dobrovolníka,“ řekl.

„Co to přesně děláte?“ zeptal se Manetti.

„Dělám nitroglycerin.“

Rozhostilo se ticho.

Manetti si odkašlal. „To je šílenství. Určitě existuje lepší způsob, jak se dostat do hrobky, než detonací.“

„Zádní dobrovolníci?“

„Zavolám jednotku rychlého nasazení,“ prohlásil Manetti. „Potřebujeme, aby dovnitř pronikli profesionálové. Nemůžeme to jen tak halabala vyhodit do vzduchu.“

„Tak dobře,“ řekl Pendergast. „A co vy, pane Smithbacku?“

Smithback ve tmě ztuhl, zaváhal a rozhlédl se. „Kdo, já?“ hlesl.

Jiný Smithback tady není.“

Smithback vykročil ze stínu a do haly. Až teprve v tu chvíli se Pendergast otočil a podíval se mu do očí.

„No, samozřejmě,“ Smithback zadrhával. „Vždycky vám rád pomůžu s –Počkejte. Říkal jste niírog/ycerin}“

„Ano.“

„Bude to nebezpečné?“

„Vzhledem k mé nezkušenosti v organické syntéze a nečistotám ve výchozích surovinách odhaduji naše šance lehce nad padesát procent.“

„Šance na co?“

„Přežití předčasné detonace.“

Smithback polkl. „Musíte… si dělat obrovské starosti s tím, co se děje v hrobce.“

„Ve skutečnosti jsem vyděšen, pane Smithbacku.“

„Je tam moje manželka.“

„Pak máte velký stimul pomoci.“

Smithback ztuhl. Jen mi řekněte, co mám dělat.“

„Děkuji vám.“ Pendergast se otočil na Manettiho. „Dohlédněte na to, aby všichni opustili halu a ukryli se.“

„Zavolám jednotku rychlého nasazení a velmi důrazně doporučuji –“

Ale pohled na Pendergastův obličej šéfa bezpečnosti umlčel. Členové ostrahy chvatně opouštěli halu, Manetti spěchal za nimi, jeho vysílačka zapraskala.

Pendergast se podíval na Smithbacka. „Pokud dodržíte moje instrukce do posledního písmene, budeme mít dost slušnou šanci uspět.“

Vrátil se k přípravě. Otáčel lahve v ledu, aby je rychleji ochladil; hluboko do ledu uložil plochou láhev a do ní vsunul teploměr. „Problém, pane Smithbacku, je v tom, že nemáme čas udělat to pořádně. Chemikálie je třeba smíchat rychle. A to občas vede k nežádoucímu výsledku.“

„Co se děje v hrobce?“

„Teď se soustředíme na problém, před kterým stojíme, prosím.“

Smithback znovu polkl, snažil se vzpamatovat. Všechny představy o dokonalém materiálu na článek vzaly zasvé. Nora je tam, Nora je tam – ta slova slyšel v hlavě pořád dokola, zněly jako údery na buben.

„Podejte mi lahvičku s kyselinou sírovou, ale nejprve ji otřete.“

Smithback našel lahvičku, vyndal ji z ledu, otřel a podal ji Pendergastovi a ten její obsah opatrně naléval do ochlazené ploché lahve. Do vzduchu se vznesl štiplavý zápach. Když agent uznal, že už vlil potřebné množství, odstoupil a zazátkoval láhev. „Zkontrolujte teplotu.“

Smithback se podíval na skleněný teploměr, vyndal ho z lahve, držel ho u svíčky, aby na něj viděl.

„Není třeba zdůrazňovat,“ podotkl Pendergast suše, „že pokud jde o plamen svíčky, je nezbytná zvlášť velká obezřetnost. Chtěl bych také dodat, že tyhle kyseliny rozpouštějí lidské maso během několika vteřin.“

Smithback trhl rukou.

„Podejte mi kyselinu dusičnou. Postup je stejný.“

Smithback otřel láhev a podal ji Pendergastovi. Agent odšrouboval víčko, zvedl láhev a zkontroloval nálepku.

„Až tohle přiliju, prosím vás, míchejte roztok teploměrem a kontrolujte teplotu ve třicetivteřinových intervalech.“

„Dobře.“

Pendergast odměřil kyselinu v ocejchovaném válci a začal ji po malých dávkách nalévat do vychlazené lahve, Smithback míchal.

„Deset stupňů,“ oznámil Smithback.

Další velmi opatrně přilitá dávka.

„Osmnáct… dvacet pět… Rychle to stoupá… Třicet…“

Směs začala pěnit a Smithback cítil horko ve tváři a odporný zápach. Led kolem kádinky pomalu tál.

„Nevdechujte ty výpary,“ upozornil Pendergast a přestal dolévat. „A míchejte dál.“

„Třicet pět… třicet šest… třicet čtyři… třicet jedna…“

„Stabilizuje se.“ Z jeho hlasu bylo jasně slyšet úlevu. Dál naléval kyselinu dusičnou po malých dávkách.

Smithback měl dojem, že v nastalém tichu něco slyší. Napjatě poslouchal. Byl to vzdálený křik, utlumený na slabý šepot. A potom se směrem od hrobky ozvalo bouchnutí, hned po něm další. Jednotlivé údery se rychle proměnily v monotónní bušení.

Najednou se narovnal. „Ježíši, oni buší na dveře hrobky!“

„Pane Smithbacku! Ctěte dál teplotní hodnoty.“

„Dobře. Třicet… dvacet osm… dvacet šest…“

Tlumené bouchání pokračovalo. Pendergast lil kapalinu tak pomalu, že z toho Smithback skoro šílel.

„Dvacet.“ Smithback se pokoušel soustředit. „Osmnáct. Prosím,pospěšte si.“ Viděl, že se mu chvěje ruka, když vyndával teploměr, aby mohl přečíst naměřenou hodnotu, roztržitě s ním zápolil, až mu několik kapek směsi kyseliny sírové a dusičné dopadlo na hřbet ruky.

„Do háje!“

„Míchejte dál, pane Smithbacku.“

Měl pocit, jako by mu na ruku nakapalo roztavené olovo, z černých míst na kůži, kam mu dopadla kyselina, stoupal kouř.

Pendergast přestal nalévat. „Vezmu to za vás. Vložte ruku do ledu.“

Smithback strčil ruku do ledové tříště, Pendergast mezitím popadl malou lahvičku jedlé sody a otevřel ji. „Ukažte mi to.“

Smithback ho poslechl. Pendergast nepřestal míchat a zasypal mu popálená místa. „Tím jsem kyseliny zneutralizoval. Zůstane vám jenom ošklivá jizva, nic víc. Prosím vás, míchejte znovu, já mezitím připravím další dávku.“

„Dobře.“ Smithback měl ruku jako v ohni, ale představa, že Nora je uvězněná v hrobce, téměř úplně potlačila bolest.

Pendergast vyndal z ledu další láhev, otřel ji a pečlivě odměřil část obsahu do malé kádinky.

Bouchání a křik jako by byly zoufalejší.

„Když budu nalévat, pomalu otáčejte lahví v ledové lázni jako míchačkou na beton, držte ji nakloněnou a každých patnáct vteřin čtěte teplotu. Nemíchejte – ani se nedotkněte teploměrem skla. Rozumíte?“

„Ano.“

Pendergast až nesnesitelně pomalu naléval a Smithback dál otáčel.

„Teplota, pane Smithbacku?“

„Deset… dvacet… Prudce stoupá… Třicet pět…“ Pendergastovi se na čele zaleskl pot, což Smithbacka vyděsilo snad nejvíc ze všeho. „Pořád třicet pět… Proboha, pospěšte si!“

„Otáčejte dál,“ vybídl ho agent klidným hlasem, který byl v přímém rozporu s krůpějemi potu na jeho čele.

„Dvacet pět…“ Vzdálené bouchání pokračovalo s nezmenšenou silou. „Dvacet… dvanáct… deset…“

Pendergast přilil další trošku a teplota znovu rychle stoupla. Potom čekali – připadalo jim to jako věčnost.

„Nejde to všechno rovnou smíchat?“

„Pane Smithbacku, kdyby to teď vybouchlo, ti uvnitř by už neměli šanci.“

Smithback potlačil netrpělivost, odečítal teplotu a otáčel lahví, Pendergast zatím dál po troškách přiléval, po každé dávce čekal. Nakonec kádinku narovnal.

„První fáze je ukončená. Teď uchopte děličku a vlijte trochu destilované vody ze džbánu.“

Smithback vzal děličku, která vypadala jako protažená skleněná žárovka s dlouhou skleněnou trubičkou s uzavíracím kohoutem na dně. Sejmul skleněnou zátku, naplnil děličku vodou ze džbánu.

„Hned ji zasuňte do ledu, prosím.“

Smithback splnil pokyn.

Pendergast vyndal plochou láhev a s nekonečnou péčí nalil její obsah do děličky. Smithback agenta sledoval s obavami, agent provedl několik posledních kroků. V kádince teď byla bílá kašovitá hmota. Pendergast kádinku zvedl, rychle ji zkontroloval a potom se obrátil na Smithbacka. „Tak jdeme.“

„Už je to hotové?“ Smithback pořád slyšel stále hlasitější bouchání. K němu se přidal hysterický křik.

„Ano.“

„No, pospíšíme si, ať odpálíme ty dveře!“

„Nejsou moc těžké. I kdybychom k tomu měli dostatečné prostředky, znamenalo by to ztráty na životech. Podle toho, co jsme slyšeli, se lidé shromáždili přesně na protější straně. Napadlo mě lepší místo.“

„Kde?“

„Pojďte za mnou.“ Pendergast se už otočil ke dveřím, běžel jako kočka. Lahvičku držel velmi opatrně. „Je to venku, na stanici metra. Takže musíme vyjít z muzea a proběhnout davem čumilů. Vaše práce, pane Smith-backu, je dostat mě přes ten dav.“

64

S NADLIDSKÝM ÚSILÍM SE NORA ZKLIDNILA A SNAŽILA SE SOUSTŘEDIT. Pochopila, že nepadá do studny: to byl jenom pocit, iluze. Holografický hmyz rozehnal návštěvníky a vyvolal rostoucí paniku. Strašlivé hluboké tepavé zvuky nabývaly na síle, bylo to jako ďábelské víření bubnů, a přerušovaná světla byla stále jasnější a bolestivější. Nic takového ještě nikdy nezažila. Rozhodně při zkouškách zařízení jim technici něco podobného nepředváděli. Reflektory blýskaly tak agresivně, až měla dojem, že jí pronikají až do mozku.

Polkla, rozhlédla se kolem. Holografické zobrazení mumie zmizelo, ale stroje na výrobu mlhy zrychlily a opar se v kotoučích zvedal ze sarkofágu, plnil pohřební komoru jako stoupající voda. Přerušovaná světla blýskala do stoupající mlhy obrovskou rychlostí, každý záblesk jí hrozivě prokvétal.

Nora cítila, jak vedle ní klopýtla Viola, hned ji popadla za ruku. Jsi v pohodě?“ zeptala se.

„Ne, nejsem. Co se to tady, proboha, děje, Noro?“

„Já… já nevím. Nejspíš došlo k nějakému děsivému selhání.“

„Ten hmyz nebyl žádné selhání. Muselo to být naprogramované. A tahle světla…“‚ Viola sebou trhla, odvrátila oči.

Mlha jim teď sahala do pasu a stále stoupala. Nora do ní zírala a cítila, jak ji zaplavuje nepopsatelná panika. Zanedlouho naplní celou místnost, všechny je pohltí… Bylo to, jako by se měli utopit v mlze a blikajících světlech. Bylo slyšet výkřiky a vřeštění. Dav propadal panice.

„Musíme dostat ty lidi ven,“ řekla Nora přerývaně.

„Ano, to musíme. Jenže, Noro, já nedokážu ani normálně myslet…“

Nedaleko uviděla Nora muže, jak horečně gestikuluje. V jedné ruce držel odznak, který se v přerušovaném svědě jasně blýskal. „Žádám všechny přítomné, aby se uklidnili!“ křičel. Jsem policista z Newyorského policejního sboru. Dostaneme vás odtud. Ale velmi vás všechny prosím, zůstaňte v klidul“

Nikdo mu nevěnoval sebemenší pozornost.

O kus blíž Nora zaslechla známý hlas volat o pomoc. Otočila se a uviděla starostu, necelý metr před sebou, jak v předklonu tápe v mlze. „Moje žena – upadla! Elizabeth, kde jsi?“

Dav se najednou nahrnul dozadu, byla z toho velká tlačenice a křik a Nora cítila, že ji dav proti její vůli odnáší. Viděla, jak tajný policista padá pod tlakem ostatních těl.

„Pomoc!“ vykřikl starosta.

Nora se snažila k němu dostat, ale obrovský tlak davu ji unášel stále dál a nové dunění zvukového systému přehlušilo starostovo zoufalé volání.

Musím něco udělat.

„Poslouchejte!“ křičela z plných plic. „Poslouchejte mě! Poslouchejte všichnil“

Podle toho, že bezprostředně kolem ní výkřiky utichly, poznala, že ji alespoň někdo slyšel.

„Pokud se chceme dostat ven, musíme spolupracovat. Rozumíte? Všichni se chyťte za ruce a půjdeme k východu! Neutíkejte, ani se netlačte. Pojďte za mnou!“

K jejímu překvapení i úlevě měla její slova podle všeho zklidňující účinek. Výkřiky stále utichaly a Nora cítila, jak ji Viola popadla za ruku.

Mlha jim teď sahala po prsa, na povrchu vířila a natahovala svá cha-padla. Za chvíli je mlha zcela pozře, všichni oslepnou.

„Pošlete to dál! Řekněte to ostatním! Držte se za ruce! Pojďte za mnou!“

Nora a Viola šly dopředu, vedly dav. Další obrovský vjem byl spíš pocit než zvuk – a dav propadl naprosté panice, vůbec nikdo se nenechal nijak usměrnit.

„Držte se za ruce!“ vykřikla.

Ale bylo příliš pozdě: dav zešílel. Nora cítila, jak ji unáší, drtí, svírá a ždíme jí vzduch z plic.

„Přestaňte se tlačit!“ křičela, ale nikdo jí nenaslouchal. Slyšela Violu hned vedle sebe, také vybízela ke klidu, ale její hlas zanikl v panice davu a hlubokých dunivých zvucích, které naplnily hrobku. Přerušovaná světla dál blýskala, každý záblesk byl jasnou, zářivou explozí světla v mlze. A s každým dalším světelným výbuchem ji přepadal stále podivnější pocit, připadala si těžší… skoro zdrogovaná. To, co prožívala, nebyl jen strach, ale ještě něco jiného. Co se jí to děje v hlavě?

Dav se hrnul směrem k Hale válečných vozů, lidé propadli tupé, živočišné panice. Nora držela Violu ze všech sil za ruku. Najednou se přes hluboké dunění ozval nový zvuk – vysoké tóny žalozpěvu na hranici lidského sluchu, stoupaly a klesaly jako vytí Sirény, která věští smrt. Nesmírně ostrý jekot jí pronikl do vědomí jako výstřel z pistole, a tenhle nezvyklý pocit byl stále silnější. Při další vlně pohybu davu ztratila Violinu ruku.

„Violo!“

Pokud v odpověď něco zaznělo, ztratilo se to ve všeobecné vřavě.

Najednou tlak kolem ní povolil, jako by někdo vytáhl korkovou zátku. Zalapala po dechu, nasála vzduch do plic a zatřásla hlavou ve snaze alespoň trochu ji vyčistit. Mysl jí naplňovala stále houstnoucí mlha, odraz té vnější.

V šeru vepředu se vynořil pilastr. Chytila se ho, poznala nízký reliéf: A najednou věděla, kde je. Přímo před sebou uviděla vstup do Haly válečných vozů. Kdyby se jim podařilo jimi projít a dostat se z té děsivé mlhy…

Přitiskla se ke stěně a podél ní pokračovala dál, držela se stranou zpanikařeného davu, dokud se nedostala až ke dveřím. Lidé se tudy tlačili, prali se, strhávali si navzájem šaty, takže svou nepříčetností a panikou ucpali východ. Z ukrytých reproduktorů bylo slyšet ještě grotesknější tiché sténání se stále výraznějším kvílením. Pod tímhle náporem zvuku Nora najednou cítila závrať, jako by se potápěla; takový druh příšerných mdlob, které zažívala, když zápolila s vysokou horečkou. Zakolísala, vší silou se držela na nohou: upadnout by znamenalo konec.

Slyšela pláč a přes vířící mlhu blízko sebe uviděla nějakou ženu. Ležela na boku a dav po ní šlapal. Instinktivně se sehnula, vzala ji za ruku a pomohla jí na nohy. Žena měla zkrvavený obličej a jednu nohu divně pokřivenou, určitě zlomenou. Ale ještě žila.

„Moje noha,“ sténala žena.

„Chyťte se mě kolem ramen!“ vykřikla Nora.

Vtlačila se do proudu lidí, který je unášel dál dveřmi do Haly válečných vozů. Šílený narůstající tlak… a potom tam najednou bylo dost místa, lidé dezorientované chodili sem a tam, měli potrhané oblečení, krváceli, plakali a křičeli o pomoc. Ta žena visela Noře na rameni jako břemeno. Stále naříkala. Alespoň tady se uchrání před vražednou palbou…

Kupodivu však ušetřeni nebyli. Nepodařilo se jí uniknout ani zvuku, ani mlze, ani blikajícím světlům. Nora se nevěřícně rozhlížela kolem. Mlha stále rychle stoupala a ze stropu blikalo více světel – vytrvalé oslepující výstřely, každý z nich jako by o trochu víc zastřel její mozek.

Viola má pravdu, napadlo ji matně, zmateně. Tohle není selhání. Scénář neuváděl mlhu a světla v Hale válečných vozů, jen v pohřební komoře.

Tohle bylo naplánované – úmyslné.

Přiložila si ruku na tepající hlavu, pobízela ženu, pomalu se sunuly směrem ke Druhé boží cestě a k východu z hrobky. Ale roztěkaný dav znovu zablokoval úzké dveře na druhé straně.

„Po jednom!“ vykřikla Nora.

Přímo před ní se nějaký muž snažil protlačit davem. Volnou rukou ho chytila za Hrnec smokingu a pořádně s ním zalomcovala. Divoce se ohlédl a uhodil ji.

„Ty děvko!“ ječel. „Já tě zabiju!“

Nora vyděšeně couvla, ten muž se otočil a znovu se vrhl přes lidi před sebou. Ale nebyl sám: všude kolem lidé ječeli, měli záchvaty vzteku, obraceli oči v sloup – rozpoutal se naprostý zmatek, boschovská představa pekla.

Cítila to i uvnitř sebe sama: zdrcující rozrušení; zmatené, nejasné běsnění; tušení blízké záhuby. Přesto se vlastně nic nestalo. Žádný požár, žádná masová vražda – nic, co by ospravedlnilo takovéhle masové šílenství…

Nora zahlédla ředitele muzea Fredericka Watsona Collopyho. Měl velmi vyčerpaný obličej a potácel se směrem ke dveřím, jednu nohu táhl za sebou. T) n-dup! T) n-dup!

Když ji uviděl, jeho obličej byl náhle plný optimismu a lačnosti. Potácel se k ní tlačenicí. „Noro! Pomozte mi!“

Chopil se poraněné ženy. Nora už mu chtěla poděkovat za pomoc, když tu ženu velmi hrubě shodil na zem.

V hrůze na něj hleděla. „Co to, proboha, děláte?“ Přistoupila k ní, aby jí pomohla, ale Collopy ji popadl neuvěřitelnou silou, rukama ji drápal a svíral ji jako topící se člověk. Snažila se vymanit, ale síla jeho zoufalství byla otřesná. V záchvatu zuřivosti ji jednou paží chytil kolem krku.

„Pomozte mi!“ křičel znovu. ‚JVemůžu chodit!“‚

Nora ho loktem udeřila na solar plexus, zapotácel se, ale stále se jí pevně držel.

Najednou jen kousek od sebe zaregistrovala prudký pohyb. Byla to Viola – nemilosrdně kopala Collopyho do holeně. Vykřikl, pustil Noru, upadl na zem, svíjel se a nadával.

Nora popadla Violu za ruku, obě ustoupily stranou od nepokojného davu a klopýtaly k protější stěně Haly válečných vozů. Odtud se ozvala rána a řinkot rozbitého skla, jak se převrhla vitrína.

„Moje hlava, moje hlava!“ sténala Viola a tiskla si ruce na oči. „Nejsem schopná normálně myslet.“

Jako by se tady všichni zbláznili.“

„Mně připadá, že pomalu blázním taky.“

„Myslím, že je to těmi blikajícími světly,“ řekla Nora a rozkašlala se. „A těmi zvuky… nebo možná nějaká chemická látka v mlze.“

Jak to myslíš?“

A potom se nad nimi objevilo rychle kroužící zobrazení – obrovská trojrozměrná vířící spirála. Za doprovodu dunivého zvuku se pomalu stočila… a pak se ozval pronikavý tón a další, trochu jiný a ještě další, pulzující a bušící v disonanci, a spirála se roztočila ještě rychleji. Nora to všechno upřeně sledovala, uchvacovalo ji to. Byla to holografická projekce, určitě. A přece to bylo tak reálné… něco takového ještě nikdy neviděla. Táhlo ji to k sobě, pozřelo a vsálo do víru nepříčetnosti.

S obrovským úsilím oči odtrhla. „Nekoukej na to, Violo!“

Viola se celá třásla, stále upřeně hleděla na kroužící zobrazení.

„Nech toho!“ Nora ji pleskla do tváře.

Viola se po té ráně jen trochu otřepala, divoké oči stále dokořán.

„Ta show!“ řekla Nora a třásla s ní. „Nějak ovlivňuje naše myšlení!“

„Co…?“ Viola mluvila jako zdrogovaná. A když se podívala na Noru, měla oči podlité krví – stejně jako tehdy Wicherly.

„Ta show. Ovlivňuje naše myšlení. Nekoukej na to, ani neposlouchej.“

„Já… nerozumím.“ Viola vyvracela oči.

„K zemi! Kryj si oči a uši!“

Nora utrhla kus látky ze svých šatů a ovázala jím Viole oči. Už se chystala zavázat oči i sobě, když zahlédla nějakého muže ve výklenku v protějším rohu. Měl na sobě bílý frak, byl naprosto klidný. Na obličeji měl škrabošku, hlavu nakloněnou, ruce před tělem spojené, stál jako socha, ani se nehnul, jako by čekal. Menzies.

Další iluze?

„Zacpi si uši!“ křikla Nora a přikrčila se vedle Violy.

Schoulily se do rohu, oči pevně zavřené, uši zacpané, snažily se odblokovat ohavné, groteskní představení smrti.

65

SMITHBACK BĚŽEL ZA PENDERGASTEM PRÁZDNÝMI CHODBAMI MUZEA. Paprsek agentovy svítilny přejížděl po sametových provazech. Za pár minut se dostali do rotundy, jejich kroky klapaly na bílém mramoru, a za chvíli vyběhli na hlavní schodiště do muzea pokryté červeným kobercem. Po Museum Drive právě v hojném počtu přijížděla policejní auta se zapnutými sirénami a zastavovala s kvílením brzd. Smithback slyšel dunění helikoptér.

Mnozí policisté měli na starosti dav, pokoušeli se z příjezdové silnice dostat vyděšené hosty, zvědavce a lidi od tisku. Další policisté se shromáždili na úpatí schodiště, kde zřizovali mobilní velitelské stanoviště, což vyvolalo rozruch. Blesky fotoaparátů explodovaly jako malé ohňostroje.

Pendergast nahoře na schodech zaváhal a obrátil se na Smithbacka. „Potřebujeme jít do stanice metra tamhle,“ ukazoval na druhou stranu Museum Drive. Cestu jim blokoval kypící dav hostů a diváků.

„Prodrat se tím davem bude trvat dvacet minut,“ podotkl Smithback. „A určitě vám někdo tu nádobku vyrazí z ruky.“

„To by bylo nepřijatelné.“

Setsakra zdrženlivé vyjádření, napadlo Smithbacka. „Co tedy máte v úmyslu?“

„Prostě to budeme muset zařídit tak, aby se ten dav rozestoupil.“

„Jak?“ Už když tu otázku kladl, viděl, že Pendergast drží v ruce kolt. „Ježíši, neříkejte mi, že tohle chcete použít.“

‚Já to nepoužiju. To vy. Netroufl bych si vystřelit, pokud nesu tohle, mohlo by to vybouchnout.“

„Ale já nehodlám –“

Smithback cítil, že mu vložil zbraň do dlaně. „Vystřelte do vzduchu, vysoko do vzduchu. Miřte nad Central Park.“

„Ale já tenhle typ neumím používat –“

„Stačí jen stisknout spoušť. Je to Colt .45, model 1911, pořádně kope, tak ho držte oběma rukama a lokty lehce pokrčte.“

„Víte co, já vezmu nitroglycerin.“

„To bohužel není možné, pane Smithbacku. Prosím vás, pospěšte si.“

Smithback zdráhavě vykročil k davu. „FBI!“ vykřikl nepřesvědčivě. „Uvolněte cestu!“

Nikdo z davu si ho ani nevšiml.

„Uvolněte cestu, sakra!“

Několik lidí ho upřeně sledovalo. Připadali mu jako flegmatické stádo krav. Nikdo se ani nepohnul.

„Čím dříve vystřelíte, tím dříve upoutáte jejich pozornost,“ poradil mu Pendergast.

„Ustupte z cesty!“ Smithback zvedl zbraň. „Mimořádná situace!“

Pár lidí blízko něj pochopilo, o co jde, a dalo se do pohybu, jenomže dav mezi nimi a stanicí metra zůstal naprosto netečný, takže nikdo neměl šanci ustoupit.

Smithback si dodal odvahu a stiskl spoušť. Nic. Stiskl silněji – a kolt vystřelil s hlasitou ránou, rukou mu pořádně škubl.

Ozvalo se ječeni a dav se rozestoupil jako Rudé moře.

„Co to, prosím vás, děláte?“ Dva policisté k nim běželi z protější strany, i oni měli zbraně v pohotovosti.

„FBI!“ vykřikl Pendergast, když se k nim blížili a chtěli jim zastoupit cestu. „Tohle je mimořádná federální akce. Nevměšujte se do toho!“

„Ukažte mi odznak, pane!“

Dav vzadu už zase splynul v souvislou masu a Smithback si uvědomil, že svou misi ještě nesplnil. „Uvolněte cestu!“ ječel a za chůze znovu vystřelil, což zapůsobilo velmi dramaticky.

Další ječeni vystrašeného davu a před nimi se téměř zázračně otevřela cesta.

„Ty šílence!“ vykřikl někdo. „Takhle tady střílet!“

Smithback se rozběhl, Pendergast za ním, jak nejrychleji se odvážil. Policisté je chtěli pronásledovat, ale dav se hned za nimi zase spojil. Smithback slyšel, jak policisté kleli, když se pokoušeli prodrat mezi lidmi.

Za chvíli se dostali ke vchodu do metra, Pendergast teď běžel první, spěchal po schodech s obdivuhodnou plynulostí, malou láhev opatroval jako nemluvně. Běželi po pustém nástupišti, na vzdáleném konci se protáhli kolem rohu ke vstupu do metra ze strany muzea. Když byli v polovině, uviděl Smithback dvě postavy: D’Agostu a Haywardovou.

„Kde je nejslabší místo?“ zavolal Pendergast, když se blížili.

„Tamhle je vyznačené,“ odpověděla Haywardová a ukázala na dvě čáry rtěnkou na obkladačkách.

Pendergast poklekl a opatrně postavil lahvičku mezi dvě čáry ke zdi. Potom vstal a obrátil se k malé skupince. „Mohu vás požádat, abyste ustoupili za roh? Moji zbraň, pane Smithbacku.“

Když Smithback vracel agentovi zbraň, uslyšel hlasitý dupot. Někdo běžel po schodech do metra. Sel za Pendergastem za roh na nástupiště, tam se oba přitiskli ke zdi.

‚JVewyorský policejní sbor!“ ozvalo se z opačného konce stanice metra. „Odhoďte zbraně a stůjte!11

„Nepřibližujte se!“ vykřikla Haywardová a mávala svým odznakem. „Probíhá policejní akce!“

„Identifikujte se!“

„Kapitán Laura Haywardová. Oddělení vražd!“

To policisty vyvedlo z míry.

Smithback viděl, jak Pendergast soustředěně zaměřuje cíl. Přitiskl se ještě víc ke stěně.

„Ustupte, kapitáne!“ vykřikl jeden policista.

„Kryjte se!“ zareagovala Haywardová.

„Připraveni?“ zeptal se Pendergast tiše. „Až napočítám do tří. Jedna…“

„Opakuji, kapitáne, ustupte)?

„Dva…“

„A já také opakuji, vy idioti: kryjte se!“

„I n.

Následoval další výstřel, bezprostředně po něm strašlivé dunění a potom silný výbuch. Smithback ucítil obrovský tlak na hrudi a potom ho výbuch smetl na podlahu. Celá stanice se v okamžení naplnila cementovým prachem. Smithback ležel na zádech, byl omámený, chvíli nemohl ani dýchat. Úlomky cementu na něj padaly jako déšť.

„Do háje!“ Ten hlas patřil DAgostovi. V náhlém přítmí ho nebylo vidět.

Z druhé strany stanice Smithback zaslechl zmatený křik. Posadil se, kašlal a prskal, v uších mu zvonilo a na rameni ucítil něčí konejšivou ruku. Potom slyšel Pendergasta.

„Pane Smithbacku? Jdeme okamžitě dovnitř, budu potřebovat vaši pomoc. Zastavte tu show – vytrhejte dráty, zničte všechna plátna, poškoďte světla, prostě celé to divadlo zastavte. Tohle musíme udělat jako první, dřív než cokoli jiného – dokonce dřív, než pomůžeme lidem. Rozumíte mi?“

„Zavolejte posily!“ ozval se tlumený hlas z druhého konce nástupiště.

„Rozumíte mi?“ zeptal se Pendergast důrazně.

Smithback zakašlal a přikývl. Agent mu pomohl vstát.

„Jdeme!“ zašeptal Pendergast.

Vyrazili zpoza rohu, D’Agosta a Haywardová v patách za nimi. Prach usedl tak akorát, aby viděli zející díru ve zdi. Z ní se řinula mračna mlhy jasně osvícená šílenými blesky přerušovaných světel.

Smithback zadržel dech, připravil se. Potom vlezl dovnitř.

66

ZŮSTALI STÁT TĚSNĚ ZA TRHLINOU. TĚŽKÁ MLHA SE DÁL VALILA DÍROU jako voda z protržené přehrady do tunelu a do stanice metra. V hrobce samé už její hladina pomalu klesala přibližně pod úroveň očí, takže viděli horní část hrobky. Smithback ji hned poznal, podle toho, jak mu to prostředí popsala Nora, to byla pohřební komora. Přerušované světlo mimořádné, až bolestivé intenzity blýskalo ze všech rohů a hrobku plnilo děsivé burácení a přes něj se ozýval pulzující, nervy drásající pronikavý jekot.

„Proboha, co se to děje?“ zeptal se D’Agosta za ním.

Pendergast neodpověděl a šel dál, rukama rozháněl chapadla mlhy. Když přistoupili k velkému kamennému sarkofágu uprostřed komory, agent se zastavil, podíval se na strop, namířil a vystřelil: instalace v rohu explodovala, vyletěly z ní jiskry a na zem se snesla sprška skleněných střepů. Otočil se, znovu vystřelil a potom ještě jednou, dokud všechna přerušovaná světla nepohasla – i když záblesky byly ještě vidět za vchodem do vedlejší místnosti. Prostorem se stále nesly ty ohavné zvuky.

Šli dál. Smithbackovi se najednou hodně přitížilo: jak mlha mizela, viděl na podlaze těla, která se jen mdle hýbala. Podlaha potřísněná krví byla kluzká.

„Proboha!“ Smithback se divoce rozhlížel. „Noro!“

Ale v děsivém hluku, který jako by se mu zarýval až do morku kostí, ho nikdo nemohl slyšet. Popošel ještě o pár kroků, rukama divoce rozháněl mlhu. Další výstřel z Pendergastovy zbraně a po něm zpětná vazba a elektrický oblouk, když reproduktor spadl na zem. Ale zvuk pulzoval s nezměněnou silou. Smithback chytil pár uvolněných drátů a škubl.

Přistoupil k nim policista v civilu, potácel se jako přiopilý. Z odřeného obličeje krvácel, košili měl potrhanou. Odznak se mu při chůzi pohupoval u opasku a služební zbraň mu visela v ruce jako bezvládná končetina.

Haywardová se zamračila. „Rogersone?“

Policista se na ni krátce podíval a hned oči odvrátil. Po chvíli se k ní otočil zády a vrávoral pryč. Haywardová se naklonila a z povadlé ruky mu vyškubla zbraň.

„Co se to tady stalo?“ křičel D’Agosta, když kolem viděl poházené roztrhané šaty, boty, krvavé stopy a poraněné hosty.

„Není čas na vysvětlování,“ řekl Pendergast. „Kapitáne Haywardová, vy a poručík D’Agosta půjdete do přední části hrobky. Tam najdete většinu hostů, jsou namačkáni u vchodu. Vyveďte je všechny sem a potom ven dírou ve zdi. Ale buďte opatrní: mnozí budou z té zvukové a světelné show určitě vyšinutí. Mohli by být i agresivní. Pozor, ať nevyvoláte paniku.“ Pendergast se otočil na Smithbacka. „My musíme najít ten generátor.“

„Do háje s generátorem. Já hledám Noru.“

„Dokud nezastavíme tu ďábelskou show, nenajdete vůbec nikoho.“

Smithbacka to zarazilo. „Ale –“

„Věřte mi, já vím, co dělám.“

Smithback po chvilce váhavě přikývl.

Pendergast vyndal z kapsy další baterku a podal mu ji. Oba kráčeli dál do mlhy. Byl to strašlivý masakr – ranění leželi na mramorové podlaze, někteří sténali a mnozí zůstali v groteskních, nepřirozených polohách zcela nehybně… zřejmě ušlapaní. Podlahu pokrývaly střepy keramických nádob. Smithback polkl, srdce mu divoce tlouklo.

Pendergast posvítil baterkou na strop, paprsek se zastavil na dlouhé kamenné římse. Namířil zbraň, ustřelil roh římsy a obnažil tak elektrický kabel – kouřilo se z něj a jiskřil.

„Nikdo jim neměl dovolit ukrývat kabely do stěn hrobky,“ vysvětlil. „Musíme najít další falešné římsy.“

Pomalu přejížděl paprskem svítilny po sádrové římse, která měla náležitou patinu a byla nabarvená tak, aby vypadala jako kamenná. Končila v rohu, kde na ni navazovala další a odtud ještě jedna, větší ubíhala dveřmi do přilehlé místnosti.

Opatrně přešli kolem několika těl na hromadě přede dveřmi do vedlejší komory. Smithback mhouřil oči před oslepujícími blesky, které Pendergast postupně vyřazoval z provozu dobře mířenými výstřely.

Když se přítmím nesla ozvěna posledního výstřelu, z řídnoucí mlhy se vynořil člověk, belhal, zvedal a pokládal nohy, jako by ho brzdila těžká pouta. Ústy pohyboval, jako by překotně mluvil, ale Smithback přes hluk nic neslyšel.

„Pozor!“ vykřikl Smithback, když se ten muž najednou vrhl na Pendergasta. Agent obratně uhnul stranou, podrazil tomu člověku nohy a strhl ho ke straně. Muž dopadl ztěžka na zem, překulil se a nemohl vstát.

Přešli do třetí místnosti, Pendergast stále prohlížel linie říms ve svitu baterky. Vypadalo to, že se všechny sbíhají do jednoho pilastru zasazeného do protější stěny. Pod ním stála velká, složitě vyřezávaná pozlacená truhlice 20. dynastie uložená do skleněné vitríny, která přestála to krveprolití.

„Tamhle!“ Pendergast přešel tím směrem, zvedl poškozené kolo válečného vozu a mrštil jím do vitríny. Sklo se vysypalo. Ustoupil o kousek, zamířil a střelil do starého bronzového zámku na truhlici. Když zbraň uložil do pouzdra, odsunul zámek a skleněné střepy a zvedl víko těžké truhly. Uvnitř hučel a vibroval velký generátor. Pendergast vyndal z kapsy nůž, naklonil se a přeřízl drát; generátor zakašlal, zahltil se a zmlkl – celá hrobka se ponořila do naprosté tmy a ticha.

Ticho však nebylo absolutní. Z přední části hrobky Smithback slyšel kakofonii pláče a výkřiků: vypadalo to na davovou hysterii. Vstal a s rozsvícenou baterkou se vydal na průzkum.

„Noro!“ vykřikl. ‚JVoro!“

Najednou paprsek baterky dopadl na člověka, který, napůl ukrytý, stál v protějším výklenku. Smithback na něj překvapeně zíral. Ten muž měl na sobě dokonalý bílý frak, ale obličej mu zakrývala černá maska a uši mu chránila sluchátka. V ruce držel malé zařízení podobné dálkovému ovladači. Stál naprosto bez hnutí, až Smithbacka napadlo, jestli to není další holografická projekce, ale ten muž najednou zvedl ruku a masku si z obličeje stáhl.

Pendergast na něj upřeně hleděl. Odmaskování na něj hodně zapůsobilo. Ztuhl a škubl sebou, jako by dostal elektrický šok. Jeho obličej, za normálních okolností velmi bledý, zrudl.

Smithback měl dojem, že muž ve fraku reaguje ještě výrazněji. Najednou se instinktivně přikrčil, jako by se připravoval ke skoku. Potom se ovládl a narovnal se v plné své výšce.

„Ty! řekl. Na chvíli znovu znehybněl. A pak si dlouhou pavoukovitou rukou sundal sluchátka a ucpávky a pomalu a rozvážně je odhodil na zem.

Smithback zažil další obrovské překvapení. Poznal toho člověka: byl to Nořin šéf Hugo Menzies. A přece vypadal jinak. Oči mu rudě plály, ruce a nohy se mu chvěly. V obličeji zbrunátněl stejně jako Pendergast – zuřil.

Pendergast sáhl po zbrani. Potom se zarazil, zbraň zpola vytaženou, jako by ochrnul.

„Diogenes…,“ hlesl přidušeně.

Smithback zaslechl, jak ho někdo z druhého rohu volá jménem. Otočil se a uviděl Noru, jak se snaží vyškrábat na nohy, podpíraná Violou Mas-keleneovou. Pendergast se ohlédl a okamžitě je zaznamenal.

V ten okamžik Menzies neuvěřitelně rychle vyrazil a zmizel ve tmě. Pendergast se otočil, chtěl ho pronásledovat, potom se znovu otočil k Viole, podle výrazu v obličeji zřetelně váhal.

Smithback se řítil ke dvěma ženám a pomohl jim na nohy. Po chvíli stál Pendergast vedle něj a držel v náruči Violu.

„Panebože,“ řekla přerývaně a zpola plakala. „Panebože, Aloysie…“

Ale Smithback to vůbec nevnímal. Objímal Noru, laskal její umazaný a zkrvavený obličej. „Jsi v pohodě?“ ptal se.

Škubla sebou. Jen mě bolí hlava. Mám pár škrábanců. Byla to hrůza!‘

„Dostaneme vás ven.“ Smithback se otočil na Pendergasta. Agent stále držel Violu v náruči, ruce měl na jejích ramenou, ale znovu pohledem zabloudil k temnému místu, kam zmizel Hugo Menzies.

Z pohřební komory za nimi Smithback slyšel tlumené zvuky policejních vysílaček. Temnotu proťala světla baterek, přišli policisté v uniformách –deset, možná víc. Zmatení vešli do Haly válečných vozů se zbraněmi v rukou.

„Co se to tady, proboha, děje?“ ptal se velitel. „Co je tohle za místo?“

„Jste v Senefově hrobce,“ odpověděl Pendergast.

„A co ta exploze?“

„Potřebujeme se dostat ke vchodu, poručíku,“ řekla Haywardová, šla k němu a ukázala mu odznak. „Poslouchejte mě dobře. Máme tady raněné a ještě víc jich je tam vepředu. Potřebujeme záchranáře, mobilní jednotky první pomoci, sanitky. Rozumíte? Poručík DAgosta je vepředu v hrobce. Chystá se vyvést uvězněné oběti zpátky sem k východu. Potřebuje pomoc.“

„Rozumím, kapitáne.“ Poručík se otočil na své muže a vydával strohé rozkazy. Někteří policisté vyndali zbraně z pouzder a šli hlouběji do hrobky. Smithback slyšel z davu vepředu nářek, vzlykání a pokašlávání tu a tam přerušené nesouvislými výkřiky. Připomínalo to zvuky z ústavu pro choromyslné.

Pendergast už odváděl Violu k východu. Smithback vzal Noru kolem ramen a šli za nimi k otvoru, který zůstal po výbuchu v rohu pohřební komory. Za chvilku už byli ze smrduté hrobky venku, vyšli do jasně osvětlené stanice metra. Skupina zdravotníků běžela po nástupišti směrem k nim. Někteří nesli skládací nosítka.

„My je převezmeme, pánové,“ řekl jeden z nich, když se k nim přiblížili. Ostatní spěchali otvorem do hrobky.

O chvilku později už byly Nora a Viola přikurtovány k nosítkům a zdravotníci je nesli do schodů. Pendergast šel vepředu. Už nebyl červený v obličeji, teď měl popelavou barvu a nečitelný výraz. Smithback kráčel vedle Nory.

Usmála se a chytila ho za ruku. „Já věděla, že přijdeš.“

67

„SNÍDANI PODÁVÁME OD ŠESTI HODIN, PANE,“ ŘEKL STEVARD, KTERÝ pracoval v lůžkovém voze, hezkému, dokonale oblečenému gentlemanovi v soukromém kupé.

„Raději bych posnídal ve své ložnici. Předem vám děkuji za laskavost.“

Stevard se podíval na dvacetidolarovou bankovku, kterou mu muž vtiskl do dlaně. „Samozřejmě, pane, žádný problém. Mohu pro vás udělat ještě něco?“

„Ano. Mohl byste mi přinést vychlazenou sklenici, drcený led, láhev chladné pramenité vody a misku kostkového cukru.“

„Jak si přejete, pane. Za okamžik jsem zpátky.“ Stevard vyšel z kupé, s úsměvem se ukláněl a téměř s uctivou opatrností zavřel dveře.

Diogenes Pendergast sledoval, jak maličký mužík mizí v chodbičce a ztrácí se mu z očí. Slyšel jeho vzdalující se kroky a bouchnutí těžkých dveří na konci vagónu. Slyšel i nesčetné zvuky z nádraží Penn, které se mísily s ještě různorodějšími v jeho hlavě: rozhovory venku u vlaku, monotónní drmolení z nádražního rozhlasu.

Oknem nahlédl na nástupiště. Všechno viděl v mnoha odstínech šedé. Stál tam tělnatý průvodčí a trpělivě popisoval cestu mladé ženě s dítětem v náruči. Kolem prošel cestující s aktovkou v ruce, spěchal na poslední Midtown Express do Doveru na sousední koleji. Starší žena, křehká a hubená, pomalu kráčela po nástupišti. Zastavila se, upírala oči na vlak, potom si zkontrolovala jízdenku a nejistě šla dál.

Diogenes je všechny viděl, ale věnoval jim pramalou pozornost. Byly to jenom jepicí vjemy, rozptýlení jeho mysli… aby nezabloudila k jiným nápadům, které ho doháněly k zuřivosti.

Po několika prvních minutách – okamžicích sklíčenosti, nevěřícnosti a obrovského vzteku – si víceméně dokázal nepřipouštět myšlenku na neúspěch. Faktem bylo, že za daných okolností to zvládl docela dobře: Vždycky měl několik variant úniku, a ten večer se do posledního detailu držel toho nejvhodnějšího. Od jeho odchodu z muzea uplynula sotva půlhodina. A už sedí bezpečně ve vlaku Lake Champlain, nočním spoji Amtrak do Montrealu. Pro jeho záměry měl ideální trasu: zastaví v Cold Spring na Hudsonu, kde přechází z elektřiny na diesel, takže všichni cestující mají třicet minut, aby se trochu protáhli.

Diogenes toho času využije k poslední návštěvě své staré přítelkyně Margo Greenové.

Podkožní injekci už měl nataženou a šetrně uloženou v dárkové krabici, krásně zabalené a převázané stužkami. Zasunul ji do cestovní tašky ke svým nejcennějším předmětům – sešitům s výstřižky, soukromé zásobě halucino-genů a opiátů, děsivým cetkám a hračkám. Ten, kdo je jednou viděl, už nesměl žít. Všechno měl uloženo v přihrádce nahoře. Dostatečné množství oblečení a převleků, aby se bez problémů dostal až domů, viselo ve velkém vaku ve skříňce u dveří. A v kapse měl bezpečně uložené doklady a pasy.

Takže teď už zbývalo jenom myslet co nejméně na to, co se přihodilo. Proto se v duchu vrátil k Margo Greenové.

Při vyčerpávajících přípravách na zvukovou a světelnou show, které neustále vylepšoval, byla ona jedinou slabostí, kterou si dopřál. Ona byla jediným pozůstatkem z předchozí etapy jeho plánu. Na rozdíl od ostatních představovala snadnou oběť, mohl si s ní pohrát a poslat ji na onen svět s minimálním rizikem, v minimálním čase a s minimálním úsilím.

Co ho k ní tolik přitahovalo více než, řekněme, k Williamu Smithbackovi, Noře Kellyové, Vincentu DAgostovi nebo Lauře Haywardové? Nevěděl přesně, ale nejspíš její dlouholeté spojení s muzeem – s těmi dogmatickými, nabubřelými, suchopárnými bastardy, pedantskými, fádními, zkostnatělými chlapy s naprosto scestným myšlením, mezi něž se totálně zahrabal – jako Hugo Menzies – na tolik let, že už je nechtěl ani počítat. Bylo to nesnesitelně dlouhé mučení. Všichni měli při té zvukové a světelné show odejít na onen svět – kromě ní. S ostatními mu to nevyšlo, ale u ní si dá záležet.

Těšilo ho často ji s účastí navštěvovat, když byla v komatu – které dychtil prodloužit, snažil se ji udržet na pokraji konce, prodlužovat co možná nejvíc bolest její ovdovělé matky. Byla to studnice utrpení, z níž zhluboka pil a jejíž ostrá chuť v něm probudila žízeň po smrti, kterou byl jeho život.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále,“ řekl Diogenes.

Vešel stevard s přenosným barem, který položil na stolek. „Ještě něco, pane?“

„Teď ne. Za hodinu mi můžete ustlat postel.“

„Zajisté, pane. Potom si od vás vezmu objednávku na snídani.“ Muž s další uctivou poklonou odešel.

Diogenes chvilku seděl a znovu pohledem přejel nástupiště. Potom z náprsní kapsy pomalu vyndal plochou stříbrnou láhev. Otevřel ji, nalil trochu jasně zelené tekutiny – která mu připadala světle šedá – do sklenky na přenosném baru. Potom z cestovní kožené tašky vyndal stříbrnou lžičku s vyraženým erbem rodiny Pendergastových na rukojeti, na jedné straně trochu zdeformovanou teplem. Zacházel s ní jako s novorozenětem. Opatrně, láskyplně položil lžičku na sklenku, dal na ni kostku cukru, tu přelil ledovou vodou, kapku po kapce. Oslazená voda se rozlila přes okraje jako sladká fontána, kapala do likéru, který nejdříve změnil svoji barvu na mléčně zelenou, potom na krásnou opalizující nefritovou zeleň – pokud by barvy viděl.

Všechno to udělal bez sebemenšího náznaku spěchu.

Diogenes lžičku opatrně sundal a sklenku zvedl ke rtům, vychutnával si nahořklý nápoj. Zašrouboval víčko a láhev vrátil do kapsy. Tohle byl jediný novodobý absint, který měl stejně vysoký podíl výtažku pelyňku pravého jako staré značky z devatenáctého století. Rozhodně si zasloužil, aby ho pil tradičně.

Znovu upil, pohodlně se usadil v křesle. Co to napsal Oscar Wilde o pití absintu? První stadium je jako běžné pití, ve druhém se vám před očima vynořují obludné a kruté věci, ale jestliže vytrváte, dostanete se do třetího stadia a potom vidíte to, co vidět chcete – nádherné, nezvyklé věci.

Podivné, ať Diogenes vypil jakékoli množství, nikdy se nedostal přes druhé stadium – a ani o to nijak zvlášť nestál.

Malý reproduktor vysoko na stěně ožil.

Dámy a pánové, mluvík vám průvodčí. Vítám vás ve vlaku Lake Champ-lain. Naše zastávky jsou Yonkers, Cold Spring, Poughkeepsie, Albana, Saratoga Springs, Plattsburg, St. Lambert a Montreal. Tohle je poslední výzva k nástupu. Doprovázející, vystupte laskavě z vlaku…

Diogenes se při těch slovech pousmál. Lake Champlain byl jeden ze dvou luxusních osobních vlaků, které ještě provozuje společnost Amtrak. Diogenes si zaplatil ještě dvě přilehlé ložnice první třídy, příčku mezi nimi nechal otevřenou, takže jel vlastně v docela pohodlném apartmánu. Bylo skandální a trestuhodné, že politici dopustili, aby se americký systém osobní dopravy po železnici, kdysi předmět závisti celého světa, dostal do platební neschopnosti a havarijního stavu. Ale i tohle byla jen přechodná nepříjemnost: brzy se vrátí do Evropy, kde dokáží zajistit důstojné a komfortní cestování.

Za oknem prošla rychle statná žena, nosič se spoustou kufrů jí klusal v patách. Diogenes zvedl sklenku, jemně promíchal vzácnou tekutinu. Vlak by se měl za chvilku rozjet. Teprve teď poprvé – obezřetně jako muž, který přistupuje k nebezpečnému zvířeti – si dopřál chvilku zamyšlení.

Uvažovat bylo skoro strašlivé. Patnáct let plánování, pečlivých převleků, rafinovaných machinací, důmyslných uskoků… k ničemu. Představa, kolik práce a času investoval jen do Menziese – přetvořil jeho životní příběh, naučil se jeho řemeslu, získal zaměstnání, spoustu let pracoval, účastnil se nudných schůzek a poslouchal stupidní mumlání seschlých kurátorů – to samo stačilo, aby klouzal po spirále šílenství. A potom to poslední fantastické dílo v celé své spletitosti a hrůzostrašné nádheře: přepečlivý lékařský výzkum, jak proměnit obyčejné lidi ve vraždící psychopaty jen za použití zvuku a světla – utlumení mozku laserovým paprskem, čímž vyvolá poškození části mozkové kůry a šedé hmoty mozkové na přední straně spánko-vého laloku. Tak může dojít k útlumu jejich základní funkce… A ještě puntičkářsky přidal vlastní speciální zvukovou a světelnou show do multimediální prezentace, na které otročili všichni ostatní. Vyzkoušel ji na tom technikovi a také na tom hňupovi Wicherlym…

Všechno bylo naprosto dokonalé. Kletba hrobky, kterou tak pěkně zužitkoval, to jen krásně dotvořila. S její pomocí se mu podařilo oslabit lidi, duševně je připravit na hrůzu jeho zvukové a světelné show. Vyšlo by to. Vlastně to vyšlo – jenomže jedno nemohl předvídat: jeho bratr uprchl z Herkmooru. Jak tohle dokázal? A potom se objevil na scéně přesně na čas, aby mu zase úplně všechno zničil.

To je přesně Aloysius. Aloysius, který – jako méně nadaný bratr –vždycky s maximální radostí bořil to, co on sám nesmírně pečlivě vytvořil. Aloysius, který pochopil, že ho Diogenes vždycky bude intelektuálně převyšovat, udělal rozhodující krok tím, že ho vystavil Události, která zaručí…

V tu chvíli se mu rozechvěla ruka, v níž držel sklenku, a Diogenes tenhle směr myšlenek okamžitě udusil. Nevadí, připraví svému bratrovi ještě jeden dárek pro potěšení svědomí: příšernou smrt Margo Greenové.

Zasyčení brzd, další hlášení průvodčího. Se skřípotem kovových kol se vlak pomalu rozjel podél nástupiště. Diogenes vyrazil na cestu: Cold Spring, Kanada, Evropa a domov.

Domov. Pouhá představa, že bude zase ve své knihovně, u svých drahocenností, v domě s láskou vyprojektovaném tak, aby si mohl splnit každičký rozmar, mu pomohla znovu najít vnitřní rovnováhu. Právě z domova mnoho let připravoval dokonalý zločin. A odtud to může udělat znovu. Pořád je ještě relativně mladý. Zbývá mu ještě mnoho let, víc než dost, aby propracoval plán – lepší plán.

Znovu upil absint, tentokrát větší doušek. Ve zlosti a šoku na něco zapomínal. Uspěl, alespoň částečně. Strašlivě svému bratrovi ublížil. Aloysius byl veřejně ponížen, obviněn z vražd svých přátel, uvězněn. Možná je na svobodě, dočasně, ale pořád je hledaný zločinec: útěk z vězení mu jen pohorší. Nikdy nebude mít klid, nikdy se svobodně ani nenadechne. Donekonečna bude pronásledován. Pro někoho tak rezervovaného muselo být uvěznění nesmírně pokořující.

Ano, dosáhl mnohého. Zasáhl svého bratra na nejcitlivějším místě. Zatímco Aloysius strádal ve vězení, svedl jeho schovanku. Byl to nesmírně ohavný a rozkošný požitek. Zajímavé: sto let dětství… a přece zůstalo svěží, nevinné a naivní. Každá pavučina, kterou upředl, každá cynická lež, kterou pronesl, mu přinesly potěšení: zvlášť to dlouhé a plytké pojednání o barvách. Teď by už měla být mrtvá, ležet v tratolišti vlastní krve. Ano, vražda je jedna věc: ale sebevražda, ryzí sebevražda, zasadí nejtěžší ránu.

Znovu pomalu upil a přes obroučku brýlí sledoval ubíhající nástupiště. Blížil se druhému stadiu pití absintu, o kterém psal Oscar Wilde, hloubání o nestvůrných a krutých věcech – a v mysli si chtěl, jako uklidňující balzám, uchovat jeden konkrétní obraz: jeho bratr stojí nad tělem Constance a čte dopis. Tahle představa mu bude útěchou, potravou a posilou, než dojede domů…

Dveře luxusního kupé se s klapnutím otevřely. Diogenes se narovnal, uhladil si náprsenku a sáhl do kapsy saka pro jízdenku. Na chodbičce však nestál průvodčí, ale křehká stařenka, kterou před několika minutami viděl kráčet po nástupišti.

Zachmuřil se. „Tohle je privátní kupé,“ řekl úsečně.

Místo odpovědi žena vykročila dovnitř.

Diogena to vyděsilo. Nebylo nic, kvůli čemu by musel ihned zasáhnout, ale jakýsi šestý smysl mu velmi důrazně dával na vědomí, že je v nebezpečí. A když žena sáhla do kabelky, pochopil. Nebyly to pomalé, váhavé pohyby stařenky, ta žena byla naopak mrštná a rychlá. A vše konala s děsivou účelností. Ale než se stačil pohnout, z kabelky se vynořila ruka se zbraní.

Diogenes ztuhl. Zbraň byla hodně stará, vlastně historická: špinavá, prokvetlá rzí. Téměř proti svojí vůli si Diogenes zdola prohlížel postavu před sebou, až k obličeji – a poznal bezedné, bezvýrazné oči, které na něj hleděly zpod paruky. Znal je dobře.

Hlaveň se zvedla proti němu.

Diogenes vyskočil na nohy, absint mu potřísnil košili i kalhoty. Prudce ustoupil dozadu, když stiskla spoušť.

Nic.

Diogenes se narovnal, srdce mu šíleně tlouklo. Pochopil, že ještě nikdy ze zbraně nestřílela – neuměla mířit, dokonce ani neuvolnila pojistku. Skočil na ni, ale v tu chvíli zaslechl cvaknutí, jak pojistku uvolnila. Následoval děsivý výstřel. Kulka udělala díru v plášti vlaku nad jeho hlavou, když uhnul stranou a upadl.

Vydrápal se na nohy. Žena se o krok přiblížila, přízrak v oblaku korditu a prachu. Znovu – dokonale, děsivě vyrovnaná – zvedla hlaveň a zamířila.

Diogenes se vrhl ke dveřím vedlejšího kupé, ale stevard je ještě neodemkl.

Další ohlušující exploze a z lišty jen pár centimetrů od jeho ucha odletovaly třísky.

Otočil se obličejem k ní, stál zády k oknu, možná by se na ni mohl vrhnout, vyhodit ji ze dveří… Ale ona znovu – s odhodláním tak pomalým, až působilo nevyslovitelně děsivě, zvedla starou zbraň a zamířila.

Cukl sebou na stranu, když kulka rozbila okno na místě, kde před malou chvíli stál. Když ozvěna výstřelu utichla, zvenčí bylo slyšet řinčení kol vlaku. Z chodbičky do kupé doléhaly výkřiky a jekot. Za oknem bylo vidět konec nástupiště. I kdyby ji přemohl a vzal jí zbraň – byl by to konec. Hned by ho chytili, nemohl by se bránit.

Najednou, bez rozmyšlení, se Diogenes prudce otočil a proskočil rozbitým oknem, ztěžka dopadl na betonové nástupiště a jednou dvakrát se překulil v prachu a střepech skla. Vstal, napůl omráčený, srdce mu bláznivě tlouklo, právě včas, aby zahlédl, jak poslední vagón vlaku odjíždí od nástupiště a mizí v temném ústí tunelu.

Stál tam, úplně ohromený. A přesto přes mlhu omámení, šoku, bolesti a strachu měl stále před očima ten obraz: děsivý klid, s jakým si ona – Con-stance – hledala svůj cíl. V těch zvláštních očích nebyla žádná emoce, výraz, nic…

Jen absolutní jistota.

68

KDYBY SI NĚKDO VŠIML GENTLEMANA PROCHÁZEJÍCÍHO BEZPEČNOSTNÍM rámem terminálu E na Loganově letišti v Bostonu, viděl by elegantního, přibližně pětašedesátiletého muže, s hnědými, na skráních prošedivělými vlasy, úhledně sestřiženou bradkou „pepř a sůl“ v modrém saku s červeným hedvábným kapesníkem povytaženým z kapsičky a bílé košili rozepnuté u krku. Oči měl jiskřivě modré, široké lícní kosti a obličej červený a spokojený. Černý kašmírový kabát, který nesl přehozený přes ruku, položil na bezpečnostní pás společně s botami a hodinkami.

Za bezpečnostním rámem kráčel ten muž energicky chodbou terminálu, zastavil se až v knihkupectví Borders u brány 7. Vešel dovnitř, prohlédl si police s thrillery a potěšilo ho, že vyšel nový James Rollins. Vzal knížku, ze stojanu vyndal Timesy a šel k pokladně. Zvesela pozdravil: „Dobrý den.“ Přízvuk prozrazoval jeho australský původ.

Muž si vybral místo blízko odletů, posadil se a prudce rozevřel noviny. Zběžně pročetl zprávy ze světa i domácí zpravodajství. Stránky otáčel rázným, naučeným pohybem. V New York Report ho zaujal krátký článek Záhadná střelba v soupravě vlaku Amtrak.

Začetl se do podstatných detailů: V Lake Champlain nedaleko nádraží Penn se střílelo na nějakého muže; svědci střelce popsali jako starší ženu; napadený muž vyskočil z vlaku a zmizel v tunelech pod nádražím Penn; ani po důkladném pátrání nebyl útočník identifikován, zbraň nebyla nalezena. Policie ve vyšetřování nadále pokračuje.

Otočil stránku a zběžně prohlédl redakční články, trochu se zamračil nad nějakým tvrzením, s nímž očividně nesouhlasil, ale za chvilku se mu čelo vyjasnilo.

Pečlivý pozorovatel – a skutečně tam jeden byl – by viděl jen bohatého Australana, který si čte Timesy, když čeká na letadlo. Ale spokojený, poněkud prázdný výraz v jeho obličeji byl jen povrchní. Uvnitř kypěl vztekem a dělal si kruté výčitky. Svět se mu převrátil, všechno, co tak pečlivě plánoval, přišlo vniveč. Nic se nepodařilo. Vstup do pekla: zničený. Margo Greenová: stále naživu. Jeho bratr: na svobodě. A nejméně přijatelné ze všeho: Constance Greeneová naživu.

S úsměvem otočil na sportovní rubriku.

Constance sebevraždu nespáchala. U ní se katastrofálně přepočítal. Všechno, co věděl o lidské přirozenosti, ukazovalo na to, že si vezme život. Je jen hříčkou přírody, duševně labilní – copak nebalancuje desítky let na pokraji útesu duševního zdraví se zavázanýma očima? Postrčil ji – hodně silně. Proč neupadla? Zničil každý pilíř jejího dosavadního života – podkopal veškerou její víru. Její existenci utopil v nihilismu.

Svým dlouhým jednotvárným chráněným životem Constance vždy kráčela váhavě, nejistá, kam vlastně směřuje a jaký je jeho smysl. Diogenes teď s hořkostí viděl, že on sám jí objasnil, v čem spočívá její zmatení, a dal jí to, co nikdo jiný: důvod k životu. Našla nový smysl života.

Zabít ho.

Za normálních okolností by tohle nebyl problém. Ti, kdo mu překáželi –a pár jich bylo –, nepřežili ani do druhého pokusu. Své hříchy smyl jejich krví. Ale už poznal, že ona není jako ostatní. Nemohl pochopit, jak ho ve vlaku poznala – pokud ho fyzicky nesledovala z muzea. Stále byl zdrcený neuvěřitelnou vyrovnaností, s jakou na něj vystřelila. Přinutila ho vyskočit z okna, utéct v ponižující panice a nechat v kupé cestovní tašku s tak drahocenným obsahem.

Naštěstí mu zůstalo několik pasů, peněženka, kreditní karty a průkazy totožnosti. Cestovní taška a zavazadlo dovedou policii k Menziesovi; ale z nich nelze odhalit jeho alter ego, pod kterým cestuje. Teď je pan Gerald Boscomb ze South Penrithu, Sydney, Nový Jižní Wales. Nastal čas odsunout stranou zbytečné myšlenky – všechny drobné záměrné i nezáměrné duševní tiky a šeptající hlasy, které vyplňovaly jeho vnitřní krajinu – a připravit plán akce.

Přeskočil sportovní rubriku a otočil na ekonomické zpravodajství.

Jediná Constance Greeneová by ho mohla identifikovat. Představuje nepřijatelné nebezpečí. Dokud se mu bude lepit na paty, nemůže se stáhnout do nory a proměnit se. A přece ještě nebylo všechno úplně ztracené. Tentokrát prohrál, alespoň částečně, ale zbývá mu ještě hodně let na přípravu a uskutečnění nového plánu – a tentokrát určitě úspěšného.

Ale dokud žije ona, nebude on nikde v bezpečí.

Constance Greeneová musí zemřít.

Pan Gerald Boscomb vzal román, který si koupil, otevřel ho a začal číst.

Zabít ji bude vyžadovat dokonale propracovaný plán. Myšlenky mu přeběhly k buvolu africkému – nejnebezpečnějšímu zvířeti, jaké člověk loví. Lov buvola afrického vyžaduje velmi zvláštní strategii. Jako jediné zvíře ví, jak lovce proměnit v kořist.

Nad řádky knihy už osnoval plán. Promyslel ho, zvažoval různá místa pro jeho uskutečnění, každé vzápětí vyloučil, než dospěl – u kapitoly 6 –k rozhodnutí o dokonalém místě. Ten plán vyjde. Nenávist, kterou vůči němu Constance cítí, obrátí proti ní samé.

Dal do knížky záložku, zavřel ji a vzal pod paži. První částí plánu bylo ukázat se jí, nechat se záměrně vidět – pokud se jí podařilo pronásledovat ho až sem. Ale už nebude nic riskovat, ani podléhat domněnkám.

Vstal, přehodil si kabát přes ruku a kráčel terminálem, nenucené se rozhlížel doleva a doprava, pozoroval masy lidí, jak ubývají a přibývají ve svém marném snažení, příliv a odliv šedi: vrstvy šedi, nekonečno šedi. Když znovu míjel Borders, letmo zahlédl nepříliš upravenou ženu, jak si kupuje časopis Vogue. Měla na sobě hnědou vlněnou sukni s africkým vzorem a bílou košili, kolem krku ovinutou levnou šálu. Zplihlé hnědé nemyté vlasy jí padaly k ramenům. Na zádech nesla malý černý kožený batoh.

Diogenes prošel pomalu kolem knihkupectví a vstoupil do vedlejších dveří Starbucks, šokovaný z toho, že se Constance tak nedbale maskovala. A také z toho, že se jí podařilo pronásledovat ho.

Nebo snad ne?

Určitě. Jinak ho najít nemohla. Ledaže by mu četla myšlenky.

Koupil si malý zelený čaj a croissant a šel zpátky na své místo. Dával si pozor, aby se na tu ženu znovu nepodíval. Mohl by ji zabít tady – bylo by to snadné –, ale neunikl by přes všechny bezpečnostní bariéry letiště. Pokusí se ho zabít na tak rušném místě? Záleží jí na životě tak, aby si dala pozor – nebo je jediným jejím cílem ukončit jeho život?

Odpověď neznal.

Pan Gerald Boscomb dopil čaj a snědl croissant, promnul si konečky prstů, aby z nich opadaly drobečky, oklepal kabát a znovu se začetl do thrilleru. Za chvíli rozhlasem vybízeli k nástupu do jeho letadla – do první třídy. Když zdvořile podal svůj palubní lístek obsluze u příchodu k letadlům, znovu se podíval do uličky terminálu, ale ta žena už zmizela.

„Přeji vám hezký den,“ pozdravil zvesela, když si bral útržek a vydal se k letadlu.

69

VINCENT D’AGOSTA VEŠEL DO KNIHOVNY NA RIVERSIDE DRIVE 891. Zůstal stát na prahu. V krbu hořel oheň, bylo rozsvíceno a v knihovně bylo živo jako v úle. Křesla stála u polic s knihami a velký stůl pokrytý papíry zůstal uprostřed. Na jedné straně byl Proctor, mumlal něco do bezdrátového telefonu, a Wren s vlasy rozcuchanějšími než obvykle upřeně zíral přes sloupec knih na stolek v rohu. Ten člověk vypadal ztrhaně a staře.

„Vincente. Pojďte dál,“ vyzval Pendergast D’Agostu strohým gestem.

D’Agosta ho poslechl. Šokovalo ho, jak je agent k smrti vyčerpaný. Nevzpomínal si, že by někdy viděl Pendergasta neoholeného. A výjimečně neměl ani zapnuté sako.

„Získal jsem informace, které jste chtěl,“ řekl DAgosta a zvedl desky z konopného papíru. „Díky kapitánu Haywardové.“ Položil desky na stůl a otevřel je.

„Pokračujte.“

„Podle svědků byla střelcem stará žena. Nastoupila do vlaku s jízdenkou do Yonkers, měla první třídu a jízdné zaplatila v hotovosti. Udala jméno Jane Smithová.“ Odfrkl. „Ve chvíli, kdy vlak vyjížděl z nádraží Penn, ještě stále v podzemí, vešla do lůžkového kupé první třídy, které si zaplatil cestující… Eugene Hofstader. Vyndala zbraň a čtyřikrát vystřelila. Na místě se našly dvě kulky .44-40 zavrtané do stěn a ještě jedna na kolejích. Představte si, ty kulky byly velmi staré – vystřelené z revolveru z devatenáctého století, možná značky Colt.“

Pendergast se otočil na Wrena. „Zkontrolujte, prosím, zda nám nechybí Colt Peacemaker ráže .44-40 nebo podobný revolver a náboje stejné ráže.“

Wren beze slova vstal a odešel. Pendergast se znovu podíval na DAgos-tu. „Pokračujte.“

„Ta stará žena zmizela, ale nikdo ji neviděl vystupovat. Vlak byl téměř okamžitě neprodyšně uzavřen. Pokud na sobě měla převlek a vyhodila ho, nikdo ho nenašel.“

„Zůstalo po tom muži něco v kupé?“

„Na to vemte jed: cestovní taška a ještě jedna taška s oblečením. Žádné papíry ani dokumenty, ani stopa po jeho skutečné totožnosti. Z veškerého oblečení byly bedlivě odstraněny značky výrobce. Zato v té cestovní tašce…“

„Ano?“

„Přinesli ji do důkazní místnosti, a když přišlo povolení k prohlídce, otevřeli ji. Policista, který se důkazy zabývá, do ní nahlédl a, víte, v tu chvíli se něco stalo a on musel dostat sedativa. Přivolali tým specialistů na nebezpečné látky a ta věc je teď pod zámkem – podle všeho nikdo neví kde.“

„Aha.“

„Myslím, že jde o Diogena,“ podotkl D Agosta, trochu mu vadilo, že ho poslali splnit úkol, aniž by mu poskytli dostatečné informace.

„To je pravda.“

„Tak kdo je ta stará žena, která na něj střílela?“

Agent pokynul ke stolu uprostřed místnosti. „Když se sem včera večer vrátil Proctor, zjistil, že Constance zmizela. A také nějaké oblečení. V jejím pokoji našel myšku, jejího mazlíčka – měla zlomený vaz. A ještě tamhleten vzkaz a krabičku z růžového dřeva.“

DAgosta přešel ke stolu, zvedl papír, na který Pendergast ukázal, a rychle si ho přečetl. „Proboha! Co to má znamenat…?“

„Otevřte krabičku.“

Bázlivě otevřel malou starožitnou krabičku. Byla prázdná. V rudém sametu, jímž byla vypolstrována, zůstala dlouhá jamka po nějakém předmětu. Na vybledlé nálepce na vnitřní straně stálo Sweitzer – výroba chirurgických nástrojů.

„Skalpel?“ zeptal se.

„Ano. Pro Constance, aby si podřezala zápěstí. Zdá se, že si ho vzala s sebou kvůli něčemu jinému.“

DAgosta přikývl. „Už tomu rozumím. Ta stařena byla Constance.“

„Ano.“

„Doufám, že se jí to povede.“

„Představa, že se znovu potkají, je příliš děsivá, aby se o ní vůbec dalo uvažovat,“ poznamenal Pendergast se zachmuřeným výrazem ve tváři. „Musím ji dostihnout – a zastavit ji. Diogenes svůj útěk připravoval několik let a nemáme sebemenší naději, že se mu dostaneme na stopu… pokud si ovšem nepřeje, abychom ho našli. Constance se naopak nebude snažit svoje stopy zahladit. Musím se vydat za ní… a je šance, že až najdu ji, najdu i jeho.“

Otočil se na iBook otevřený na stole a začal psát. Po několika minutách řekl: „Constance nastoupila do letadla do Florencie v Itálii. V pět hodin odpoledne startovalo z Loganova letiště v Bostonu.“ Otočil se. „Proctore? Buďte tak laskav, zabalte mi věci a zařiďte pro mě rezervaci letenky do Florencie.“

„Pojedu s vámi,“ hned se ozval D’Agosta.

Pendergast se na něj podíval, v obličeji byl šedý. „Můžete mě doprovodit na letiště. Ale pokud se týče letu – Vincente, vy nepoletíte. Musíte se připravit na disciplinární jednání. Kromě toho, tohle je… rodinná záležitost.“

„Mohl bych vám pomoci,“ tvrdil D’Agosta. „Potřebujete mě.“

„Všechno, co říkáte, je pravda. A přece musím letět sám a tuhle záležitost vyřídit.“

Mluvil tak chladně a rozhodně, že DAgosta pochopil – nebylo co dodat.

70

DlOGENES PENDERGAST ALIAS PAN GERALD BOSCOMB PROŠEL KOLEM Palazzo Antinori a zabočil do Via Tornabuoni, s trochou hořké nostalgie vdechoval florentský vlhký zimní vzduch. Za těch pár měsíců, kdy tu byl naposledy, se udalo tolik věcí. Tehdy měl hlavu plnou plánů. A teď nemá nic – ani svoje šaty, které nechal ve vlaku.

Dokonce ani svoji drahocennou cestovní tašku.

Šel kolem Max Mary, s lítostí vzpomínal na dobu, kdy to bylo skvělé knihkupectví Libreria Seeber. Zastavil se u Pineidera, nakoupil nějaké kancelářské potřeby, u Beltramiho zavazadlo a u Allegriho nepromokavý plášť a deštník – všechno si nechal poslat ho hotelu. Odnesl si jen deštník a nepromokavý plášť, za které zaplatil v hotovosti. Zašel k Procaccimu, kde byla spousta lidí. Našel volný stůl a objednal si lanýžový sendvič a sklenici vernaccie. Zamyšleně upíjel a oknem pozoroval kolemjdoucí.

Fourmillante čité, cite‘ pleine de réves

Oú le spectre en plein jour raccroche lepassant

Obloha hrozila deštěm, město potemnělo a působilo stísněně. Možná proto se mu Florencie vždycky líbila v zimě – černobílá, budovy světlé, okolní kopce šedé pahrbky oživené cypřiši, řeka jako líné vlnění matného železa a břehy skoro černé.

Položil na stůl bankovku, vyšel z kavárny a pustil se dál ulicí. Zastavil se u výlohy Valentina, v odrazu skla pozoroval druhou stranu ulice. Vešel do obchodu, koupil si dva obleky, hedvábný a dvouřadý completo se širokým proužkem. Líbil se mu, protože měl lehký gangsterský nádech třicátých let. I ty obleky si nechal poslat do hotelu.

Když vyšel zase na ulici, namířil k ponurému středověkému průčelí Palazza Ferroni, impozantnímu hradu z opracovaného kamene s věžemi a cimbuřím se střílnami, kde teď mělo sídlo ústředí firmy Ferragamo. Přešel malé náměstí před hradem a pokračoval kolem římského sloupu z šedého mramoru. Těsně předtím, než vstoupil do hradu samého, periferním viděním zaregistroval staromódně vyhlížející ženu s hnědými vlasy –ji –, jak právě vchází do kostela Santa Trinitá.

Spokojeně vešel do obchodu Ferragamo, kde strávil dost dlouhou dobu prohlížením bot, koupil si dva páry a potom svoji garderobu doplnil o spodní prádlo, ponožky, noční košili, nátělníky a plavky. Stejně jako předtím si všechno nechal poslat do hotelu. Vyšel z obchodu jen se složeným deštníkem a nepromokavým pláštěm.

Mířil k řece a zastavil se na lungarnu, pozoroval dokonalou křivku oblouků mostu Ponte Santa Trinitá, který vyprojektoval Ammanati: Křivky, které ohromily matematiky. Zažloutlýma očima přejížděl po sochách čtyř ročních období.

Nic z toho už mu nepřinášelo potěšení. Všechno bylo k ničemu, marnost nad marnost.

Arno, rozvodněná zimními dešti, se dole vinula jako had. Slyšel hukot vody, jak proudí přes pescaia o několik set metrů níž po proudu. Na tváři ucítil malou kapku, potom další. V davech chvátajících lidí se okamžitě otvíraly černé deštníky a pohupovaly se nad mostem jako spousta černých luceren…

e dietro le venia si lunga tratta di gente, ch’i non averei creduto che mořte tanta n ‚avesse disfatta.

Oblékl si plášť, pásek pořádně utáhl, otevřel deštník a jakmile se vmísil do davu na mostě, ovládlo ho neurčité nihilistické mrazení po těle. Na druhé straně se na nábřeží zastavil a hleděl zpátky přes řeku. Slyšel pleskání kapek na látku deštníku. Neviděl ji, ale věděl, že tam je, někde pod plynoucím mořem deštníků za ním.

Zahnul a procházkou přešel malé náměstí za mostem, potom zahnul doprava na Via Santo Spirito a hned doleva na Borgo Tegolaio. Tam chvilku postál a nahlížel do zadní výlohy jednoho z exkluzivních starožitnictví na Via Maggio, které nabízelo spoustu svícnů, starých stříbrných slánek a temných zátiší.

Čekal, dokud neměl jistotu, že si ho všimla – jen na okamžik ji zahlédl ve dvojitém odrazu. Nesla tašku Max Mara a vypadala jako jedna ze spousty nestydatých amerických turistů, kteří jako bezduché stádo jezdí do Florencie nakupovat.

Constance Greeneová, přesně tam, kde ji chtěl mít.

Déšť pomalu ustával. Složil deštník, ale zůstal u výlohy, prohlížel si vystavené kousky s očividným zájmem. Viděl její vzdálený, téměř nerozluštitelný odraz. Čekal, až vejde do moře deštníků, a tak na něj chvilku neuvidí.

Jakmile to udělala, hned se rozběhl, tiše sprintoval po Borgo Tegolaio, plášť za ním vlál. Přikrčený přeběhl ulici a vrhl se do úzké uličky Sdrucciolo de‘ Pitti; kousek po ní běžel a zabočil vlevo. Uháněl po Via Toscanella, přes malé náměstí a dál po Via dello Sprone, dokud neuzavřel kruh, takže se vrátil zpátky na Via Santo Spirito, asi padesát metrů pod starožitnictví, kde před chvílí lelkoval.

Zastavil se jen kousek od křižovatky s Via Santo Spirito, lapal po dechu.

V krysím kožíšku ve vraní kůži zkřížené hole v poli

Přinutil se znovu myslet, dráždil ho našeptávající hlásek, který mu ani na chvíli nedal pokoj. Když viděla, že není na ulici, napadlo by ji – muselo by ji napadnout –, že šel vpravo do malé uličky hned za starožitnictvím, do Via dei Coverelli. Myslela by si, že je teď před ní, že jí kráčí naproti. Ale jako buvol africký teď byl za ní. Vyměnili si role.

Diogenes znal Via dei Coverelli velmi dobře. Byla to jedna z nejtemnějších, nejužších ulic ve Florencii. Středověké budovy po obou stranách postavili nad ulicí na kamenných obloucích, nepropouštěly dolů slunce, takže ulička i za slunných dní zůstávala šerá jako jeskyně. V podivném zákrutu obtáčela zadní stranu kostela Santo Spirito, dvě devadesátistupňové zatáčky před napojením na Via Santo Spirito.

Diogenes spoléhal na inteligenci Constance a na její zázračné schopnosti pátrat. Věděl, že si určitě pečlivě prostudovala mapu Florencie a důkladně uvažovala o momento giusto, kdy na něj zaútočit. Byl přesvědčen, že za ideální místo pro útok bude určitě považovat uličku Coverelli. Kdyby zabočil do Coverelli, čemuž ona určitě věří, byla by to její šance. Stačilo, aby se vrátila, vešla do Coverelli z druhé strany a počkala na Diogena v ohybu klikaté uličky. Člověka, který v tom temném úhlu čeká, nemůže být vidět ani z jednoho konce uličky.

Tohle všechno už Diogenes promyslel předchozího dne, za letu do Itálie.

Nevěděla, že předvídal každý její krok. Nevěděla, že jeho úprkem na opačnou stranu se jejich pozice obrátila. Teď se k ní přiblíží zezadu, ne zepředu.

Lovec se stal kořistí.

71

ROLLS UHÁNÉL PO HORNÍ MOSTOVCE TRIBOROUGH BPJDGE, PANORÁMA Manhattanu podřimujícího v úsvitu se zvedalo k jihu. Proctor jel s lehkostí – i ve čtyři hodiny ráno byl hustý provoz –, nechával za sebou auta, jejichž zlostné troubení díky Dopplerově posunu utichalo, jak ujížděl dál.

Pendergast seděl vzadu, v převleku investičního bankéře na služební cestě do Florencie, vybavený náležitými dokumenty, které mu opatřil Glinn. Vedle něj seděl D’Agosta, tichý a zasmušilý.

„Nerozumím tomu,“ řekl D’Agosta konečně. „Já prostě nechápu, jak mohl Diogenes tomuhle říkat dokonalý zločin.“

„Já tomu rozumím – ale poněkud pozdě,“ odpověděl Pendergast hořce. „Je to, jak jsem vysvětloval včera cestou do muzea. Diogenes chtěl vnutit světu bolest, která byla vnucena jemu. Chtěl zopakovat tu… tu strašnou Událost, která mu zničila život. Vzpomínáte si, jak jsem se zmínil, že se stal obětí sadistického vynálezu ‚domu bolesti? Senefova hrobka nebyla ničím menším než znovuvytvořením takového domu bolesti. V ohromném a děsivém měřítku.“

Rolls zpomalil u budky, kde se vybíralo mýto, potom jeli dál.

„Tak co se vlastně dělo v hrobce? Co se stalo všem těm lidem?“

„To ještě přesně nevím. Ale všiml jste si, že některé oběti měly zvláštní, jakoby šouravou chůzi? To mi připomíná neurologický účinek známý jako pokleslá noha, který někdy postihuje lidi se zánětem mozku a mozkových blan. Jejich schopnost chodit je narušena velmi specificky, je pro ně složité plynule pokládat nohy na zem. A pokud požádáte kapitána Haywardovou, aby vykonala prohlídku hrobky, jsem přesvědčen, že najde silné lasery ukryté mezi přerušovanými bleskovými světly. Nemluvě o nadbytečném množství strojů na mlhu a reproduktorech pro hluboké tóny posílených na mnohonásobně vyšší výkon, než byl původní úmysl. Diogenes nejspíš zkonstruoval kombinaci přerušovaného bleskového světla, laseru a zvuku, která způsobuje poruchy v konkrétní části mozku. Probleskující lasery a samotný zvuk zaplavily předostřední mozkovou kůru, která utlumuje násilné a ata-vistické chování. Oběti ztrácí veškeré zábrany, smysl pro sebeovládání, podlehnou každému povrchnímu podnětu. Nejstarší a nejhlubší vrstva obsahující pudovou energii a z ní pramenící iracionální chování povolí.“

„Nechce se věřit, že světlo a zvuk by skutečně mohly způsobit poškození mozku.“

„Každý neurolog vám řekne, že mimořádný strach, bolest, stres nebo zlost mohou poškodit lidský život, ničit mozkové buňky. Posttraumatický stres ve své extrémní formě ve skutečnosti vede k poškození mozku. Dio-genes to jednoduše předvedl ve vrcholné formě.“

„Bylo to připravené od samého začátku.“

„Ano. Žádný hrabě z Cahorsu neexistoval. To Diogenes poskytl peníze na zrestaurování hrobky. A stará kletba sama o sobě posloužila jako třešnička na dortu, ve které Diogenes nalezl potěšení. Je jisté, že tajně nainstaloval svou vlastní verzi show, skrytou verzi, o níž technici a programátoři nevěděli. Nejprve to vyzkoušel na Jayi Lipperovi, potom na tom egyptologovi Wicherlym. A nezapomínejte, Vincente, že Diogenovým hlavním cílem bylo nejen mít lidi v hrobce: veřejná televize všechno přenášela živě. Mohlo by to zasáhnout miliony lidí.“

„Neuvěřitelné.“

Pendergast sklonil hlavu. „Ne. Naprosto logické. Jeho cílem bylo zno-vuvytvořit tu příšernou, neodpustitelnou Událost… za niž jsem byl zodpovědný já.“

„Nezačínejte obviňovat sám sebe.“

Pendergast znovu vzhlédl, stříbřité oči v jeho potlučeném obličeji najednou potemněly. Mluvil tiše, skoro jako by si povídal jen pro sebe. „To já vytvořil svého bratra. A celou tu dobu jsem to nevěděl – nikdy jsem se neomluvil ani jsem neodčinil, co jsem udělal. Je to něco, s čím budu muset žít po celý zbytek svého života.“

„Promiňte, že to říkám, ale všechno je to pořádná snůška nesmyslů. Moc o tom nevím, ale co vím naprosto jistě, je, že to, co se stalo Diogenovi, byla nehoda.“

Pendergast pokračoval dokonce ještě tišším hlasem, skoro jako by nic neslyšel. „Jediným smyslem Diogenova života jsem já. A možná smyslem mého života je on.“

Rolls vjel na letiště JFK a ujížděl dál po kruhovém sjezdu k terminálu 8. Když zastavil u obrubníku, Pendergast vyskočil. DAgosta hned za ním.

Pendergast zvedl svůj kufr a stiskl D’Agostovi ruku. „Hodně štěstí při projednávání, Vincente. Pokud se nevrátím, všechny mé záležitosti bude vyřizovat Proctor.“

D’Agosta rozpačitě polkl. „Když mluvíte o návratu, chtěl jsem se vás na něco zeptat.“

„Ano?“

„Je to… těžká otázka.“

Pendergast se odmlčel. „Co je to?“

„Chápete, že existuje jen jeden způsob, jak se postarat o Diogena.“

Pendergastovy stříbřité oči ztvrdly.

„Víte, o čem mluvím, že?“

Pendergast stále nic neříkal, ale oči měl tak chladné, že se DAgosta musel skoro podívat jinam.

„Až ten okamžik přijde, pokud zaváháte… on nikoli. Tak potřebuju vědět, jestli budete schopen…“ DAgosta nedokázal dokončit větu.

„A vaše otázka, Vincente?“ zeptal se ledově místo odpovědi.

DAgosta na něj stále hleděl, neříkal nic. Po chvíli se Pendergast najednou otočil a zmizel v terminálu.

72

DlOGENES PENDERGAST OBEŠEL ROH VlA DELLO SPRONE A VRÁTIL SE NA Via Santo Spirito. Constance Greeneová byla pryč, zmizela na Via dei Coverelli, jak předvídal. A teď na něj bude čekat v úkrytu za rohem.

Aby si to ověřil, kráčel energicky po Via Santo Spirito a zůstal stát těsně před místem, kudy se vchází do Coverelli, přitiskl se k průčelí jakéhosi dávno zapomenutého paláce zdobeného starými sgraffito. Velice opatrně vyhlédl za roh.

Výborně. Ještě ji nikde neviděl – už prošla první devadesátistupňovou zatáčku a určitě čeká, že on přijde z protisměru.

Vyndal z kapsy kožené pouzdro a z něj skalpel se slonovinovou rukojetí. Stejný jako ten, který jí dal pod polštář. Jeho chlad mu přinesl útěchu. Počítal vteřiny, otevřel deštník a zahnul. Troufale kráčel po Via dei Coverelli, jeho boty klapaly po kočičích hlavách a ozvěna se rozléhala stísněnou uličkou, horní polovinu těla měl schovanou za černým deštníkem. Převlek nebyl nutný: Ona se nebude dívat za roh, kdo jde opačným směrem. Nečeká, že se Diogenes objeví z té strany.

Směle kráčel dál, vdechoval zápach moči a psích výkalů, zvratků a vlhkých kamenů – stará ulička si uchovala dokonce zápach středověké Florencie. Se skalpelem v ruce s rukavicí přišel k prvnímu rohu ohybu. V duchu předem viděl ten útok. Bude zády k němu, levou paží ji uchopí pod krkem a skalpel namíří k tomu sladkému místu těsně pod pravou klíční kostí; ostří skalpelu je dost dlouhé, aby přerušilo krátkou tepnu v oblouku aorty v místě, kde se dělí na krkavici a artérie pod klíční kostí. Nestihne ani vykřiknout. Až bude umírat, bude ji držet, chovat ji; dovolí, aby po něm tekla její krev, jako už jednou… za velmi odlišných okolností…

… a potom ji i nepromokavý plášť nechá v té uličce.

Přišel na roh. Pět metrů, tři metry, dva a půl, teď…

Zahnul a zastavil se. Byl napjatý, potom překvapený. Nikoho nikde neviděl. Ulička zela prázdnotou.

Rychle se rozhlédl. Dopředu a dozadu: nikdo. A teď byl v zatáčce on. Odtud neviděl, kdo ze kterého směru přichází.

Cítil nával paniky. Někde to špatně odhadl. Kam odešla? Ze by ho nějak obelstila? To mu připadalo nemožné.

Zastavil se, pochopil, že teď uvízl ve slepém bodě. Kdyby vyšel za roh před sebou, dál na Borgo Tegolaio, mnohem širší a mnohem přehlednější ulici, a kdyby tam byla a viděla ho, ztratil by svoji výhodu. Na druhou stranu kdyby byla za ním a on se vracel, připravil by se o výhodu také.

Stál tam bez hnutí a překotně přemýšlel. Obloha byla stále tmavší, náhle si uvědomil, že to už není jenom deštěm, ale že se na město snáší večer, což nebylo příliš příznivé. Nemůže tam zůstat napořád: bude muset odejít, zahnout za jeden nebo druhý roh.

Přestože bylo chladno, cítil pod kabátem stále větší teplo. Musel upustit od svého plánu, otočit se a jít zpátky cestou, kterou přišel – takříkajíc ustoupit od útoku na křídlo nepřítele, jako by doposud nepodnikl vůbec nic. To by bylo nejlepší. Něco se stalo. Šla někam jinam a on ji ztratil – tak je to. Potom bude muset popřemýšlet o jiném útoku. Možná by mohl jet do Říma a nechat ji, ať ho sleduje do katakomb sv. Callřxta. To oblíbené místo se svými anonymními slepými uličkami a cestami, které se vracejí nazpátek, se hodí. Vynikající na vraždu.

Otočil se a vracel se po Via dei Coverelli, opatrně kráčel za první ohyb. Ulička byla prázdná. Šel dál – a potom najednou koutkem oka zahlédl rychlý pohyb v jedné klenuté chodbě nahoře; instinktivně rychle ustoupil stranou, dokonce i když na něj padal stín, a ucítil, jak vrstvami jeho pláště a obleku naprosto hladce projela čepel skalpelu. Za chvilku vnímal ostré pálení řezu do svalu.

S výkřikem se prudce otočil – dokonce i v pádu – a zaútočil na ni skalpelem, přímo na krk. S používáním řezných nástrojů měl určitě víc zkušeností, navíc využil svou mimořádnou rychlost. Jeho skalpel zajel do masa, to viděl v mlze krve; ale když padal dál, uvědomil si, že v posledním okamžiku otočila hlavu, takže ji nezasáhl do krku, ale řízl ji jen do spánku.

Tvrdě dopadl na kočičí hlavy, mysl mu překvapením úplně vynechala. Překulil se, vyskočil na nohy, skalpel v ruce, ale ona už byla pryč. Zmizela.

V tu chvíli porozuměl jejímu plánu. Ukázala se mu, stejně jako se on ukazoval jí. Dovolila mu, aby ji dovedl na místo útoku ze zálohy, a to potom použila proti němu. Počítala s jeho protitahem.

Tak jednoduchá genialita ho ohromila.

Stál tam, vzhlédl na klenby z neotesaných kamenů. Rozeznal rozpadající se římsu pietra serena, ze které nepochybně zaútočila. Vysoko nahoře spatřil malinký kousek ocelově šedé oblohy, z níž k zemi padaly kapky deště.

Udělal krok, zapotácel se.

Jakýsi řecký písmo tady bylo.ABBY to nezvládl a já taky ne.

Když pálení v boku nabylo na síle, udělalo se mu zle. Neodvážil se rozevřít plášť a podívat se; nemohl si dovolit krví potřísnit oblečení – to by upoutalo pozornost. Pevně si utáhl pásek, snažil se tak alespoň trochu stáhnout ránu.

Krev by upoutala pozornost.

Jakmile pocit slabosti ustoupil a mozek se vzpamatoval ze šokujícího útoku, uvědomil si, že ji řízl do hlavy, určitě silně krvácela, takové řezné rány vždycky silně krvácí. Takovou ránu a tolik krve nemůže zakrýt ani šátkem. S krvácejícím obličejem ho nemůže pronásledovat po Florencii. Musí se někde schovat, umýt se. A to je jeho příležitost, kterou potřebuje, aby před ní uprchl, aby se jí zbavil – navždycky.

Teď ten okamžik nadešel. Kdyby se mu podařilo obratně uniknout, mohl by nabýt jinou identitu a pokračovat až ke konečnému cíli. Tam ho nikdy nenajde – nikdy.

Co možná nejnenuceněji kráčel ulicemi ke stanovišti taxíků na konci Borgo San Jacopo. Při chůzi cítil, jak mu krev prosakuje oblečením a stéká po noze. Bolest byla menší a byl si jistý, že ten řez jen povrchově poranil hrudní koš, nepronikl do vnitřních orgánů.

Ale s tou krví musel něco udělat – a rychle.

Zahnul do malé kavárny na rohu Tegolaio a Santo Spirito, šel k baru a objednal si espreso a spremutu. Obojí spořádal, jedno po druhém, položil na bar pětieurovou bankovku a šel na toaletu. Zamkl dveře a rozevřel plášť. Množství krve bylo otřesné. Rychle zkontroloval ránu, utvrdil se v tom, že řez nepronikl do pobřišnice. Papírovými utěrkami odsál co možná nejvíc krve. Potom utrhl spodní polovinu prosáklé košile, proužky látky svázal, a jimi si obalil trup, ránu tak stáhl a zastavil proud krve. Potom si umyl ruce a obličej, oblékl si plášť, učesal se a odešel.

Cítil, že v botách má lepkavou kaluž, a když se podíval na zem, viděl, že podpatky na chodníku zanechávají krvavé srpky. Ale nebyla to čerstvá krev a cítil, že krvácení už zesláblo. Po několika krocích došel na stanoviště taxíků a vklouzl na zadní sedadlo fiatu.

„Mluvíte anglicky, příteli?“ zeptal se s úsměvem.

„Ano,“ zazněla chraplavá odpověď.

„Správný chlap! Na nádraží, prosím.“

Taxi vyjelo a on ležel na zadním sedadle, cítil lepkavou krev ve slabinách, mysl mu najednou vířila změtí myšlenek, záplavou útržkovitých vzpomínek, kakofonií hlasů:

Mezi představu a skutečnost mezi pohyb a čin se klade stín

73

V KLÁŠTEŘE SUORE DI SAN GlOVANNI BATTISTA Z GAVINANY VE FLOrencii vedlo dvanáct jeptišek farní školu, kapli a dům, kde byl pensione pro nábožensky smýšlející návštěvníky. Když se noc snášela na město, suora za stolem recepce se znepokojením zaznamenala, že se vrátila mladá návštěv nice, která přijela téhož dne ráno. Vrátila se z prohlídky města promočená a promrzlá, obličej měla obalený vlněným šátkem, tělo schoulené před nepřízní počasí.

„Bude si signora přát večeři?“ zeptala se suora, ale když ji žena umlčela strohým gestem, zavřela ústa a znovu se posadila.

V malém, jednoduše zařízeném pokoji Constance Greeneová rychle svlékla kabát cestou do koupelny. Naklonila se nad umyvadlo a z kohoutku pustila teplou vodu. Když se umyvadlo naplnilo, postavila se před zrcadlo a odmotala vlněný šátek z obličeje. Pod ním měla hedvábný šátek ztvrdlý krví. Velmi opatrně ho sundala.

Podrobně si prohlížela ránu. Moc toho neviděla; ucho a spánek měla pokryté sraženou krví. Do teplé vody namočila žínku, vyždímala ji a jemně ji přiložila na kůži. Po chvíli ji sundala, vypláchla a znovu ji přiložila na stejné místo. Po několika minutách krev změkla dost na to, aby mohla očistit ránu a pořádně si ji prohlédnout.

Nebylo to tak zlé, jak to zpočátku vypadalo. Skalpel jí přejel hluboko přes ucho, ale v obličeji ji jenom škrábl. Prsty se jemně dotkla poranění. Řez byl neobyčejně čistý. Nic to nebylo, i když rána velmi silně krvácela, zahojí se a možná po ní nezůstane ani jizva.

Jizva. Skoro se rozesmála nahlas, když vhodila do umyvadla zkrvavenou žínku.

Předklonila se a prohlížela si obličej v zrcadle. Byl hubený a vyčerpaný, oči vpadlé, rty rozpraskané.

V románech, které četla, vyznělo pronásledování jako jednoduchá záležitost. Postavy sledovaly jiné postavy přes polovinu světa, celou dobu byly odpočaté, najedené, svěží a upravené. Ve skutečnosti to bylo vyčerpávající a surové. Od té doby, kdy v muzeu chytila jeho stopu, skoro nespala; málo jedla; vypadala jako bezdomovec.

Navíc se svět ukázal jako nepředstavitelná noční můra: nechutný, škaredý, zmatený a krutě anonymní. Vůbec to nebyl svět literatury: příjemný, předvídatelný a morální. Ve velké změti lidských bytostí, s nimiž se setkala, byli lidé ohavní, prodejní a hloupí – pouhými slovy lze jen stěží popsat takový hnus. A pronásledování Diogena bylo drahé: vzhledem k tomu, že jí chyběly zkušenosti, nechala se podvést a měla i zbrklá vydání. Za posledních čtyřicet hodin utratila téměř šest tisíc eur. Zbyly jí už jenom dva tisíce – a neexistoval způsob, jak by mohla další peníze získat.

Čtyřicet hodin ho nepřetržitě sledovala. Ale teď jí unikl. Zranění ho nezpomalí: nepochybně je, stejně jako její, jen povrchové. Byla si jistá, že jeho stopu ztratila navždycky – on se o to postará. Zmizel, změnil svou identitu a určitě míří na bezpečné místo, které si pro případ takového úniku připravil už před lety.

Už ho skoro zabila – dvakrát. Kdyby měla lepší zbraň… kdyby uměla střílet… kdyby byla o milisekundu rychlejší, když na ni zaútočil skalpelem… byl by mrtev.

Ale teď jí unikl. Přišla o svou šanci.

Pevně se chytila umyvadla, upřeně zírala na své krví podlité oči. Věděla, s jistotou, že stopa tady končí. Diogenes uprchne taxíkem, vlakem nebo letadlem, překročí desatery hranice, bude křižovat Evropu, než skončí na nějakém místě jako osoba, kterou velmi pečlivě připravoval. Bude to někde v Evropě, v tom měla jistotu – ale to jí moc nepomůže. Najít ho možná potrvá celý život – nebo dokonce i delší dobu.

Ale ona má k dispozici celý život. Až ho najde, pozná ho. Jeho převleky jsou velmi dobré – ale ji žádným převlekem neoklame. Ona ho zná. Na svém vzhledu může změnit cokoli: obličej, oblečení, oči, hlas, řeč těla. Ale dvě věci na sobě změnit nedokáže. První je jeho výška. Druhá, mnohem důležitější, je věc, na kterou určitě Diogenes nepomyslel: a tou je jeho velmi zvláštní vůně. Ta vůně, kterou si velmi dobře pamatuje, podivná a opojná jako směs lékořice zvýrazněná pronikavým, ponurým zápachem železa.

Celý život… Pocítila tak zdrcující vlnu zoufalství, až nad umyvadlem zavrávorala.

Mohl za sebou při svém chvatném odjezdu nechat nějakou stopu? Ale to by znamenalo vrátit se do New Yorku, a než se jí to podaří, stopa vychladne.

Možná nevědomky utrousil nějakou narážku, když byl tehdy u ní. To jí připadalo velmi nepravděpodobné – je přece tak opatrný. Ale možná, v přesvědčení, že ona zemře, nebyl tak pozorný.

Vyšla z koupelny, sedla si na pelest. Chvíli tak seděla, aby si utřídila myšlenky. Zamyslela se nad jejich prvními rozhovory v knihovně na River-side 891. Bylo to pokořující, trýznivé, nesnesitelné jako odlupování čerstvého obvazu paměti: přesto se donutila pokračovat dál, najít jejich první hovory, jeho šeptaná slova.

Nic.

Potom přešla k jejich pozdějším setkáním, knihám, které jí dal, jeho dekadentnímu výkladu o smyslném životě. Ale stále nenacházela nic, ani náznak geografické polohy.

V mém domě– mém opravdovém domě, který je pro mě tolik důležitý ~ mám knihovnu… Tohle jí jednou řekl. Byla to, jako všechno ostatní, jen cynická lež? Nebo v tom snad byla jiskřička pravdy?

Bydlím u moře. Mohu v té místnosti sedět, všechna světla i svíčky zhasnuté, poslouchat hučení příboje a být lovcem perel…

Knihovna v domě u moře. To není moc velká pomoc. Znovu se k těm slovům vracela. Ale byl příliš opatrný, vyhýbal se veškerým osobním informacím s výjimkou lží, které tak pečlivě vymyslel –jako ty sebevražedné jizvy.

Sebevražedné jizvy. Ve vzpomínkách si uvědomila, že se bezděky vyhýbá té jedné události, která v sobě skrývá největší šanci něco odhalit. A přece na to nemohla ani pomyslet. Znovu oživit jejich poslední společné hodiny – hodiny, v nichž se mu oddala – bude to téměř stejně bolestivé jako první přečtení dopisu…

Ale opět pocítila chlad. Pomalu ulehla do postele a upřeně hleděla do tmy, vzpomínala na každý dokonalý a bolestivý detail.

Když jeho vášeň narůstala, šeptal jí do ucha verše. Byly v italštině:

Ei s’immerge ne la notte, Eisáderge in věrle Stelle.

Noří se v noc a pak se zas s jezdcem až k hvězdám pozvedá.

Věděla, že tu báseň napsal Carducci, ale nikdy ji nijak pečlivě nestudovala. Možná nadešel čas to udělat.

Posadila se příliš rychle a trhla sebou, když jí najednou začalo hučet v uších. Vrátila se do koupelny, aby si ošetřila poranění. Pečlivě ho vyčistila, potřela antibiotickou mastí a přiložila co možná nejnenápadnější náplast. Potom se svlékla, vykoupala, umyla si vlasy a převlékla se do čistých šatů. Zinku, ručník a zkrvavené šaty nacpala do pytle na odpadky, a ten uložila dozadu do skříně v pokoji. Posbírala všechny toaletní potřeby a uložila je do kufru. Vyndala čistý šátek a pečlivě si ho ovázala kolem obličeje.

Zavřela kufr, zapnula sponu a utáhla řemínky. Potom s pydem odpadků sešla do recepce kláštera. Stále tam ještě byla stejná sestra. Tak náhlý návrat Constance ji téměř vyděsil.

„Signora, potřebujete něco?“

Constance otevřela peněženku. „Quanto costa? Kolik platím?“

„Signora, pokud je ve vašem pokoji něco v nepořádku, můžeme vám poskytnout jiný.“

Vyndala zmuchlanou stoeurovou bankovku a položila ji na pultík.

„To je příliš mnoho za necelou jednu noc…“

Ale Constance už zmizela do chladné deštivé tmy.

74

O DVA DNY POZDĚJI STÁL DlOGENES PENDERGAST U ZÁBRADLÍ NA TRA-ghetto, který brázdil zvlněné modré vody jižního Středozemního moře. Plavidlo míjelo kamenitý mys Čapo di Milazzo s majákem a rozpadlým hradem; za Diogenovými zády se do lehkého oparu nořil velký pahrbek Sicílie, modrá silueta Etny se drala k nebi, oblak dýmu se rozplýval. Vpravo se táhlo pobřeží Kalábrie. Před ním ležel cíl jeho cesty – daleko, daleko za mořem.

Velké oko zapadajícího slunce právě kleslo za mys, házelo na vodu dlouhé stíny, pozlatilo kontury starého hradu. Loď plula na sever, k Lipar-ským ostrovům, nejvzdálenějším ve Středozemním moři – na místo, kde bydlí, alespoň tomu kdysi lidé věřili, Čtyři větry.

Brzy už bude doma.

Doma. Myslel na to hořkosladké slovo a v duchu se ptal, co vlastně znamená. Útočiště; místo soukromí a klidu. Z kapsy vyndal krabičku cigaret, zašel do závětří palubní kajuty, zapálil si a zhluboka vdechl dým. Už přes rok nekouřil – od toho, co se naposledy vrátil domů – a nikotin pomáhal zklidnit jeho znepokojenou mysl.

V myšlenkách se ohlížel zpátky na dva dny horečného cestování: Florencie, Miláno, Luzern – kde si nechal bezplatně sešít ránu na klinice –, Štrasburk, Lucemburk, Brusel, Amsterdam, Berlín, Varšava, Vídeň, Lublaň, Benátky, Pescara, Foggia, Neapol, Reggio di Calabria, Messina a nakonec Milazzo. Osmačtyřicetihodinové martyrium cestování vlakem, po kterém byl zesláblý, rozbolavělý a vyčerpaný.

Ale teď, když se díval, jak slunce na západě pohasíná, cítil, jak se mu vrací síla a rozvaha. Setřásl ji ve Florencii; nesledovala ho, nemohla ho sledovat. Od té doby změnil několikrát identitu, stopy za sebou zamlžil do takové míry, že ani ona, ani nikdo jiný nemohl doufat, že je rozpozná. Otevřené hranice EU spolu s překročením švýcarských hranic a návrat na území Evropské unie pod jinou identitou by zmátly i nejvytrvalejšího a nejrafinovanějšího pronásledovatele.

Nenajde ho. Ani jeho bratr. Pět let, deset let, dvacet – má obrovskou spoustu času, aby naplánoval svůj další – závěrečný – manévr.

Stál u zábradlí, vdechoval závan moře, cítil vkrádající se špetku klidu. A poprvé po několika měsících nekonečný, odměřený, potměšilý hlas v jeho hlavě přešel do šepotu, téměř neslyšitelný ve hluku na přídi, která brázdila moře:

Dobrou noc, dámy! Dobrou noc, milé dámy! Dobrou noc! Dobrou noc!

75

ZVLÁŠTNÍ AGENT ALOYSIUS PENDERGAST VYSTOUPIL Z AUTOBUSU NA Viale Giannotti a šel pěšky malým parkem platanů kolem ošuntělého kolotoče. Byl oblečený tak, jak pro něj bylo typické – teď, když byl v bezpečí mimo Spojené státy, nemusel použít převlek. Na Via di Ripoli se vydal doleva, zastavil se před obrovskou železnou bránou, která vedla do kláštera sester San Giovanniho Battisty. Malý nápis uváděl pouze Villa Merlo Bianco. Za bránou slyšel křik dětí, zrovna měly přestávku.

Stiskl bzučák a po chvíli se brána automaticky otevřela. Za nádvořím vysypaným štěrkem stála velká okrová vila. Postranní vchod označený malým nápisem recepce byl otevřený.

„Dobrý den,“ pozdravil italsky malou kyprou jeptišku v recepci. „Vy jste Suora Claudia, se kterou jsem hovořil?“

„Ano, to jsem já.“

Pendergast si s ní potřásl rukou. „Těší mě, že vás poznávám. Jak už jsem vám říkal do telefonu, návštěvnice, o které jsme mluvili – slečna Mary Ulcis-corová –, je moje neteř. Utekla z domova a rodina si o ni dělá veliké starosti.“

Kyprou jeptišku to rozrušilo. „Ano, signore, na první pohled jsem poznala, že ta mladá dáma je velmi nešťastná. Když k nám přišla, tvářila se utrápeně. A potom nezůstala ani na noc – přijela ráno, téhož dne večer se vrátila a trvala na tom, že odjíždí –“

„Autem?“

„Ne, k nám i od nás šla pěšky. Určitě jela autobusem, protože taxíky vždycky zákazníka dovezou bránou.“

„V kolik hodin to asi bylo?“

„Vrátila se kolem osmé, signore. Promočená a zmrzlá. Napadlo mě, že jí je možná špatně.“

„Špatně?“ zeptal se Pendergast ostře.

„Nemohu to tvrdit s jistotou, ale byla trochu nahrbená a měla zakrytý obličej.“

„Čím zakrytý?“

„Tmavě modrým vlněným šátkem. A potom, po necelých dvou hodinách, přišla se zavazadlem, zaplatila přemrštěnou částku za pokoj, ve kterém ani nespala, a odešla.“

„Stejně oblečená?“

„Převlékla se, tentokrát měla na hlavě červený vlněný šátek. Pokoušela jsem se ji zastavit. Skutečně jsem se snažila.“

„Udělala jste, co jste mohla, Suoro. Mohl bych se do toho pokoje podívat? Nemusíte se obtěžovat, dojdu tam sám – vezmu si klíč.“

„Pokoj už uklidili a není tam nic k vidění.“

„Raději bych se podíval osobně, jestli to nevadí. Člověk nikdy neví. Bydlel tam ještě někdo?“

„Zatím ne, ale zítra přijede nějaký pár z Německa…“

„Ten klíč, kdybyste byla tak hodná.“

Jeptiška mu podala klíč. Pendergast jí poděkoval, potom svižně zamířil ke schodům a pokračoval dál vzhůru.

Pokoj našel na konci dlouhé chodby, malý a jednoduchý. Zavřel za sebou dveře a hned nato klesl na kolena. Prohlédl podlahu, hledal pod postelí, prohledal koupelnu. K jeho velkému zklamání byl pokoj fanaticky uklizený. Vstal, minutu se zamyšleně rozhlížel. Potom otevřel velký šatník. Byl prázdný, ale když se podíval pozorněji, v zadním rohu našel malou tmavou skvrnu. Znovu poklekl, natáhl k ní ruku a sáhl na ni, nehtem kousek seškrábl. Krev – teď už suchá, ale stále relativně čerstvá.

Když potom mluvil znovu s jeptiškou na recepci, byla stále velmi znepokojená.

„Připadala mi nešťastná. Nedovedu si představit, kam šla v deset hodin večer. Snažila jsem se s ní mluvit, ale ona –“

„Určitě jste udělala, co jste mohla,“ zopakoval Pendergast. Ještě jednou vám děkuji za pomoc.“

Cestou z vily na Via di Ripoli usilovně přemýšlel. Odešla v noci, v dešti… ale kam?

Vstoupil do malé kavárny na rohu Viale Giannotti, u baru si objednal espreso, stále uvažoval. Ve Florencii potkala Diogena, to bylo jisté. Bojovali spolu; ona byla poraněná. Připadalo mu neuvěřitelné, že ji jenom poranil. Ten, kdo se totiž ocitl ve sféře jeho vlivu, obvykle nepřežil. Zjevně Constance podcenil. Pendergast ostatně také. Je to žena obrovských, nečekaných hlubin.

Dopil kávu, v baru si koupil lístek na městskou dopravu a šel přes ulici čekat na autobus směrem do centra. Když autobus přijel, dával si dobrý pozor, aby nastoupil jako poslední. Řidiči podal padesátieurovou bankovku.

„Mně neplatíte, označte si jízdenku ve strojku,“ řekl řidič popuzeně, prudce vyjel ze zastávky, ostentativně otáčel volantem.

„Potřebuji informaci.“

Řidič stále ignoroval peníze. „Jakou informaci?“

„Hledám svoji neteř. Nastoupila do tohoto autobusu předevčírem kolem desáté večer.“

Já jezdím ve dne.“

„Znáte jméno nočního řidiče a číslo jeho mobilu?“

„Kdybyste nebyl cizinec, tak bych vás podezíral, že jste sbirro, policejní špicl.“

„To není policejní záležitost. Jsem jenom strýc, který hledá neteř.“ Pen-dergastův hlas zjihl. „Prosím vás, pomozte mi, signore. Rodina šílí.“

Řidič projel zatáčkou, potom řekl mnohem soucitnějším tónem: Jmenuje se Paolo Bartoli, 333-662-0376. Ukliďte ty peníze, já je nechci.“

Pendergast vystoupil z autobusu na Piazza Ferrucci, vyndal mobilní telefon, který si pořídil při příjezdu, a navolil číslo. Bartoliho zastihl doma.

„Na tu se nedá zapomenout,“ řekl řidič. „Hlavu měla zabalenou do šátku, takže jí nebylo vidět do obličeje, hlas měla přidušený. Používala starodávnou italštinu. Když se mnou mluvila, použila obrat voi – to jsem naposledy slyšel, ještě když byli u moci fašisti. Byla jako duch z minulosti. Myslel jsem, že je třeba bláznivá.“

„Pamatujete si, kde vystoupila?“

„Poprosila mě, abych zastavil u Biblioteca Nazionale.“

Z Ferrucci k Národní knihovně to byla dlouhá vycházka. Budova knihovny stála na druhém břehu Arna, její hnědá barokní fasáda ve střízlivé eleganci vévodila špinavé piazze. V chladné čítárně našel Pendergast knihovnici, která si na Constance vzpomněla stejně jako řidič autobusu.

„Ano, měla jsem večerní směnu,“ řekla mu knihovnice. „Tou dobou míváme jen málo návštěvníků. Vypadala tak bezradně a sklíčeně, že jsem od ní nedokázala odtrhnout oči. Víc než hodinu upřeně hleděla na jednu knihu. Neotočila ani stránku, pořád se dívala na jednu a tutéž, něco si mumlala jako bláznivá. Blížila se půlnoc a já už jí chtěla říct, aby odešla, abych už mohla zavřít. Ale vtom najednou vyskočila a nahlížela do jiné knihy –“

Jaké jiné knihy?“

„Do nějakého atlasu. Podrobně ho studovala snad deset minut. Horečně si něco zapisovala do malého zápisníku a potom vyběhla z knihovny, jako by měla v patách smečku loveckých psů.“

Jaký atlas?“

„To jsem si nevšimla. Jeden z police tamhle, kde jsou knížky jen z prezenčního fondu, nemusela vyplňovat výpůjční lístek. Ale počkejte, mám tady lístek, který musela vyplnit, aby si mohla půjčit tu knihu, do které tak dlouho koukala. Okamžik, hned vám ho přinesu.“

Po několika minutách seděl Pendergast na místě, kde předtím byla Constance, a díval se do stejné knihy jako ona: do štíhlého svazku básní Giosuěa Carducciho, italského básníka, který získal Nobelovu cenu za literaturu v roce 1906.

Svazek ležel před ním, zavřený. Teď ho s nekonečnou péčí převrátil a nechal knížku dopadnout tak, aby se sama od sebe otevřela; doufal, že to bude na stejné stránce, na které byla naposledy otevřená. Někdy se to stává. Ale ta kniha byla stará a ztvrdlá, takže se otevřela na přední předsádce.

Pendergast sáhl do kapsy saka, vyndal lupu a čisté zubní párátko a začal obracet stránky. Pokaždé přejel jemně párátkem u hřbetu, potom ho pod lupou zkoumal, jestli uvidí nějakou nečistotu, vlas a vlákna.

Po hodině našel na straně 42 to, co hledal: tři zakroucená červená vlněná vlákna, jako by byla z pleteného šátku.

Báseň přes dvě stránky se jmenovala „La Leggenda di Teodorico“, Teo-dorichova legenda.

Začal číst:

Su 7 castello di Verona Batte il sole a mezzogiorno, Da la Chiusa alpian ritrona Solitario un suon di corno…

O veronský hrad opírá se žhavé slunce polední Od Chiusy – pláně do šírá ohlas sirého rohu zní

Báseň vyprávěla o podivné smrti vizigótského krále Teodoricha. Pendergast ji přečetl jednou, potom znovu. Nenašel žádné významné místo,

které mohlo Constance zaujmout. Znovu pomalu četl, připomněl si těžko pochopitelnou legendu.

Teodorich byl jeden z prvních velkých barbarských vládců. Vybudoval své království na mrtvém Římském impériu a kromě jiných brutálních činů vykonal popravu vynikajícího státníka a filozofa Boethia. Teodorich zemřel v roce 526. Legenda praví, že svatý poustevník, který žil sám na Liparských ostrovech u pobřeží Sicílie, přísahal, že v hodině Teodorichovy smrti byl svědkem toho, jak králova ječící duše byla uvržena do chřtánu vulkánu Stromboli. Staří křesťané věřili, že je vstupem do pekla.

Stromboli. Vstup do pekla. V okamžení Pendergast pochopil.

Vstal, přešel k polici s atlasy, vybral speciální se Sicílií. Vrátil se na místo a opatrně ho otevřel na straně, kde byly zobrazeny Liparské ostrovy. Na jejich úplném okraji byl ostrov Stromboli, v podstatě jen živý vulkán, který strmě vystupuje z moře. Osamělá vesnice se táhla po břehu, do něhož bušil příboj. Ostrov byl nesmírně odlehlý a jen těžko se k němu dalo doplout. Sopka Stromboli vyniká tím, že patří k nejaktivnějším v Evropě. Erupce na ní téměř neustávají nejméně po dobu tří tisíc let.

Opatrně otřel stránku složeným bílým plátěným kapesníkem, potom ji prohlížel lupou. A tam v plátěném útku uvízlo další červené pokroucené vlněné vlákno.

76

DlOGENES PENDERGAST STÁL NA TERASE SVÉ VILY. POD NÍM BYLA MA-ličká vesnice Piscitá s nabílenými domy, která se tísnila na širokých ostrovních plážích s černým pískem. Z moře vanul vítr, přinášel s sebou vůni soli a kvetoucí kručinky. Kilometr a půl v moři na obrovské skále Strom-bolicchio se v narůstajícím soumraku rozblikal maják.

Upil ze sklenky sherry, naslouchal vzdáleným zvukům zdola – matce, která volá děti k večeři, štěkajícímu psovi, bzučení trojkolky Ape, jediného osobního dopravního prostředku na ostrově. Vítr se společně s příbojem zvedal – noc bude bouřlivá.

A za sebou slyšel burácení sopky.

Tady, na samém kraji světa, se cítil bezpečně. Až sem ho nemohla pronásledovat. Tohle je jeho domov. Poprvé tu byl před dvaceti lety a od té doby skoro každý rok. Vždycky přijížděl a odjížděl s maximální obezře-lostí. Tři stovky obyvatel ostrova ho znaly jako excentrického a popudli-vého britského profesora klasických studií, který pravidelně přijíždí pracovat na svém celoživotním díle a nemá rád, když ho někdo vyrušuje. V létě se ostrovu vyhýbal, i když rozhodně nepatřil k nejnavštěvovanějším. Leží totiž devadesát kilometrů od pevniny, občas bývá i několik dní nepřístupný kvůli rozbouřenému moři a navíc nemá přístav.

Další zaburácení. Vulkán byl ten večer aktivní.

Diogenes se otočil a pohledem přelétl strmé temné svahy. Zlobné mraky se svíjely a obtáčely kráter vulkánu, který čněl do výšky víc než tři čtvrtě kilometru nad jeho vilou. Viděl slabé záblesky oranžového světla zevnitř rozeklaného sopečného kužele, bylo to jako poblikávání poškozené lampy.

Poslední odlesk slunce na Strombolicchio pohasl a moře zčernalo. Mohutné mořské vlny za doprovodu monotónního dunění v dlouhých bílých řadách omývaly černou pláž.

Za posledních čtyřiadvacet hodin Diogenes s obrovským duševním úsilím vymazal ze své mysli syrovou vzpomínku na nedávné události. Jednou – až získá trochu odstup – si sedne a objektivně rozebere, co se pokazilo. Ale teď si potřebuje alespoň trochu odpočinout. Koneckonců je v nejlepších letech; má spoustu času naplánovat příští útok.

Však za námi se stále žene spřežení času okřídlené

Stiskl křehké sklo tak silně, až prasklo. Mrštil stopku na zem a odešel do kuchyně, nalil si jinou sklenku. Pití bylo z letitých zásob středně suchého sherry – amontillady; cenil si každé kapky.

Upil, což ho trochu uklidnilo, a zvolna se vracel na terasu. Lidé dole se pomalu chystali ke spánku. Slyšel už jen pár mdlých výkřiků, plačící dítě, bouchnutí dveří. A bzučení trojkolky, stále blíž, z jedné klikaté uličky, která vedla k jeho vile.

Postavil skleničku na parapet a zapálil si cigaretu. Vdechl kouř a vyfoukl ho do pološera. Nahlédl dolů do ulic. Trojkolka určitě jela do kopce, nejspíš na Vicolo San Bartolo… Kovové skřípání slyšel stále blíž. Diogenes měl poprvé velmi silnou zlou předtuchu. Bylo víc než nezvyklé, aby v době večeře trojkolka ještě jezdila, zvlášť v horní části vesnice – pokud to nebylo ostrovní taxi a nevezlo někam zákazníka. Ale bylo brzké jaro a turisté sem ještě nezavítali. Trajekt, kterým přijel z Milazza, nepřivezl žádné návštěvníky, jen zeleninu, ovoce a zásoby; a kromě toho už dávno zase odplul.

Zasmál se pro sebe. Je až příliš ostražitý, skoro paranoidní. Tohle démonické pronásledování – bezprostředně po tak obrovském fiasku – jím otřáslo, byl zdrcený. Potřeboval teď dlouho číst, studovat a intelektuálně se vzkřísit. Nastal nejlepší čas začít ten překlad Aureus Asinus od Apuleia, který chtěl udělat už dávno.

Znovu vdechl dým, lehce ho vyfoukl a obrátil oči na moře. Světla plující lodi právě opisovala Punta Lenu. Sel do domu pro dalekohled, a když se znovu podíval na moře, rozeznal matný obrys starého dřevěného rybářského člunu, skutečné pramice, která plula od ostrova směrem k Lipar-ským ostrovům. To ho zmátlo. Ta loď nevyjela na lov, ne v tomhle počasí a v tuhle dobu. Nejspíš někam něco vezla.

K jeho uším dolehl zvuk blížící se trojkolky a on si v tu chvíli uvědomil, že teď přijíždí uličkou směrem k jeho vile obehnané vysokými zdmi po obvodu soukromého pozemku. Slyšel, jak motor ubírá na síle a trojkolka zastavila u jeho zdi. Sundal dalekohled z očí a šel na postranní terasu, odkud měl výhled do uličky. Ale než tam došel, trojkolka už se otáčela –a pasažéra, pokud nějaký přijel, nikde neviděl.

Zaváhal, srdce mu najednou tlouklo tak silně, až slyšel bušení krve v uších. Jeho dům byl na konci uličky jediný. Ta stará rybářská pramice nepřivezla náklad – přivezla pasažéra. A ten jel potom trojkolkou až k vratům jeho vily.

Jednal rychle. Tiše vběhl do domu, řítil se z jedné místnosti do druhé, zavíral okenice a každé okno zajistil závorou, zhasl světla a pozamykal dveře. Vila, postavená jako většina dalších na ostrově skoro jako pevnost, byla vybavená těžkými dřevěnými okenicemi a dveřmi se závorou s železnými ručně tepanými, hodně těžkými zámky. Zdi kolem pozemku byly skoro metr silné. A sám ještě udělal několik originálních rafinovaných vylepšení. V domě bude v bezpečí – nebo alespoň získá dost času na přemýšlení, aby zvážil svou situaci.

Za několik minut všechno pečlivě pozavíral. Stál v temné knihovně a ztěžka dýchal. Znovu měl pocit, že reaguje vyloženě paranoidně. Jen proto, že viděl loď, slyšel taxi… Bylo to směšné. Prostě není možné, aby ho našla, jednoduše to není možné – určitě ne takhle rychle. On sám přijel na ostrov teprve předchozího večera. Bylo to absurdní, nemožné.

Otřel si čelo kapesníkem a dýchal volněji. Choval se naprosto pošetile. Tahle záležitost ho zdrtila víc, než si uvědomoval.

Sátral po vypínači, když zaslechl klepání. Pomalé – výsměšně pomalé –, každý úder do velkých dřevěných dveří se rozléhal celou vilou.

Ztuhl, srdce se mu znovu rozbušilo.

„Chi cé? zeptal se.

Žádná odpověď.

Roztřesenými prsty přejížděl po zásuvkách knihovny, našel tu správnou, odemkl ji a vzal z ní Berettu Px4 Storm. Vyndal zásobník, ověřil si, že je plný, a vrátil ho na původní místo. V další zásuvce měl připravenou těžkou baterku.

Jak to? Jak to? Potlačoval vztek, aby mu úplně nepodlehl. Mohla by to skutečně být ona? Pokud ne, tak proč se nedočkal odpovědi?

Svítil baterkou kolem sebe, hledal nejpravděpodobnější místo, kudy by někdo mohl přijít. Nejspíš dveřmi na postranní terase, jsou nejblíž k uličce a také nejpřístupnější. Připlížil se k nim, tiše je odemkl a kovový klíč opatrně položil na kliku z tepaného železa. Potom přešel znovu doprostřed temné místnosti a poklekl ve střelecké pozici, oči nechal přivyknout tmě a zamířil na dveře. Čekal. Mezi silnými stěnami domu bylo podivné ticho. Dovnitř pronikl jediný zvuk – pravidelné burácení vulkánu. Nehybně čekal, napjatě poslouchal.

Uplynulo pět minut, deset.

A potom to uslyšel – cinknutí padajícího klíče. Okamžitě na dveře vypálil čtyři střely do tvaru kosočtverce. Devítimilimetrové kulky bez problémů proletí i nejsilnější částí dveří a ještě budou schopné zabít. Zaslechl bolestné nadechnutí; tupý úder; šátravý zvuk. Další nadechnutí – a potom ticho. Dveře, teď už pootevřené, v závanu větru zaskřípaly.

Vypadalo to, že ji zabil. A přece pochyboval. Je příliš inteligentní. Tohle by měla čekat.

Nebo ne? A na druhou stranu – byla to vůbec ona? Možná právě zastřelil nějakého smolaře – zloděje nebo kluka, který pracuje pro dodávkovou službu.

Přikrčený se opatrně plížil ke dveřím. Když už byl hodně blízko, lehl si na zem a posledních pár desítek centimetrů se plazil. Zastavil se a oči upíral na úzkou škvíru pod dveřním sloupkem. Potřeboval dveře pootevřít ještě o kousek, aby viděl, jestli na terase leží tělo – nebo jestli to byla lest.

Čekal. Využil dalšího náporu větru a dveře pootevřel.

Někdo okamžitě dvakrát vystřelil, střely proletěly dveřmi jen pár centimetrů nad jeho hlavou, zasypaly ho úlomky dřeva. Rychle se odkulil stranou, srdce mu bušilo. Dveře zůstaly pootevřené asi na třicet centimetrů a každý nápor větru je otevíral o kousek víc. Střílela hodně nízko – počítala s tím, že se přikrčí. Kdyby neležel přitisknutý k podlaze, zasáhla by ho.

Díval se na díry, které ve dřevě zůstaly po kulkách. Opatřila si poloautomatickou zbraň středního kalibru, podle zvuku glock. A uměla už alespoň základy střelby.

Další, silnější poryv větru otevřel dveře dokořán a s hlasitým vrzáním je přibouchl ke stěně. Pomaličku se obratně vyplížil a jedním prudkým kopem dveře zavřel. Překulil se do pozice vsedě, zasunul západku. Rychle se zase stáhl. Další střela se zavrtala do dřeva několik centimetrů od jeho ucha. Ucítil bodáni třísek.

Když ležel na podlaze a ztěžka dýchal, pochopil, že udělal chybu. Byl zavřený v domě a neviděl ven, nemohl vědět, ze kterého směru přijde. Dům byl do jisté míry chráněný proti vstupu cizích lidí. Diogenes však nechtěl vzbudit u místních obyvatel podezření, a tak ho nemohl zabezpečit jako dům na Long Islandu. Mohla by ustřelit zámky nebo šrouby dveří a oken. Ne – bude lepší s ní bojovat venku. Má velkou sílu, je zkušený střelec a zná terén, v tom má výraznou výhodou.

Byly ty výstřely slyšet? Někdo by mohl zavolat policii, což by znamenalo nepříjemnosti. Ale slyšel’je vůbec někdo? Když fouká vítr od vody a burácí ve fíkovém a olivovém hájku a k tomu ještě hřímá neklidný vulkán, dost možná výstřely nikdo nezaregistroval. A co se týče policie, jediný, kdo měl na ostrově na starosti dodržování zákonů, bylo nucleo investigativo pod vedením jediného maresciallo karabiniéra, a ten po večerech hraje v baru ve Ficogrande briscolu.

V návalu vzteku se mu až rozechvěly ruce. Napadla jeho dům, jeho úto čiště, místo, které považoval za naprosto bezpečné. A je to. Teď nemá kam jít, nemůže na sebe vzít jinou identitu. Když ho odtud vyžene, bude na útěku jako pes, nelítostně pronásledovaný. I kdyby nakonec unikl, potrvá roky, než najde nový bezpečný azyl a zajistí si spolehlivou identitu.

Ne. Musí to skončit teď a tady.

Po třech výstřelech v rychlém sledu se jedna okenice v jídelním koutku prudce otevřela a s ohlušující ránou prudce udeřila o zeď. Vyskočil, přikrčený vyrazil dopředu a ukryl se za stěnou, která oddělovala kuchyň od jídelny. Vítr foukal otevřeným oknem, bušil okenicí.

Dostala se dovnitř?

Vyplížil se zpoza stěny, vyběhl a paprskem baterky přejížděl po kuchyni. Nic. V běhu se protáhl do jídelny, opřel se o zeď. Závlačka na okenici se stále pohybovala…

Následovaly další tři výstřely, tentokrát od knihovny, a další okenice se divoce kymácela ve větru.

Takže to byla všechno hra. Proděravět jeho obranu, krok za krokem, až dům zůstane zcela nechráněný. Na takovouhle hru nehodlal přistoupit. Musel převzít iniciativu. On, ne ona, musí zvolit terén pro závěrečnou fázi.

Musel se dostat ven – a nejen ven, ale na horu. Znal každou serpentinu strmé a nebezpečné cesty. Ona je relativně zesláblá a po takovém dlouhém a vyčerpávajícím pronásledování na tom bude ještě hůř. Na hoře nad ní získá výhodu – mimo jiné umí zacházet se zbraní ve tmě. Ale hned si připomněl, že už předtím ji dost podcenil. To už se nesmí opakovat. Stojí proti nejodhodlanějšímu a možná nejnesmiřitelnějšímu protivníkovi, s jakým se v životě střetl.

V myšlenkách se vrátil k hoře. Starou cestu postavili před téměř třemi tisíci lety řečtí duchovní, aby mohli přinášet oběti bohu Héfaistovi. Přibližně v polovině srázu se cesta větvila. Novější trasa vedla na temeno hory po hřebeni Bastimento. Stará řecká cesta se vinula západním směrem, vznikla o několik staletí dříve působením Sciary del Fuoco, legendárního Ohnivého spádu. Sciara byla nepřetržitá lavina doruda rozpálených bloků lávy vyletujících z kráteru, která se valila ohromnou roklí kilometr a půl širokou a devět set metrů hlubokou, a nakonec s výbuchy páry padala do moře. Kraj útesu Sciara bylo ďábelské, závratné místo jako žádné jiné na zemi, vystavené poryvům horkého vzduchu z proudu lávy.

Sciara del Fuoco. Dokonalé řešení jeho problému. Tělo, které spadne dolů, prakticky zmizí.

Ve chvíli, kdy vyjde z domu, bude nejzranitelnější. Ale ona nemůže být všude současně. A i kdyby na něj čekala, až vyjde z domu, stěží ho zasáhne, pokud se bude držet v temnotě. Takovou zručnost člověk získá až po letech.

Diogenes se přikradl k bočním dveřím, na okamžik zůstal stát. A potom jediným prudkým pohybem dveře rozkopl a vrhl se do tmy. Zaslechl výstřely, jak předpokládal. Kulka ho minula o pár centimetrů. Přikrčil se, aby se kryl, a několikrát zmáčkl spoušť, takže zastavila palbu. Potom vyskočil a proběhl bránou, prudce zabočil doprava a rychle vyběhl po starých lávových schodech v úzké uličce, která navazovala na cestu vzhůru po úbočí vulkánu Stromboli k Ohnivému spádu.

77

ZVLÁŠTNÍ AGENT PENDERGAST VYSKOČIL Z ROZKOLÉBANÉ LOĎKY NA přístavní hráz Ficogrande, člun hned vyjel zpátky na moře, aby se vyhnul silnému příboji, který narážel na nechráněný břeh. Agent chvíli stál na rozpraskaném betonu a hleděl na ostrov. Ten prudce vystupoval z vody jako černý pilíř proti potemnělé noční obloze, přerušovaně osvětlený srpkem měsíce. Viděl narudlou hru světel v mracích, které tvořily korunu hory, za zády slyšel hřímání a burácení vulkánu smíšené s hlomozem příboje a hučením větru od moře.

Stromboli byl malý kulatý ostrov kónického tvaru o průměru tři kilometry. Holý a hrozivý. Dokonce vesnice – hrstka obílených domů roztroušených v délce přibližně kilometru a půl po pobřeží – vypadala jako odřená, poničená, větrem ošlehaná a strohá.

Pendergast vdechl vlhký vzduch plný slané vody a přitáhl si kabát ke krku. Na druhém konci přístavní hráze, v úzké uličce paralelní s pláží, stála řada na sobě namačkaných nepravidelných domů zdobených štuky. V jednom z nich byl evidentně bar, i když poutač, který se pohupoval ve větru, už dávno ztratil jasné barvy.

Spěchal přes přístavní hráz, přešel ulici a vstoupil dovnitř.

Uvnitř bylo hodně zakouřeno. U stolu seděla skupinka mužů – jeden v uniformě karabiniéra – kouřili a hráli karty, každý měl před sebou sklenici vína.

Šel k baru a objednal si espresso completo. „Ta žena, která přijela v pronajatém rybářském člunu dnes v podvečer…?“ začal hovor s barmanem italsky, a po těch slovech zmlkl, čekal.

Muž otřel pult vlhkým hadrem, naservíroval mu espreso a k němu přidal sklenku grappy. K odpovědi se příliš neměl.

„Mladá, štíhlá, obličej ovinutý červeným šátkem?“ dodal Pendergast.

Barman přikývl.

„Kam šla?“

Po chvíli ticha řekl italštinou se sicilským přízvukem: „Nahoru k profesorovi.“

„Aha! A kde ten profesor bydlí?“

Žádná odpověď. Muži za ním přerušili karetní hru.

Pendergast věděl, že v téhle části světa informace nikdy nejsou zadarmo, ale pouze výměnou. „Je to moje neteř, chudinka,“ nadhodil. „Mojí sestře to zlomilo srdce, protože její dcera pronásleduje toho neschopného profesora, který ji svedl a teď se odmítá zachovat jako chlap.“

To mělo kýžený efekt. Koneckonců, byli to Sicilané – prastará rasa se starým náhledem na čest. Pendergast za sebou uslyšel zavrzání židle. Otočil se. Karabiniér vstával.

‚Já jsem maresáallo ze Stromboli,“ pronesl důstojně. „Vezmu vás k profesorově domu.“ Obrátil se na jednoho muže: „Stefano, přijeď s trojkolkou pro tohoto pána a jeď za mnou. Já si vezmu motorino.“

Tmavý vlasatý muž vstal od stolu a pokynul Pendergastovi, aby šel za ním ven. Trojkolka s motorem stála u chodníku a Pendergast nasedl. Vepředu viděl karabiniéra, jak sešlapuje startovací páku svého moto. Za chvíli už vyjeli po silnici podél pláže. Zprava burácel příboj, bušil do pláží černých jako noc.

Po krátké jízdě odbočili do vnitrozemí, proplétali se neuvěřitelně úzkými uličkami města, stoupali prudce po úbočí hory. Uličky byly stále strmější, teď protínaly temné vinohrady, olivové hájky a zelinářské zahrady obehnané zdmi z lávových cihel pospojovaných maltou. Objevilo se několik vil roztroušených na horních svazích. Poslední, obehnaná vysokou zdí z lávového kamene, stála těsně pod horou.

Okna byla temná.

Karabiniér zaparkoval motorku u brány a trojkolka zastavila za ním. Pendergast vyskočil, podíval se na vilu. Byla velká a strohá, spíš jako pevnost než obydlí, ozdobená několika terasami. Tu, která byla obrácená k moři, zdobily staré mramorové sloupy. Za lávovou zdí se rozkládala velká bujná zahrada s tropickými rostlinami, rajkami a obrovskými exotickými kaktusy. Byl to úplně poslední dům na horském úbočí a Pendergastovi při pohledu zdola připadalo, že se vulkán nad domem naklání, jeho burácející a blikající vrcholek oranžově ozařoval nízké mraky. Vypadalo to hrozivě.

Přes to všechno – i když situace byla velmi vypjatá – se Pendergast dál upřeně díval. Tohle je dům mého bratra, přemýšlel.

Přehnaně pyšnou chůzí přešel karabiniér k otevřeným železným vratům a stiskl bzučák. V tu chvíli vzalo kouzlo zasvé, Pendergast se protáhl kolem něj, prošel vraty a přikrčený běžel k postranním dveřím na terase, kterými lomcoval vítr.

„Počkejte, signore!“

Pendergast vyndal Colt 1911 a přitiskl se ke stěně. Když dveřmi zalom-coval vítr, chytil je. Byly rozstřílené. Rozhlédl se. Okenice u kuchyně byla také otevřená, kymácela se ve větru.

Karabiniér k němu s funěním přistoupil. Pozoroval dveře. ‚J\4inchia!“ I on okamžitě tasil zbraň.

„Co je, Antonio?“ ptal se řidič trojkolky, který je dohonil, konec zapálené cigarety tančil v dunivé temnotě.

„Vrať se, Stefano. Tohle nevypadá dobře.“

Pendergast rozsvítil baterku a zmizel v domě, rozhlížel se kolem. Na podlaze ležely rozházené třísky. Paprsek světla dopadl do velkého obývacího pokoje ve středozemním stylu s jednoduše omítnutými zdmi a vydlážděnou podlahou, vybaveného těžkým starožitným nábytkem. Místnost působila skromně a překvapivě stroze. Za otevřenými dveřmi zahlédl pozoruhodnou knihovnu ve dvou patrech, provedenou v neskutečné perleťové šedi. Vešel dovnitř, všiml si, že do druhé okenice někdo střelil, aby se otevřela.

Stále ale nikde neviděl žádné známky boje.

Vrátil se k postranním dveřím, kde karabiniér zkoumal díry po střelách. Hned se narovnal.

„Tohle je místo zločinu, signore. Musím vás požádat, abyste odešel.“

Pendergast vyšel na terasu a přivřenýma očima přejížděl po tmavé hoře. „To je cesta?“ zeptal se řidiče trojkolky, který tam zůstal a okouněl.

„Vede na tu horu. Ale tou by nešli – v noci ne.“

Po chvíli se objevil karabiniér s vysílačkou v ruce. Volal karabiniérskou casermu na Lipari vzdáleném pětačtyřicet kilometrů.

Pendergast vyšel vraty a kráčel dál na konec uličky. Po úbočí vzhůru vedly kamenné schody, napojovaly se na větší, velmi starou cestu na svahu jen o kousek výš. Pendergast poklekl a posvítil na zem. Za chvíli vstal, šel pár kroků po cestě a ve světle baterky ji pečlivě sledoval.

„Nechoďte nahoru, signore! Je to strašně nebezpečné!“

Znovu poklekl. V tenké vrstvě prachu, kterou před větrem chránil starý kamenný schod, rozeznal otisk podpatku – malého podpatku. Otisk byl čerstvý.

A nad ním uviděl další, sotva patrnou menší stopu, která překrývala větší. Constance pronásledovala Diogena.

Pendergast vstal a vzhlédl nahoru na svah vulkánu. Při tom pohledu ho jímala závrať. Svah byl tak černý, že kromě slabého poblikávání utlumeného oranžového světla kolem zahaleného vrcholku nebylo vidět nic.

„Tahle cesta,“ volal zpátky na policistu, „vede na vrcholek?“

„Ano, signore. Ale musím znovu zopakovat, že je velmi nebezpečná a pouze pro zkušené lezce. Ujišťuji vás, že nahoru nedošli. Volal jsem kara-biniérům na Lipari, ale mohou přijet až zítra. A v tomhle počasí ani to není jisté. Nemůžu dělat nic jiného, než prohledat město… tam určitě vaše neteř a pan profesor odešli.“

„Ve městě je nenajdete,“ prohlásil Pendergast, otočil se a kráčel po cestě vzhůru.

„Signore! Nechoďte tam! Ta cesta vede do Sciara del Fuoco!“

Ale mužův hlas odnášel vítr a Pendergast šel co nejrychleji dál. V levé ruce držel baterku, v pravé pistoli.

78

DlOGENES PENDERGAST BĚŽEL PO VĚTREM BIČOVANÉM LÁVOVÉM ÚBOČÍ ve výšce sedmdesát pět metrů. Vítr byl velmi ostrý, bičoval husté keře kru-činky kolem cesty. Zastavil se, aby popadl dech. Dole sotva viděl temné moře, místy se skvrnami světlejší šedé – to byly zpětné hřebeny vln. Maják Strombolicchio stál o samotě na skále obklopený šedivým prstencem příboje, vytrvale vysílal světelné znamení na prázdné moře.

Podíval se přes vodní hladinu na pevninu. Z toho výhodného místa viděl třetinu ostrova, velkou zakřivenou část od Piscitá k půlkruhové pláži pod Le Schiocciole, kde moře běsnilo v širokém pruhu bílého příboje. Tlumené osvědení města se rozplývalo po pobřeží. Špinavé mihotavé světelné body, nejistý proužek lidství těsně přiléhající k nehostinné půdě. Na druhé straně prudce vystupovala sopka jako žebrovaný kmen obrovského manglového stromu ve velkých paralelních brázdách, každá z nich měla jméno: Serra Adorno, Roisa, Le Mandre, Rina Grande. Podíval se za sebe vzhůru. Nad ním se tyčila obrovská černá ploutev hřebene Bastimento, za ním ležela Sciara del Fuoco – Ohnivý spád. Ten hřeben vybíhal k samému vrcholku stále zahalenému rychle ubíhajícími mraky, rozkvetlému mlžně rudým světlem z každé další erupce, kterou doprovázelo hromové dunění otřásající celou zemí.

Diogenes věděl, že o pár set metrů výš se cesta větví. Levá část vede na východ a v serpentinách stoupá k vrcholku kráteru po rozlehlých škvárových svazích Liscione. Pravá odbočka, stará řecká cesta, pokračuje západním směrem, stoupá po Bastimentu a náhle končí v místě, kde ji přetíná Sciara del Fuoco.

Ona by teď měla být přinejmenším patnáct dvacet minut za ním – přepínal se do krajnosti, po rozdrolených kamenných schodech a serpentinách stoupal, jak nejrychleji dokázal. Fyzicky s ním prostě nemohla držet krok. Když ji teď dostal, kam chtěl, měl čas přemýšlet, naplánovat další postup.

Posadil se na pobořenou zídku. Rozhodně na ni zaútočí z téměř neproniknutelného křoví, které lemovalo cestu po obou stranách. Bude to jednoduché: může se schovat v kručince, dejme tomu v jedné serpentině, a vystřelit přímo na cestu, až bude přicházet. Ale tenhle plán měl jednu velkou nevýhodu, takový postup byl zcela zřejmý, s největší pravděpodobností na něj bude připravená. Křoví bylo hodně husté, takže když se v něm bude chtít ukrýt, v místě, kudy půjde, po něm zůstane díra, které si všimne každý jen trochu vnímavý člověk – a ona je nadmíru vnímavá.

Na druhou stranu, ona tuhle cestu nezná – nemůže’ji znát. Přijela na ostrov a hned se vydala přímo k jeho vile. Žádná mapa neprozradí, jak je tahle cesta příkrá, nebezpečná a drsná. Vepředu byl bod, těsně před rozcestím, kde stezka vede těsně pod strmým srázem ztvrdlé lávy, potom se obtáčí zpátky a míří na útes. Všude kolem samý sráz – odtud se nikam nedostane. Když na ni na srázu nahoře počká, bude muset projít skoro přímo pod ním. Jinudy jít prostě nemůže. A protože tu cestu nezná, nebude počítat s tím, že zpátky obtáčí útes.

Ano. Tohle výhodně využije.

Šel dál, po deseti minutách dorazil do poslední serpentiny a dostal se na vrchol útesu. Když se rozhlížel po nejlepším úkrytu, uviděl ještě lepší místo – skutečně skoro dokonalé. Až bude přicházet, spatří útes a možná bude počítat s ním, že na ni odtud zaútočí. Ale ještě před útesem samým bylo další šikovné místo pro útok – v hlubokém stínu pod ním, kryté balvany –, které vypadalo mnohem rafinovaněji; z cesty o kousek níž vůbec nebylo vidět.

S nevýslovným pocitem úlevy, že za chvíli bude po všem, zaujal pozici ve stínu serpentiny. Našel skvělé místo, kde počká. V hluboké temné noci přírodní kontury terénu všechno zakryly, takže proluka, ve které se schoval, nebyla vůbec vidět. Měla by přijít asi tak za patnáct minut. Až ji zabije, hodí její tělo do Sciary, kde navždycky zmizí. A on bude zase volný.

Následujících patnáct minut bylo nejdelších v jeho životě. Po dvaceti minutách znervózněl. Uplynulo dvacet pět minut… třicet…

Diogenes se přistihl, jak se mu hlavou honí spousta dohadů. Třeba neví, kde jsem. Bylo jisté, že nemůže vědět, jak změnil svoji podobu.

Možná není v pořádku něco jiného.

Je tak zesláblá, že takhle vysoko nevyjde? Předpokládal, že nenávist, kterou k němu cítí, jí pomůže překonat vyčerpání. Ale je koneckonců jenom člověk, i ona musí mít kritický bod. Pronásledovala ho už několik dní, skoro nejedla a nespala. Navíc určitě ztratila dost krve. V takovém stavu zvládnout devět set metrů strmého stoupání po neznámé a velmi nebezpečné cestě za noci… možná to prostě nedokáže. Třeba se poranila. Ne-schůdná cesta je plná kamení a velkých kusů zvětralé lávy. A potom ty nejpříkřejší úseky, kde lidé kdysi dávno postavili kamenné schody, jsou pokryté drtí, která se pod nohama smýká. Navíc mnohé stupně chybí… Skutečně životu nebezpečné místo.

Životu nebezpečné místo. Je docela možné – dokonce pravděpodobné –, že uklouzla a poranila se; upadla a vyvrtla si kotník; možná se dokonce zabila. Měla baterku? Nejspíš ne.

Podíval se na hodinky. Uplynulo už pětatřicet minut. Uvažoval, co udělá. Nejpravděpodobnější mu připadalo, že je poraněná. Rozhodl se jít po cestě zpátky a zjistit, jak to vlastně je. Třeba tam někde leží se zlomeným kotníkem nebo padla vyčerpáním. Zabít ji bude snadné…

Zaváhal. Ne, raději ne. Možná to na něj hraje. Chce, aby si myslel, že je raněná, vyláká ho dolů a potom ho napadne ze zálohy. Po obličeji mu přejel hořký úsměv. To je ono! Nechá ho dlouho čekat, až to nevydrží a půjde za ní dolů. Ale on na její léčku nenaletí. Zůstane na místě, až to nevydrží ona a přijde za ním. Nenávist ji popožene.

Uplynulo dalších deset minut. Znovu ho trýznily pochybnosti. Co když na ni bude čekat celou noc? Co když se rozhodla, že tak těžkým terénem vůbec nepůjde? Co když se vrátila do města a teď odpočívá a plánuje něco jiného? Co když zalarmovala policii?

Nemohl unést pomyšlení, že by tohle mohlo ještě pokračovat. Takhle to prostě dál nevydrží. Musí to skončit právě v dnešní noci. Pokud nepřijde ona k němu, bude muset ten konec urychlit a vydat se za ní.

Ale jak?

Ležel na tvrdé zemi, oči upíral do tmy, znepokojení v něm narůstalo. Zkusil myslet jako ona, vytušit, co udělá. Už si nemůže dovolit ji podcenit.

Uteču z domu, poběžím po cestě vzhůru. Stojí tam, váhá, jestli se má vydat za mnou. Co udělá? Věděla, že on půjde nahoru; věděla, že na ni bude čekat, že se jí chce postavit na vlastní půdě, podle svého.

Co ta žena udělá?

Náhle ho napadla odpověď. Najde si jinou cestu. Kratší. A odřízne ho. Ale na téhle hoře samozřejmě žádná jiná cesta není –

Najednou se mu na šíji zježily chloupky. Vzpomněl si na starý příběh, který se na ostrově vypráví. V 8. století na ostrov zaútočili Saracéni. Vylodili se v Pertuse, zátoce na druhé straně, a vydali se na odvážný a nebezpečný přechod, což znamenalo vyšplhat po úbočí vulkánu a z druhé strany se zase spustit. Ale dolů nešli po řecké cestě, našli jinou trasu, aby napadli město ze směru, který nikdo nepředpokládal.

Ze by se vydala vzhůru po cestě Saracénů?

Usilovně přemýšlel. Tomu starému příběhu nevěnoval žádnou pozornost, považoval jej jen za další barvitou legendu, jednu z mnoha, které se k tomuto ostrovu vztahují. Ví dneska ještě někdo, kudy vede cesta Saracénů? A existuje ještě vůbec? Na světě je nejspíš maximálně půl tuctu lidí, kteří o té cestě vědí. Jak by o ní mohla vědět Constance?

Utrousil několik šťavnatých nadávek. Usilovně přemýšlel, o čem ten příběh přesně byl. Kudy vedla cesta Saracénů?

V legendě bylo něco o tom, že Saracéni ztratili několik mužů ve Filo del

Fuoco, úzké soutěsce vybíhající od Sciary. Jestli je to pravda, pak ta cesta musí vést dolů po okraji Sciary až ke hřebenu Bastimento.

Najednou vstal. Věděl – věděl! –, že přesně tohle Constance udělala. Je vynikající badatelka; určitě si opatřila nějaký starý atlas ostrova. Prostudovala ho, uložila do paměti. Vyhnala ho z jeho vlastního domu jako jezevce z nory, donutila ho stoupat vzhůru po známější cestě. Nechala ho, aby si myslel, že celý plán se zrodil v jeho hlavě… A ona zatím odbočila na západ a šla nahoru po tajné stezce. Obešla ho, když čekal v úkrytu, marnil cenné minuty. A teď už je nahoře. Čeká na něj.

Na čele mu vyvstal studený pot. Pochopil až závratnou rafinovanost toho plánu. Všechno promyslela předem. Předpokládala, že on uprchne z domu a poběží po cestě vzhůru. A předpokládala, že se někde zastaví a bude nekonečně dlouho otálel v úkrytu, poskytne jí – jako slabšímu –dostatek času, aby došla cestou Saracénů na hřeben Bastimento –

Najednou v hrůze ztuhl, zaostřil na velkou černou ploutev Bastimenta nahoře. Mraky rychle ubíhaly přes vrchol, při každé explozi hora zaskučela a otřásla se. Oblaka se rozestoupila, takže byla vidět oslnivá záře erupcí. A v tu chvíli uviděl siluetu – proti hrůznému mihotavému svitu zahlédl tančící postavu v bílém… A byl přesvědčen, že i přes hučení větru a dunění hory až k němu doléhá pronikavý šílený smích…

V záchvatu vzteku namířil zbraň a několikrát vystřelil, jasné záblesky ho oslepily. Po chvíli zaklel, svěsil ruku se zbraní, srdce mu bušilo. Hřeben byl pustý, postava zmizela.

Teď anebo nikdy. Konec je nablízku. Pádil po cestě co možná nejrychleji, věděl, že za tmy ho nemůže trefit. Před ním se vynořilo rozcestí, levá stezka pokračovala po stupňovitém terénu. Pravou blokoval zrezavělý drátěný plot – rachotil ve větru. Na něm byla připevněná zašlá tabulka s nápisem ve dvou jazycích:

Sciara del Fuoco! Pericolosissimo! Vietato a Passare!

Aktivní lávový proud! Mimořádné nebezpečí! Nevstupovat!

Přeskočil plot a po čtyřech se drápal po staré cestě k vrcholku hřebene Bastimento. Výsledek bude jediný. Jeden z nich sejde z hory dolů; druhý skončí ve Sciaře.

Šlo jen o to, kdo koho nakonec porazí.

79

ALOYSIUS PENDERGAST ZŮSTAL STÁT NA MÍSTĚ, KDE SE CESTA VĚTVILA, pozorně naslouchal. Před necelými pěti minutami přes dunění vulkánu zřetelně slyšel střelbu – celkem deset výstřelů. Poklekl a ve světle baterky zkoumal cestu. Hned poznal, že Diogenes šel dál – sám – odbočkou, kterou blokoval plot.

Celé situaci stále ještě nerozuměl, spoustu věcí bylo třeba rozluštit, bylo to samá hádanka zahalená tajemstvím. Uviděl pár stop –jen v místech, kde byl prach nebo písek navátý do dutin skály. Stopy Constance zmizely skoro na samém začátku cesty, ale Diogenovy pokračovaly. Proč? Pendergast se musel rozhodnout: buď bude pátrat po stopách Constance, nebo pronásledovat Diogena. Nebylo o čem uvažovat – Diogenes představuje nebezpečí, toho musí najít nejdřív.

A potom ty výstřely – ale kdo střílel? A proč tolik ran? Desetkrát za sebou vystřelí jen člověk v panice.

Pendergast přelezl plot a šel po staré cestě, místy až nebezpečně poničené. Vršek hřebene byl asi čtyři sta metrů daleko a dál už jen obloha poskvrněná hrozivou oranžovou září. Musel jít rychle, ale opatrně.

Cesta vedla prudce vzhůru ke hřebeni, tvořily ji vytesané schody přímo do lávy. Ale byly už hodně narušené a Pendergast musel zbraň uložit do pouzdra, aby měl při výstupu volné obě ruce. Těsně před vrcholkem se opřel o svah a znovu vytáhl zbraň. Poslouchal. Ale kromě hlomozu vulkánu a skučení větru nebylo slyšet nic.

Ploužil se k vrcholu hřebene v palčivém větru a znovu zůstal stát, aby se rozhlédl. Cesta vedla kolem výčnělku před zátočinou a potom mizela za špicí ztuhlé lávy. Přeběhl přes nekryté místo a schoval se za lávou, mžoural před sebe. Napravo by měla být průrva – určitě Sciara del Fuoco. Načer-venalá zář, která z ní vycházela, zezadu dokonale osvětlovala postavu.

Pomalu se sunul kolem lávové špice a najednou se napravo skutečně vynořila Sciara. Příkrý sráz klesal do strmé průrvy jako obrovská prasklina na straně ostrova. Tři čtvrtě kilometru široký prudký svah ubíhal do vířícího vroucího moře několik set metrů hluboko. Ohřátý vzduch s burácením stoupal průrvou vzhůru a přes hřeben unášel štiplavý popel a oblaka sirných plynů. K hukotu hory přibyl nový zvuk. Praskání a burácení obrovských bloků doruda rozpálené lávy, které vyletovaly z kráteru a po úbočí se valily do moře dole, kde rozkvétaly do mdle bílých květů.

Vrávoral dál v prudkém větru, našel rovnováhu proti té pekelné síle, která ho strkala přes okraj srázu. Prohlížel půdu pod nohama, ale všechny stopy už zavál vítr. Jakmile to bylo možné, utíkal po hrbolaté cestě, ukrýval se za kusy lávy, těžiště udržoval nízko. Cesta vedla dál, stále směrem ke kraji hřebenu. Vepředu uviděl obrovskou hromadu lávových bloků a popadané kameny, cesta vedla kolem nich a potom se prudce stáčela doprava k okraji srázu.

Přikrčil se za popadanou lávou, zbraň připravenou. Pokud někdo na té cestě je, pak přímo před ním, na okraji útesu.

Protáhl se za skálu, zbraň držel oběma rukama – a naskytl se mu děsivý pohled.

Na samém okraji průrvy viděl dvě postavy, siluety proti tlumené záři vulkánu. Ti dva byli do sebe zaklesnuti v podivném, téměř vášnivém objetí. A přece nebyli milenci – byli to nepřátelé a zápasili spolu na život a na smrt. Nedbali na vítr, nevnímali hučení vulkánu, obrovské riziko, jemuž se vystavují na samém okraji srázu.

„Constance!“ vykřikl a vyrazil dopředu. Viděl, jak ti dva nemilosrdně zápasí, jeden druhého drápou a stahují do propasti –

A potom, v tichu děsivějším než jakýkoli výkřik, zmizeli.

Pendergast spěchal na okraj průrvy, skoro upadl pod náporem větru. Klesl na kolena, chránil si oči, chtěl nahlédnout do propasti. Tři sta metrů pod ním se kutálely a poskakovaly matně červené ztvrdlé bloky lávy velikosti domu jako oblázky, odletovala od nich oblaka oranžových jisker. Vítr ve vulkánu hučel a znělo to jako nářek odsouzenců k věčnému zatracení. Zůstal na kolenou, ve větru mu z očí stékaly slané slzy.

Stěží chápal, co viděl. Připadalo mu neuvěřitelné, nemožné, že Constance – tolik chráněná, křehká, zmatená Constance – dokázala pronásledovat jeho bratra až na konec světa, zahnala ho na tenhle vulkán a vrhla se na něj…

Promnul si oči a podruhé zkusil nahlédnout do té děsivé rozsedliny. Měl nepatrnou naději, že možná něco, cokoli, zbylo. Ani ne půl metru pod sebou uviděl zkrvavenou ruku, jak s téměř nadlidskou silou svírá malý výstupek skály.

Diogenes.

V tu chvíli v duchu slyšel D’Agostův hlas: Uvědomujete si, že existuje jen jeden způsob, jak se postarat o Diogena. Až ta chvíle přijde…

Bez rozmyšlení se natáhl dolů, aby svého bratra zachránil. Jednou rukou uchopil zápěstí a druhou paži. S obrovským vypětím se zaklonil a vytáhl tělo přes okraj toho pekla. Nad výčnělek skály se vyhoupl potlučený obličej – nebyl však jeho bratra, ale Constance Greeneové.

O pár vteřin později ji odtáhl od okraje. Překulil ji na záda, její hrudník se zvedal, ruce měla rozpažené, potrhané bílé šaty bičoval vítr.

Pendergast se nad ni naklonil. „Diogenes…?“ zeptal se s nadlidským úsilím.

„Je pryčl“ Z jejích zkrvavených rtů vytryskl smích, který hned odnesl vítr.

80

ČEKÁRNA PŘED SOUDNÍ SÍNÍ B, KDE MĚL SLYŠENÍ, BYLA IMPROVIZOVA-nou kolekcí laviček ve stylu bauhaus ze sedmdesátých let, které lemovaly chodbu anonymního dvacátého poschodí v budově One Police Plaza. D’Agosta seděl na jedné z těch laviček v zatuchlém vzduchu, v němž se vznášela směsice zápachů bělicích roztoků a čpavku z nedaleké pánské toalety, vyčpělých parfémů, potu a starého cigaretového kouře, který do stěn pronikl tak hluboko, že nikdy nejspíš nevyprchá. A pod tím vším se linula štiplavá všudypřítomná pachuť strachu.

On však na strach vůbec nemyslel. D’Agostu čekalo formální disciplinární slyšení, na němž se rozhodne, jestli bude moci znovu pracovat v oboru uplatňování práva – a cítil jen únavnou prázdnotu. Celé měsíce nad ním tenhle soud visel jako Damoklův meč – a teď, ať to dopadne jakkoli, je už skoro po všem.

Thomas Shoulders, jejich odborový právník, poposedl na lavičce. „Ještě něco byste si chtěl naposledy projít?“ zeptal se ho pisklavým hlasem. „Vaši výpověď, nebo jejich pravděpodobné otázky?“

DAgosta zavrtěl hlavou. „Už ne, děkuju.“

„Právní zástupce ministerstva bude případ předkládat Newyorskému policejnímu sboru. Možná máme šanci. Kagelman je neústupný, ale spravedlivý. Je ze staré školy. Nejlepší je hrát přímo. Žádné vytáčky, žádné ohlupování. Na otázky odpovídejte pouze ano nebo ne, nic nerozebírejte, pokud vás k tomu nevybídnou. Prezentujte se tak, jak jsme se domluvili –dobrý policista, který se ocitl ve špatné situaci, který dělá vše pro to, aby sloužil spravedlnosti. Pokud se nám podaří udržet vše na téhle úrovni, jsem mírně optimistický.“

Mírně optimistický. Když tato slova řekne pilot letadla, chirurg nebo právník, nejsou zrovna povzbuzující.

Vzpomínal na ten osudný podzimní den, kdy narazil na Pendergasta na statku Grove, tam tehdy házel kachnám krmení. Je to teprve půl roku, ale ušel dlouhou cestu…

„Mají zpoždění?“ zeptal se Shoulders.

D’Agosta se podíval na hodinky. „Už to chci mít za sebou. Unavuje mě tady sedět, čekat, až dopadne sekera.“

„Takhle byste o tom neměl přemýšlet, poručíku. Disciplinární slyšení je jako každé jiné americké soudní jednání. Dokud vám není prokázána vina, jste nevinen.“

D’Agosta povzdechl, nespokojeně se zavrtěl. V tu chvíli zahlédl kapitána Lauru Haywardovou, jak kráčí rušnou chodbou.

Blížila se k nim svou odměřenou rozhodnou chůzí, měla na sobě šedý kašmírový svetr a plizovanou tmavomodrou vlněnou sukni. Jako by se monotónní chodba najednou naplnila životem. A přece, poslední, co chtěl, bylo, aby ho takhle viděla. Sedí tady na lavičce jako záškolák, který čeká na výprask. Třeba jenom projde kolem jako tehdy na policejní stanici pod Madison Square Garden.

Tentokrát to bylo jinak. Zastavila se u lavičky a nenucené kývla hlavou na něj i na Shoulderse.

„Ahoj,“ vypravil ze sebe DAgosta. Cítil, že červená studem a pocitem trapnosti. To mu hodně vadilo.

„Ahoj, Vinnie,“ odpověděla temně zabarveným kontraaltem. „Máš minutku?“

Chvíli se nedělo nic.

„Jistě.“ Otočil se ke Shouldersovi. „Mohl bych na vteřinu?“

„Nechoďte daleko – za chvíli jdeme na řadu.“

DAgosta odcházel za Haywardovou na klidnější místo na chodbě. Zůstala stát, dívala se na něj a jednou rukou si mimovolně uhladila sukni. Při pohledu na její pěkně tvarované nohy DAgosta cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Chtěl něco říct, ale nic ho nenapadalo.

Haywardová také jako by zcela netypicky nenacházela slov. Tvářila se zasmušile, zjevně prožívala konflikt emocí. Otevřela kabelku, chvilku v ní šátrala, zavřela ji a dala si ji pod paži. Ještě chvíli tam stáli beze slov, kolem procházeli policisté, technici a personál soudu.

„Jsi tu, abys vypovídala?“ zeptal se nakonec DAgosta.

„Ne. Před měsícem jsem odevzdala místopřísežné prohlášení.“

„Takže už nemáš co říct?“

„Ne.“

D’Agosta se podivně zachvěl, když si uvědomil, jaký to bude mít důsledek. Takže bude mlčet o tom, jakou úlohu jsem hrál při útěku z Herkmooru, napadlo ho. Neřekla to nikomu.

„Volala mi moje známá z právního oddělení,“ řekla. „Už dostala informace. Co se týče federálů, byl zvláštní agent Pendergast formálně zbaven všech obvinění. Oddělení vražd oficiálně případ znovu otevře a vypadá to, že i my stáhneme všechna obvinění proti němu. Na Diogena Pendergasta byly na základě důkazů, které jsme získali z jeho cestovní tašky, vydány nové zatykače. Jen mě napadlo, že bys to třeba chtěl vědět.“

D’Agostovi najednou odlehlo. „Díkybohu. Takže agent Pendergast je úplně čistý.“

„Ano, je zproštěn všech obvinění. Ale s určitostí lze říci, že v FBI si neudělal nové přátele.“

„Popularita nikdy nebyla jeho silná stránka.“

Haywardová se pousmála. „Dostal šestiměsíční dovolenou. Jestli si podal žádost sám, nebo takový požadavek vznesla FBI, to nevím.“

DAgosta zavrtěl hlavou.

„Napadlo mě, že bys taky možná chtěl něco vědět o zvláštním agentovi Spencerovi Coffeym.“

„Ano?“

„Kromě toho, že zpackal případ Pendergast, se ještě zapletl do jistého skandálu v Herkmooru. Zdá se, že ho sesadili na nižší funkci a má také zápis ve složce. Přeložili ho do Severní Dakoty na služebnu v Black Rock.“

„Tak to bude potřebovat dlouhé spodky,“ poznamenal DAgosta.

Haywardová se usmála a znovu nastalo trapné ticho.

Zástupce komisaře pro soudní řízení k nim přicházel od výtahů spolu se zvláštním prokurátorem ministerstva. Prošli kolem DAgosty a Haywar-dové, rezervovaně pokývli hlavami a pokračovali dál do soudní síně.

„Když osvobodili Pendergasta, měli by osvobodit i tebe,“ poznamenala Haywardová.

DAgosta se podíval na svoje ruce. „To je trochu jiná situace.“

„Ano, ale když –“

Najednou se zarazila. DAgosta zvedl oči a uviděl Glena Singletona kráčet po chodbě, jako vždy byl dokonale oblečený. Kapitán Singleton byl stále oficiálně D Agostovým šéfem a sem přišel určitě vypovídat. Když uviděl Haywardovou, překvapeně zůstal stát.

„Kapitáne Haywardová,“ oslovil ji toporně. „Co tady děláte?“

„Přišla jsem se podívat najednám,“ odpověděla.

Singleton ze zamračil. „Disciplinární slyšení není žádné divadlo.“

„Toho jsem si vědoma.“

„Už jste sesazena z funkce. To, že jste sem přišla osobně, aniž byste nám podala nové informace, může znamenat…“ Singleton zaváhal.

D’Agosta při té narážce zrudl. Potají se podíval na Haywardovou a překvapilo ho, co viděl. Zasmušilost už v jejím výrazu nebyla, najednou vypadala úplně klidná. Jako by po nějakém dlouhém boji dospěla k jakémusi soukromému rozhodnutí.

„Ano?“ zeptala se mírně.

„Může znamenat nedostatek nezaujatosti na vaší straně.“

„Proč, Glene, nepopřejete všechno nejlepší Vinniemu?“

Teď zase zrudl Singleton. „Samozřejmě. Samozřejmě mu to přeji. Vlastně proto jsem tady – abych upozornil žalobce na jistý nový vývoj, který jsme nedávno zaznamenali. Zkrátka nechtěli bychom slyšet žádné narážky na nevhodné… ovlivnění.“

„Příliš pozdě,“ odpověděla energicky. Já už ovlivněná jsem.“

A potom záměrně vzala DAgostu za ruku.

Singleton na ně chvíli upřeně koukal. Otevřel pusu, zase ji zavřel, nenacházel slov. Nakonec se na DAgostu usmál a položil mu ruku na rameno. „Uvidíme se v soudní chvíli, poručíku.“ Položil důraz na slovo poručíku. Potom se otočil a odešel.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se DAgosta.

„Jestli Glena znám, řekla bych, že budeš mít v soudní síni přítele.“

DAgosta cítil, jak se mu srdce znovu rozbušilo. Přestože ho za chvíli čekala hodně tvrdá zkouška, najednou byl absurdně šťastný. Jako by se zbavil obrovské zátěže, kterou doposud vůbec nevnímal.

Rychle se otočil. „Poslouchej, Lauro –“

„Ne. Ty poslouchej.“ Druhou rukou mu přikryla jeho a pevně ji stiskla. „Je úplně jedno, jak to dopadne. Rozumíš mi, Vinnie? Protože ať se stane cokoli, stane se to nám oběma. Jsme na to dva.“

Polkl. „Miluju tě, Lauro Haywardová.“

V tu chvíli se otevřely dveře soudní síně a úředník zavolal jeho jméno. Thomas Shoulders vstal z lavičky, zachytil DAgostův pohled a přikývl.

Haywardová naposledy DAgostovi stiskla ruku. „Tak do toho, kámo,“ vyzvala ho s úsměvem. „Představení začíná.“

81

ODPOLEDNÍ SLUNCE ZALILO BRONZOVÝM SVĚTLEM KOPCE KOLEM HUDSON Valley a širokou pomalou řeku zbarvilo na oslnivě akvamarínovou. Stromy v lesích pokrývajících Sugarloaf Mountain a Breakneck Ridge začínaly rašit a celá vysočina jako by měla nadýchanou jarní pokrývku.

Nora Kellyová seděla na skládací židli na široké verandě kliniky Fevers-ham, shlížela na Cold Spring, řeku Hudson a červené cihlové budovy West Pointu za nimi. Její manžel přecházel sem a tam po verandě, občas se rozhlédl po krajině nebo věnoval krátký pohled honosným liniím soukromé nemocnice.

„Dost mě to tady znervózňuje,“ zamumlal. „Víš, Noro, posledně jsem tu byl jako pacient. Možná o tom ani nevíš, nejspíš jsem o tom nemluvil, ale když se mění počasí, občas mě bolí záda tam, kde chirurg –“

„Tos mi říkal, Bille,“ přerušila ho s předstíraným nezájmem. „Mnohokrát.“

Dveřní závěsy jemně zaskřípaly a z verandy nahlédla sestřička ve sněhobílém plášti. „Už můžete jít dovnitř. Ceká na vás v západním salonu.“

Nora a Smithback následovali sestru. Vedla je dlouhou chodbou. „Jak se jí daří?“ zajímalo Smithbacka.

„Díkybohu se hodně zlepšila. Všichni jsme si o ni dělali veliké starosti –je tak milá. A každým dnem dělá pokroky. Zatím se snadno unaví, návštěvu budete muset omezit na patnáct minut.“

‚Je tak milá,“ zašeptal Smithback Noře do ucha. Rozpustile ho dloubla do žeber.

Západní salon byla velká půlkruhová místnost a Noře připomínala hlavní budovu banky Adirondack – leštěné stropní trámy, borovicové táf-lování, nábytek ze dřeva břízy papírovité. Na stěnách visely olejomalby lesních krajin. V masivním kamenném krbu vesele plápolal oheň.

Uprostřed na kolečkovém křesle seděla Margo Greenová.

„Margo,“ řekla Nora a hned zmlkla, skoro se bála mluvit. Slyšela, jak se Smithback prudce nadechl.

Margo Greenová, která před nimi seděla, byla pouhým stínem divoké ženy, která jí v muzeu byla akademickou rivalkou i přítelkyní. Byla děsivě vyhublá, kůži měla bílou jako hedvábný papír, prosvítaly jí žíly. Pohybovala se pomalu a uváženě jako člověk, který dlouho své končetiny nepoužíval. A přece měla stále husté a lesklé hnědé vlasy a v očích jiskru, kterou si Nora dobře pamatovala. Diogenes Pendergast ji poslal na temné a nebezpečné místo – skoro ji připravil o život, ale teď už byla na cestě zpátky.

„Ahoj, vy dva,“ pozdravila je tenounkým ospalým hlasem. „Co je dneska za den?“

„Sobota, dvanáctého dubna,“ odpověděla Nora.

„To je dobře. Doufala jsem, že je ještě sobota.“ Usmála se.

Vešla sestra, chvíli se věnovala Margo, posadila ji v křesle trochu výš, aby měla větší pohodlí. Přešla přes místnost, rozhrnula záclony, natřepala polštáře a odešla. Paprsky zářivého světla zalily salon, dopadly Margo na hlavu a ramena, pozlatily ji jako anděla. Noru napadlo, že jím svým způsobem je, téměř na pokraj smrti ji dovedl podivný koktejl drog, který jí podal Diogenes.

„Něco jsme ti přinesli, Margo,“ řekl Smithback, sáhl do kabátu a vyndal obálku z manilového papíru. „Napadlo nás, že by tě to mohlo potěšit.“

Margo obálku vzala a pomalu ji otevřela. „No ne, to je mé první číslo Museologiel“

„Podívej se dovnitř, podepsali se tam všichni kurátoři antropologického oddělení.“

„Dokonce i Charlie Prine!“ Margo zamrkala.

Nora se zasmála. „Dokonce i Prine.“

Přisunuli si dvě židle ke kolečkovému křeslu a posadili se.

„V muzeu je to bez tebe úplně mrtvé, Margo,“ řekla Nora. „Musíš se dát rychle dohromady.“

„Přesně tak,“ souhlasil Smithback s úsměvem, už zase měl svou obvyklou nezkrotně optimistickou náladu. „Ten starý barák potřebuje někoho, kdo by s ním čas od času pořádně zatřásl a rozvířil trochu fosilního prachu.“

Margo se tiše zasmála. „Podle toho, co jsem četla, je polemika to poslední, co by muzeum potřebovalo. Je pravda, že v tlačenici při otevření té egyptské výstavy zemřeli čtyři lidé?“

„Ano,“ přikývla Nora. „A dalších šedesát bylo zraněno, dvanáct z nich vážně.“

Vyměnila si pohled se Smithbackem. V prvních dvou týdnech po otevření výstavy se proslýchalo, že závada v softwarovém systému způsobila, že zvuková a světelná show se vymkla kontrole, což vyvolalo paniku. Mohlo to být mnohem, mnohem horší – pravdu doposud znalo jen pár lidí v muzeu a lidé z oboru uplatňování práva.

„Opravdu je mezi zraněnými i ředitel?“ zeptala se Margo.

Nora přikývla. „Collopy měl nějaký záchvat. Teď je v New York Hospi-tal na psychiatrickém oddělení na pozorování, ale počítá s tím, že se plně zotaví.“

To byla pravda, ale samozřejmě ne celý příběh. Collopy, kromě dalších, se stal obětí Diogenovy zvukové a světelné show, která zapůsobila na jeho psychiku za použití laserového pulzu a zvukového vlnění o nízké frekvenci. Stejně mohla dopadnout i Nora, kdyby nezavřela oči a nezacpala si uši. Takhle ji celý týden sužovaly ošklivé noční můry. Pendergast a s ním několik dalších lidí show zastavili, než se mohla rozjet naplno a způsobit trvalé poškození. Proto Collopy a další měli dobrou prognózu – mnohem lepší než ten ubohý technik Lipper.

Nora se zavrtěla na židli. Jednou Margo řekne úplně všechno – dnes ale ne. Ještě ji čeká hodně dlouhá rekonvalescence.

„Co myslíš, že to znamená pro muzeum? Takováhle tragédie velmi záhy po uloupení diamantů?“ ptala se Margo.

Nora pokývala hlavou. „Nejdřív si všichni mysleli, že to byla poslední kapka, zvlášť když mezi raněnými byla i manželka pana starosty. Ale nakonec se všechno vyvíjí úplně opačně. Senefova hrobka je teď nejpopulárnějším místem ve městě. Objednávky na vstupenky se hrnou ze všech stran nepředstavitelnou rychlostí. Dokonce jsem dnes dopoledne na Broad-wayi viděla někoho na ulici prodávat trička s nápisem Přežil jsem kletbu,“

„Takže vy hrobku znovu otevřete?“ chtěla vědět Margo.

Smithback přikývl. „A to hodně rychle. Většina exponátů byla uchována. Všichni doufají, že do měsíce všechno připraví a nainstalují.“

„Naše nová egyptoložka přepracovává show,“ doplnila Nora. „Reviduje původní scénář, eliminuje některé podřadné speciální efekty, ale zvukovou a světelnou show z valné části nechává původní. Je to skvělá žena, výborně se s ní pracuje. Má smysl pro humor a je skromná – jsme moc rádi, že ji máme.“

„Ve zprávách proběhla zmínka o tom, že při záchraně v muzeu hrál klíčovou úlohu jakýsi agent FBI. Není to náhodou agent Pendergast?“

„Jak jsi to uhodla?“ zeptala se Nora.

„Protože Pendergast vždycky dokáže vyřešit i velmi zapeklité situace.“

„Ani nemluv.“ Při těch slovech Smithbackův úsměv zmizel. Nora si všimla, že si nevědomky mne ruku, kterou si popálil kyselinou.

Sestra otevřela dveře. „Margo, za pět minut vás musím odvézt zpátky do pokoje.“

„Dobře.“ Obrátila se znovu ke svým přátelům. „Předpokládám, že děsí všechny z muzea, klade nejrůznější otázky, straší byrokraty a je vůbec všem hodně protivný.“

„Ne tak docela. Zmizel hned po otevření. Od té doby ho nikdo neviděl ani o něm nikdo neslyšel,“ vysvětlila Nora.

„Vážně? To je divné.“

„Ano, to je. Hodně divné.“

82

KONCEM KVĚTNA NA OSTROVĚ CAPRAIA SEDĚLI DVA LIDÉ – MUŽ A ŽENA –na terase u úpravného nabíleného domu, odkud byl výhled na Středozemní moře. Terasa stála u kraje srázu. Dole příboj zaléval sloupy z černého vulkanického kamene, kolem nichž poletovali rackové. Vzadu se do daleka, kam až oko dohlédlo, táhla nekonečná modř.

Na terase stál dost opotřebovaný stůl s prostým jídlem: kulatým boch-níkem celozrnného chleba, talířem s drobnými klobáskami, lahví olivového oleje a sklenkami bílého vína. Vůně kvetoucích citroníků se vznášela vzduchem, mísila se s aromátem rozmarýnu a mořské soli. Na úbočí nad terasou se už začínaly zelenat řady vinné révy. Jediným zvukem byl křik racků a lehký vítr, který profukoval laťkovou mříží s purpurovými bugan-víliemi.

Ti dva tam seděli, upíjeli víno a tiše si povídali. Oblečení, které měla žena na sobě – obnošené plátěné kalhoty a starou pracovní košili –, kontrastovalo s jejími jemnými rysy a lesklými mahagonovými vlasy, které jí splývaly po zádech. Muž byl oblečen stejně formálně, jako ta žena neformálně: černý oblek italského střihu, dokonale bílá košile, nenápadná vázanka.

Oba pozorovali třetí postavu – krásnou mladou ženu ve světle žlutých šatech –, která bezcílně chodila po olivovém hájku vedle vinice. Občas se zastavila, utrhla květinu a šla zase dál, otáčela květinu v rukou, nepřítomně ji trhala na kusy.

„Myslím, že teď už rozumím všemu,“ říkala žena na terase, „kromě jediné věci, kterou jste mi nevysvětlil. Jak se vám vůbec podařilo odstranit zařízení GPS z nákotníků, aniž by to vyvolalo poplach?“

Muž přezíravě mávl rukou. „To byla hračka. Uvnitř plastové manžety byl ukrytý drát, který uzavíral obvod. Počítá se s tím, že pokud si někdo sundá nákotník, přeruší obvod a aktivuje alarm.“

„Tak co jste udělal?“

„Na dvou místech jsem rozdrápal plast, abych drát obnažil. Potom jsem připojil drátěné poutko, mezi těmi dvěma body jsem nákotník přelomil –a sundal ho. Je to prosté, má milá Violo.“

„Aha., je vois\ Ale odkud jste vzal ten drátek?“

„Udělal jsem si ho z hliníkových obalů od žvýkaček. Bohužel jsem musel žvýkat, protože jsem žvýkačku potřeboval pro upevnění drátku.“

„A tu žvýkačku jste měl odkud?“

„Od známého z vedlejší cely, velmi nadaného mladého muže, který mi otevřel celý nový svět – svět rytmu a bicích nástrojů. Daroval mi balíček převzácných žvýkaček, když jsem mu poskytl jednu drobnou službu.“

Jakou službu?“

„Poslouchal jsem.“

Žena se usmála. „Když něco posloucháte pořád dokola, dostane se vám to pod kůži.“

„Možná ano.“

„Když mluvíme o vězení, nedokážu vyjádřit, jak jsem byla nadšená, když mi přišel váš telegram. Bála jsem se, že vám na hodně dlouho nedovolí vyjet ze země.“

„Diogenes za sebou ve sportovní tašce nechal dost důkazů, které mě zbavily podezření. Zbyly jen tři velké zločiny: uloupení Luciferova srdce, únos gemologa Kaplana a útěk z vězení. Ani muzeum, ani Kaplan netrvají na žalobách. A co se týče vězení – nic by si nepřáli víc, než zapomenout na to, že zabezpečení selhalo. A tak jsem tady.“

Odmlčel se, aby upil víno. „V té souvislosti mě napadá otázka. Jak je možné, že jste v Menziesovi nepoznala mého bratra? Už předtím jste ho viděla v převleku.“

„Přemýšlela jsem o tom,“ odpověděla Viola. „Viděla jsem ho jako dva různé lidi, ale žádný z nich nebyl Menzies.“

Nastalo ticho. Viola očima zabloudila k mladší ženě v olivovém háji. „Ona je velmi zvláštní.“

„Ano. Zvláštnější, než si dokážete představit.“

Dál se dívali na mladší ženu, jak bezcílně bloudí, mezi pokřivenými stromy vypadala jako roztěkaný duch.

„Jak se stala vaší schovankou?“

„To je dlouhá a poněkud komplikovaná historie, Violo. Jednou vám ji budu vyprávět – slibuju.“

Žena se usmála, upila víno. Chvíli mlčeli.

Jak vám chutná tenhle ročník?“ zeptala se. „Vybrala jsem ho zvlášť pro tuhle příležitost.“

„Je stejně lahodné jako to staré. Předpokládám, že je z vašich hroznů.“

„Ano. Sama jsem je sbírala. Dokonce jsem je i sama šlapala.“

„Nevím, jestli mám být poctěný nebo vyděšený.“ Vzal malou klobásku, prohlédl si ji a rozkrájel ji na čtvrtky. „I toho kance jste zastřelila sama?“

Viola se usmála. „Ne, někde jsem musela skončit.“ Podívala se na něj zkoumavým, ustaraným pohledem. „Velmi se snažíte být zábavný, Aloysie.“

„Vypadá to jen jako snaha? To je mi líto.“

„Příliš se snažíte. A nevypadáte zrovna dobře. Moc se vám asi nedaří, viďte?“

Chvíli váhal. Potom velmi pomalu zavrtěl hlavou.

„Ráda bych něco udělala, pokud bych mohla.“

„Vaše společnost je pro mě dostatečně posilující, Violo.“

Znovu se usmála, pohledem zabloudila k mladé ženě. „Hodně zvláštní pomyšlení, že vražda – a vskutku se tomu nedá jinak říct – by pro ni mohla být očišťující.“

„Ano. I tak se obávám, že jako člověk zůstane poznamenaná.“ Zaváhal. „Teď si uvědomuji, že bylo chybou držet ji zavřenou v tom newyorském domě. Potřebovala se dostat ven, vidět svět. Diogenes té potřeby zneužil. A tam jsem také udělal chybu – dopustil jsem, aby mu snadno podlehla. Pocity viny a hanby mě neopouštějí.“

„Mluvil jste s ní o tom? Myslím o vašich pocitech. Možná by to pomohlo vám oběma.“

„Zkusil jsem to. Vlastně nejednou. Ale ona vehementně odmítá jakoukoli diskusi na tohle téma.“

„Možná se to časem změní.“ Viola si protřepala vlasy. „Kam máte v plánu jet teď?“

„Už jsme procestovali Francii, Španělsko a Itálii – zdá se, že ji zaujaly zříceniny starověkého Říma. Dělal jsem všechno možné, abych odpoutal její myšlenky od toho, co se stalo. I tak je ale pořád zamyšlená a vzdálená –jak ostatně vidíte sama.“

„Myslím, že Constance potřebuje ze všeho nejvíc směr.“

„Jaký směr?“

„Však víte. Takový, jaký by měl otec ukázat dceři.“

Pendergast se neklidně zavrtěl na židli. „Nikdy jsem dceru neměl.“

Jednu máte teď. A víte co? Myslím, že ta vaše velká cesta, kterou jste s ní podnikl, se minula účinkem,“

„Napadlo mě totéž.“

„Potřebujete se ozdravit – oba. Musíte se přes to překlenout společně.“

Pendergast chvilku mlčel. „Pomýšlel jsem na to, že na nějakou dobu zmizím ze světa.“

„Opravdu?“

„Je jeden klášter, kde jsem kdysi nějakou dobu pobýval. Je velmi odloučený, v západním Tibetu, neobyčejně odlehlý. Napadlo mě, že bychom mohli odejít právě tam.“

„Jak dlouho byste byli pryč?“

„Jak dlouho bude třeba.“ Upil víno. „Odhaduji tak několik měsíců.“

„To by bylo nanejvýš prospěšné. A to mě přivádí k další otázce. Co dál… s námi?“

Pomalu položil sklenku. „Všechno.“

Chvilku bylo ticho. „Jak to myslíte?“ špitla slabým hlasem.

„Všechno je pro nás otevřené.“ Pendergast mluvil pomalu. „Až se mi podaří zklidnit Constance, pak budeme na řadě my dva.“

Chytila ho za ruku. „Můžu vám s Constance pomoci. Odvezte ji letos v zimě do Egypta. Vracím se ke své práci do Údolí králů. Mohla by mi pomáhat. Pracovat jako archeolog je drsné a dobrodružné.“

„To myslíte vážně?“

„Samozřejmě.“

Pendergast se usmál. „To je výborné. Myslím, že by se jí to líbilo.“

„A vám?“

„Myslím… že mně by se to také líbilo.“

Constance pomalu přišla blíž a oni zmlkli.

„Co si myslíte o Caprarii?“ zavolala Viola, když dívka vyšla na terrazzo.

„Moc se mi líbí.“ Přešla k balustrádě, přes ní zahodila potrhanou květinu, opřela se o teplý kámen a dívala se na moře.

Viola se usmála, jemně Pendergasta pobídla loktem. „Povězte jí o tom plánu,“ zašeptala. „Já půjdu dovnitř.“

Pendergast vstal a přešel ke Constance. Stála pořád u balustrády, pozorovala moře, vítr si pohrával s jejími vlasy.

„Viola mi nabídla, že tě letos v zimě vezme do Egypta, abys jí pomohla při vykopávkách v Údolí králů. Mohla by ses o historii ledacos dovědět a navíc se jí vlastně i dotknout.“

Constance zavrtěla hlavou s pohledem stále upřeným na moře. Potom bylo dlouho ticho. Jen z dálky se ozývali racci a tlumený šum příboje zdola.

Pendergast k ní postoupil blíž. „Potřebuješ odjet, Constance. Teď už jsi v bezpečí. Diogenes je mrtvý.“

Já vím,“ odpověděla.

„Takže už není čeho se bát. Všechno to je minulost. Uzavřená.“

Stále neříkala nic, v jejích modrých očích se odrážela rozlehlá azurová prázdnota moře. Nakonec se k němu otočila. „Ne, není,“ odporovala mu.

Pendergast se na ni podmračeně podíval. „Jak to myslíš?“

Neodpovídala.

Jak to myslíš?“ zopakoval.

Konečně Constance promluvila. Hlasem tak vyčerpaným a chladným, až ho zamrazilo – navzdory hřejivému květnovému slunci.

Jsem těhotná.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai