Kolo temnoty

Douglas Preston Lincoln Child

(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Luxusní zaoceánský parník na své první plavbě po Atlantickém oceánu překypuje bohatstvím a dekadencí… Prastará tibetská bedna s neznámým obsahem je chráněna děsivou výstrahou… Agent FBI musí čelit tomu, z čeho má největší strach – sobě samému…Pendergast odveze Constance na dalekou cestu v naději, že jí přiblíží svět, který jí byl doposud zapovězen. Míří do Tibetu, kde se Pendergast intenzivně věnuje tréninku bojových umění a duchovnímu studiu. V odlehlém klášteře se dozvědí, že kdosi záhadně ukradl vzácný a nebezpečný artefakt, který mniši po celé generace střežili. Pendergast svolil k tomu, že se ujme hledání.Stopa zavede jeho i Constance na palubu největšího a nejluxusnějšího zaoceánského parníku na světě Britannia, který poprvé vyplouvá na moře. Plavba přes Atlantik je však plná hrůzy a děsu…

Douglas Preston

&

Lincoln Child

Kolo temnoty

Pendergast odveze Constance na dalekou cestu v naději, že jí přiblíží svět, který jí byl doposud zapovězen.

Míří do Tibetu, kde se Pendergast intenzivně věnuje tréninku bojových umění a duchovnímu studiu. V odlehlém klášteře se dozvědí, že kdosi záhadně ukradl vzácný a nebezpečný artefakt, který mniši po celé generace střežili. Pendergast svolí k tomu, že po něm začne pátrat.

Stopa zavede jeho i Constance na palubu největšího a nejluxusnějšího zaoceánského parníku na světě Britannia, který poprvé vyplouvá na moře. Plavba přes Atlantik je však plná hrůzy a děsu.

KOLO TEMNOTY

KOLO TEMNOTY

DOUGLAS PRESTON

& LINCOLN CHILD

Přeložila Věroslava Ončáková

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2007 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child

All rights reserved.

Z anglického originálu The Wheel of Darkness

(First published by Warner Books, New York in 2007)

přeložila © 2008 Věroslava Ončáková

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2008 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-389-5

Lincoln Child věnuje tuto knihu své dceři Veronice

Douglas Preston věnuje tuto knihu Natovi,

Ravidě, Emily, Andrewovi a Sarah

Poděkování

Uvádíme jména lidí, jimž bychom rádi vyjádřili velké uznání za neocenitelnou pomoc: Jaime Levine, Jamie Raab, Eric Simonoff, Eadie Klemm, Evan Boorstyn, Jennifer Romanellová, Kurt Rauscher, Claudia Rülkeová a Laura Goellerová. Chceme rovněž poděkovat kapitánu Richardu Halluskovi ze společnosti ISM Solutions a firmě Videotel Marine International, UK.

Tento příběh je fikce. Veškeré postavy, společnosti, místa, události, náboženské praktiky, rituály a ikonografie popsané v příběhu jsou smyšlené nebo použité výlučně fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, loděmi, osobami, náboženskými institucemi, členy vlád nebo korporací je nezáměrná a nahodilá. Zejména společnost North Star Lines, Britannia a všichni, kdo slouží nebo se plaví na její palubě, jsou rozmarem naší obrazotvornosti.

1

Jediné, co se v celém rozlehlém údolí Llölung pohybovalo, byly dvě černé skvrny, jen o málo větší než mrazem popukané balvany pokrývající dno údolí. Namáhavě kráčely po sotva patrné stezce. Údolí bylo pusté, beze stromů, vítr foukal mezi skalami a znělo to jako přidušený smích a šepot. Od útesu se odrážel křik černých orlů. Dva jezdci na koních se blížili k obrovské, šest set metrů vysoké žulové stěně, z níž vyvěral sloupec vody – pramen posvátné řeky Cangpo. Stezka mizela v ústí rokliny, která rozštěpila téměř vertikální skalní sráz, a znovu se objevila o něco výše v kolmém výřezu skalní stěny, vedla k nejvyššímu bodu na dlouhém hřbetě a potom se ztratila v zubatých vrcholcích a trhlinách za ním. Celou scenerii rámovala a dotvářela nesmírná síla a majestát tří himálajských obrovitých hor pokrytých chocholy sněhu – Dhaulágiri, Annapurny a Manaslu. Za nimi se zdvihala hrozivá temná mračna barvy oceli.

Jezdci dál putovali údolím, před ledovým větrem je chránily mnišské kutny. Byl to poslední úsek jejich dlouhé cesty a bez ohledu na blížící se bouři pokračovali stále dál pomalým tempem. Koně již byli na pokraji vyčerpání. Když se blížili k ústí rokliny, přešli přes potok jednou, podruhé. Pomalu vjeli do rokliny.

Dál se vlekli po sotva patrné stezce vzhůru nad hučící potok. Proluky mezi kameny u skalní stěny vyplnil modrý led. Temné mraky rychle pluly po obloze poháněné sílícím větrem, který skučel nahoře v roklině.

Na úpatí velké skalní stěny stezka náhle velmi prudce stoupala v hrozivě vyhlížejícím zářezu. Staré strážní stanoviště na skalním výběžku bylo zničené: čtyři pobořené kamenné stěny udržely už jen černé ptáky, kteří se tu slétali. Na začátku prudkého stoupání stál obrovský plochý kámen mani s vytesanou tibetskou modlitbou, oblýskaný tisíci rukou těch, kdo v modlitbách žádali o požehnání před nebezpečným výstupem na vrchol.

U strážního stanoviště oba cestovatelé sesedli z koní. Dál museli pokračovat pěšky a koně vést po úzké stezce, protože pod nízkým převisem nebylo pro jezdce v sedle dost místa. Místy zbyla po sesuvech půdy jen kolmá skalnatá stěna a cesta zcela zmizela. Takové proluky byly přemostěny neopracovanými prkny a podpěrami zavrtanými do skály. Vznikla tak řada úzkých skřípajících můstků bez zábradlí. Jinde zase byla stezka tak příkrá, že cestovatelé s koňmi museli kráčet po stupních vytesaných do skály, sešlapaných a hrbolatých po nespočetných dotecích lidských i zvířecích nohou.

Vítr změnil směr, hučel a unášel s sebou vločky sněhu. Roklinu zahalil stín bouřky – celá se ponořila do hluboké tmy. Dvě postavy však kráčely dál po závratně strmé stezce, ledových schodech a kamenných stupních. Jak stoupaly vzhůru, hučení vodopádu se podivně odráželo od kamenných stěn a splynulo se sílícím větrem ve zvuky podobné tajemným hlasům, které jako by hovořily neznámým jazykem.

Když cestovatelé konečně dorazili na hřeben, zaskočil je prudký vítr, rval jim kutny a bodal je do obnažené kůže. Krčili se před ním, táhli zdráhající se koně dál po horském hřbetu až k troskám vesnice. Bylo to bezútěšné místo; skýtalo pohled na pozůstatky domů dávno zpustošených nějakou pohromou. Poničené trámy a vepřovicové cihly poházené kolem se znovu proměnily v hlínu, z níž byly vytvořeny.

Uprostřed vesnice vyrostla hromada modlitebních kamenů, na tyči v jejím středu se třepotaly cáry desítek modlitebních vlajek. Opěrná zeď starého hřbitova opodál byla zborcená, zvětralé hroby otevřené a kosti a lebky ležely roztroušené po kamenité stráni. Když dvojice poutníků přicházela, z trosek s hlučným protestem vzlétli krkavci a jejich skřípavý křik stoupal k olověnému nebi.

Jeden poutník u hromady kamenů zastavil a sesedl z koně, tomu druhému dal znamení, aby počkal. Sklonil se, zvedl jeden starý kámen a přiložil ho na hromadu. Po chvíli tiché meditace uchopil otěže svého koně a oba jezdci pokračovali dál ve své cestě.

Za opuštěnou vesnicí se cesta prudce zúžila a dál vedla po kraji horského hřebene. Poutníci v prudkých poryvech větru s námahou kráčeli dál, a teprve když opsali oblouk úbočí hory, konečně spatřili cimbuří a špice rozlehlé pevnosti, která netečně čněla proti temné obloze.

Byl to klášter známý pod jménem Gsanjing čhong, což lze přeložit jako Klenot uvědomění prázdnoty. Jak jeli dál po úbočí hory, klášter se postupně celý vynořil: masivní, vybledlé rudé stěny a opěrné zdi usazené po stranách na holé žulové skále končily ve shluku špičatých střech a věží, které se tu a tam leskly lístkovým zlatem.

Gsanjing čhong byl jedním z mála klášterů v Tibetu, které bez úhony přestály čínskou invazi, při níž vojáci vypudili dalajlámu, pozabíjeli tisíce mnichů a zničili bezpočet klášterů a církevních staveb. Gsanjing čhong byl ušetřen zčásti pro svou mimořádně odlehlou polohu v blízkosti sporné hranice s Nepálem, zčásti kvůli byrokratické chybě: jeho existence jednoduše unikla pozornosti úředníků. Ani dnes v mapách takzvaného Tibetského autonomního území není tento klášter zakreslen a mniši vynakládají značné úsilí, aby to tak zůstalo i v budoucnosti.

Stezka pokračovala kolem strmé kamenité stráně, kde supi prohrabávali rozházené kosti.

„Vypadá to, že tu někdo nedávno přišel o život,“ zamumlal muž a pokynul hlavou k velkým ptákům, kteří poskakovali kolem nich naprosto beze strachu.

„Jak to?“

„Když nějaký mnich umře, je zvykem jeho tělo rozřezat a hodit divokým zvířatům. Pro mnichy je nejvyšší ctí, když svými smrtelnými ostatky nasytí jiné živé tvory.“

„Podivný zvyk.“

„Kdepak, má to dokonalou logiku. To naše zvyky jsou podivné.“

Cesta poutníky dovedla k malé bráně v masivní obvodové zdi. Brána byla otevřená a v ní stál buddhistický mnich zahalený do jasně červeného a šafránově žlutého roucha, v ruce držel hořící pochodeň, jako by je již očekával.

Oba cestovatelé se sklonili, prošli branou, stále vedli své koně. Další mnich beze slov převzal otěže a odváděl koně do stáje za obvodovou zdí.

Návštěvníci kláštera zůstali v houstnoucí tmě stát před prvním mnichem. Ten mlčky čekal.

První cestovatel stáhl kápi z hlavy. Ukázal se dlouhý bledý obličej, velmi světlé vlasy, nehybné tvrdé rysy a stříbrné oči. Byl to zvláštní agent Aloysius Pendergast z Federálního vyšetřovacího úřadu.

Mnich se obrátil ke druhé postavě, která poněkud váhavě sundala kápi, ve větru povlávaly její hnědé vlasy, v nichž se zachytávaly vířící vločky. Stála tam mladá žena s lehce nachýlenou hlavou. Mohlo jí být něco přes dvacet, měla jemný obličej, pěkně formované rty a výrazné lícní kosti – Constance Greeneová, Pendergastova chráněnka. Rozhlédla se pronikavě fialkovýma očima a potom sklopila zrak k zemi.

Mnich na ni chvilku upřeně hleděl. Bez jediného slova se otočil a pokynul jím oběma, aby šli za ním po kamenné cestě k hlavnímu komplexu.

Pendergast a jeho chráněnka kráčeli za mnichem druhou bránou a dál do temných útrob samého kláštera, kde byl vzduch prosycený vůní santalového dřeva a vosku. Velké, železem pobité dveře se za nimi s duněním zavřely a kvílení větru se proměnilo ve slabé hučení. Šli dál dlouhou chodbou, po jedné straně lemovanou mosaznými modlitebními mlýnky, které se bez ustání otáčely a skřípaly. Poháněl je nějaký skrytý mechanizmus. Chodba se rozvětvovala a znovu stáčela, vedla je do hlubších prostor kláštera. Před nimi se objevil další mnich s velkými svíčkami v mosazných držácích, v jejichž mihotavém světle byly na obou stěnách vidět staré fresky.

Spletité odbočky je nakonec dovedly do velké místnosti. Jedné straně dominovala zlatá socha Padmasambhavy, tantrického buddhy, osvícená stovkami svíček. Na rozdíl od Buddhy, který je většinou zpodobňován ze zahloubanýma, přivřenýma očima, měl oči otevřené dokořán, ostražité a plné života, a symbolizoval povýšený stav uvědomění, kterého dosáhl studiem tajného učení dzogčhen a dokonce ještě esoteričtějšího čhong ran.

Klášter Gsanjing čhong byl jedním ze dvou míst na světě, v nichž se zachovávala čhong ran, disciplína tajemných učení známých jen hrstce lidí jako Klenot nestálosti mysli.

Na prahu vnitřní svatyně se oba poutníci na chvíli zastavili. Na protějším konci sedělo několik mnichů na stupňovitých kamenných lavicích, jako by na někoho čekali.

Na nejvyšší z nich seděl opat kláštera. Vypadal velmi zvláštně. Vrásky dodávaly jeho starému obličeji výraz neustálého potěšení, dokonce veselí. Roucho na jeho vychrtlém těle viselo jako na tyči. Vedle něj seděl o něco mladší mnich, kterého Pendergast také znal: Cchering, jeden z velmi mála mnichů hovořících anglicky, který plnil funkci „manažera“ kláštera. Byl to výjimečně dobře udržovaný, přibližně šedesátiletý muž. Pod nimi sedělo v řadě dvanáct mnichů nejrůznějšího věku, dospívající chlapci i staří, seschlí muži.

Cchering vstal a promluvil anglicky s podivnou hudební kadencí tibetštiny. „Příteli Pendergaste, vítáme tě zpět v klášteře Gsanjing čhong a vítáme i tvého hosta. Posaďte se, prosím, a vypijte s námi čaj.“

Pokynul na kamennou lavici se dvěma hedvábím vyšívanými polštáři – jedinými v celé místnosti. Oba si sedli a zanedlouho vešlo několik mnichů s šálky kouřícího čaje s máslem a tsampou na mosazných podnosech. Když v tichosti dopili, promluvil Cchering znovu.

„Co vás, Pendergaste, přivádí zpátky do Gsanjing čhong?“

Pendergast vstal.

„Děkuji, Ccheringu, za uvítání,“ odpověděl tiše. „S radostí se k vám vracím, abych mohl pokračovat na cestě meditace a osvícení. Dovolte, abych vám představil slečnu Constance Greeneovou, která rovněž přichází v naději, že bude moci studovat.“ Vzal ji za ruku a Constance vstala.

Rozhostilo se dlouhé ticho. Po chvíli se Cchering zvedl a přešel ke Constance. Rozvážně jí hleděl do tváře, potom k ní natáhl ruku a dotkl se jejích prsou, nejprve jednoho a potom druhého. Ani se nepohnula, nedala najevo sebemenší nevoli.

„Jste žena?“ zeptal se.

„Určitě už jste někdy ženu viděl,“ odpověděla úsečně.

„Ne. Žiju tady od svých dvou let a celou tu dobu jsem ženu neviděl.“

Constance zčervenala. „Velmi se omlouvám. Ano, jsem žena.“

Cchering se obrátil na Pendergasta. „Toto je první žena, která do Gsanjing čhong vstoupila. Ještě nikdy u nás žádná žena nestudovala. S lítostí musím poznamenat, že něco takového není možné. Zejména nyní, uprostřed pohřebních ceremonií za ctihodného Radenga rinpočheho.“

„Rinpočhe je mrtev?“ zajímalo Pendergasta.

Cchering sklopil hlavu.

„Je mi líto, že se dozvídám o smrti nejvyššího lamy.“

Cchering odpověděl s úsměvem: „Není to smrt. Najdeme jeho reinkarnaci – devatenáctého rinpočheho – a zase bude s námi. To mně je líto, že musím vaši žádost odmítnout.“

„Ona potřebuje vaši pomoc. Já potřebuji vaši pomoc. Oba jsme… unaveni světem. Ušli jsme dlouhou cestu, abychom našli klid. Klid a uzdravení.“

„Vím, jak těžkou cestu jste ušli. Vím, jak moc doufáte. Ale do Gsanjing čhong po tisíc let žena nevstoupila, a to nelze nijak změnit. Ona musí odejít.“

Následovalo dlouhé ticho. A potom Pendergast zvedl oči ke staré, nehybné postavě na nejvyšším místě. „Tohle je také rozhodnutí opata?“

Nejprve neviděl sebemenší náznak pohybu. Návštěvník by mohl dokonce seschlou postavu považovat za šťastného senilního idiota, který se ze svého bidýlka nad všemi ostatními nepřítomně usmívá. Ale potom maličko pohnul vyschlým prstem a jeden z mladších mnichů vystoupal nahoru, naklonil se k opatovi, ucho co nejvíce přiblížil k jeho bezzubým ústům. Po chvíli se narovnal a řekl Ccheringovi něco v tibetštině.

Cchering přetlumočil: „Opat žádá ženu, aby zopakovala své jméno.“

Jmenuji se Constance Greeneová,“ ozval se tichý, avšak odhodlaný hlas. Cchering tlumočil do tibetštiny a měl trochu potíže se jménem. Znovu se na několik minut rozhostilo ticho.

Další pohyb prstu, opět starý mnich mumlal cosi mladému mnichovi do ucha, a ten jeho slova v angličtině opakoval nahlas: „Opat se ptá, zda je to pravé jméno.“

Přikývla. „Ano, je to mé pravé jméno.“

Starý lama zvedl pomalu vyhublou ruku a ukázal na potemnělou stěnu místnosti nehtem vyčnívajícím nejméně dva a půl centimetru nad prstem. Všichni obrátili zrak k chrámové malbě ukryté pod naaranžovanou látkou, jedním z mnoha závěsů na stěně.

Cchering k ní přešel, nadzdvihl látku a zvedl k ní svíčku. V záři jejího světla se objevil nesmírně okázalý a spletitý obraz: jasně zelená bohyně s osmi rukama sedící na bílém disku měsíce, s bohy, démony, mraky, horami. Kolem ní vířily jemné zlaté tečky, jako by je unášela bouře.

Starý lama šeptal bezzubými ústy do ucha mladému mnichovi. S úsměvem se zase opřel, když Cchering znovu tlumočil.

„Jeho Svatost žádá, abyste se podívali na thangku, na níž je zobrazena Green Tara.“

Bylo slyšet mumlání a šourání mnichů, kteří se zvedli ze svých míst a v kruhu uctivě obestoupili malbu – jako studenti čekající na hodinu.

Starý lama pokynul kostnatou rukou Constance Greeneové, aby se připojila k ostatním do kruhu, což rychle provedla. Mniši ustoupili stranou, aby jí udělali místo.

„Tohle je zobrazení Green Tary,“ pokračoval Cchering, stále tlumočil slova starého mnicha. Je matkou Buddhů. Má v sobě neměnnost. Také moudrost, čilou mysl, bystré uvažování, šlechetnost a odvahu, jeho Svatost vyzývá ženu, aby přistoupila blíž a podívala se na mandalu Green Tary.“

Constance váhavě postoupila dopředu.

„Jeho Svatost se ptá, proč studentka dostala jméno Green Tara.“

Constance se rozhlédla. „Nevím, co máte na mysli.“

„Jmenuješ se Constance Greeneová. To jméno má v sobě významný znak Green Tary. Jeho Svatost se ptá, jak jsi jméno dostala.“

„Greeneová je příjmení. Je to běžné anglické příjmení, ale o jeho původu nemám tušení. A křestní jméno Constance mi dala moje matka. Bylo oblíbené v… v době, kdy jsem se narodila. Jakákoli podobnost jména s Green Tarou je nejspíš náhodná.“

V tu chvíli se opat třaslavě rozesmál a s obtížemi za pomoci dvou mnichů vstal. Po chvíli mu to ale dělalo velké potíže. Jako by se při sebemenším postrčení mohl zhroutit. Dál se smál a znovu tiše a sípavě promluvil. Při tom byly vidět růžové dásně a jeho kosti se skoro otřásaly smíchem.

„Náhodná? Nic takového. Studentka žertuje,“ tlumočil Cchering. „Opat má rád legraci.“

Constance se podívala na Ccheringa, na opata a zase zpátky. „Znamená to, že mám svolení tady studovat?“

„Myslím, že tvoje studium už začalo,“ odpověděl Cchering s úsměvem.

2

V jednom z odlehlých pavilonů kláštera Gsanjing čhong odpočíval Aloysius Pendergast na lavičce vedle Constance Greeneové. Řadou kamenných oken byly přes roklinu Llölung vidět vysoké himálajské vrcholy zaplavené jemně růžovými červánky. Zdola bylo slyšet slabé hučení vodopádu ze vzdáleného konce údolí Llölung. Když slunce zapadalo za obzor, trubka dzung se rozezvučela hlubokým, vleklým tónem, který se odrážel mezi stržemi a horami.

Uplynuly téměř dva měsíce. Do vysokého předhůří Himaláje přišel červenec a s ním jaro. Dno údolí se zazelenalo, protkaly je divoce rostoucí květiny, úbočí pokryly růžově kvetoucí šípkové růže.

Dvojice seděla beze slov. Do konce jejich pobytu v klášteře zbývaly dva týdny.

Dzung znovu zatroubila, když ohnivé světlo pohaslo za velkou trojicí hor – Dhaulágiri, Annapurnou, Manaslu – tří z deseti nejvyšších vrcholů světa. Soumrak se snesl rychle, padl na údolí jako velký příval temné vody.

Pendergast vstal. „Při studiu si vedeš nadmíru dobře. Opat má radost.“

„Ano,“ promluvila tiše, téměř nezaujatě.

Jemně ji chytil za ruku, jeho dotek byl lehounký a nehmotný jako list. „Doposud jsme o tom nemluvili, ale chtěl jsem se zeptat, jestli… při té, ehm, proceduře na Fevershamské klinice všechno proběhlo bez problémů. Jestli nenastaly nějaké komplikace.“ Pendergast mluvil nezvykle těžkopádně, jako by se mu nedostávalo slov.

Constance stále upírala oči na chladné, zasněžené hory.

Pendergast zaváhal. „Škoda že jsi mi nedovolila, abych jel s tebou.“

Sklonila hlavu, stále mlčela.

„Constance, mám tě moc rád. Možná jsem se v tomto ohledu dříve nevyjádřil dost důrazně. Pokud tomu tak bylo, omlouvám se.“

Constance sklonila hlavu ještě níž, v obličeji zčervenala. „Děkuji.“ Nezaujatost v jejím hlase ustoupila lehkému rozechvělému pohnutí. Najednou vstala a odvrátila tvář. Pendergast také vstal.

„Odpusť mi, Aloysie, ale potřebuji být chvíli o samotě.“

„Samozřejmě.“ Díval se za ní, dokud její štíhlá postava nezmizela v kamenných chodbách kláštera jako přízrak. Potom se znovu v hlubokém zamyšlení zahleděl na hory za oknem.

Když tma prostoupila pavilon, dzung utichla, poslední tón zněl jako zmírající ozvěna mezi horami několik dlouhých vteřin. Všechno bylo nehybné, jako by nastupující noc s sebou přinesla jakousi rovnováhu. A potom se v dolní části pavilonu z inkoustově černé tmy vynořila postava: starý mnich v šafránově žlutém rouchu. Povadlou rukou pokynul Pendergastovi – charakteristickým tibetským způsobem zatřásl zápěstím, což znamenalo pojď.

Pendergast pomalu došel k mnichovi. Ten se otočil a zvolna se šoural do temnoty.

Pendergast ho s velkým zaujetím následoval. Mnich ho vedl nečekaným směrem potemnělými chodbami ke kobce, v níž byl proslulý poustevník: mnich, který se nechal dobrovolně zazdít do prostoru velkého jen tak, aby v něm mohl sedět a meditovat. Celý život zůstal zazděný. Jednou denně dostával přes otvor po uvolněné cihle chléb a vodu.

Starý mnich se zastavil před kobkou, byla to vlastně jen jednotvárná tmavá stěna. Letité kameny byly oblýskané tisíci rukou lidí, kteří přišli poustevníka požádat o moudrá slova. Říkalo se o něm, že je zazděný od svých dvanácti let. Teď mu bylo téměř sto – věštec proslulý svým mimořádným věšteckým darem.

Mnich dvakrát zaklepal nehtem na kámen. Čekali. Po chvíli se jeden kámen začal pomalu posouvat ve spáře. Scvrklá ruka bílá jako sníh, s průsvitnými modrými žílami, otočila kámen napříč, čímž vznikl malý otvor.

Mnich se k němu naklonil a něco tiše mumlal. Potom k němu přiložil ucho a poslouchal. Uplynulo několik minut a Pendergast zevnitř slyšel velmi tichý šepot. Mnich se narovnal, očividně spokojen, a pokynul mu, aby přistoupil blíž. Pendergast ho poslechl a sledoval, jak kámen zapadl zpátky, veden neviditelnou rukou.

Znenadání jako by z útrob skály vycházel hluboký skřípavý zvuk z místa bezprostředně vedle kamenné kobky. Spára se rozšířila. Byly to kamenné dveře, které otevřel nějaký neviditelný mechanizmus. Zevnitř se linula nezvyklá vůně neznámého kadidla. Mnich pokynul Pendergastovi, aby vešel. Když agent překročil práh, dveře za ním zapadly. Mnich zůstal venku – Pendergast osaměl.

Z přítmí se vynořil další mnich s blikající svící v ruce. Za posledních sedm týdnů v Gsanjing čhong, stejně jako při předchozích návštěvách, Pendergast poznal tváře mnoha mnichů – ale tenhle obličej nikdy neviděl. Pochopil, že právě vstoupil do vnitřního kláštera, do utajené svatyně, o níž se sice šuškalo, ale nikdo nepotvrdil její existenci. Vchod do těchto prostor – jak pochopil, vstup dovnitř byl přísně zakázaný – docela jistě střežil zazděný poustevník. Byl to klášter v klášteře, kde žilo jen několik mnichů. V naprosté izolaci se věnovali nejhlubším meditacím a nepřetržitému duchovnímu studiu, nikdy nespatřili vnější svět, dokonce nepřicházeli ani do přímého kontaktu s mnichy z vnějšího kláštera. A na to všechno dohlížel neviditelný poustevník. Pendergast kdysi slyšel, že pokud by na jejich kůži dopadl sluneční svit, zemřeli by – natolik zůstali uzavřeni před vnějším světem.

Vydal se za podivným mnichem úzkou chodbou do nejhlubších částí klášterního komplexu. Chodby tu byly nerovnější a drsnější. Pochopil, že to jsou tunely vytesané přímo do skály: před tisícem let je omítli a vyzdobili freskami. Malby skoro zničil kouř, vlhkost a čas. Chodba se několikrát stáčela, vedla kolem malých kamenných kobek s Buddhy nebo thangkami osvětlených svícemi, z nichž se linula vůně kadidla. Nikoho nepotkali ani neviděli – změť tunelů a místností bez oken byla prázdná, vlhká a pustá.

Po cestě, jež mu připadala nekonečná, došli k dalším dveřím, které pohromadě držely naolejované železné pásy snýtované do silných plátů. Další klíč a po několika pokusech se dveře otevřely.

Malou a temnou místnost za nimi osvětlovala jediná lampa, v níž hořelo jačí máslo. Stěny byly obložené starým, rukama ohlazeným, pečlivě vykládaným dřevem. Ve vzduchu se vznášel pronikavě vonný pryskyřičný kouř. Chvíli trvalo, než Pendergast pochopil, že tahle komnata je plná pokladů. U protilehlé stěny viděl desítky zlatých skříněk s pevně uzavřenými víky zdobených technikou repoussé; vedle nich spoustu vyrovnaných kožených vaků, některé se už rozkládaly a byly potrhané, takže z nich vypadávaly nejrůznější masivní zlaté mince – od starých anglických sovereignů a řeckých statérů po masivní zlaté mughaly. Z rozestavěných dřevěných beček s vyboulenými a ztrouchnivělými dílci se vysypaly neopracované i broušené rubíny, smaragdy, safíry, diamanty, tyrkysy, turmalíny a peridoty. Jiné byly plné malých zlatých prutů a oválných japonských kobanů.

Na stěně vpravo byly jiné poklady: šalmaje a rohy kangling z ebenu, slonoviny a zlata posázené drahokamy; zvonky a dordže ze stříbra a slitiny zlata a stříbra; čapky vyšívané vzácnými kovovými nitkami a zdobené lesklými tyrkysy a korály. O kousek dál uviděl zlaté a stříbrné sochy, jednu krášlily stovky safírů; v dřevěných bednách vystlaných slámou průsvitné mísy, sošky a plakety z nejčistšího nefritu.

A hned vlevo byl největší poklad ze všech: stovky přihrádek plných zaprášených svitků, stočených thangk a svazků pergamenů z ovčí a kozí kůže a jemných japonských pergamenů svázaných hedvábnými šňůrkami.

Sbírka pokladů Pendergasta natolik ohromila, že teprve po chvíli uviděl v rohu na polštáři sedět člověka se zkříženýma nohama.

Mnich, který ho sem přivedl, se mírně uklonil, sepjal ruce a odešel, železné dveře za ním s kovovým zvukem zaklaply, zámek zachrastil. Mnich, který seděl se zkříženýma nohama, pokynul na polštář vedle sebe. „Prosím, posaďte se,“ vybídl ho anglicky.

Pendergast si s lehkou úklonou sedl. „Velmi pozoruhodná místnost,“ poznamenal. „A velmi neobvyklé kadidlo,“ dodal po chvíli.

„Jsme strážci pokladů kláštera – zlata a stříbra a všech dalších pomíjivých věcí, které svět považuje za bohatství.“ Muž mluvil vytříbenou angličtinou s oxfordským a cambridžským přízvukem. „Jsme rovněž správci knihovny a církevních maleb. To ‚kadidlo‘, o kterém jste se zmínil, je pryskyřice z rostliny dorzhan-quing – hoří tu nepřetržitě, aby všechno kolem ochránila před škůdci, vyhladovělými červotoči původem z Himaláje, kteří ničí vše, co je ze dřeva, papíru nebo hedvábí.“

Pendergast přikývl a využil příležitosti, aby si mnicha lépe prohlédl. Byl starý, šlachovitý a překvapivě fyzicky zdatný. Jeho tělo těsně ovíjelo roucho v barvě červené a šafránově žluté a hlavu měl vyholenou. Byl bosý a skoro černý, jak byl špinavý. Měl lesklé oči v hladkém, nestárnoucím obličeji, z něhož vyzařovala inteligence, dychtivost a hluboké znepokojení.

„Dozajista si kladete otázku, kdo jsem a proč jsem vás požádal, abyste přišel,“ řekl mnich. Jsem Thubtän. Vítám vás, pane Pendergaste.“

„Lama Thubtän?“

„Zde, ve vnitřním chrámu nepoužíváme žádné tituly.“ Mnich se k němu naklonil, zblízka mu hleděl do obličeje. „Jak jsem vyrozuměl, vaším oborem je – nevím, jak přesně to vyjádřit – strkat nos do záležitostí jiných lidí, abyste dal do pořádku, co se pokazilo? Abyste rozluštil neobjasněné, vrhl světlo na záhady a temnotu?“

„Takovouhle formulaci jsem ještě neslyšel. Ale ano, máte pravdu.“

Mnich se s očividnou úlevou ve tváři narovnal. „To je dobře. Měl jsem obavy, že se mýlím.“ Potom ztišil hlas, skoro šeptal. „Máme tady neobjasněnou záhadu.“

Dlouho bylo ticho. Potom Pendergast mnicha vybídl: „Pokračujte.“

„Opat o této záležitosti nemůže mluvit přímo. Proto mě požádali, abych to udělal já. I když je situace strašlivá, je pro mě velmi… těžké o tom mluvit.“

„Všichni tady jste ke mně i mojí chráněnce velmi laskaví. Vítám příležitost udělat pro vás něco na oplátku – pokud to dokážu.“

„Děkuji vám. Součástí příběhu, který vám budu vyprávět, jsou jisté detaily, jež považujeme za tajné.“

„Na mou diskrétnost se můžete spolehnout.“

„Nejprve vám řeknu něco o sobě. Narodil jsem se v odlehlém kopcovitém kraji Lake Manosawar v západním Tibetu. Byl jsem jedináček a moji rodiče zahynuli pod lavinou, tehdy mi nebyl ani jeden rok. Manželský pár anglických přírodovědců, kteří prováděli rozsáhlé mapování Manchurie, Nepálu a Tibetu, se slitoval nad tak malým sirotkem a oficiálně mě adoptoval. Žil jsem s nimi deset let, kdy cestovali divočinou, pozorovali všechno kolem, dělali si skici a poznámky. Potom jednou v noci přišla k našemu stanu potulná skupina vojáků. Zastřelili muže i ženu a oba je i se všemi jejich věcmi upálili. Já jsem uprchl.

Jistě si dovedete představit, jak mi bylo, když jsem ztratil i druhé rodiče. Osamělé putování mě přivedlo až sem, do Gsanjing čhong. Po nějaké době jsem složil přísahu a byl jsem uveden do vnitřního kláštera. Svůj život jsme zasvětili tvrdému duševnímu a fyzickému výcviku. Věnujeme se nejhlubším a nejtajemnějším aspektům existence. Při studiu čhong ran se dotýkáte některých nekonečně hlubokých pravd.“

Pendergast sklonil hlavu.

„Zde, ve vnitřním klášteře, jsme odříznuti od veškerého života. Není nám dovoleno hledět na vnější svět, vidět oblohu, dýchat čerstvý vzduch. Vše se soustředí na obrácení dovnitř. To je veliká oběť, dokonce i pro tibetského mnicha, a proto je nás tu pouze šest. Hlídá nás poustevník, není nám dovoleno hovořit s žádnou lidskou bytostí zvenčí. Abych mohl promluvit s vámi, porušil jsem posvátnou přísahu. To samo o sobě by vám mělo dostatečně naznačit, nakolik je situace vážná.“

„Rozumím,“ řekl Pendergast.

„Zde, ve vnitřním klášteře, máme jako mniši své povinnosti. Kromě úlohy správců klášterní knihovny, relikvií a pokladu hlídáme také… Agozyena.“

„Agozyena?“

„Nejdůležitější předmět v klášteře, možná v celém Tibetu. Je uložen v uzamčeném sklepě tamhle v tom rohu.“ Ukázal na výklenek vytesaný do kamene s pootevřenými železnými dveřmi. „Všech šest mnichů se tu setkává jedenkrát v roce, aby vykonali určité rituály spjaté s dohledem nad sklepem, kde je Agozyen uložený. Když jsme tuto povinnost vykonali letos v květnu, několik dní před vaším příjezdem, zjistili jsme, že Agozyen na svém místě už není.“

„Někdo ho ukradl?“

Mnich přikývl.

„Kdo má klíč?“

„Existuje jen jeden. Ten mám já.“

„A sklep byl zamčený?“

„Ano. Dovolte, abych vás, pane Pendergaste, ujistil, že není možné, aby kterýkoli z našich mnichů spáchal takový zločin.“

„Odpusťte mi, ale k vašemu tvrzení jsem skeptický.“

„Skepticizmus je dobrý.“ Mluvil se zvláštní přesvědčivostí a Pendergast neodpověděl. „Agozyen už v klášteře není. Kdyby tu byl, věděli bychom to.“

„Jak?“

„To není předmětem našeho rozhovoru. Prosím, věřte mi, pane Pendergaste – věděli bychom to. Žádný z mnichů tady ten předmět nevzal.“

„Mohu se podívat?“ Mnich přikývl.

Pendergast vstal a z kapsy vytáhl malou baterku, přešel ke sklepu a zkoumal klíčovou dírku. Potom si celý zámek prohlédl lupou.

„Zámek někdo otevřel,“ řekl, když se narovnal.

„Promiňte. Otevřel?“

„Někdo ho otevřel bez klíče.“ Podíval se na mnicha. „Podle toho, v jakém je stavu, ho ve skutečnosti vypáčil. Říkáte, že žádný z mnichů ten předmět nemohl ukrást. Byli tady v klášteře nějací návštěvníci?“

„Ano,“ odpověděl mnich s náznakem úsměvu. „Popravdě víme, kdo ho ukradl.“

„Aha. Tak to celou situaci zjednodušuje. Povězte mi to.“

„Začátkem května k nám přišel mladý muž – horolezec. Bylo to velmi zvláštní. Přišel z východu, z hor na nepálské hranici, velmi vyčerpaný, duševně i fyzicky na dně. Profesionální horolezec, který jako jediný přežil expedici na nepokořenou západní stěnu Dhaulágiri. Všechny ostatní účastníky expedice zabila lavina. Musel přejít na severní stěnu a sestoupit po ní. Odtud pokračoval přes tibetskou hranici ilegálně – i když ne vlastní vinou. Dostat se k nám mu trvalo tři týdny, nakonec se plazil po ledovcích a přes mnohá údolí. Přežil tak, že jedl zvláštní druh krys, které jsou dost výživné, když mají žaludek plný bobulí. Byl na pokraji smrti. Vyléčili jsme ho. Je Američan – jmenuje se Jordan Ambrose.“

„Studoval u vás?“

„O čhong ran jevil pramalý zájem. Bylo to podivné – rozhodně měl silnou vůli a aktivní mysl, aby uspěl, možná jako každý, kdo k nám přišel ze západu… tedy kromě té ženy. Constance.“

Pendergast přitakal. „Jak víte, že to byl on?“

Mnich neodpověděl přímo. „Chtěli bychom, abyste ho vystopoval, našel Agozyena a vrátil ho zpátky do kláštera.“

Pendergast přikývl. Jak vypadal ten Jordan Ambrose?“

Mnich sáhl do svého roucha a vyndal malý svinutý pergamen. Rozvázal provázek a pergamen rozvinul. „Náš malíř thangk na mou žádost namaloval jeho podobiznu.“

Pendergast vzal svitek a prohlédl si portrét. Byl na něm mladý, zdatný a hezký muž, přibližně třicetiletý, s dlouhými blonďatými vlasy a modrýma očima. Jeho tvář vypovídala o tom, že je to člověk odhodlaný, bez morálních zábran a velmi inteligentní. Pozoruhodný portrét – zachycoval vnější i vnitřní osobnost.

„To mi velmi pomůže,“ prohlásil Pendergast, zavázal pergamen a dal ho do kapsy.

„Potřebujete nějaké další informace o Agozyenovi?“ zeptal se mnich.

„Ano. Povězte mi, co přesně Agozyen je.“

Při těch slovech se mnich překvapivě změnil. Tvářil se obezřele, téměř vyděšeně. „To nemohu,“ řekl roztřeseným hlasem tak tiše, že ho bylo sotva slyšet.

„Je to nevyhnutelné. Pokud to mám najít, musím vědět, co to je.“

„Vy mi zřejmě nerozumíte. Nemohu vám říct, co to je, protože my nevíme, co to je.“

Pendergast se zamračil. „Jak je to možné?“

„Agozyen je uzavřený v dřevěné schránce od doby, kdy byl před tisíci lety přijat do úschovy v našem klášteře. Nikdy jsme schránku neotevřeli – to bylo přísně zakázáno. Tu vždy rinpočhe předával svému následníkovi, aby stále zůstávala uzavřená.“

„Jaký typ schránky to byl?“

Mnich ukázal rukama velikost, přibližně třináct krát třináct centimetrů krát metr dvacet.

„To je velmi neobvyklý tvar. Co myslíte, že může být v takové schránce uloženo?“

„Cokoli dlouhého a tenkého. Nějaká hůlka nebo meč. Svitek nebo srolovaný obraz. Možná souprava pečetí nebo provazy s posvátnými uzly.“

„Co znamená jméno Agozyen?“

Mnich zaváhal. „Temnota.“

„Proč bylo zakázáno schránku otevřít?“

„Zakladatel kláštera, první Radeng rinpočhe, jej dostal od svatého muže z východu, z Indie. Svatý muž na jednu stranu schránky vyryl text, byla to výstraha. Mám tady kopii toho textu, přeložím vám to.“ Vzal malý svitek popsaný tibetskými znaky, držel ho v natažených rukách, trochu se mu třásly, a citoval:

Ani když přestanete vnímat dharmu,

nemravnost zla a bolesti

a kolo temnoty v temnotě,

Agozyena nesmíte vypustit.

„Výraz dharma odkazuje na Buddhovo učení?“ zeptal se Pendergast.

„V tomto kontextu to znamená dokonce víc – celý svět.“

„Těžko pochopitelné a znepokojivé.“

„Stejně záhadné je to i v tibetštině. Ale takto použitá slova jsou mimořádně silná. Je to velmi důrazná výstraha, pane Pendergaste – velmi důrazná.“

Pendergast o tom chvilku přemýšlel. „Jak mohl nezasvěcený člověk o té schránce znát fakta, která by ho přiměla ji ukrást? Před nějakou dobou jsem tady strávil celý rok a o tomhle jsem vůbec nevěděl.“

„To je velká záhada. Z našich mnichů se o tom určitě žádný nikdy nezmínil. Máme z toho předmětu obrovský strach a nikdy o něm nemluvíme, dokonce ani mezi sebou.“

„Ten chlapík Ambrose mohl ukrást drahokamy v hodnotě milion dolarů, stačila by mu jedna hrst. Každý obyčejný zloděj by vzal nejdříve zlato a šperky.“

„Možná že ale on,“ odpověděl mnich po chvíli, „není obyčejný zloděj. Zlato, drahokamy… mluvíte o světských pokladech. Pomíjivé poklady. Agozyen…“

„Ano?“ pobídl mnicha Pendergast.

Ale starý mnich jen rozhodil rukama a znepokojeně hleděl do Pendergastových očí.

3

Černý rubáš noci se právě začal rozplývat, když Pendergast prošel železem pobitými dveřmi, branou vnitřního kláštera. Před ním, za vnější klášterní stěnou, se z ustupující tmy vynořila neoblomná purpurová silueta mohutné Annapurny. Čekal na dvoře vydlážděném kočičími hlavami, když mu mnich tiše přivedl koně. V mrazivém vzduchu před rozbřeskem byla cítit rosa a vůně planých růží. Pendergast přehodil jezdecké brašny koni přes šíji, zkontroloval sedlo, upravil třmeny.

Constance Greeneová agenta FBI mlčky sledovala. Měla na sobě mnišské roucho vybledlé šafránově žluté barvy a nebýt jemných rysů její tváře a lesklých hnědých vlasů, mohl by si ji někdo splést s mnichem.

„Je mi líto, že tě opouštím tak záhy, Constance. Musím najít stopu našeho muže, než vychladne.“

„Oni opravdu nemají tušení, co to je?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Ví jen, jaký tvar má dřevěná schránka a jak se jmenuje.“

„Temnota…,“ mumlala. Podívala se na něj znepokojenýma očima. „Jak dlouho budeš pryč?“

„Nejtěžší část už mám za sebou. Znám jméno zloděje a vím, jak vypadá. Teď už stačí jen ho dostihnout. Získat ten artefakt by mohlo trvat tak asi týden, nanejvýš dva. Jednoduchý úkol. Během dvou týdnů budeš mít studia za sebou. Potom se můžeš ke mně znovu připojit a dokončíme cestu po Evropě.“

„Dávej na sebe pozor, Aloysie.“

Pendergast se slabě usmál. „Ten člověk má možná pochybné morální zásady, ale nepřipadá mi jako vrah. Riziko by mělo být minimální. Jedná se o přímočarý zločin, má však jeden nejasný aspekt: proč vzal Agozyena a bez povšimnutí nechal celý ten poklad? Podle všeho toho člověka předtím nic tibetského nezajímalo. To svědčí o tom, že Agozyen je něco pozoruhodně vzácného a drahocenného – nebo v nějakém smyslu skutečně mimořádného.“

Constance přikývla. „Dáš mi nějaké instrukce?“

„Odpočívej. Medituj. Dokonči první cyklus studia.“ Po chvilce odmlky dodal: „Pochybuji, že tady nikdo neví, co je Agozyen – někdo se na něj určitě alespoň zběžně podíval. Taková je lidská přirozenost – i tady, mezi mnichy. Velmi by mi pomohlo, kdybych věděl, co to je.“

„Zkusím to zjistit.“

„Výborně. Vím, že se mohu spolehnout na tvoji diskrétnost.“ Zaváhal a otočil se k ní. „Constance, potřebuji se tě na něco zeptat.“

Když viděla výraz v jeho obličeji, doširoka otevřela oči, ale promluvila klidně. „Ano?“

„Nikdy jsi mi neřekla o své cestě do Fevershamu. Možná si o tom budeš někdy potřebovat promluvit. Až se ke mně znovu přidáš… pokud budeš chtít…“ V jeho hlase znovu zazněly pro něj tolik netypické rozpaky a váhavost.

Constance odvrátila oči.

„Už celé týdny,“ pokračoval, „jsme nemluvili o tom, co se stalo. Ale dříve nebo později –“

Náhle se na něj podívala. „Ne!“ vyhrkla. „Ne.“ Chvilku mlčela, aby se ovládla.

„Slib mi jedno: nikdy už o něm… o Fevershamu… přede mnou nemluv.“

Pendergast stál bez hnutí a rozvážně na ni hleděl. To, že ji jeho bratr Diogenes svedl, na ni zjevně zapůsobilo mnohem silněji, než si uvědomil. Nakonec jen znovu přikývl a hlesl: „Slibuju.“

Potom ji políbil na obě tváře. Uchopil otěže, vyšvihl se do sedla, pobídl koně, projel vnější branou a vydal se po klikaté cestě.

4

V pusté cele hluboko v srdci kláštera Gsanjing čhong seděla Constance Greeneová v pozici lotosového květu, měla zavřené oči a v duchu si představovala velmi složitě zauzlovaný hedvábný provaz položený před ní na polštáři. Cchering seděl za ní v tlumeném světle, uvědomovala si jen jeho šepot. Mluvil tibetský. Tento jazyk studovala intenzivně téměř osm týdnů a naučila se vyjadřovat s váhavou plynulostí, zvládla slušnou slovní zásobu a některé fráze a idiomatická spojení.

„Sleduj uzel ve své mysli,“ nabádal ji učitel tichým, hypnotizujícím hlasem.

Poslechla ho a uzel v její mysli pomalu nabýval podoby přibližně metr před jejíma zavřenýma očima. Vycházelo z něj světlo. To, že sedí v kobce na holé chladné podlaze pokryté ledkem, nevnímala.

„Zaostři ho. Znehybni ho.“

Uzel byl naprosto jasný, maličko se zachvěl nebo rozmazal, když její pozornost zakolísala, ale pokaždé se znovu zaostřil.

„Tvoje mysl je jako soumrak,“ řekl učitel. „Poklidná, tichá a jasná.“

Neobvyklý pocit, že tam je – a přece není, Constance naprosto pohltil. Stále před ní ležel uzel, který si pro tuto vizualizaci zvolila. Patřil k těm středně složitým, uvázal ho jeden velký učitel před více než třemi sty lety. A měl také jméno – dvojitá růže.

„Zvětši obraz uzlu ve své mysli.“

Udržovat úsilí a uvolnění v rovnováze bylo těžké. Když se příliš soustředila na jasnost a ustálení předmětu, obraz se rozpadal a objevily se další rušivé myšlenky; když je nechala příliš vyklíčit, zobrazení zmizelo v oparu její mysli. Existoval dokonale vyvážený bod a ona jej pozvolna – velmi pozvolna – nalezla.

„Teď upři pohled na zobrazení uzlu, které jsi ve své mysli vytvořila. Sleduj jej ze všech úhlů: shora, ze stran.“

Jemně třpytivé smyčky hedvábí v její mysli se ustálily, což jí přineslo tichou radost, pozornost, jakou ještě nikdy nepoznala. A potom hlas jejího učitele úplně zmizel a zbyl jen ten uzel. Zmizel čas. Zmizel prostor. Jediné, co zbylo, byl uzel.

„Rozvaž uzel.“

To byla ta nejtěžší pasáž, která vyžaduje maximální soustředění – dokázat vysledovat smyčky uzlu a potom ho rozvázat.

Čas plynul; mohlo to být deset vteřin nebo deset hodin.

Ruka se jemně dotkla jejího ramene a Constance otevřela oči. Před ní stál Cchering, roucho přehozené přes ruku.

„Jak dlouho?“ zeptala se anglicky.

„Pět hodin.“

Vstala, nohy měla tak roztřesené, že sotva šla. Popadl ji za paži a pomohl jí najít rovnováhu.

„Jsi dobrá žačka,“ řekl. „Dbej, aby tě nepřemohla pýcha.“

Přikývla. „Děkuji.“

Kráčeli pomalu starou chodbou, zašli za roh. Shora zaslechla slabý zvuk modlitebních mlýnků, rozléhal se kamennou chodbou.

Další roh. Cítila se osvěžená, čistá, čilá. „Co pohání ty modlitební mlýnky?“ zeptala se. „Neustále se točí.“

„Pod klášterem je vodní zdroj – pramen řeky Cangpo. Proudí přes kolo, otáčí ozubené soukolí.“

„Důmyslné.“

Prošli kolem stěny skřípajících a rachotících mosazných mlýnků, vypadalo to skoro jako jedna z hračiček Rube Goldberga. Za mlýnky Constance uviděla velkou spoustu hnacích mosazných tyčí a dřevěná ozubená soukolí.

Nechali mlýnky za zády a vešli do jedné z vnějších chodeb. Před nimi se vynořil jeden ze vzdálených pavilonů kláštera, jeho čtyřhranné sloupy rámovaly tři velké hory. Vešli do pavilonu a Constance hltala čistý vysokohorský vzduch. Cchering pokynul na sedátko a ona se posadila. On vedle ní. Několik minut hleděli v tichosti na tmavnoucí hory.

„Meditace, kterou se učíš, je velmi mocná. Jednou možná po meditaci zjistíš, že uzel je… rozvázaný.“

Constance neříkala nic.

„Jsou lidé, kteří dokážou ovlivnit fyzický svět pouhou myšlenkou, vytvořit věci z mysli. Znám jeden příběh o mnichovi, který velmi dlouho meditoval o růži – a když otevřel oči, na zemi skutečně ležela růže. To je velmi nebezpečné. Jsou lidé, kteří za využití dostatečných dovedností a meditace dokážou vytvořit věci… jiné než růže. To bychom si přát neměli a je to vážné odchýlení od buddhistického učení.“

Přikývla, aby tak dala najevo, že rozumí, ale nevěřila jedinému slovu.

Ccheringovy rty se roztáhly do úsměvu. „Pochybuješ. To je velmi dobře. Ať tomu věříš nebo ne, zvol si velmi pečlivě představu, o které budeš meditovat.“

„Ano,“ řekla Constance.

„Pamatuj si: I když máme mnoho ‚démonů‘, většinou nejsou zlí. Jsou to sklony, které v sobě máme a které si musíš podrobit, pokud chceš dosáhnout osvícení.“

Znovu dlouhé ticho.

„Nějaké otázky?“

Chvíli mlčela. Myslela na to, oč ji Pendergast požádal před svým odchodem. „Povězte mi – proč je tady vnitřní klášter.“

Cchering promluvil až po chvíli. „Vnitřní klášter je nejstarší v Tibetu. Tady, v odlehlých horách, ho postavila skupina kočovných mnichů z Indie.“

„Byl postaven, aby chránil Agozyena?“

Cchering se na ni přísně podíval. „O tom se nemá mluvit.“

„Můj opatrovník ho odešel hledat. Na žádost tohoto kláštera. Možná bych nějak mohla pomoci i já.“

Starý muž odvrátil pohled a dálka v jeho očích neměla nic společného s krajinou za pavilonem. „Agozyena sem přinesli z Indie. Nesli ho hodně daleko, do hor, kde není ohrožen. Postavili vnitřní klášter, aby Agozyena ochránil a ukryl. Později byl kolem něj vybudován vnější klášter.“

„Něčemu nerozumím. Když byl Agozyen tolik nebezpečný, proč ho jednoduše nezničili?“

Mnich dlouho mlčel. Potom tiše poznamenal: „Protože v budoucnosti splní významnou úlohu.“

„Jakou úlohu?“

Učitel však neodpověděl.

5

Džíp se řítil do zatáčky kolem kopce, poskakoval přes hluboké výmoly plné bláta, potom po široké polní cestě směrem k městu Čchiang v navlhlém údolí nedaleko hranice mezi Tibetem a Čínou. Z oblohy se snášelo šedé mrholení do příkrovu hnědého kouře, který stoupal nad město ze shluku továrních komínů za řekou plnou mastnoty. Cestu po obou stranách lemovaly spousty odpadků.

Řidič džípu s mohutným troubením předjel přetížený náklaďák. Prudce stočil řízení a v nepřehledné zatáčce předjel další nákladní auto. Při tom manévru zajel nebezpečně blízko k okraji útesu a sjížděl do města.

„Na vlakové nádraží,“ řekl Pendergast řidiči mandarínskou čínštinou.

„Wej, šien šeng!“

Džíp se vyhnul chodcům, cyklistům, muži, který jel s párem volů. Řidič se skřípěním brzd zastavil v dopravní zácpě na kruhovém objezdu, potom jel krokem a bez ustání troubil. Vzduch naplnily výfukové plyny a skutečná symfonie klaksonů. Stěrače na předním skle v pravidelném rytmu vytvářely blátivé proužky, víc v tom anemickém dešti nesvedly.

Za kruhovým objezdem široká třída končila u nízké budovy z šedivého cementu. Řidič před ní prudce zastavil. „Jsme tady,“ řekl.

Pendergast vystoupil a rozevřel deštník. Vzduch byl cítit sírou a benzinovými výpary. Vešel na nádraží a prodíral se davy lidí, kteří se strkali, ječeli, vláčeli obrovské pytle a tlačili koše na kolečkách. Někteří nesli živá kuřata nebo kachny se svázanýma nohama a křídly, jeden muž dokonce vezl žalostně kvičící prase uvězněné ve starém drátěném nákupním vozíku.

V zadní části nádraží tlačenice prořídla a Pendergast našel, co hledal: potemnělý průchod ke kancelářím. Minul pospávajícího hlídače, spěchal dál dlouhou chodbou, zběžně četl jména na dveřích. Konečně se zastavil před jedněmi obzvlášť odřenými. Zkusil kliku, bylo odemčeno, a tak bez zaklepání vstoupil.

Za stolem se spoustou papírů seděl malý, obtloustlý čínský úředník. Na jedné straně stála oprýskaná čajová souprava, šálky odštípnuté a špinavé. Kancelář zapáchala smaženým jídlem a omáčkou hoisin.

Úředník vyskočil. Tak nehorázný vstup bez zaklepání ho rozezlil. „Kdo vy?“ vykřikl špatnou angličtinou.

Pendergast stál s rukama složenýma na hrudi a s pohrdavým úsměvem ve tváři.

„Co vy chcete? Já ostraha zavolat.“ Natáhl ruku k telefonu, ale Pendergast se rychle předklonil a přitiskl sluchátko do vidlice.

„Ba,“ řekl Pendergast tiše mandarínskou čínštinou. „Nechte toho.“ Muž zrudl v obličeji, dostal znovu vztek.

„Mám pár otázek. Byl bych rád, kdybyste mi je mohl zodpovědět,“ Pendergast stále mluvil s chladnou formálností.

Účinek byl na úředníkovi zřetelný, tvářil se pobouřeně, zmateně a zjevně měl obavy. „Vy mě urážet! Vpadnout do moje kancelář, sahat na můj telefon, máte požadavky! Kdo vy, že takhle přijít a chovat se jako barbar?“

„Posaďte se laskavě, milý pane, buďte zticha a poslouchejte. Nebo“ – Pendergast začal mluvit urážlivým tónem – „odtud odjedete příštím vlakem, budete totiž převeden na strážní stanoviště vysoko v horách Kunlun.“

Muž byl v obličeji skoro nachový, ale neřekl nic. Po chvíli toporně dosedl na židli, složil ruce na stůl a čekal.

Pendergast se také posadil. Vyndal svitek, který dostal od Thubtäna, a podal ho úředníkovi. Úředník si ho po chvíli s velkou neochotou vzal.

„Ten muž sem přišel před dvěma měsíci. Jmenuje se Jordan Ambrose. Nesl dřevěnou schránku, velmi starou. Za úplatek jste mu dal povolení pro vývoz té schránky. Moc rád bych viděl kopii povolení k vývozu.“

Dlouho bylo ticho. Potom úředník položil kresbu na stůl. „Nevím, co vy mluvit,“ vyjel agresivně. „Úplatky neberu. Tady na nádraží chodit spousta lidí. Nepamatovat si ho.“

Pendergast z kapsy vyndal plochou bambusovou krabičku, otevřel ji a obrátil ji dnem vzhůru, na stůl vypadl úhledný svazek nově vytištěných bankovek, každá v hodnotě sto juanů. Muž s pohledem upřeným na peníze polkl naprázdno.

„Toho muže byste si pamatoval,“ řekl Pendergast. „Schránka, kterou nesl, byla velká – metr dvacet dlouhá, na první pohled hodně stará. Panu Ambroseovi by se ji nepodařilo tudy pronést, natož ji vyvézt ze země bez povolení. Takže, milý pane, máte na výběr: ustoupit od zásad a přijmout úplatek, nebo se svých zásad držet a skončit v horách Kunlun. Jak jste možná poznal podle mého přízvuku a plynulosti vyjadřování, i když jsem cizinec, mám v Číně velmi důležité kontakty.“

Úředník si otřel ruce kapesníkem. Potom jednu ruku položil na peníze. Jeden rychlý pohyb a celý obnos zmizel v zásuvce. Vzápětí se úředník zvedl. Pendergast udělal totéž, potřásli si rukou a zdvořile a formálně se pozdravili, jako by se setkali poprvé.

Muž se posadil. „Dal by si pán šálek čaje?“ nabídl.

Pendergast zběžně pohlédl na špinavou, potřísněnou čajovou soupravu a usmál se. „Bylo by mi ctí, milý pane.“

Muž hrubě křikl do zadní místnosti. Jeho podřízený přiklusal a odnesl čajovou soupravu. Po pěti minutách ji přinesl zpátky s čajem. Úředník nalil šálky.

„Vzpomínám na toho muže. Nemít vízum na pobyt v Číně a nést dlouhá schránka. Chtít vstupní vízum – co nutné pro odjezd – a taky povolení na vývoz. Dát mu obojí. Bylo to… pro on hodně drahý.“

Čaj, který pili, byl zelený long ding a Pendergasta překvapilo, jak je kvalitní.

„Samozřejmě vůbec neumět čínsky. Vykládat divná příběh, jak přejít z Nepál do Tibet.“

„A řekl něco o té schránce?“

„Tvrdit v ní starožitnost, kterou koupil v Tibet – mizerní Tibeťané za pár juanů prodat svoje děti. V Tibetská autonomní oblast plná starých věcí.“

„Ptal jste se ho, co je uvnitř?“

„Říkal rituální dýka phurpa.“ Štrachal v zásuvce, prohraboval se papíry a vyndal povolení. Podal je Pendergastovi, který na něj jen letmo pohlédl.

„Ale schránka být zamčená a on ji neotevřít,“ pokračoval úředník. „To pro něj zaplatit víc, ale žádný kontrola.“ Úředník se usmál a ukázal tak řadu čajem zbarvených zubů.

„Co myslíte, že bylo uvnitř?“

„Nevím. Heroin, peníze, drahokamy?“ Rozhodil rukama.

Pendergast ukázal na povolení. „Tady stojí, že pojede vlakem do Čcheng-tu, potom se společností China Air poletí do Pekingu a přestoupí na letadlo do Říma. Je to tak?“

„Ano. Já chtěl vidět jízdenku. Kdyby z Číny on jet jinudy, to nebezpečí, že ho někde zastaví. Povolení je jenom na trasa Čchiang-Čcheng-tu-Peking-Řím. Takže muset právě tak jet. Ale až být v Římě…“ Znovu rozhodil rukama.

Pendergast si zapsal trasu. „Jak se choval? Byl nervózní?“

Úředník chvíli přemýšlel. „Ne. To hodně zvláštní. On být jako… v euforii. Hovorný. Skoro blažený výraz.“

Pendergast vstal. „Děkuji vám mnohokrát za čaj, sien šeng.“

„A já děkuji vám, rozmilý pane,“ odpověděl úředník.

Po hodině Pendergast nastoupil do vagonu první třídy proslulého transčínského expresu, který mířil do Čcheng-tu.

6

Constance Greeneová věděla, že mniši v klášteře Gsanjing čhong žijí podle pevně stanoveného řádu meditací, studia a spánku se dvěma přestávkami na jídlo a čaj. Doba spánku byla určená: od osmi večer do jedné hodiny v noci. Tato rutina se nikdy nijak neměnila a pravděpodobně zůstává stejná tisíc let. Tak měla jistotu, že o půlnoci jen s malou pravděpodobností na chodbách rozlehlého kláštera někoho potká.

A tak přesně o půlnoci, stejně tak jako předtím už tři noci po sobě, odhrnula drsnou jačí kůži, která jí sloužila jako přikrývka, a posadila se na lůžku. Slyšela jenom vzdálené skučení větru, který se proháněl vnějšími pavilony kláštera. Vstala a vklouzla do roucha. Kobka byla mrazivě ledová. Přešla k malému oknu a otevřela dřevěnou okenici. V okně chybělo sklo a dovnitř zavanul ledový vzduch. Venku byla temná noc, vysoko na sametové černi se chvěla jediná hvězda.

Constance zavřela okno a přešla ke dveřím, zůstala stát a naslouchala. Všude bylo ticho. Po chvíli dveře otevřela, proklouzla ven a vydala se dlouhou vnější chodbou. Prošla kolem modlitebních mlýnků, které bez ustání skřípaly své požehnání nebesům. Pokračovala dál chodbou hluboko do labyrintu místností, hledala zazděného poustevníka, který střežil vnitřní klášter. I když jí Pendergast popsal přibližnou polohu, celý komplex byl nesmírně rozlehlý a chodby natolik spletité, že bylo skoro nemožné něco najít.

Ale tentokrát po mnoha odbočeních nakonec došla k oblýskané kamenné stěně. Právě podle lesku poznala, že je to vnější strana jeho kobky. Uvolněná cihla byla na svém místě, hrany kolem ní mnohačetné posunování obrousilo a odštípalo. Párkrát na ni zaklepala a čekala. Až po několika minutách se cihla pohnula; potom uslyšela zaskřípání a cihla se začala otáčet. Ve tmě se vynořilo pár kostnatých prstů podobných dlouhým bílým červům; ty uchopily okraj cihly a pootočily ji, takže v temnotě se objevil malý otvor.

Constance se předem pečlivě naučila, co chce říci v tibetštině. Teď se naklonila k otvoru a šeptala.

„Pusťte mě do vnitřního kláštera.“

Přiložila ucho k otvoru. Slabým šepotem odpověděl jakoby hmyzí hlas.

„Víte, že je to zakázané?“

„Ano, ale –“

Ještě než větu dokončila, zaslechla skřípavý zvuk. Stěna se otevřela do temné chodby. To ji překvapilo – poustevník ani nevyslechl její předem pečlivě připravené vysvětlení.

Poklekla, zapálila vonnou tyčinku a vešla dovnitř. Stěna se zavřela. Potemnělá chodba se táhla dál a zevnitř zavanulo vlhko, zápach mokrého kamene a nasládlá pryskyřičná vůně. Vzduchem se vznášela mlha kadidla.

Šla dál s tyčinkou v ruce. Plamínek jakoby na protest zablikal. Temné stěny dlouhé chodby zdobily matné fresky znázorňující znepokojivá zobrazení podivných božstev a tančících démonů.

Uvědomila si, že ve vnitřním klášteře kdysi určitě žilo mnohem víc mnichů než v současné době. Klášter byl rozlehlý, chladný a prázdný. Nevěděla, kam jde, a neměla ani jasnou představu, co udělá, až najde mnicha, s nímž Pendergast mluvil, a až od něj získá odpovědi na další otázky. Několikrát zahnula za roh a prošla velkými prázdnými místnostmi, jejichž stěny zdobily jen málo srozumitelné thangky a mandaly – časem už téměř vybledlé. V jedné místnosti před starou bronzovou sochou Buddhy poskvrněnou měděnkou blikotala osamělá zapomenutá svíce. Tyčinka, kterou si svítila na cestu, začala pohasínat, a tak vyndala z kapsy další a zapálila ji. Vůně santalového dřeva naplnila chodbu.

Za dalším rohem zůstala stát. Uviděla vysokého, vyzáblého mnicha v potrhaném rouchu. Upíral na ni vpadlé oči s podivnou, téměř nelítostnou silou. Stála k němu čelem. Neříkal nic. Ani se nepohnul.

A potom Constance natáhla ruku ke své kapuci, stáhla ji a nechala své vlasy spadnout na ramena.

Mnich nepatrně rozšířil oči. Stále neřekl nic.

„Zdravím vás,“ řekla Constance tibetský.

Mnich lehce sklonil hlavu. Dál na ni upíral velké oči.

„Agozyen,“ pronesla.

Ani tentokrát mnich nijak nereagoval.

„Přišla jsem se zeptat, co je Agozyen,“ pokračovala dál lámanou tibetštinou.

„Proč jsi tady, malý mnichu?“ zeptal se tiše.

Constance udělala krok směrem k němu. „Co je Agozyen?“ opakovala s větší naléhavostí.

Zavřel oči. „Tvoje mladá mysl je zmatená z rozrušení.“

„Musím to vědět.“

„Musím,“ opakoval po ní.

„Co dělá Agozyen?“

Otevřel oči. Otočil se a odcházel pryč. Po chvíli vyrazila za ním.

Mnich kráčel dál mnoha úzkými chodbami a spletitými odbočkami, ze schodů a do schodů, hrubě opracovanými tunely a dlouhými chodbami zdobenými freskami. Nakonec se zastavil před kamenným vstupním otvorem se závěsem z roztřepeného oranžového hedvábí. Odhrnul ho a Constance překvapilo, když uviděla tři mnichy usazené na kamenných lavicích, jako by tam probíhal koncil. Před pozlacenou sochou sedícího Buddhy byly rozestavěné svíčky.

Jeden mnich hned vstal. „Prosím, pojď dál,“ řekl překvapivě plynnou angličtinou.

Constance sklonila hlavu. Je možné, že by na ni čekali? To jí připadalo nemožné. A přece ji žádné jiné logické vysvětlení nenapadlo.

„Studuji s lamou Ccheringem.“ Byla ráda, že může mluvit anglicky.

Muž přikývl.

„Chci se dovědět něco o Agozyenovi,“ řekla.

Obrátil se k ostatním a začal mluvit tibetský. Constance se ze všech sil snažila pochopit, co říká, ale hlasy byly velmi tiché. Konečně se mnich otočil zpátky k ní.

„Lama Thubtän řekl detektivovi všechno, co víme.“

„Promiňte, ale nevěřím vám.“

Mnicha její upřímnost překvapila, ovšem dal to na sobě znát jen na okamžik. „Proč takhle mluvíš, dítě?“

V místnosti bylo mrazivo a Constance se rozklepala. Přitáhla si roucho pevně k tělu. „Možná nevíte, co přesně Agozyen je, ale určitě znáte jeho úlohu. Jeho budoucí úlohu.“

„Teď na takové odhalení není vhodná doba. Agozyena někdo odnesl.“

„Chcete říct předčasně odnesl?“

Mnich zavrtěl hlavou. „Byli jsme jeho strážci. Je zcela nezbytné, aby se k nám vrátil, než…“ Zmlkl.

„Než co?“

Mnich jenom zavrtěl hlavou, ve tváři zneklidněný výraz, v nejasném světle vypadal jeho obličej vyčerpaný a strohý.

„Musíte mi to říct. Pomůže to Pendergastovi, nám oběma, abychom ten předmět objevili. Neřeknu to nikomu jinému, jen Pendergastovi.“

„Zavřeme oči a meditujme,“ vyzval mnich. „Meditujme a pomodleme se za Agozyenův rychlý a bezpečný návrat.“

Polkla, snažila se uklidnit mysl. Bylo to tak, jednala impulzivně. Její chování určitě mnichy šokovalo, ale dala Aloysiovi slib a hodlala ho dodržet.

Mnich začal monotónně zpívat, ostatní se k němu připojili. Podivné mručivé a stále se opakující zvuky naplnily její mysl a hněv a zoufalá touha vědět víc se vytrácely jako voda z děravé nádoby. Silná potřeba splnit to, co Pendergast chtěl, poněkud ochabla. Její mysl byla ostražitá, téměř klidná.

Zpěv umlkl. Pomalu otevřela oči.

„Stále ještě vášnivě hledáš odpověď na svou otázku?“

Dlouho bylo ticho. Constance si vzpomněla na jednu svou lekci – učení o touze. Sklonila hlavu. „Ne,“ zalhala. Nic nechtěla víc než právě tohle.

Mnich se usmál. „Musíš se toho spoustu naučit, malý mnichu. Dobře víme, že tu informaci potřebuješ, že po ní prahneš a bude pro tebe užitečná. Pro tebe osobně není dobré, že ji hledáš. Ta informace je nadmíru nebezpečná. Mohla by zničit nejen tvůj život, ale i tvou duši. Může ti navždy zapovědět cestu k osvícení.“

Vzhlédla. „Potřebuju ji.“

„My nevíme, co je Agozyen. Nevíme, odkud z Indie se k nám dostal. Nevíme, kdo ho vytvořil. Ale víme, proč byl stvořen.“

Constance čekala.

„Byl vytvořen, aby vykonal strašlivou pomstu světu.“

„Jakou přesně pomstu?“

„Má očistit zemi.“

Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu Constance ztratila jistotu, jestli vůbec chce, aby mnich mluvil dál. Přinutila se promluvit. „Očistit – jak?“

Zneklidněný výraz v mužově obličeji se v tu chvíli změnil, byl téměř zarmoucený. „S velkou lítostí ti předkládám tak závažnou informaci. Bude ti břemenem. Až zemi zaplaví sobectví, nenasytnost, násilí a zlo, Agozyen ji očistí od lidského břemene.“

Constance polkla. „Moc tomu nerozumím.“

„Úplně očistí zemi od lidského břemene,“ řekl mnich potichu. „Aby všechno mohlo začít znovu.“

7

Aloysius Pendergast vystoupil z motorového člunu na Ca’d’Oro a s koženým kufříkem v ruce zůstal stát. Byl teplý letní den v Benátkách, jiskřivé slunce se odráželo ve vodách Grand Canal a jeho paprsky dopadaly na zdobené mramorové fasády paláců.

Podíval se na kousek papíru a šel po přístavišti ke změti uliček severovýchodním směrem k Chiesa dei Gesuiti. Brzy nechal za zády ruch a hluk a ocitl se v chladu hlubokého stínu bočních uliček za paláci v blízkosti Grand Canal. Z jakési restaurace se linula hudba, kanálem projížděl malý motorový člun, který zajišťoval pravidelnou přepravu, a rozčeřená voda s pleskáním olizovala mramorové a travertinové mosty. Z jednoho okna se vyklonil muž, zavolal přes kanál na nějakou ženu, a ta se rozesmála.

Pendergast několikrát odbočil a došel ke dveřím s odřeným bronzovým tlačítkem označeným prostou jmenovkou Dott. Adriano Morin. Stiskl knoflík a čekal. Po chvíli zavrzalo okno a z něj se vyklonila žena.

„Co chcete?“ zeptala se italsky.

„Mám domluvenou návštěvu u il Dottore. Jmenuji se Pendergast.“

Hlava zmizela v okně a zanedlouho se otevřely dveře.

„Pojďte dál,“ vyzvala ho.

Pendergast vešel do malého foyeru se stěnami pokrytými červeným hedvábným brokátem a podlahou z černobílých mramorových dlaždic. Místnost zdobily rozličné nádherné umělecké předměty z Asie – stará khmérská hlava z Kambodže, tibetský dordže z ryzího zlata vykládaný tyrkysy, několik starých thangk, osvětlený mughalský rukopis v prosklené vitríně, hlava Buddhy ze slonoviny.

„Posaďte se, prosím,“ řekla žena a usedla k malému psacímu stolu.

Pendergast si sedl, kufřík položil na kolena. Věděl, že doktor Morin patří k nechvalně známým evropským obchodníkům se starožitnostmi „bez určení původu“. V podstatě byl obchodníkem na černém trhu na vysoké úrovni, jedním z mnoha, kteří získávají uloupené starožitnosti z různých úplatných asijských zemí, připravují pro ně falešné dokumenty a potom je prodávají na legitimním uměleckém trhu muzeím a sběratelům, kteří vědí dost na to, aby se na nic neptali.

Po chvíli se Morin objevil ve dveřích – upravený elegantní muž s dokonale pěstěnými a naleštěnými nehty, kvalitními italskými botami na malých nohou a pečlivě zastřiženou bradkou.

„Pan Pendergast? Jak rozkošné.“

Potřásli si rukama. „Pojďte, prosím, se mnou,“ pozval ho dál.

Pendergast šel za ním do dlouhého salone s gotickými okny s vyhlídkou na Grand Canal. Stejně jako ve foyeru i tady byla spousta pozoruhodných uměleckých předmětů z Asie. Morin pokynul ke křeslu a oba muži se posadili. Z kapsy vyndal zlaté cigaretové pouzdro, otevřel je a nabídl Pendergastovi.

„Ne, děkuji.“

„Mohu si zapálit?“

„Samozřejmě.“

Morin vytáhl cigaretu a elegantně přehodil nohu přes nohu. „Tak, pane Pendergaste, jak vám mohu být nápomocen?“

„Máte moc hezkou kolekci, doktore Morine.“

Usmál se a zeširoka mávl rukou. „Prodávám výlučně do soukromých sbírek. Samozřejmě nejsme otevřeni široké veřejnosti. Jak dlouho se věnujete sběratelství? S vaším jménem jsem se doposud nesetkal, a to jsem pyšný na to, že z oboru znám skoro všechny.“

„Nejsem sběratel.“

Morin se zarazil, když si zapaloval cigaretu. „Nejste sběratel? V tom případě jsem vás špatně pochopil, když jste telefonoval.“

„Nepochopil jste mě špatně. Lhal jsem.“

V tu chvíli jeho ruka znehybněla, do vzduchu stoupal cigaretový kouř. „Prosím?“

„Ve skutečnosti jsem detektiv. Pracuji soukromě, pátrám po jednom odcizeném předmětu.“

Vzduch v místnosti jako by výrazně ochladl.

Morin hovořil nevzrušeně. „Protože připouštíte, že tu nejste z žádného oficiálního titulu a dostal jste se sem pod falešnou záminkou, náš rozhovor tímto končí.“ Vstal. „Přeji vám hezký den, pane Pendergaste. Lavinie vás doprovodí.“

Když se obrátil zády a chtěl odejít z místnosti, Pendergast promluvil.

„Mimochodem, ta khmérská socha v rohu je z Banteay Chhmaru v Kambodži. Byla uloupena před pouhými dvěma měsíci.“

Morin zůstal stát v půli cesty ke dveřím. „Mýlíte se. Pochází z jedné staré švýcarské sbírky. Mohu to doložit písemně. Stejně jako všechny předměty v mé kolekci.“

„Mám fotografii právě tohoto předmětu na původním místě ve stěně chrámu.“

„Lavinie? Zavolejte, prosím, policii. Oznamte, že v mém domě je nežádoucí osoba a odmítá odejít,“ obrátil se na svou hospodyni.

„A Šrí Čakrasanvara a Vadžraváráhí původem ze šestnáctého století z Nepálu byly vyvezeny s padělaným povolením. Z Nepálu by se legálně nic takového nedalo vyvézt.“

„Počkáme na policii, nebo hodláte odejít?“

Pendergast se podíval na hodinky. „Velmi rád počkám.“ Poklepal svůj kufřík. „Mám tady dost dokumentů, abych zaměstnal Interpol na celé roky.“

„Nemáte nic. Všechny předměty jsem získal legálně a mají důkladně vypracované doklady o místě původu.“

„I na ten pohár – z lebky kapala – zdobený zlatem a stříbrem? Ten je legální, protože je to moderní kopie. Nebo jej snad chcete vydávat za originál?“

Rozhostilo se ticho. Magické benátské světlo pronikalo okny a zalévalo velkolepou místnost zlatým leskem.

„Až policie dorazí, nechám vás zatknout,“ řekl nakonec Morin.

„Ano. Nepochybně zkonfiskují obsah mého kufříku – a ten pro ně bude dozajista velmi zajímavý.“

„Jste vyděrač.“

„Vyděrač? Nic nepožaduji. Jen konstatuji fakta. Například Višnu s manželkami údajně z pallavské dynastie je také podvrh. Kdyby to dílo bylo pravé, vyneslo by vám menší jmění. Škoda že je nemůžete prodat.“

„Co k čertu chcete?“

„Vůbec nic.“

„Přijdete sem, lžete, vyhrožujete mi v mém vlastním domě – a nechcete nic? Ale no tak, Pendergaste. Máte podezření, že jediný z těchto předmětů je kradený? Pokud ano, co kdybychom si popovídali jako gentlemani?“

„Pochybuji, že ukradený předmět, který hledám, je ve vaší sbírce.“

Muž si hedvábným kapesníkem lehce otřel obočí. „Určitě jste ke mně přišel s nějakým cílem, nějakým požadavkem!“

„Jakým například?“

„Nemám tušení!“ vybuchl rozezleně. „Chcete peníze? Nějaký dar? Všichni něco chtějí! Tak ven s tím!“

„Tak dobře,“ řekl Pendergast ostýchavě. „Když na tom trváte, mám s sebou malý portrét z Tibetu a chtěl bych, abyste se na něj podíval.“

Morin se prudce otočil, až mu spadl popel z cigarety. „Proboha, to je všechno? Tak se na ten zatracenej portrét kouknu. Všechny ty hrozby jste si mohl odpustit.“

„To moc rád slyším. Měl jsem obavy, že odmítnete spolupracovat.“

„Vždyť jsem vám řekl, že budu spolupracovat!“

„Výborně.“ Pendergast vyndal portrét, který dostal od mnicha, a podal ho Morinovi. Ten ho rozvinul, nasadil si brýle a prohlížel kresbu. Po chvíli brýle sundal a vrátil svitek Pendergastovi. „Moderní. Bezcenné.“

„Nechci od vás ohodnocení. Podívejte se na ten obličej. Navštívil vás ten muž?“

Morin zaváhal, vzal kresbu a prohlédl ji pečlivěji. Zatvářil se překvapeně. „Ale, ano – poznávám ho. Kdo tohle namaloval? Je to dokonalý styl thangky.“

„Měl ten člověk něco na prodej?“

Morin odpověděl až po chvíli. „Nepracujete pro tohle… individuum, že ne?

„Ne, hledám ho. A předmět, který ukradl.“

„Poslal jsem ho i s tím předmětem pryč.“

„Kdy to bylo?“

Morin vstal a nahlédl do objemného diáře. „Před dvěma dny, ve dvě hodiny. Měl s sebou schránku. Údajně se dověděl, že obchoduji s tibetskými starožitnostmi.“

„On ji chtěl prodat?“

„Ne. Bylo to hodně divné. Dokonce tu schránku ani neotevřel. Říkal tomu Agozyen, o něčem takovém jsem nikdy neslyšel – a to o tibetském umění vím víc než kdokoli jiný. Vyhodil bych ho hned, ale ta schránka byla pravá a hodně, hodně stará – sama o sobě měla slušnou hodnotu, byl na ní text vyvedený starým tibetským písmem z desátého století, možná i starším. Ta schránka se mi moc líbila a navíc mě hodně zajímalo, co je uvnitř. Ale on ji neprodával. Chtěl se mnou uzavřít nějaký typ partnerství. Jak říkal, potřeboval zafinancovat. Chtěl podniknout bizarní putovní výstavu a ukazovat lidem to, co je uvnitř schránky. Prohlašoval, že to ohromí celý svět. Myslím, že použil slovo promění svět. Ale rezolutně odmítal mi ten předmět ukázat, dokud nepřistoupím na jeho podmínky. Přirozeně mi jeho návrh připadal absurdní.“

„Jak jste zareagoval?“

„Snažil jsem se ho přimět, aby schránku otevřel. Měl byste ho vidět. Začal mě děsit, pane Pendergaste. Byl to šílenec.“

Pendergast přikývl. „Z čeho jste tak usoudil?“

„Smál se jako maniak a říkal, že si nechávám ujít životní příležitost a že tu věc odveze do Londýna. Prý tam zná nějakého sběratele.“

„Životní příležitost? Víte, co tím myslel?“

„Blábolil nějaké nesmysly o proměně světa. Pazzesco.“

„Víte, jakého sběratele chtěl v Londýně navštívit?“

„Jméno neřekl. Ale většinu jich znám.“ Chvilku něco psal na kus papíru, a potom ho podal Pendergastovi. „Tady máte pro začátek několik tipů.“

„Proč přišel za vámi?“ ptal se Pendergast dál.

Morin rozhodil rukama. „Proč jste ke mně přišel vy, Pendergaste? Jsem přední obchodník s asijskými starožitnostmi v Itálii.“

„To je pravda, nikdo nemá lepší kousky než vy – protože nikdo není méně zásadový než vy.“

„To jste řekl vy,“ nadhodil Morin hrdě.

Někdo vytrvale zvonil u dveří a bylo slyšet i bouchání na dveře. „Polizia!“ slyšeli tlumený křik.

„Lavinie?“ zavolal. „Pošlete policii laskavě pryč a poděkujte jim za mě. O tu nežádoucí osobu jsem se už postaral.“ Obrátil se na Pendergasta. „Uspokojil jsem vaši zvědavost?“

„Ano, děkuji vám.“

„Věřím, že dokumenty z vašeho kufříku se nedostanou do nesprávných rukou.“

Pendergast otevřel kufřík. Z něj se vysypaly několikerý staré noviny. Morin se na něj podíval, v obličeji zrudl a potom najednou vybuchl smíchy. „Jste stejně bez skrupulí jako já.“

„Tak to vypadá, když použijete zbraně protivníka.“

„Všechno jste si vymyslel, viďte?“

Pendergast s klapnutím zavřel kufřík. „Ano – kromě komentáře o Višnovi s manželkami. Ale určitě najdete nějakého bohatého podnikatele, který si ho koupí, bude z něj mít radost a na nic nepřijde.“

„Děkuji vám. Přesně to mám v úmyslu.“ Potom vstal a doprovodil Pendergasta ke dveřím.

8

V ulicích Croydonu, ponurého obchodního předměstí na jižním okraji Londýna, zůstaly po nedávném dešti kaluže. Byly dvě hodiny v noci a Aloysius Pendergast stál na rohu Cairo New Road a Tamworth. Auta ujížděla po A23 a po kolejích se vysokou rychlostí přehnal vlak na trati Londýn-Southampton. Na rohu bloku budov čněl do výšky ošklivý hotel ze sedmdesátých let, jehož mokrá betonová fasáda byla posetá sazemi. Pendergast si posunul klobouk do čela, přitáhl pršiplášť Burberry ke krku a s loveckou brašnou Chapman pod paží přistoupil ke skleněným vstupním dveřím hotelu. Byly zamčené, a tak stiskl zvonek. Za okamžik zaslechl bzučák a dveře se otevřely.

Vešel do jasně osvětleného vestibulu zapáchajícího cibulí a cigaretovým kouřem. Na podlaze ležel poskvrněný polyesterový koberec v kombinaci zlaté a modré barvy a stěny pokrývaly zlaté prolamované tapety v nepromokavé úpravě. Vestibulem se nesla upravená verze skladby Strawberry Fields Forever. Za stolem v recepci seděl muž s dlouhými vlasy, hlavu měl na jedné straně trochu promáčklou, a podrážděně čekal, až k němu Pendergast přijde.

„Pokoj, prosím.“ Pendergast stále s vyhrnutým límcem stál tak, aby měl co možná nejvíce stíněný obličej. Mluvil chraplavým hlasem s midlandským přízvukem.

„Jméno?“

„Crowther.“

Úředník posunul Pendergastovi formulář, ten do něj vepsal falešné jméno a adresu.

„Jak budete platit?“

Pendergast vyndal z kapsy svazek librových bankovek a zaplatil v hotovosti.

Muž mu věnoval krátký pohled. „Nějaká zavazadla?“

„Neschopné aerolinky je někam zašantročily.“

Úředník mu podal elektronický klíč a zmizel dozadu za recepci, nepochybně šel zase spát. Pendergast vzal klíč a přešel k výtahům.

Vyjel do svého poschodí – čtvrtého –, ale nevystoupil. Když se dveře zavřely, zůstal ve výtahu. Otevřel brašnu, vyndal z ní malé magnetické zařízení na čtení karet, projel jím kartou a pozorně sledoval údaje, které se objevily na maličkém LCD displeji. Po chvíli navolil jiná čísla, zase pomalu kartou projel zařízením a potom je znovu uložil do brašny. Stiskl tlačítko sedmého poschodí a čekal, až ho výtah vyveze.

Dveře se otevřely v prázdné chodbě jasně osvětlené zářivkami. Podlahu pokrýval běhoun, stejně modrozlatý jako ve vestibulu, po obou stranách byly dveře do pokojů. Pendergast vystoupil z výtahu, rychle přešel k pokoji s číslem 714 a chvíli poslouchal. Uvnitř bylo ticho, světlo zhasnuté.

Vsunul kartu do zdířky, rozsvítilo se zelené světlo, zaznělo tiché cvaknutí a dveře se uvolnily. Lehce do nich strčil, vešel dovnitř a rychle za sebou zavřel.

S trochou štěstí schránku jednoduše najde a ukradne, aniž by vzbudil obyvatele pokoje. Přesto byl neklidný. Sehnal si informace o Jordanovi Ambroseovi. Pochází z rodiny z vyšší střední vrstvy z Boulderu ve státě Colorado; je obratný snowboardista, horolezec a dobře jezdí na horském kole. Odešel ze studií a dal přednost zlezení sedmi nejvyšších vrcholů světa. Tím se může chlubit všehovšudy jen dvě stě lidí – a on to dokázal za čtyři roky. Poté se stal velmi dobře placeným profesionálním horolezcem, vedl výpravy na Mount Everest, K2 a Tři sestry. V zimě si vydělával peníze extrémním snowboardingem, kaskadérskými kousky pro filmy a reklamu. Expedice na Dhaulágiri byla dobře zorganizovaným a neméně dobře financovaným pokusem zlézt horu dosud nepokořenou cestou po západní stěně. Je to jeden z posledních impozantních výstupů, které lze na celém světě podniknout, ohromujících 4600 metrů vysoká příkrá stěna, jen skála a led, kde padají laviny, fouká silný vítr, rozdíl teploty ve dne a v noci dosahuje několika desítek stupňů. Při takovém pokusu už zemřelo dvaatřicet horolezců a Ambroseova skupina se na tento seznam zapsala dalšími pěti smrtelnými úrazy. Nevylezli ani do poloviny stěny.

To, že Ambrose přežil, je pozoruhodné. To, že došel až do kláštera, je jedním slovem zázrak.

A navíc všechno, co dokázal poté, kdy opustil klášter, je neobvyklé – počínaje tou krádeží. Jordan Ambrose nepotřeboval peníze a doposud svým jednáním ukázal, že o ně skutečně nestojí. Není sběratel. Nezajímá ho buddhismus ani jiné duchovní hledání. Býval čestným a velmi inteligentním mužem. Vždycky měl veliký zájem o horolezectví – dalo by se říct, že jím byl posedlý.

Proč ukradl Agozyena? Proč s ním jezdil po celé Evropě, nehodlal ho prodat, ale chtěl vstoupit do nějakého partnerství? Co je účelem „partnerství“, které hledá? Proč odmítl komukoli Agozyena ukázat? A proč se nesnažil kontaktovat rodiny pěti horolezců, jeho blízkých přátel, kteří při výpravě zahynuli? To se ani v nejmenším neslučuje s etikou horolezectví.

Všechno, co Jordan Ambrose od pobytu v klášteře udělal, bylo nanejvýš neobvyklé. A právě to Pendergasta hluboce znepokojovalo.

Kráčel vstupní halou, zabočil a vešel do temné místnosti. Okamžitě ho obklopil zápach krve a v ostrém světle, které z dálnice pronikalo záclonami, uviděl na podlaze zhroucené tělo.

Pendergast cítil, jak jím prostupuje hrůza a zlost. Naděje, že všechno proběhne jednoduše, vzala za své.

Stále v pršiplášti těsně přitaženém k tělu, v klobouku a v rukavicích se natáhl a rozsvítil.

Byl to Jordan Ambrose.

Pendergast se zděsil ještě víc, když uviděl, v jakém stavuje tělo. Mrtvola ležela na zádech s roztaženými pažemi, otevřenými ústy a modrýma očima upřenýma na strop. Uprostřed čela viděl díru po kulce, popálení střelným prachem a stopy kolem byly důkazem, že ten muž byl popraven z bezprostřední blízkosti kulkou ráže .22. Neproletěla ven, uvízla v lebce a nepochybně Ambrose zabila okamžitě. Ale vrahovi nejspíš samotné usmrcení nestačilo, dopřál si ještě zcela bezdůvodné orgie a nožem si pohrál s mrtvolou oběti – řezal a bodal. Nesvědčilo to o zdravém rozumu, ani o tom, že by něco takového spáchal obyčejný vrah.

Pendergast rychle prohledal pokoj a zjistil, že Agozyen zmizel.

Vrátil se k tělu. Oblečení bylo potrhané po brutálním posmrtném útoku, ale podle několika částečně vyprázdněných kapes poznal, že před krvelačným šílenstvím vrah oběť prohledal. Pendergast velmi opatrně, aby se co možná nejméně dotýkal mrtvoly, sáhl do zadní kapsy, vyndal z ní pánskou peněženku a prohlédl si její obsah. Byla v ní spousta peněz – o peníze vrahovi nešlo. Pendergast usoudil, že se chtěl spíš ujistit, že nemá u sebe nic, kousek papíru nebo diář, kam by mohl napsat cokoli o jejich naplánovaném osudném setkání.

Uložil peněženku do lovecké brašny. Potom vstal a znovu si prohlédl pokoj, všímal si všeho – krvavých šmouh, skvrn na koberci a na posteli, cákanců na kufru.

Ambrose měl na sobě pěkný oblek s kravatou, jako by očekával někoho významného. Pokoj byl uklizený, postel pečlivě zastlaná, toaletní potřeby v koupelně srovnané. Na stole stála otevřená láhev skotské a dvě skoro plné sklenky. Pendergast prozkoumal orosení na sklenkách, ponořil prst do destilátu a ochutnal jej. Chtěl zjistit, kolik ledu v alkoholu bylo a za jak dlouho se rozpustil. Podle míry zředění whisky a teploty sklenic odhadl, že je někdo nalil před čtyřmi nebo pěti hodinami. Nenašel na nich žádné otisky prstů, byly setřené.

Znovu jím otřásla bizarní dichotomie zabijákova jednání.

Položil brašnu na postel, vyndal několik zkumavek a pinzetu, poklekl a odebral vzorky krve, vláken a vlasů. Stejně postupoval i v koupelně – pro případ, že by ji použil i návštěvník. Ukázalo se však, že byl velmi obezřelý a navíc levný, nedbale uklízený hotelový pokoj je nejhorším místem pro shromažďování forenzních důkazů. Přesto odvedl pečlivou práci, poprášil kliky u dveří a další místa, to kvůli otiskům – dokonce i pod umakartovým stolem. Ovšem zjistil, že všechno někdo dokonale otřel. Vlhká skvrna v rohu u dveří naznačila, že tam někdo odložil deštník, z něhož stekla voda, a potom jej odtud vzal.

Pršet začalo v devět a déšť ustal v jedenáct.

Pendergast znovu poklekl k tělu, zasunul ruku pod oblek a zkontroloval teplotu kůže. Podle teploty těla, stavu sklenek s nápoji a svědectví deště smrt nastala kolem desáté.

Pendergast opatrně převrátil tělo. Na koberci pod ním našel stopy po noži v místech, kde projel tělem a zabodl se do podlahy. Vyndal svůj nůž, vyřízl v koberci čtverec a prozkoumal vrypy v překližkové podlaze špičkou svého nože. Byly hodně hluboké.

Přešel ke dveřím a naposledy se rozhlédl po pokoji. Nic víc už tam najít nemohl. Měl docela jasnou představu, k čemu došlo: zabiják přišel na smluvenou schůzku kolem desáté; deštník nechal v rohu u dveří a mokrý kabát přehodil přes židli; Ambrose nalil dvě skotské z lahve, kterou pro tuto příležitost koupil; muž vytáhl magnum .22, přiložil zbraň Ambroseovi k hlavě a kulku mu vstřelil do mozku. Potom prohledal tělo a prozkoumal pokoj; nato surově a nesmyslně pobodal a pořezal mrtvolu – načež, stále očividně v klidu, všechno v místnosti otřel, vzal Agozyena a odešel.

Takové chování se zcela vymykalo jednání většiny vrahů.

V hotelu mrtvolu nikdo neobjeví, dokud neuplyne doba, na kterou se host ubytoval, nebo později. Pendergast měl spoustu času dostat se odtud hodně daleko.

Zhasl světlo, vyšel z pokoje a sjel výtahem do vestibulu. Došel ke stolu recepce a dvakrát prudce zazvonil. Po dlouhé době zezadu vyšel shrbený muž s vlasy ještě rozcuchanějšími než předtím.

„Problém?“ zeptal se.

„Jsem přítel Jordana Ambrose ubytovaného v pokoji 714.“

Muž si přes košili poškrábal vyhublá žebra. „No a?“

„Dnes večer kolem desáté ho někdo navštívil. Vzpomínáte si na něj?“

„Na tohle jen tak nezapomenu,“ odpověděl. „Ten chlápek přišel kolem desátý a říkal, že má schůzku s pánem z pokoje 714.“

„Jak vypadal?“

„Přes jedno oko měl krvavou náplast a ještě několik obvazů. Měl čepici a plášť do deště, venku lilo. Neprohlížel jsem si ho, ani jsem nechtěl.“

„Výška?“

„No, průměrná.“

„Hlas?“

Pokrčil rameny. „Myslím, že byl Američan. Hlas měl dost vysoký a mluvil docela tiše. Moc toho neřekl.“

„Kdy odešel?“

„Neviděl jsem ho odcházet. Dělal jsem vzadu nějaký papírování.“

„Nepožádal vás, abyste mu objednal taxi?“

„Ne.“

„Popište mi, co měl na sobě.“

„Pršiplášť, jako vy. Na boty jsem mu neviděl.“

„Přijel autem, nebo taxíkem?“

Muž pokrčil rameny a znovu se podrbal.

„Děkuji vám,“ řekl Pendergast. „Odcházím na několik hodin, zavolejte mi laskavě taxi vašeho standardního partnera.“

Recepční vyřídil telefonát. „Až se budete vracet, zazvoňte na mě,“ utrousil přes rameno, když odcházel zase ke svému „papírování“.

Pendergast čekal venku. Asi za pět minut přijelo taxi. Nastoupil.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

Pendergast vyndal stolibrovou bankovku. „Zatím nikam. Můžu vám položit pár otázek?“

„Jste policajt?“

„Ne. Soukromý detektiv.“

„Pravej Sherlock, co?“ Řidič se k němu otočil, rudý obličej rozzářený rozrušením a radostí. Vzal si bankovku. „Díky.“

„Nějaký muž odtud odjížděl dneska večer tak mezi čtvrt na jedenáct a půl jedenáctou, s největší pravděpodobností jedním z taxíků od vás. Potřebuju sehnat toho řidiče.“

„Dobře.“ Vzal vysílačku z přístrojové desky, zapnul ji a několik minut hovořil. Potom stiskl tlačítko a podal vysílačku Pendergastovi. „Máte toho chlápka na drátě.“

Pendergast rychle uchopil vysílačku. „Vy jste dnes přibližně za deset minut půl jedenácté nabral pasažéra před hotelem Buckinghamshire Gardens?“

„Přesně tak,“ ozval se skřípavý hlas s cockney akcentem. „Kde jste? Mohl bych se s vámi setkat?“

„Vracím se ze Southamptonu po em trojce.“

„Aha. Mohl byste mi popsat toho zákazníka?“

„Abych řek pravdu, šéfe, ten váš chlap nevypadal zrovna nejlíp. Přes jedno voko měl náplast prosáklou krví. Nechtělo se mi na něj ani moc koukat, jestli mi rozumíte.“

„Vezl něco?“

„Dlouhou dřevěnou krabici.“

„Jakým akcentem mluvil?“

„Americkým, možná jižanským nebo tak něco.“

„Mohla to být žena v převleku?“

Jeho slova vyvolala chraplavý smích. „S tou spoustou teploušů dneska všude kolem by to tak klidně mohlo bejt.“

„Řekl vám, jak se jmenuje, nebo třeba platil kartou?“

„Platil v hotovosti a za celou cestu jsem z něj nevyždímal ani slovo – teda, po tom, co mi řek, kam chce vodvézt.“

„Kam jste ho vezl?“

„Do Southamptonu. K přístavišti.“

„K přístavišti?“

„Přesně tak, šéfe. Na Britannii.“

„Na ten nový zaoceánský parník společnosti North Star?“

„Přesně tak.“

„Byl pasažérem té lodi?“

„Řek bych, že jo. Chtěl, abych ho vyhodil u budovy celnice, a v ruce měl kus papíru, co vypadal jako jízdenka.“

„Mohl být třeba z posádky?“

Znovu chraplavý smích. „To teda v žádným případě. Za vodvoz zaplatil dvě stovky.“

„Kromě té krabice neměl žádné zavazadlo?“

„Ne, pane.“

„Bylo na něm ještě něco zvláštního?“

Řidič chvilku přemýšlel. „Nějak divně zapáchal.“

„Jak divně?“

„Jako kdyby byl trafikant.“

Pendergast se na chvíli odmlčel, přemýšlel. „Nevíte náhodou, kdy Britannia vyplouvá?“

„Prej v poledne, s odlivem.“

Pendergast vrátil vysílačku řidiči a na chvíli se zamyslel. V tu chvíli mu zazvonil mobil. Otevřel ho. „Ano?“

„Tady Constance.“

Pendergast se narovnal, byl překvapený. „Kde jsi?“

„Na letišti v Bruselu, právě jsem vystoupila z letadla, které nonstop letělo z Hongkongu. Aloysie, musím se s tebou setkat. Mám velmi důležité informace.“

„Constance, tohle je ideální načasování. Poslouchej pozorně. Pokud se můžeš dostat na Heathrow během čtyř hodin nebo dříve, vyzvednu tě na letišti. Zvládneš to? Čtyři hodiny – ani o minutu víc. Jinak budu muset odjet bez tebe.“

„Udělám, co můžu. Ale o jakém odjezdu to mluvíš? Co se děje?“

„Odplujeme.“

9

Černé londýnské taxi ujíždělo po dálnici M3 rychlostí sto čtyřicet kilometrů v hodině, řidiči osobních aut a náklaďáků, které míjelo, je viděli jen jako šmouhu. V dálce byla uprostřed šedých budov vidět Winchesterská katedrála s fasádou krémové barvy.

Pendergast seděl vzadu vedle Constance a letmo se podíval na hodinky. „Do patnácti minut potřebujeme být v docích v Southamptonu,“ řekl řidiči naléhavě.

„To nejde.“

„Přidám vám dalších padesát liber.“

„To auto za peníze nebude lítat,“ odpověděl.

Přesto vůz ještě zrychlil, pneumatiky kvílely a taxík se řítil po nájezdu na jih na A335. Předměstí Winchesteru rychle ustoupilo zeleni. Za okénky vozu se míhaly Compton, Shawford a Otterbourne.

„I kdybychom dojeli k lodi,“ řekla Constance nakonec, „jak se dostaneme na palubu? Dnes ráno jsem v Le Monde četla, že všechny soukromé kajuty jsou rezervovány několik měsíců předem. Údajně je to nejžádanější první plavba lodi od Titaniku.“

Pendergast pokrčil rameny. „Poněkud nešťastné vyjádření. Čirou náhodou jsem už pro nás zajistil slušné ubytování. Dvoupodlažní Tudorovské apartmá na zádi lodi. Má tři ložnice, takže jednu budeme moci použít jako kancelář.“

„Jak se ti to podařilo?“

„Apartmá si rezervovali pán a paní Protherovi z Perthu v Austrálii. Velmi rádi jej vyměnili za ještě větší apartmá na Britannii na podzimní cestu kolem světa a menší finanční odměnu.“ Pendergast se velmi krátce pousmál.

Taxi obrovskou rychlostí projelo mimoúrovňovou křižovatku na M27, potom přibrzdilo, jak doprava směrem do Southamptonu houstla. Vůz jel dál bezútěšnou průmyslovou zónou, potom kolem řad cihlových dvojdomků a dál k bludišti ulic starého centra města. Odbočili vlevo na Marsh Lane, hned nato doprava na Terminus Terrace, velké auto hbitě kličkovalo. Po chodnících šla spousta lidí, většinou s fotoaparáty v rukou. Zepředu bylo slyšet povzbuzování a křik.

„Pověz mi, Constance, co tě přimělo tak kvapně odjet z kláštera? Na co jsi přišla?“

„To můžu říci velmi stručně.“ Ztišila hlas. „Vzala jsem si k srdci, o co jsi mě požádal. Pátrala jsem.“

Pendergast také ztišil hlas. „A jak se v tibetském klášteře ‚pátrá‘?“

Constance potlačila smutný úsměv. „Neohroženě.“

„Což znamená?“

„Vydala jsem se do vnitřního kláštera a konfrontovala jsem mnichy.“

„Aha.“

„Byl to jediný možný způsob. Ale… měla jsem dost zvláštní pocit – jako by mě očekávali.“

„Pokračuj.“

„Byli překvapivě vstřícní.“

„Opravdu?“

„Ano, ale nevím jistě proč. Mniši ve vnitřním klášteře skutečně nevědí, co ten artefakt je, ani kdo ho vytvořil – lama Thubtän se v tomto ohledu vyjádřil zcela upřímně. Ten předmět přivezl svatý muž z Indie, aby byl ve vysokém Himálaji uschován a ochráněn.“

„A?“

Constance zaváhala. „Ale mniši ti neřekli, že vědí, co je Agozyenovým úkolem.“

„A tím je?“

„Očividně je nástrojem pomsty světu. Má jej očistit, řekli mi.“

„Naznačili alespoň, jakou formu může mít taková ‚pomsta‘, takové ‚očištění‘?“

„Vůbec nevědí.“

„Kdy k tomu má dojít?“

„Až se země bude topit v sobeckosti, chamtivosti a zlu.“

„Ještě že se svět nemá čeho obávat,“ podotkl Pendergast s notnou dávkou ironie.

„Mnich, který se mnou hovořil nejvíc, říkal, že oni nemají v úmyslu ten předmět vypustit ze schránky. Jsou jeho strážci, dbají na to, aby se nedostal ven předčasně.“

Pendergast chvilku přemýšlel. „Ukazuje se, že jeden z jeho bratrů s ním možná nesouhlasí.“

„Jak to myslíš?“

Pendergast se k ní otočil, jeho šedé oči svítily. „Řekl bych, že ten mnich cítil, že země je zralá na očištění. A všechno to zařídil tak, aby Jordan Ambrose ukradl Agozyena – a aby ho nakonec vypustil do světa.“

„Co tě k takovéhle myšlence vede?“

„Je to naprosto jasné. Agozyen byl mimořádně dobře zabezpečený. Strávil jsem v klášteře více než rok, aniž bych věděl, že vůbec existuje. Jak je tedy možné, že ho dokázal najít a ukrást náhodný návštěvník – horolezec, který tam ani nestudoval? To se mohlo stát, jen pokud někdo – jeden mnich, nebo více mnichů – chtěl, aby ho ukradl. Lama Thubtän mi řekl, že ten předmět rozhodně žádný mnich nemá. To však neznamená, že některý mnich nemohl cizímu člověku pomoci ho získat.“

„Ale pokud je ten předmět skutečně tak strašný, jak tvrdí – kdo by ho chtěl úmyslně vypustit?“

„Zajímavá otázka. Až Agozyena vrátíme do kláštera, budeme muset toho provinilého mnicha vyhledat a zeptat se ho přímo.“ Pendergast se na chvíli zamyslel. „Zvláštní, že mniši ten předmět jednoduše nezničili. Mohli ho třeba spálit.“

„Taková byla moje poslední otázka. Mniši byli stále vyděšenější a tvrdili, že to udělat nemohli.“

„Zajímavé. Teď však přejdeme k věci. Náš první úkol bude získat seznam cestujících a zjistit, kdy nastoupili na loď.“

„Myslíš, že mezi cestujícími je vrah?“

„Jsem si tím docela jistý. Celá posádka a obsluhující personál měli být na lodi dobrou hodinu před Ambroseho smrtí. Za velmi důležitý považuji fakt, že se maskoval zkrvaveným obvazem na oku ještě předtím, než šel Ambroseho navštívit.“

„Proč? Jen se maskoval, aby ho nikdo v souvislosti s vraždou nemohl vystopovat.“

„Pochybuji, že když šel do hotelu, měl v úmyslu spáchat zločin. Ne, Constance – zabiják se maskoval dokonce ještě předtím, než věděl, co Ambrose nabízí. To naznačuje, že je dobře známý a spousta lidí ho pozná, tak chtěl zůstat inkognito.“

Přerušili rozhovor, když taxi zastavilo u Queen Dock. Pendergast vyskočil z auta, Constance za ním. Po levé straně byla budova celnice a odjezdů, napravo dokonalý babylon přihlížejících a těch, kteří přišli popřát šťastnou cestu, kameramanů a lidí z médií. Všichni mávali britskými vlajkami, rozhazovali konfety a byli rozjaření. Do toho všeho hrála kapela, která jen přispěla k všeobecnému hlomozu.

A nad tím vším se do výše tyčila Britannia. Vedle ní vypadal titěrný nejen dok, ale i celé město. Černý trup lodi se zdvihal k blyštivé, sněhově bílé nástavbě více než dvanáct poschodí vysoké, všechno bylo skleněné, samé balkony a mahagon s leštěným kováním. To plavidlo bylo větší a impozantnější, než si Constance dovedla představit. Trup všechno kolem zastínil – Platform Road, budovu Banana Wharf, přístav Ocean Village.

Ten stín se však pohyboval. Sirény zněly naplno. Přístavní dělníci odvázali lana a ucouvli od lodi. Vysoko nahoře stály u zábradlí nebo na nesčetných balkonech stovky lidí, fotografovaly, rozhazovaly fábory a mávaly davům na rozloučenou. S posledním mohutným zahoukáním Britannia pomalu, těžkopádně a neúprosně odplouvala od doku.

„Je mi líto, šéfe,“ řekl řidič. „Dělal jsem, co jsem moh, ale –“

„Přineste naše zavazadla,“ skočil mu do řeči Pendergast. Rychle se prodíral davem přihlížejících ke kontrolnímu stanovišti ostrahy. Constance ho sledovala. Zastavil se jen na okamžik, aby policii ukázal svůj odznak, a spěchal dál kolem kapely a filmových štábů k vlajkoslávou ověnčenému lešení pro spoustu vysoce postavených lidí a – jak se Constance domnívala – představitele společnosti North Star. Už se pomalu rozcházeli; muži v tmavých oblecích si potřásali rukama a scházeli z lešení.

Pendergast probíhal velkou skupinou méně významných funkcionářů, kteří postávali kolem lešení, a vybral si muže uprostřed. Byl to korpulentní gentleman s ebenovou vycházkovou holí a bílým karafiátem na vestičce v barvě holubí šedi. Všichni kolem mu blahopřáli a zjevně ho překvapilo, když se mezi ně zamíchal Pendergast, kterého nikdo nezval. Chvíli Pendergastovi naslouchal s velmi netrpělivým a podrážděným výrazem ve tváři. Potom se náhle zamračil a vehementně zavrtěl hlavou. Pendergast nepřestal naléhavě hovořit, nakonec se muž napřímil a začal gestikulovat. Zrudl v obličeji a ukazoval prstem na loď a poté na Pendergasta. Muži z ostrahy je pomalu obestoupili, takže na ně nebylo vidět.

Constance čekala u taxíku, vedle ní řidič. Vůbec nereagoval na výzvu, aby vyndal zavazadla, a Constance to nepřekvapilo; obrovská Britannia klouzavě plula stále ještě kolem doku, sice pomalu, ale postupně nabírala rychlost. Do New Yorku popluje bez zastávky sedm dní a šest nocí.

Náhle se znovu rozezněla lodní siréna. Kolem přídě začala kypět voda. Constance se zamračila: skoro to vypadalo, že loď zpomaluje. Podívala se směrem k Pendergastovi. Teď už ho znovu spatřila, stál vedle toho muže s karafiátem, který s někým telefonoval. Jeho rudý obličej zbrunátněl.

Constance obrátila pozornost k lodi. Nebyl to klam, Britannia pomalu couvala k doku. Všeobecný ohlušující jásot ochabl, lidé byli zmateni.

„A hrome,“ zamumlal řidič. Přešel ke kufru vozu, otevřel ho a vyndal jejich zavazadla.

Pendergast Constance ukázal, aby šla ke stanovišti ostrahy. Prodírala se hučícími davy s řidičem taxíku v patách. Dokaři rychle znovu připravovali můstek. Kapela na chvíli přestala hrát, ale hned zase energicky pokračovala.

Siréna se rozkřičela ještě jednou, když byl můstek přistaven k boku lodi. Pendergast doprovodil Constance přes stanoviště a oba rychle kráčeli po přístavišti.

„Není důvod ke spěchu, Constance,“ řekl jí a lehčeji chytil za paži, aby zpomalila na vycházkové tempo. „Můžeme si tenhle okamžik vychutnat – právě kvůli nám čeká největší zaoceánský parník na světě. A to nemluvím o čtyřech tisících cestujících a posádce.“

„Jak jsi to dokázal?“ zeptala se, když vešli na můstek.

„Pan Elliott, vrchní ředitel společnosti North Star Line, je můj dobrý známý.“

„Opravdu?“ zeptala se pochybovačně.

„No, možná před deseti minutami nebyl, ale teď už rozhodně ano. Právě jsme se seznámili a je to velmi laskavý muž – velmi laskavý.“

„Ale zdržet odjezd? Dostat loď zpátky k přístavišti?“

„Když jsem mu vysvětlil, nakolik výhodné pro něj bude, když nás ubytuje – a jak moc nevýhodné pro něj osobně bude, když to neudělá –, pan Elliott mi byl zcela k službám.“ Pendergast vzhlédl na loď a znovu se usmál. „Víš, Constance, za daných okolností bude pro mě tahle jízda snesitelná – možná dokonce příjemná.“

10

Rogera Maylese, šéfa plavby Britannie, čekalo jedno z prvních a nejdůležitějších rozhodnutí – u jakého stolu bude první noc večeřet. Vždycky to bylo ožehavé, velmi ožehavé, tentokrát navíc šlo o první večeři první plavby největšího zaoceánského parníku na světě.

Vskutku zapeklitý problém.

Jako šéf plavby měl povinnost nejen znát jména a potřeby všech cestujících, ale také se mezi nimi pohybovat. Stále. Kdyby během večeře zmizel, pro pasažéry by to mohl být signál, že k nim nemá žádný vztah a plní jen svou pracovní povinnost.

Ale nebyla to jen pracovní povinnost.

Jenomže jak si má člověk poradit se seznamem téměř tří tisíc cestujících rozesazených ve více než osmi jídelnách a dalších třech místnostech?

Mayles propadl značné nervozitě. Nejdříve došel k rozhodnutí o restauraci: zvolil Oscar’s s „filmovou“ jídelnou – honosný prostor ve stylu art deco, kde jednu celou stěnu tvoří souvislý závěs z broušeného benátského skla, který překrývá zezadu osvětlený vodopád. Šumění vody je nastaveno tak, aby podtrhlo všudypřítomný neutrální zvuk, který tlumí hladinu hluku. Další dvě stěny jsou zdobené ryzím lístkovým zlatem a čtvrtá stěna je prosklená – s výhledem na temný oceán. Není to největší restaurace na lodi – tou je King’s Arms se třemi okázalými podlažími –, zato má nejluxusnější vybavení.

Ano, bude to Oscar’s. Přirozeně při druhé směně. Té první je nutné se za každou cenu vyhýbat. Jen totální idioti, bez ohledu na to, jak jsou bohatí, se neumí zbavit barbarského zvyku jíst před sedmou hodinou.

Zbývalo tedy vyřešit, ke kterému stolu usedne. Samozřejmě by to měl být jeden z těch „reprezentativních“ – ty jsou velké a hosté si na vlastní žádost mohou vychutnat staromódní tradici přidělení míst. Tak u stolu sedí lidé, kteří se neznají – jako v dobách největší slávy zaoceánských parníků. Samozřejmostí je společenské oblečení: pánové většinou volí černý smokink. Mayles byl v tomto ohledu velmi náročný a nosil zásadně bílý.

A poslední bod – zvolit hosty, které usadí ke svému stolu. Roger Mayles byl úzkostlivě pečlivý muž a měl spoustu niterných, nesporně děsných předsudků, kterými se musel řídit. Soupis hostů, jichž se chtěl vyvarovat, byl dlouhý: na čelním místě ředitelé společností, každý, kdo má něco společného s burzou cenných papírů, Texasané, tlusťoši, zubaři a chirurgové. Na seznamu oblíbenců měl herečky, urozené aristokraty, bohaté dědičky, hostitele a hostitelky televizních talk show, letušky, gangstery a lidi, kterým se říká „mysteriózní“, tedy takové, které nelze zařadit, neboť jsou nesmírně zvláštní a velmi bohatí.

Po hodinách soustředěného pročítání seznamů cestujících vybral skupinu lidí, kterou považoval za brilantní společnost pro první večer první plavby Britannie. Každý večer při této plavbě si vybere hosty, to je samozřejmé, ale tohle je skutečně speciální záležitost. Na takovou večeři se nezapomíná. Určitě to bude skvělé rozptýlení. A Mayles vždycky na moři rozptýlení potřeboval, protože – a to bylo jedno z jeho největších tajemství – se za celý život nenaučil plavat a být na širém oceánu ho vždycky děsilo k smrti.

A tak s velkým očekáváním a nemenším rozechvěním dorazil k lístkovým zlatem zdobenému vchodu restaurace Oscar’s – oblečený do smokinku značky Hickey Freeman, který si za tisíc dolarů pořídil speciálně pro tuto plavbu. Zůstal stát ve dveřích, aby všichni dobře viděli jeho dokonalou postavu v obleku ušitém na míru. Nasadil zářivý úsměv a kráčel ke stolu v čele.

Jak hosté přicházeli, usazoval je, potřásal si s nimi rukama, nešetřil laskavými slovy a gesty. Jako poslední přišli dva lidé z kategorie „mysteriózních“ – gentleman Aloysius Pendergast a jeho „chráněnka“. Tenhle pár v Maylesově mysli vyvolal nejrůznější rozkošně lascivní představy. Záznamy o Pendergastovi ho poněkud mátly, protože neposkytovaly naprosto žádné informace, a přitom se tomu chlapovi podařilo získat jedno z dvoupodlažních apartmá na zádi lodi – Tudorovské apartmá za padesát tisíc liber – na poslední chvíli, přestože všechna místa na lodi byla rezervována celé měsíce před vyplutím. Navíc téměř o půl hodiny zdržel odjezd. Jak to dokázal?

Naprosto fascinující.

Když ten muž vešel, Mayles mu věnoval dlouhý pohled. To, co viděl, se mu zamlouvalo. Byl to uhlazený aristokrat, navíc překvapivě pohledný, oblečený do skvostného žaketu s orchidejí v klopě. Obličej měl strašně bledý, jako by se zotavoval z nějaké smrtelné choroby, a přece z jeho pružného těla sálala odolnost a vitalita a v šedých očích bylo patrné všechno možné, ale rozhodně ne slabost. Jemné rysy obličeje byly jako vytesané z mramoru v Praxitelově dílně. Cestou k prostřenému stolu kličkoval mezi lidmi jako kočka.

Jeho takzvaná chráněnka byla však ještě půvabnější – kráska, ne však v běžném nebo moderním pojetí. Její krásu nejlépe vystihoval výraz prerafaelská věrná podoba Proserpiny ze známého Rossettiho obrazu, ale s rovnými vlasy sestřiženými na mladistvé mikádo. Měla na sobě společenské večerní šaty od Zaca Posena, které Mayles obdivoval v jedné z galerií arkády St. James’s na palubě 6 – byly nejdražší z celé nabídky. Zajímavé, koupila si k téhle příležitosti šaty na lodi, nezvolila žádné ze svého šatníku.

Rychle změnil názor na to, kde má kdo místo, a usadil Pendergasta vedle sebe, Constance naproti a paní Dahlbergovou vedle Pendergasta z druhé strany. Mayles tuhle ženu na svůj seznam připsal, protože měla za sebou dva rozvody se dvěma anglickými lordy a poté se provdala za amerického magnáta v masném průmyslu; několik měsíců po svatebním obřadu zemřel a ona zbohatla o sto milionů. Maylesova horečnatá obrazotvornost se při takových informacích rozbouřila. Ale když ji viděl, zažil zklamání. Nevypadala jako ordinérní zlatokopka, kterou si představoval.

Usadil i další hosty – temperamentního mladého Angličana, baroneta, a jeho francouzskou manželku; obchodníka s impresionistickým uměním; sólovou zpěvačku skupiny Suburban Lawnmowers a jejího přítele; spisovatele a bonvivána Victora Delacroixe a ještě několik dalších, kteří, jak Mayles doufal, přispějí k zábavě u tak skvěle obsazeného stolu. Původně tu chtěl mít i filmovou hvězdu Braddocka Wileyho, který plul na lodi, aby uprostřed Atlantiku uvedl premiéru svého nového filmu, ale jeho herecká hvězda poněkud ztrácela na lesku, a tak se Mayles nakonec rozhodl, že ho pozve až na druhý večer.

Když už všichni seděli na svých místech, Mayles je představil, aby tak předešel nevkusnému seznamování kolem stolu, jakmile všichni zaujmou místa. Zanedlouho se servíroval předkrm: palačinky Romanoff. Hosté chvilku společensky konverzovali, když jim číšníci přinesli talíře a nalili první sklenku vína.

Mayles prolomil ledy. „Slyším ve vaší řeči neworleánský přízvuk, pane Pendergaste?“ Byl hrdý na svou schopnost zapojit do hovoru i nanejvýš mlčenlivého hosta.

„Máte opravdu výborný postřeh,“ odpověděl Pendergast. „A já slyším ve vaší řeči lehounký nádech přízvuku z Far Rockaway v Queensu. Mám pravdu?“

Mayles cítil, jak mu zamrzl úsměv na rtech. Jak ten člověk může tohle poznat?

„Neznepokojujte se, pane Maylesi. Kromě jiného se věnuji studiu akcentů. V mém oboru je to velmi užitečné.“

„Aha.“ Mayles usrkl ze sklenky bílého vernacci, aby zastřel překvapení, a rychle hovor nasměroval jinam. „Jste lingvista?“

V šedých očích jako by se skrývalo jisté pobavení. „Ale vůbec ne. Vyšetřuji různé záležitosti.“

Pro Maylese to bylo druhé překvapení večera. „To je zajímavé. Chcete říct, že jste jako Sherlock Holmes?“

„Něco v tom stylu.“

Maylesovi proběhla hlavou dost nepříjemná myšlenka. „A teď právě… vyšetřujete?“

„Bravo, pane Maylesi.“

Teď poslouchali i ostatní kolem stolu a Mayles nevěděl přesně, co říct. Pocítil obrovskou nervozitu. „No,“ pokračoval s lehlým smíchem. „Vím, že pachatelem je zahradník.“

Když se ostatní za stolem zdvořile zasmáli, stočil hovor jinam od tohoto nebezpečného tématu. „Slečno Greeneová, viděla jste někdy Rossettiho obraz Proserpina?“

Zpříma na něj pohlédla a on velmi znejistěl. V jejích očích bylo cosi velmi zvláštního. „Ano.“

„Podle mého názoru jste té ženě z obrazu velmi podobná.“

Dál na něj upřeně hleděla. „Mělo by mi lichotit, že mě srovnáváte s milenkou vládce podsvětí?“

Taková bizarní odpověď, kterou prohodila zvučným a jakoby starodávným hlasem, Maylese vyvedla z rovnováhy. Ale byl znalcem konverzačních zvratů a měl hned pohotovou repliku. „Pluto se do ní zamiloval, protože byla krásná a temperamentní – jako vy.“

„V důsledku čehož ji Pluto unesl a odvlekl do pekla, aby se stala jeho milenkou.“

„No, někomu se zkrátka poštěstí!“ Mayles se rozhlédl. Za takový bonmot se mu dostalo uznalého smíchu – usmála se dokonce i slečna Greeneová, jak si s úlevou všiml.

Obchodník Lionel Brock promluvil: „Ano, ano, ten obraz velmi dobře znám. Myslím, že visí v galerii Tate.“

Mayles byl Brockovi za jeho slova vděčný. „Ano.“

„Poněkud vulgární, jako všichni prerafaelisté. Modelem stála Jane Morrisová, manželka Rossettiho nejlepšího přítele. To malování bylo předehrou k tomu, aby ji svedl.“

„Svádění,“ řekla slečna Greeneová. Upřela zvláštní oči na Maylese. „Svedl jste někdy někoho, pane Maylesi? Funkce šéfa plavby luxusního zaoceánského parníku musí být pro něco takového skvělým odrazovým můstkem.“

„Mám svá drobná tajemství,“ odpověděl se smíchem. Taková otázka ho zasáhla mnohem hlouběji, než byl zvyklý. Napadlo ho, že slečnu Greeneovou už ke svému stolu neposadí.

„Jsem sama sebe vzdálena, duch krouží kdes v bludných dálkách, po znamení touží,“ recitovala Greeneová.

Poté se rozhostilo ticho.

„Jak rozkošné,“ promluvila poprvé paní Emily Dahlbergová, dědička po magnátovi masného průmyslu. Byla to mimořádně aristokratická dáma ve společenských šatech doplněných starožitnými šperky, na svůj věk štíhlá a pěstěná. Maylese napadlo, že vypadá a mluví úplně jako baronka von Schräderová ve filmu Za zvuků hudby. „Kdo to napsal, má milá?“

„Rossetti,“ odpověděla Greeneová. „Tu báseň napsal o Proserpině.“

Brock upřel šedé oči na Constance. „Vy jste kunsthistorička?“

„Ne. Jsem pedantka a tmářka.“

Brocka to pobavilo. „Pedantky a tmářky pokládám za okouzlující,“ řekl s úsměvem a naklonil se k ní.

„Vy jste také pedant, doktore Brocku?“

„No, já…“ otázku přešel smíchem. „Možná by mě někdo takhle nazval. Na loď jsem si vzal několik výtisků své poslední monografie o Caravaggiovi. Pošlu vám jeden do kajuty – pak to budete moci posoudit sama.“

Všichni mlčeli, když k jejich stolu přistoupil elegantní stříbrovlasý muž v uniformě. Byl štíhlý, na první pohled v dobré kondici, zpod čepice svítily jeho modré oči. „Vítám vás,“ řekl.

Všichni ho pozdravili.

„Jak všechno klape, Rogere?“

„Všechno v pořádku, Gordone.“

„Dovolte, abych se představil,“ řekl nově příchozí osazenstvu u stolu a obdařil je okouzlujícím úsměvem. „Jsem Gordon LeSeur, druhý důstojník Britannie.“ Měl roztomilý liverpoolský přízvuk.

Postupně se mu představili všichni hosté.

„Pokud se chcete zeptat na cokoli ohledně lodi, jsem vám k službám.“ Znovu se usmál. „Jaká je večeře?“

Všichni ho ujistili, že skvělá.

„Výborně! Dobře se o vás postaráme, to vám slibuji.“

„Já mám jednu otázku,“ nechala se slyšet paní Dahlbergová. „Britannia je prý největší výletní loď na světě. O kolik je větší než Queen Mary 2?“

„Tato loď je o patnáct tisíc tun těžší, o devět metrů delší, o deset procent rychlejší a dvakrát hezčí. Ale, paní Dahlbergová, v jednom, co jste řekla, vás musím opravit: nejsme výletní loď, ale zaoceánský parník.“

„Já nevěděla, že je v tom nějaký rozdíl.“

„Propastný rozdíl! Výletní loď poskytuje výletní plavbu. Proti tomu zaoceánský parník přepravuje lidi podle jízdního řádu. Britannia má mnohem hlubší ponor a trup více do špičky než výletní loď a může plout velkou rychlostí: přes třicet uzlů, což je více než padesát kilometrů za hodinu. Trup musí být mnohem silnější než u výletní lodi a musí lépe ‚sedět na hladině‘, aby mohl přeplout oceán za jakéhokoli počasí. Víte, výletní loď se musí vyhýbat bouři. My kurz neměníme – jednoduše brázdíme hladinu dál.“

„Opravdu? Může nás potkat bouře?“ zajímalo paní Dahlbergovou.

„Pokud je předpověď počasí správná, tak nás bouře zastihne – někde u Grand Banks kanadského Newfoundlandu.“ Konejšivě se usmál. „Není se čeho bát. Bude to skvělá zábava.“

Druhý důstojník se rozloučil a přešel k vedlejšímu stolu, u něhož seděli hluční počítačoví multimilionáři. Mayles byl rád, že ta banda hýkajících oslů na chvíli zmlkla, když i jim druhý důstojník opakoval tentýž výklad.

„Nejlepší druhý důstojník z flotily,“ řekl Mayles. „Jsme moc rádi, že ho máme.“ Bylo to jeho standardní vyjádření. LeSeur byl skutečně slušný chlap, netypický druhý důstojník – ti zpravidla bývají arogantní, nafoukaní, mívají mindrák z toho, že se nevypracovali do funkce kapitána.

„Vypadá spíš jako prošedivělý Paul McCartney,“ komentoval to Lionel Brock. „Nejsou příbuzní?“

„To je tím přízvukem,“ odpověděl Mayles. „Nejste první, kdo si toho všiml.“ Mrkl na něj. „Hlavně mu něco takového neříkejte. Musím s lítostí poznamenat, že náš druhý důstojník není velkým fanouškem Beatles.“

Číšníci jim přinesli hlavní chod a další víno a lidé u stolu si začali povídat mezi sebou. Mayles nastražil radary. Dokonce i když sám hovořil, dokázal sledovat hovory ostatních. Byla to užitečná dovednost.

Paní Dahlbergová se otočila na Pendergasta. „Vaše chráněnka je pozoruhodná mladá žena.“

„To ano.

„Jaké má vzdělání?“

„Je samouk.“

Mayles slyšel hlasitý výbuch smíchu od vedlejšího stolu. Byl to Scott Blackburn, počítačový génius, se dvěma svými úlisnými kamarády a jejich parazity, všichni v havajských košilích, volných kalhotách a sandálech. Naprosto ignorovali pravidla platná na lodi a tradice vztahující se k prvnímu večeru po vyplutí. Mayles se otřásl. Připadalo mu, že každé plavby se účastní nejméně jedna skupina bohatých a hlučných podnikatelů. Těm se dostávalo té nejlepší obsluhy. Podle záznamů byl Blackburn s touhle partičkou na tematické cestě spojené s vínem v Bordeaux, kde všichni utratili miliony dolarů za okamžité vybudování vinných sklepů. A jak už to s multimilionáři chodí, byli velmi nároční a výstřední. Blackburn si vymínil, aby jeho rozlehlé apartmá bylo na sedmidenní plavbu vyzdobeno jeho soukromými uměleckými díly, starožitnostmi a nábytkem.

Paní Dahlbergová stále mluvila s Pendergastem. „A jak se stala vaší chráněnkou?“

Slečna Greeneová jí skočila do řeči. „Můj první opatrovník, doktor Leng, mě našel jako opuštěného sirotka na ulici New Yorku.“

„Proboha, vůbec mě nenapadlo, že se dneska ještě něco takového může stát.“

„Když byl doktor Leng zavražděn, ujal se mě Aloysius, jeho příbuzný.“

Slovo zavražděn chvíli viselo ve vzduchu.

„Taková tragédie,“ vydechl Mayles. „To je mi moc líto.“

„Ano, je to tragický příběh – že, Aloysie?“

Mayles slyšel v jejím hlase ostrý tón. Něco se tu děje. Lidé jsou jako ledovec – většina z toho, čím ve skutečnosti prošli, zejména jedná-li se o něco nepříjemného, zůstává uvnitř.

Paní Dahlbergová se na Pendergasta laskavě usmála. „Slyšela jsem před chvílí dobře, že jste soukromý detektiv?“

Ale ne, pomyslel si Mayles. Už zase.

„V této chvíli ano.“

„A co jste říkal, že vyšetřujete?“

„O tom jsem nemluvil.“

„Vyšetřujete?“ vyhrkl vyplašeně obchodník Brock. Zjevně mu předchozí hovor unikl.

„To je nádherně záhadné.“ Dahlbergová s úsměvem položila svou ruku na Pendergastovu. „Miluji záhady. Čtete příběhy o záhadných vraždách, pane Pendergaste?“

„Romány vůbec nečtu. Připadají mi absurdní.“

Dahlbergová se zasmála. „Já je zbožňuji. A zdá se mi, pane Pendergaste, že Britannia by mohla být báječným prostředím na vraždu.“ Obrátila se na Maylese. „Co si o tom myslíte, pane Maylesi?“

„Vražda by byla báječná, pokud by nikdo nebyl zraněn.“ Taková duchaplnost vyvolala smích a Mayles byl znovu hrdý na sebe a svoji schopnost udržet hovor v půvabně lehkém tónu, jak vyžaduje společenská etiketa.

Pendergast se předklonil. „Vraždu při plavbě vám zaručit nemohu,“ pronesl medovým hlasem, „ale něco vám povím: vrah na palubě je.“

11

Pendergast odpočíval v salonu svého apartmá a listoval velmi rozsáhlým vinným lístkem Britannie. Měl puštěnou televizi s plochou obrazovkou naladěnou na informační kanál lodi. Tlumený hlas komentoval řadu zobrazení plavidla a vychvaloval klady zaoceánského parníku.

„Britannia je impozantní loď zkonstruovaná podle nejlepších tradic,“ intonoval komentátor kultivovanou britskou angličtinou. „Najdete zde široká schodiště, rozlehlé společenské prostory, dva taneční sály, osm restaurací, tři kasina a pět plaveckých bazénů. Britannia pojme 2700 cestujících, pracuje zde personál čítající 1600 osob a celková tonáž lodi je 165 000 tun. Nabízí největší kapacitu ubytovacích prostor ze všech plavidel, která brázdí vody na volném moři, a poměr cestujících a posádky nelze srovnat se žádnou jinou luxusní lodí. Britannia je v řadě ohledů výjimečná – najdete zde například osmiúrovňové Grand Atrium, ‚Sluneční lázně Sedona®’, luxusní arkády s obchody Regent Street a St. James¨s, sál Belgravia pro tisíc diváků a vyhřívaný bazén vybudovaný podle vzoru římských lázní objevených při vykopávkách v Pompejích. Honosí se tanečním sálem Krále Jiřího Druhého zdobeným křišťálem a zlatem, největším na moři vůbec. Délka lodi přesahuje výšku Empire State Building a sirénu je slyšet na vzdálenost dvacet dva a půl kilometru. Ve stylu Titaniku a velkých lodí z minulosti je Britannia vydatně zdobená leštěnými materiály, a to zevnitř i zvenčí, na což se spotřebovalo více než sto tisíc metrů čtverečních týkového dřeva, mahagonu, cypřišku, eukalyptu, iroka a buku…“

V horním podlaží apartmá se otevřely dveře. Constance vyšla z pokoje a kráčela ze schodů.

Pendergast vypnul televizi a odložil vinný lístek. „Nevěděl jsem, že na lodi je tak velký vinný sklep. Sto padesát tisíc lahví. Výběr francouzských vín z období před rokem 1960 je zvlášť impozantní.“

Když k němu přišla, podíval se na ni. Už na sobě neměla společenské šaty jako na večeři, převlékla se do světle žlutých. „Ta nová garderoba ti sluší, Constance.“

„Tys mi pomáhal vybírat,“ odpověděla a posadila se do křesla proti němu.

„Večer jsi byla poněkud břitká.“

„Ty také.“

„Snažím se odhalit vraha. Co jsi dělala ty?“

Constance povzdechla. „Omlouvám se za svoje chování. Po pobytu v klášteře na mě všechen ten nadbytek působí – skličujícím dojmem.“

„Být na světě, nikoli však jeho součástí.“ Pendergast citoval jednu ze starých mravních zásad buddhismu.

„Raději bych byla doma a četla si u krbu. Tohle“ – máchla rukou do vzduchu – „je absurdní.“

„Měj na paměti, že pracujeme.“

Neklidně poposedla v křesle a neodpověděla.

Pendergast si všiml, jak se jeho chráněnka v posledních několika týdnech změnila. Pobyt v klášteře s ní udělal divy. Potěšilo ho, když viděl, že dál setrvává v disciplíně čhong ran, vstává ve čtyři hodiny ráno a hodinu medituje, medituje i dopoledne a neholduje příliš jídlu a pití. A co je nejdůležitější, spadla z ní apatie a přestala se bezcílně potulovat. Je cílevědomější, uvolněnější a má větší zájem o svět kolem sebe, než tomu bylo po smrti jeho bratra. Tahle jejich malá mise, nevyřešená záhada, jí dala nový směr. Pendergast pevně věřil, že se pomalu zotavuje po děsivých březnových událostech a z toho, co prodělala na Fevershamské klinice. Už nepotřebuje ochraňovat před ostatními. Po jejím ostrém projevu při večeři ho spíš napadlo, jestli teď není úplně na opačné straně.

„Jak ti připadali naši spolustolovníci?“ zeptal se.

„Žel bohu, nijak zvlášť na mě nezapůsobili. Až na paní Dahlbergovou – je v ní cosi přitažlivě ryzího. Mám dojem, že jsi ji zaujal.“

Pendergast sklonil hlavu. „Nejsem jediný, kdo udělal dojem.“ Pokynul hlavou na útlou knížku na stolku u zdi s názvem Caravaggio: Záhada šerosvitu. „Jak vidím, doktor Brock nezahálel a poslal ti svou monografii.“

Constance letmo pohlédla na knížku a zachmuřila se.

„Přes nedostatky našich společníků mám za to, že někteří z nich nám mohou být užiteční,“ pokračoval. „Pan Mayles například. To je muž, který si všímá všeho.“

Constance přikývla. Oba zmlkli.

„Takže,“ řekla po chvíli, aby změnila téma, „ten zloděj a vrah zabil Jordana Ambrose pistolí malé ráže. Potom tělo mrtvého bezdůvodně zohavil.“

„Ano.“

„Ale to ostatní, co jsi popisoval – pečlivé prohledání kapes, úzkostlivé očištění a otření všeho v pokoji – nějak nesedí.“

„Přesně tak.“

„Nevzpomínám si, že bych o podobném precedenčním případu četla v právnických knihách.“

„Ani já ne. S něčím podobným jsem se setkal snad jen u neobvyklého případu, jemuž jsem se před nedávnem věnoval v Kansasu.“

Někdo zaklepal na dveře a Pendergast šel otevřít. Na chodbě stála jejich stevardka.

„Pojďte dál,“ vyzval ji Pendergast a pokynul rukou.

Žena se lehce uklonila a vešla. Byla hubená, středního věku, měla černé vlasy a hluboko posazené černé oči. „Promiňte, pane,“ řekla s východoevropským přízvukem. „Napadlo mě, jestli mě teď potřebujete.“

„Ne, děkuji, zatím nic nepotřebujeme.“

„Děkuji, pane. Vrátím se, abych vám připravila postel.“ A s další drobnou úklonou odešla.

Pendergast zavřel dveře a znovu usedl na pohovku.

„Tak co budeme dělat večer?“ zajímalo Constance.

„Po jídle se naskýtá spousta příležitostí. Máš náladu na něco určitého?“

„Napadlo mě, že bychom se mohli trochu porozhlédnout po lodi.“

„To ne. Nejdříve musíme splnit jednu nepříjemnou povinnost.“ Ukázal na hromádku papírů z tiskárny počítače vedle vinného lístku. „Na palubě této lodi je dva tisíce sedm set cestujících a my máme jen týden na to, abychom dopadli vraha a získali Agozyena.“

„To je seznam pasažérů?“

Pendergast přikývl. „Přímo z databáze lodi. Jména jsou doplněna údaji o zaměstnání, věku, pohlaví a době nalodění. Jak už jsem ti říkal, předem jsem vyloučil všechen lodní personál.“

„Jak jsi ten seznam získal?“

„Úplně jednoduše. Našel jsem jednoho řadového počítačového technika a vydával jsem se za auditora North Star pro vyhodnocení výkonnosti. Zabralo to skvěle, za chvíli bylo hotovo. Už jsem vyloučil jména těch, kdo nejsou podezřelí.“ Z kapsy saka vyndal papír.

„Pokračuj.“

Dlouhým bílým prstem se dotkl papíru. „Vražda se stala v deset, taxi přijelo k doku v půl jedné po půlnoci, takže vrah musel na loď nastoupit až potom. Tak nám ubylo tisíc čtyři sta sedmdesát šest jmen.“

Znovu se prstem dotkl papíru. „Vrahem je muž.“

„Jak tohle můžeš vědět?“ zeptala se, jako by takový předpoklad považovala za urážku ženství.

„Podle té lahve skotské. Člověk jako Ambrose by stěží vybral právě whisky, kdyby za ním měla přijít žena. A potom ten nůž, který projel celým tělem, probodl koberec a zajel i do překližky na podlaze. K tomu je zapotřebí velká síla. A nakonec – Ambrose byl horolezec ve vynikající fyzické kondici, zabít ho nebylo nic jednoduchého. To všechno naznačuje, že náš vrah je silný, naprosto fit, velmi obratný – a muž.“

„To je pravda, uznávám.“

Pendergast sjel prstem po papíru níž. „Podle stejných indicií můžeme odhadnout věk: přes dvacet a pod šedesát pět. Na takovéhle lodi je právě věk velmi důležitý ukazatel. Navíc ten muž necestuje s manželkou: špinavá vražda, příjezd taxíkem, přestrojení, nástup na loď s Agozyenem – to všechno napovídá, že máme co do činění s mužem bez manželky. Psychopatologie vraždy, čiré potěšení z násilí rovněž ukazuje na svobodného muže. Hledáme tedy muže určitého věku bez partnerky. Tak nám ubude dalších tisíc dvanáct jmen. Zbývá dvě stě dvanáct.“

Prst se znovu pohnul. „Všechny důkazy ukazují na to, že Ambrose se obrátil na známého sběratele, možná ne specialistu na asijské starožitnosti jako takové, nicméně sběratele. A na muže, jehož obličej může být veřejnosti známý. Takže zbývá dvacet šest jmen.“

Podíval se na Constance. „Vrah je chytrý. Zkus se vžít do jeho kůže. Potřeboval nenápadně dostat tu nemotornou schránku na palubu lodi. Nenastoupil rovnou se schránkou – někdo by si ho všiml. A navíc byl po vraždě potřísněný krví; musel se na nějakém bezpečném místě převléknout a umýt. Co by měl udělat?“

„Jít do hotelového pokoje, umýt se, Agozyena uložit do lodního kufru a na palubu nastoupit v tom největším návalu lidí.“

„Přesně tak. A to by mohlo být kolem deváté dnes dopoledne.“

Constance se sarkasticky usmála.

Pendergast zvedl prst z papíru. „Takže nám zbývá pouhých osm podezřelých – tady. Všimni si té podivné shody okolností: dva z nich byli s námi u stolu.“ Podal jí papír. Constance četla jména:

Lionel Brock. Majitel Brock Galleries, Západní 57. ulice, New York. Věk 52. Přední obchodník s impresionistickými a postimpresionistickými obrazy.

Scott Blackburn, bývalý prezident a ředitel společnosti Gramnet, Inc. Věk 41. Multimilionář ze Silicon Valley. Sběratel asijského umění a obrazů z 20. století.

Jason Lambe, ředitel společnosti Agamemnon.com. Věk 42. Magnát v oboru techniky, Blackburn je významný investor jeho společnosti. Sběratel čínského porcelánu a japonských dřevořezeb a obrazů.

Terrence Calderón, ředitel společnosti TeleMobileX Solutions. Věk 34. Magnát v oboru techniky, Blackburnův přítel. Sběratel francouzských starožitností.

Edward Smecker, lord Cliveburgh, údajný lupič, který se do budov dostává oknem ve zdi nebo ve střeše. Věk 24. Sběratel starožitných šperků, příborů a nádobí z drahých kovů, relikviářů a uměleckých předmětů.

Claude Dallas, filmová hvězda. Věk 31. Sběratel pop artu.

Felix Strage, vedoucí oddělení řeckého a římského umění, Metropolitní muzeum umění, New York. Sběratel řeckých a římských starožitností.

Victor Delacroix, spisovatel a bonviván. Věk 36. Sběratel eklektického umění.

Pendergast perem přeškrtl poslední jméno. „Toho můžeme hned vyloučit.“

„Jak to?“

„Při večeři jsem si všiml, že je levák. Vrah byl pravák.“ Podívala se na něj. „Vyloučil jsi dva tisíce šest set devadesát tři podezřelých – a to jsi ještě neuplatnil svou inteligenci.“

„Vylučování posledních sedmi se možná ukáže jako velmi náročné. Pokud máme zvítězit, budeme se muset rozdělit.“ Letmo na něj pohlédla. „Já se ujmu vyšetřování na horních palubách, mezi pasažéry a lodními důstojníky. Chtěl bych, aby sis v našem pátrání vzala na starosti podpalubí.“

„Podpalubí. Ale pokud to není nikdo z posádky, tak proč se tím vůbec zabývat?“

„Nejlepší místo, kde se dozvíš klepy a drby o cestujících, je podpalubí.“

„Ale proč já?“

„Pro tebe bude snazší přesvědčit někoho, aby s tebou mluvil. Pro mě by to bylo složité.“

„A co přesně hledám?“

„Co ti instinkty napoví. Konkrétně jde o nějakou schránku. Dlouhou a neskladnou schránku.“

Odmlčela se. „Jak se mám do podpalubí dostat?“

„Ty na něco přijdeš.“ Chytil ji varovně za loket. „Ale musím tě na něco upozornit, Constance – tomu vrahovi nerozumím. A to mi dělá starosti. Stejně tak by to mělo znepokojit i tebe.“

Přikývla.

„Nerozehrávej nic sama. Všímej si, potom přijď za mnou. Dohodnuto?“

„Ano, Aloysie.“

„V takovém případě, jak se říká, hra začala. Připijeme si na pátrání kvalitním starým portským?“ Pendergast znovu pročítal vinný lístek. „Taylor ročník 55 je nápoj, který se přesně pro tuhle příležitost hodí, domnívám se.“

Mávla rukou. „Nemám chuť na portské, děkuju, ale ty si klidně dej.“

12

Juanita Santamaria jela s vozíkem pro pokojské po elegantním koberci paluby 12, měla našpulené rty a trochu se mračila, oči upřené dopředu. Vozík pod vahou naskládaného čistého prádla a voňavých mýdel na luxusním koberci skřípal.

Když kráčela po chodbě za roh, přistoupila k ní cestující: přibližně šedesátiletá pěstěná žena s fialovým přelivem. „Promiňte, drahoušku,“ oslovila Juanitu. „Jde se tudy do Slunečních lázní?“

„Ano,“ odpověděla pokojská.

„A ještě něco. Ráda bych poslala kapitánovi kartičku s poděkováním. Zapomněla jsem jeho jméno. Jak se jmenuje, prosím vás?“

„Ano,“ řekla Juanita, aniž se zastavila.

Vepředu chodba končila obyčejnými hnědými dveřmi. Juanita jimi projela do služebních prostor. Na jedné straně ležely velké plátěné pytle se špinavým prádlem a spousty šedých plastových škopků plných špinavého nádobí po jídlech objednaných na pokoj. To vše do útrob lodi přepravují nákladní výtahy. Juanita s vozíkem přejela k tomu nejbližšímu, natáhla ruku a stiskla knoflík.

Trochu se jí třásl prst.

Dveře výtahu se s tichým šelestem otevřely. Juanita vešla a podívala se na ovládací panel. Znovu natáhla ruku, aby stiskla knoflík. Tentokrát však zaváhala a upřeně koukala na panel, obličej měla povadlý. Čekala, dokud se dveře nezavřely. Výtah zůstal stát na místě. Nakonec – velmi pomalu, jakoby mátožně – stiskla knoflík na palubu C. Kabina s bzučením pomalu sjížděla.

Hlavní chodba na pravoboku paluby C byla stísněná, s nízkým stropem a dusná. Byla plná lidí, stejně jako byla paluba 12 prázdná: sběrači nádobí, pokojské, krupiéři, společnice, technici, stevardky, manikérky, elektrikáři a spousta dalších lidí ji spěšně míjela se soustředěným výrazem ve tváři. Všichni mysleli na své úkoly, které musí vyplnit, aby přispěli k plynulému chodu plavidla. Juanita vyjela s vozíkem do rušné chodby, potom se zastavila a rozhlížela se kolem sebe, jako by zabloudila. Ti, kdo ji míjeli, jí věnovali jen krátký pohled: chodba nebyla moc široká a vozík uprostřed velmi rychle způsobil zácpu.

„Haló!“ Neupravená žena v uniformě supervizora k ní přichvátala. „Sem nesmí žádné vozíky, odjeďte s tím. Okamžitě.“

Juanita k ní stála zády a neodpověděla. Supervizorka ji popadla za rameno a otočila ji k sobě. „Řekla jsem, jděte –“ Když poznala Juanitu, zmlkla.

„Santamarie? Co tady dole, krucinál, děláš? Směna ti končí až za pět hodin. Hni sebou a koukej jít na palubu 12.“ Juanita mlčela, ani se na ni nepodívala.

„Tak slyšíš mě? Vrať se nahoru, než tě zapíšu a snížím ti plat. Ty –“

Supervizorka zmlkla. Z míry ji vyvedl duchem nepřítomný výraz a temné propadliny Juanitiných očí.

Juanita nechala vozík stát uprostřed chodby, prošla kolem supervizorky a nejisté se prodírala davem. Její nadřízenou to natolik vyděsilo, že jen mlčky sledovala, jak odchází.

Juanita byla ubytovaná ve stísněné, skličující změti kajut na zádi. Turbodieselová elektrárna byla sice o tři podlaží níže, nicméně hučící vibrace a zápach paliva plnily vzduch jako plíživá nákaza. Když se přiblížila ke kajutě, zpomalila. Mnozí lidé z personálu, kteří ji míjeli, se za ní otočili, šokovaní jejím nezaostřeným pohledem a vyčerpaným, až přízračným výrazem v obličeji.

Váhavě se zastavila před svými dveřmi. Minula minuta, potom druhá. Najednou se dveře otevřely a zevnitř vyšla tmavá černovlasá žena. Měla na sobě číšnickou uniformu Hyde Parku, neformální restaurace na palubě 7. Když uviděla Juanitu, zůstala stát.

Juanito, děvče!“ vykřikla haitským přízvukem. „Tys mě teda překvapila!“

Juanita zase nereagovala. Upřeně zírala za ženu, jako by tam nebyla.

Ozvalo se šplouchnutí, když Juanitin močový měchýř povolil. Žluté spirály moči jí stékaly po nohou a na linoleu na chodbě vytvářely kaluže.

Žena ve stejnokroji servírky uskočila. „Hele!“

Zdálo se, že hlučný hlas Juanitu probral. Skelný pohled se stočil na ženu ve dveřích. Potom pomaličku přejížděl po jejím obličeji dolů na krk se zlatým řetízkem s medailonkem – mnohohlavým hadem skrčeným pod paprsky stylizovaného slunce.

Náhle se Juanitě rozšířily oči. Natáhla ruce před sebe, jako by chtěla něco odehnat, napůl se zapotácela, napůl spadla do chodby. Otevřela ústa, z nichž byla děsivá růžová jeskyně.

Právě v tu chvíli se rozkřičela.

13

Roger Mayles kráčel po přepychovém koberci kasina Mayfair, pokyvoval hlavou a usmíval se. Britannia plula mezinárodními vodami necelých pět hodin, ale v kasinu už bylo rušno: hlomoz hracích automatů, hlasy krupiérů blackjacku a rulety i hráčů v kostky přehlušovalo kabaretní představení, které právě hráli v Royal Court, jen o kousek dál na přídi paluby 4. Skoro všichni muži měli na sobě smokink a ženy černé večerní šaty. Většina přítomných sem přispěchala hned po skončení slavnostní večeře po vyplutí, aniž by se obtěžovali převléci.

Zastavila ho servírka s tácem šampaňského. „Dobrý den, pane Maylesi,“ pozdravila nahlas. „Dáte si sklenku?“

„Ne, děkuju, pusinko.“

Dixieland kvílel hodně blízko a přispíval k pocitu frenetického veselí. Mayfair bylo nejbouřlivější ze třech kasin na Britannii a Maylese napadlo, že je to závratná podívaná na nenasytnost a mamon. První noc na moři bývá vždycky nejdivočejší: to ještě nikdo po velké prohře nepřijde k rozumu. Mayles mrkl na servírku a šel dál, letmo přehlédl všechny stoly. Nad každým byla decentně zasazená malá kupole z kouřového skla, v záři oslepujících křišťálových lustrů téměř neviditelná. Výzdoba byla ve stylu konce devatenáctého století, všude samet a hojné zdobení dřevem a starou mosazí. Uprostřed rozlehlé místnosti se tyčila bizarní socha vysekaná ze světle růžového ledu: Lord Nelson, poněkud perverzně oblečený do tógy.

Když Mayles přišel k baru kasina, zahnul vpravo a zůstal stát před neoznačenými dveřmi. Z kapsy vyndal kartu, projel jí čtečkou a zámek s cvaknutím povolil. Podíval se zleva doprava, potom rychle vklouzl dovnitř, pryč od všeho hluku a hemžení.

Na stropě nebyly žádné lampy, místnost osvětlovala stovka malých monitorů uzavřeného okruhu zabudovaných do čtyř stěn, všechny zobrazovaly kasino z jiné perspektivy: pohled shora na stoly, řady hracích automatů, směnárníky. Tohle bylo „orchestřiště“ kasina Mayfair, kde jeho personál ostražitě sledoval hazardní hráče a současně s nimi i krupiéry a směnárníky.

Dva technici ze židlí na kolečkách sledovali monitory, jejich obličeje v záplavě modrého světla vypadaly přízračně. Victor Hentoff, manažer kasina, stál za nimi. I on se na monitory mračil. V nadcházejících šesti dnech bude pendlovat mezi kasiny na lodi. Na obrazovky počítačů se díval už tolik let, že měl neustále přimhouřené oči. Když zaslechl, jak Mayles vchází, otočil se.

„Rogere,“ pronesl drsným hlasem a natáhl k němu ruku.

Mayles vytáhl z kapsy zalepenou obálku.

„Děkuju,“ řekl Hentoff. Tlustým prstem obálku otevřel a vyndal několik listů papíru. „Proboha,“ komentoval, když jimi listoval.

„Spousta ovoce na nízkých větvích,“ podotkl Mayles. „Zralého k česání.“

„Nechcete mi k tomu říct něco bližšího?“

„Samozřejmě.“ Kromě plnění všech ostatních povinností od něj personál kasina očekával, že jim diskrétně předá seznam potenciálních gamblerů – nebo prosťáčků –, kterým je třeba věnovat náležitou péči a vlichotit se jim. „Hraběnka z Westleighu se vrátila, aby zase mohla někoho oškubat. Pamatujete, co se stalo na první plavbě Oceánie?“

Hentoff obrátil oči v sloup. „Nechce se mi vůbec věřit, že se po tom všem vrátila.“

„Má slabost na první plavby. A na rozdávající bakaratu. Potom je tu –“

Najednou se Hentoff na Maylese už nedíval. Hleděl přes rameno šéfa plavby. V tomtéž okamžiku si Mayles povšiml, že hladina hluku v místnosti velmi výrazně stoupla. Podíval se stejným směrem jako Hentoff a užasl, když uviděl hosta, kterého si vybral pro večeři, Pendergasta. Nějak se dostal až do „orchestřiště“ a teď za sebou právě zavíral dveře.

„Á, pane Maylesi,“ řekl Pendergast. „Tady jste.“

Propadl ještě většímu zmatku. Šéf plavby se jen málokdy zmýlí při výběru svých hostů ke stolu, ale chybu, kterou udělal v případě Pendergasta a jeho „chráněnky“, nehodlal opakovat.

Pendergast přejel pohledem stěny monitorů. „Máte tady okouzlující výhled.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“ žádal vysvětlení Hentoff.

„To byl jen takový malý salonní trik,“ Pendergast přezíravě mávl rukou.

„Tady ale nemůžete zůstat, pane. Vstup do tohoto prostoru je cestujícím zakázán.“

„Mám jen jednu nebo dvě drobné prosby na pana Maylese. Potom půjdu zase po svých.“

Manažer kasina se překvapeně otočil k Maylesovi. „Rogere, ty toho cestujícího znáš?“

„Povečeřeli jsme spolu. Co pro vás mohu udělat, pane Pendergaste?“ zeptal se s úlisným úsměvem Mayles.

„Všechno, co vám chci říct, je důvěrné,“ odpověděl Pendergast.

Ale ne, povzdechl v duchu Mayles. Cítil, jak se mu nervy napínají. Doufal, že to neznamená pokračování té morbidní konverzace při večeři.

„Nejsem na Britannii, jen abych odpočíval a dýchal čerstvý vzduch.“

„Skutečně?“

„Jsem tu proto, abych jednomu svému příteli udělal laskavost. Víte, pánové, mému příteli něco ukradli – něco velmi cenného. Ten předmět teď má jeden pasažér na téhle lodi. Hodlám ho získat zpátky a vrátit právoplatnému majiteli.“

„Jste soukromý detektiv?“ zeptal se Hentoff.

Pendergast nad tím chvíli přemýšlel, v jeho bledých očích se odráželo světlo monitorů. „Rozhodně by se dalo říci, že moje vyšetřování je soukromého rázu.“

„Takže jste na volné noze,“ prohodil Hentoff. Manažer kasina nedokázal v hlase zastřít opovržení. „Pane, znovu vás musím požádat, abyste odsud odešel.“

Pendergast se podíval na obrazovky, potom pozornost znovu obrátil na Maylese. „Jako šéf plavby disponujete i informacemi o jednotlivých cestujících, viďte?“

„Je to jedno z mých potěšení.“

„Výborně. To jste tedy ten pravý, abyste mi pomohl vypátrat zloděje.“

„Bohužel, informace o cestujících neposkytujeme,“ řekl Mayles ledovým hlasem.

„Ale tenhle muž by mohl být nebezpečný. Spáchal vraždu, aby získal jistý předmět.“

„V takovém případě se tím bude zabývat naše ochranka,“ vysvětlil Hentoff. „S velikou radostí vám ukážu cestu k jejich důstojníkovi, který si informace zapíše a uloží je.“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Žel bohu, nemohu do svého pátrání zapojit řadového pracovníka. Diskrétnost je prvořadá.“

„Co je to za předmět?“ zeptal se Hentoff.

„Je mi líto, nemohu být konkrétnější. Jde o asijskou starožitnost velké hodnoty.“

„A jak víte, že je na lodi?“

V odpověď se Pendergastovi jen trochu zvlnily rty, což možná byl lehounký úsměv.

„Pane Pendergaste,“ ozval se Mayles hlasem, který používal při jednání s velmi agresivními cestujícími. „Tak vy nám neřeknete, co hledáte. Neřeknete nám ani, jak si můžete být jistý, že ta věc je na Britannii. Nejste tu z žádného oficiálního titulu – a navíc jsme teď v mezinárodních vodách. Americké a britské právo tu neplatí. Je mi líto, ale nemůžeme vám dovolit pátrat, ani vám jakkoli pomáhat. Naopak, velmi nás rozladí, pokud vaše vyšetřování bude obtěžovat naše hosty.“ Aby situaci trochu odlehčil, věnoval Pendergastovi podmanivý úsměv. „Jistě mi rozumíte.“

Pendergast pomalu přikývl. „Rozumím.“ Lehce se uklonil a odcházel. Potom se s rukou na zárubni zastavil.

„Předpokládám,“ prohodil nenuceně, „že víte o skupině lidí, kteří počítají karty a mají se na vašem poschodí čile k světu.“ Lehce pokynul hlavou ke shluku obrazovek.

Mayles se letmo ohlédl, ale nebyl zvyklý sledovat záznamy průmyslových kamer, a tak viděl jenom spoustu mužů a žen u stolů blackjacku.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se zostra Hentoff.

„O lidech, kteří počítají karty. Jsou vysoce profesionální a dobře organizovaní, všechno závisí na tom, nakolik se jim podaří nevyvolat rozruch.“

„Nesmysl,“ ozval se Hentoff. „Nic takového jsme neviděli. Co to je? Nějaká hra?“

„Pro ně to není hra,“ vysvětlil Pendergast. „Alespoň ne v takovém smyslu, jak byste si přál.“

Chvíli se Pendergast s manažerem kasina na sebe dívali. Potom Hentoff podrážděně houkl na jednoho ze svých techniků. „Kolik je ve hře?“

Technik zvedl telefon. Když domluvil, podíval se na Hentoffa. „Mayfair je v minusu dvě stě tisíc liber, pane.“

„Kde?“

„Na stolech blackjacku, pane.“

Hentoff se honem znovu zadíval na obrazovky. Potom se obrátil na Pendergasta. „Kteří to jsou?“

Ten mu s úsměvem odpověděl: „Bohužel právě odešli.“

„Jak příhodné. A jak přesně karty počítali?“

„Vypadá to, že zvolili variantu ‚červená sedma‘ nebo ‚KO‘. Těžko to odhadnout s jistotou, vezmete-li v úvahu, že jsem na obrazovky v podstatě nekoukal. A podle všeho jsou dost šikovní, když je ještě nikdo neodhalil. Kdyby tomu tak bylo, už byste je měli v databázi.“

Při jeho slovech Hentoff zrudl v obličeji. „Jak vůbec můžete něco takového vědět?“

„Sám jste to říkal, pane – Hentoff, že? Pracuji na volné noze.“

Dlouho nikdo ani nehlesl. Dva technici seděli jako přimražení, neodvážili se spustit oči z obrazovek.

„Je zjevné, že byste v tomto ohledu potřeboval pomoc, pane Hentoffe. Moc rád vám ji poskytnu.“

„Výměnou za naši pomoc při vašem menším problému,“ utrousil Hentoff sarkasticky.

„Přesně tak.“

Znovu nastalo napjaté ticho. Nakonec Hentoff povzdechl. „Tak co sakra přesně chcete?“

„Naprosto věřím schopnostem pana Maylese. Má přístup ke všem záznamům o cestujících. Jeho úkolem je zajišťovat společenské vyžití pro všechny na lodi, klást jim otázky, získávat informace. Ze své pozice by mi mohl velmi pomoci. Neobávejte se, prosím, že by pan Mayles snad obtěžoval cestující – zajímá mě jen hrstka lidí na lodi. Chtěl bych například vědět, jestli si některý z těch několika pro mě zajímavých lidí uložil něco do centrálního sejfu, jestli do jejich kajut mají zákaz vstupu pokojské… takovéhle věci.“ Potom se otočil na Hentoffa. „A možná bych potřeboval pomoc i od vás.“

„S čím?“

„S – počkejte, jak se to říká? – tím, jak někoho podmazat.“

Hentoff se podíval z Pendergasta na Maylese.

„Nechám si to projít hlavou,“ zamumlal Mayles.

„Ve vašem zájmu doufám, že vám to nebude moc dlouho trvat,“ podotkl Pendergast. „Minus dvě stě tisíc liber za pět hodin – je to dost ošklivá situace.“ S úsměvem vstal a beze slova odešel.

14

Constance Greeneová kráčela pomalu širokou arkádou butiků a luxusních obchodů St. James’s na palubě 6. Ačkoli už minula půlnoc, na Britannii bylo živo: hezky oblečení lidé v párech se procházeli, nahlíželi do výkladních skříní nebo si tiše povídali. Pasáže lemovaly velké vázy s čerstvými květinami a živá hudba smyčcového kvarteta se vznášela nad hlasy a smíchem. Vzduch voněl šeříkem, levandulí a šampaňským.

Constance kráčela pomalu kolem vinárny, klenotnictví a umělecké galerie, která za astronomické ceny nabízela originální tisky Miróa, Kleea a Dalího. Ve dveřích stařena na vozíku plísnila mladou blondýnku, která ji vezla. Cosi na té mladé ženě přimělo Constance, aby se zastavila: dívka měla sklopené oči a nepřítomný výraz ve tváři, což napovídalo, že má nějaké osobní trápení.

Z pasáže St. James’s vedly zdobené dvoukřídlé dveře do Grand Atria, rozlehlého prostoru vysokého přes osm poschodí v srdci lodi. Constance přistoupila k zábradlí a podívala se nejprve nahoru a potom dolů. Naskytl se jí nevšední výhled na terasovitě uspořádané balkony, jiskřící lustry, nespočetné svislé řady světel a výtahy z barevného skla a křišťálu. Dole v restauraci King’s Arms na palubě 2 posedávali lidé v hloučcích na lavičkách čalouněných červenou kůží, večeřeli mořský jazyk Dover, ústřice Rockefeller a tournedos ze svíčkové. Číšníci a sklepníci kličkovali mezi lavičkami, jeden servíroval talíř po okraj plný delikates, další se starostlivě skláněl ke stolovníkovi, aby lépe slyšel jeho přání. Na balkonech na palubě 3 a 4 s vyhlídkou na atrium byly další stoly. Cinkání stříbrných příborů a nádobí, tlumený hovor a hudba kolísavé hlasitosti – to vše se neslo Constance k uším.

Byla to skleníková atmosféra luxusu a výsad, nejokázalejší obrovský plovoucí palác, jaký kdy svět viděl. A přece na Constance neudělal pražádný dojem. Naopak, působil na ni odpudivě v celé své zoufalé honbě za požitkem. Jak odlišná byla takováhle horečná činnost, tak hrubé mrhání a dychtivé lpění na pozemských věcech, od života v klášteře. Zatoužila se vrátit zpátky.

Buď na světě, ale nenáležej mu.

Odvrátila se od zábradlí, přešla k nedalekému výtahu a vyjela na palubu 12. Ta byla téměř celá vyhrazena ubytování cestujících; i ona byla obrazem elegance – nechyběly orientální koberce a krajinky v pozlacených rámech, měla ale mnohem poklidnější atmosféru. Vydala se na cestu. Vpředu chodba končila a v pravém úhlu se stáčela doleva. Přímo před sebou uviděla dveře svého Tudorovského apartmá na zadním levoboku. Constance už chtěla vyndat elektronický klíč, aby si odemkla, ale vtom celá ztuhla.

Dveře byly pootevřené.

Srdce se jí okamžitě divoce rozbušilo, jako by přesně takovou situaci předvídalo. Její poručník by nikdy nebyl tak nepozorný – uvnitř je určitě někdo cizí. To nemůže být on, pomyslela si. Určitě ne. Viděla jsem ho, jak upadl. Viděla jsem, jak umřel. Kdesi hluboko byla přesvědčena o tom, že její strach je iracionální. Přesto nedokázala své srdce uklidnit.

Sáhla do kabelky, vyndala podlouhlou krabičku, s cvaknutím ji otevřela a z plyšového výřezu vyndala lesklý skalpel. Ten, který jí dal on.

A s ostřím namířeným dopředu tiše vešla do kajuty. Hlavní salon apartmá měl oválný tvar a ústil do velkého okna přes dvě poschodí, které skýtalo výhled na černé vody Atlantiku vířící hluboko dole. Jedny dveře nalevo vedly do příruční špižírny, další, napravo, do tlumeně osvětlené místnosti, kterou s Aloysiem používali jako pracovnu. Za ní na vzdouvajícím se oceánu viděla třpytivý odraz měsíčního svitu, stopa za lodí vypadala jako rozházené drahokamy. Světlo zvenčí dopadalo na pohovku, dva ušáky, jídelní kout a koncertní křídlo. Dvojité schodiště se vlevo a vpravo stáčelo vzhůru kolem stěn. Levé vedlo do Pendergastovy ložnice, pravé do její. Tiše postoupila o další krok, zvedla hlavu a dívala se vzhůru.

Dveře jejího pokoje byly pootevřené a zevnitř vycházelo bledé žluté světlo.

Sevřela skalpel pevněji. A potom – pomalu a v naprosté tichosti – přešla ke schodišti a stoupala vzhůru.

V průběhu večera voda oceánu nabyla na síle. Pomalé pohupování lodi, zpočátku sotva znatelné, bylo teď už mnohem zřetelnější. Shora slyšela truchlivý hvizd lodní sirény. S rukou na zábradlí Constance pomalu a opatrně kráčela dál.

Z podesty přešla ke dveřím. Zevnitř nebylo slyšet nic. Zastavila se. Potom prudce otevřela a vtrhla dovnitř.

Ozval se vyděšený výkřik. Constance se obrátila po zvuku, skalpel připravený v natažené ruce.

Byla to pokojská, tmavovlasá žena, která se již předtím představila. Stála u knihovny, očividně byla začtená, protože v úleku upustila knížku na zem. Teď hleděla na Constance, v obličeji se jí zračila směsice šoku a strachu. Oči upírala na skalpel.

„Co tady děláte?“ dožadovala se Constance vysvětlení.

Šok z obličeje té ženy pomalu ustoupil. „Omlouvám se, slečno. Prosím, já přišla ustlat postele…“ promluvila se silným východoevropským přízvukem. S vyděšeným výrazem dál upřeně hleděla na skalpel.

Constance ho uložila zpátky do pouzdra, a to vrátila do kabelky. Potom popadla telefon u postele, chtěla zavolat ochranku.

„Ne!“ vykřikla ta žena. „Prosím! Oni mě vysadí v prvním přístavu v New Yorku a já se nedostanu domů.“

Constance zaváhala. Se sluchátkem v ruce ostražitě pozorovala ženu.

„Velmi se omlouvám,“ mluvila dál žena. „Přišla jsem ustlat postel a položit čokoládu na polštář. A pak jsem uviděla… uviděla…“ Ukázala na knížku, kterou upustila.

Constance se na ni podívala. Velmi ji překvapilo, že tam leží útlý svazek s názvem Básně Achmatové.

Constance nevěděla přesně, proč s sebou vzala tuhle knížku. Její odkaz – i to, jak ji získala – vnímala velmi bolestně. Pouhý pohled na ni jí dělal velké problémy. Možná ji vzala s sebou (tak jako kajícník nosí svou žíněnou košili) v naději, že tak bolestí odčiní svůj mylný úsudek.

„Líbí se vám Achmatová?“

Žena přikývla. „Nemohla jsem si přivézt žádné knížky. Chybí mi. A při stlaní postele jsem si všimla té vaší.“ Polkla naprázdno.

Constance na ni dál hloubavě hleděla. „Zapaluji dvě svatební svíce,“ citovala Achmatovou, „aby večer vzplanul ve vzpomínce.“

Žena nespustila z Constance oči a reagovala slovy: „A bez tebe, smutná poustevnice, přivítám rok jednačtyřicet.“

Constance odstoupila od telefonu.

„Doma v Bělorusku jsem učila poezii Achmatové,“ řekla žena.

„Na střední škole?“

Zavrtěla hlavou. „Na univerzitě. V ruštině, samozřejmě.“

„Vy jste profesorka?“ překvapilo Constance.

„Bývalá. Přišla jsem o práci – jako mnoho dalších.“

„A teď pracujete na lodi… jako pokojská?“

Žena, se smutně usmála. „Spousta nás tady je na tom stejně. Mnozí přišli o práci. U nás je práce málo. Všechno je zkorumpované.“

„Vaše rodina?“

„Moji rodiče měli farmu, ale kvůli radioaktivnímu spadu z Černobylu nám ji vláda sebrala. Oblak byl unášen západním směrem, víte. Deset let jsem přednášela ruskou literaturu na univerzitě. Ale pak mě vyhodili. Doslechla jsem se o práci na velkých lodích. Tak tady pracuju a peníze posílám domů.“ Trpce zavrtěla hlavou.

Constance se posadila do křesla. „Jak se jmenujete?“

„Marja Kazulinová.“

„Marjo, zapomenu na to, že jste porušila mé soukromí. Ale za to vás poprosím o pomoc.“

Žena se v tu chvíli zatvářila obezřele. „Jak bych vám já mohla pomoci?“

„Chtěla bych se občas dostat do podpalubí, pohovořit s těmi, kteří tam pracují – s dělníky, stevardy, s různými lidmi z personálu. Položit jim pár otázek. Vy byste mě mohla představit, zaručit se za mě.“

„Otázek?“ vylekala se žena. „Pracujete pro společnost, která provozuje lodní linku?“

Constance zavrtěla hlavou. „Ne. Mám své důvody, osobní důvody. Se společností ani lodí to nemá nic společného. Promiňte, ale teď vám nemohu říci nic bližšího.“

Marje Kazulinové se zjevně trochu ulevilo, ale neřekla nic. „Mohla bych z toho mít potíže.“

„Budu velmi diskrétní. Chci se jen mezi ty lidi dostat, položit jim pár otázek.“

„Jakých otázek?“

„O životě na lodi, o různých podivných událostech, klepech o cestujících. A jestli někdo v jedné kajutě neviděl jistý předmět.“

„O cestujících? To není dobrý nápad.“

Constance zaváhala. „Slečno Kazulinová. Řeknu vám, o co jde – když mi slíbíte, že o tom nebudete s nikým mluvit.“

Po krátkém otálení pokojská přikývla.

„Hledám věc, která je ukrytá na palubě lodi. Posvátný předmět, velmi vzácný. Napadlo mě, že bych se mohla vmísit mezi personál, který pracuje v kajutách, zjistit, jestli někdo něco takového neviděl.“

„A ten předmět, o kterém mluvíte – co to je?“

Constance odpověděla až po chvíli. „Je to dlouhá, úzká schránka ze dřeva, velmi stará, s podivnými nápisy.“

Marja chvilku přemýšlela. Potom se narovnala. „Tak já vám pomůžu.“

Usmála se, výraz její tváře prozrazoval rozrušení. „Práce na výletní lodi je strašlivá. Takhle to bude mnohem zajímavější. A je to pro dobrou věc.“

Constance si s ní potřásla rukou.

Marja si ji prohlédla. „Seženu vám uniformu, jako mám já. Oblečená jako cestující nemůžete do podpalubí vstoupit.“

„Děkuji vám. Jak se s vámi spojím?“

„Já se vám ozvu,“ odpověděla Marja. Poklekla, zvedla knížku a podala ji Constance. „Dobrou noc, slečno.“

Constance jí dala knížku do ruky. „Vezměte si ji. A prosím neříkejte mi ‚slečno‘. Jmenuji se Constance.“

Marja se krátce usmála a odešla.

15

Druhý důstojník Gordon LeSeur už za svou kariéru sloužil na desítkách lodních můstků, od plachetnic admirality přes torpédoborce až po výletní lodi. Můstek Britannie se nepodobal žádnému z těch předchozích – a překvapivě nevzbuzoval pocit, že je na lodi. Byl tišší, ultramoderní, prostorný, vybavený spoustou počítačových monitorů, elektronických konzolí, číselníků a tiskáren. Přehlídka nejmodernějšího vybavení, jaké současná technika nabízí. Ze všeho nejvíc mu připomínal elegantní řídicí místnost francouzské jaderné elektrárny, kterou navštívil předchozího roku. Kormidlu se tady říkalo „integrovaná pracovní stanice můstku“ a navigační mapě „centrální navigační ovládací panel“. Kormidlo samotné bylo velkolepé, z mahagonu a leštěné mosazi, ale to bylo jen kvůli cestujícím, kteří ho chtěli vidět. Kormidelník se ho ani nedotkl – LeSeur si občas kladl otázku, jestli je vůbec funkční. Místo něj kormidelník ovládal loď čtyřmi joysticky, na každý vrtulový pohon připadl jeden, a měl k dispozici ještě jeden pár pro pomocné motory na přídi a uprostřed. Výkon hlavního motoru se řídil řadou škrticích ventilů ve stylu tryskového dopravního letadla. Celé to působilo spíš jako velmi důmyslná počítačová hra než můstek v tradičním slova smyslu.

Pod dlouhou řadou oken, která se táhla od levoboku k pravoboku, bylo umístěno několik desítek počítačů, kterými se Britannie ovládala – a právě odtud odcházely veškeré údaje o lodi a jejím okolí: o motorech, protipožárních systémech, monitorech vodotěsnosti, komunikaci, povětrnostních mapách, přenášela se satelitní zobrazení a spousta dalších informací. Byly tam dvě námořní mapy, úhledně rozkreslené podle plavebních schémat, které, jak se zdálo, nikdo nepoužíval.

Tedy nikdo kromě něj.

LeSeur zkontroloval čas na hodinkách: dvacet minut po půlnoci. Podíval se předními okny ven. Obrovská zářící loď osvětlovala černý oceán stovky metrů do všech stran, ale moře samotné bylo hodně hluboko dole čtrnáct palub. Nebýt pomalého pohupování plavidla, mohli by všichni mít dojem, že jsou na vrcholu mrakodrapu. Za kruhem světla byla temná noc, horizont moře nebylo skoro vidět. Už dávno projeli kolem majáku Falmouth a krátce nato majáku Penzance. Teď před sebou měli až do New Yorku otevřené moře.

Můstek byl plně obsazený od chvíle, kdy je lodivod ze Southamptonu nasměroval z průplavu a potom odjel. Dokonce tu bylo příliš mnoho lidí. Všichni lodní důstojníci chtěli právě tady prožít první úsek první plavby Britannie, největší lodi, která kdy brázdila sedm moří.

Carol Masonová, první důstojník, mluvila tiše s velitelem hlídky. „Současný stav, pane Vigo?“ Byla to formální otázka – nová lodní elektronika poskytovala nepřetržitě aktuální informace tak, aby je všichni viděli. Ale Masonová byla tradicionalistka a především puntičkářka.

„Rychlost dvacet sedm uzlů, platný kurz dva pět dva, provoz mírný, stav moře tři, vítr mírný ze zadního levoboku. Odlivový proud těsně nad jeden uzel ze severovýchodu.“

Člen hlídky na křídle můstku mluvil s důstojníkem hlídky. „Na moři je loď, přibližně čtyři body na pravobok přídě, pane.“

LeSeur se podíval na zobrazení elektronických kartografických a informačních systémů a viděl odražený signál.

„Máte to, pane Vigo?“ zeptala se Masonová.

„Sleduji to, pane. Vypadá to na tanker, pluje rychlostí dvacet uzlů, dvanáct námořních mil od nás. Kříží nám cestu.“

Nepostřehl žádný náznak znepokojení. LeSeur věděl, že plují na lodi, která má ve svém kurzu právo na trasu, a že je dost času, aby tanker svůj kurz změnil a uvolnil Britannii cestu.

„Informujte mě, až změní kurz, pane Vigo.“

„Ano, pane.“

LeSeurovi vždycky připadalo zvláštní, když ženu – prvního důstojníka – někdo oslovuje „pane“ –, přestože věděl, že je to u námořnictva i u civilních plaveb standardní protokol. Koneckonců žen v hodnosti prvního důstojníka je velmi málo.

„Barometr stále klesá?“ zeptala se Masonová.

„O půl bodu za posledních třicet minut.“

„To je velmi dobré. Udržujte současný kurz.“

LeSeur se potají podíval na prvního důstojníka. Masonová nikdy nemluvila o svém věku, ale odhadoval ji tak na čtyřicet, jednačtyřicet. Někdy se věk lidí, kteří tráví život na moři, jen těžko pozná. Byla vysoká, měla pěknou postavu, atraktivní a schopná v praktickém slova smyslu. Obličej měla zrůžovělý – možná jen z napětí své první plavby v roli prvního důstojníka. Krátké hnědé vlasy měla podhrnuté pod důstojnickou čepicí. Sledoval ji, jak přechází po můstku, zběžně kontroluje monitory, cosi mumlá členovi posádky můstku. V mnoha ohledech byla dokonalým důstojníkem: mluvila klidně a tiše, nechovala se jako diktátor, nebyla malicherná, požadavky nekladla panovačným tónem. Od těch, kterým velela, očekávala mnohé, avšak sama pracovala víc než kdokoli jiný. A vyzařoval z ní jistý druh magnetizmu spolehlivosti a profesionality, která obvykle bývá vlastní nejlepším důstojníkům. Posádka jí byla oddaná – a po právu.

Nemusela být na můstku, ani on ne. Ale chtěli tam být všichni, aby si vychutnali první noc první plavby a aby sledovali velení Masonové. Kapitánem Britannie měla být ona, zasloužila by si to. To, co se jí přihodilo, byla nespravedlnost, skutečná potupa.

Jako na zavolanou se otevřely dveře můstku a vešel kapitán Cutter. Atmosféra v místnosti se okamžitě změnila. Všichni byli najednou napjatí, všem ztuhly rysy obličeje. Důstojník hlídky nasadil horlivý výraz. Jen Masonové jako by se to vůbec netýkalo. Vrátila se k ovládacímu panelu navigace, zběžně se podívala z oken můstku ven, tiše mluvila s kormidelníkem.

Cutterova role byla – alespoň teoreticky – do značné míry formální. Pro veřejnost byl tváří lodi, muž, k němuž cestující vzhlížejí. Nepochybně stále ještě velel, ale na většině zaoceánských parníků bývá kapitán na můstku jen zřídkakdy. Loď ve skutečnosti řídí první důstojník.

Začalo to vypadat, že tahle plavba bude jiná.

Kapitán Cutter vykročil dopředu. Otočil se na patě, potom – s rukama za zády – kráčel po můstku tam a zase zpátky a při tom si prohlížel monitory. Byl to malý, impozantně stavěný muž s ocelově šedými vlasy a masitým, temně růžovým obličejem, což bylo vidět i v tlumeném světle. Uniformu měl vždycky bezvadně upravenou.

„Neuhýbá,“ řekl člen hlídky Masonové. „Odhadovaný čas přiblížení devět minut. Dodržuje stejný azimut, přibližuje se.“

Ve vzduchu bylo cítit lehké napětí.

Masonová přešla o kousek dál a zkontrolovala informace elektronických kartografických a informačních systémů. „Radisto, pozdravte ho na kanále šestnáct.“

„Lodi na pravobok od naší přídě,“ řekl technik, „lodi na pravobok od naší přídě, tady Britannia, slyšíte mě?“

Odpovědí bylo jen praskání statické elektřiny.

„Lodi na pravoboku naší přídě, jste na příjmu?“

Uplynula minuta ticha. Cutter zůstal jako přibitý k můstku, ruce měl za zády a neříkal nic – jen se díval.

„Stále neodpovídá,“ řekl důstojník hlídky Masonové. „Odhadovaný čas přiblížení osm minut a má kurz, který může vést ke kolizi.“

LeSeura situace znepokojovala, protože věděl, že dvě lodi se k sobě blíží celkovou rychlostí čtyřiceti čtyř uzlů – tedy přibližně sedmdesát pět kilometrů za hodinu. Pokud obří tanková loď brzy nezmění kurz, bude to nebezpečné.

Masonová se naklonila nad panelem elektronických kartografických a informačních systémů a podrobně zkoumala údaje. Můstek zachvátilo náhlé znepokojení. LeSeurovi to připomnělo, co mu kdysi řekl jeden z jeho důstojníků u královského loďstva: Plavba je z devadesáti procent nuda a z deseti procent hrůza. Nic mezi tím. Podíval se na Cuttera, který měl zcela nečitelný výraz v obličeji, a potom na Masonovou – ta zůstala klidná.

„Co to proboha dělají?“ prohodil důstojník hlídky.

„Nic,“ odpověděla Masonová úsečně. „To je ten problém.“ Udělala další krok. „Pane Vigo, provedu úhybný manévr.“

Vigo se zjevnou úlevou ustoupil stranou.

Obrátila se na kormidelníka. „Dvacet stupňů na levobok.“

„Rozumím, dvacet –“

Náhle promluvil Cutter, přerušil kormidelníka, který potvrzoval přijetí rozkazu. „Důstojníku Masonová, naše loď má jasně vytyčenou a schválenou trasu.“

Masonová se narovnala od přístrojů. „Ano, pane. Ale ten tanker má téměř nulovou šanci manévrovat a možná už minul bod, kde –“

„Důstojníku Masonová, znovu opakuji: Naše loď má jasně vytyčenou a schválenou trasu.“

Na můstku se rozhostilo napjaté ticho. Cutter se otočil na kormidelníka. „Stále na dva pět dva.“

„Rozumím, pane, stále na dva pět dva.“

LeSeur viděl, že světla tankeru na pravobok od přídě Britannie jsou stále jasnější. Cítil, jak mu na čele vyrazil pot. Byla pravda, že mají právo na plavbu v daném kurzu a ta druhá loď by jim měla cestu uvolnit, ale jsou chvíle, kdy je zapotřebí přizpůsobit se konkrétní situaci. Pravděpodobně plují s autopilotem a zabývají se něčím jiným. Bůhví, třeba se v důstojnické jídelně dívají na porno nebo se namol opilí válejí na zemi.

„Dejte jim znamení lodní sirénou,“ rozkázal Cutter.

Velká siréna Britannie, kterou bylo slyšet na vzdálenost přes patnáct námořních mil, se hlubokým tónem rozezněla nad nočním mořem. Pětkrát – signál nebezpečí. Obě hlídky můstku byly na svých stanovištích a celou situaci sledovaly dalekohledy. Napětí bylo nesnesitelné.

Cutter se naklonil nad vysílačku VHF. „Pro loď přejíždějící k našemu přednímu pravoboku, tady Britannia. Naše loď pluje po jasně vytyčené a schválené trase a vy musíte změnit kurz. Rozumíte?“

Pískot prázdné frekvence.

Siréna znovu zakvílela. Světla tankeru se rozložila na jednotlivé body. LeSeur viděl dokonce slabá světla na jeho můstku.

„Kapitáne,“ ozvala se Masonová, „nejsem si úplně jistá, jestli by teď změnili kurz –“

„Odhadovaný čas přiblížení čtyři minuty,“ řekl důstojník hlídky.

LeSeur nevěřil vlastním očím. Do háje, vždyť se srazíme!

Na můstek se sneslo vyděšené ticho. Britannia znovu vyslala signál nebezpečí.

„Mění kurz na pravobok,“ oznámila hlídka. „Mění kurz, pane!“

Siréna tankeru hučela nad vodou. Tři krátké signály oznamovaly, že nouzový manévr není nutný. Bylo na čase, pomyslel si LeSeur.

„Udržujte kurz,“ zareagoval Cutter.

LeSeur upřeně hleděl na přístroje. Vektor na radaru ukázal předpokládaný směr tankeru. Velmi se mu ulevilo, když pochopil, že zabránili kolizi a nebezpečí pominulo; tanker uhne. Atmosféra na můstku se znatelně uvolnila, bylo slyšet hlasy a několik tiše pronesených nadávek.

Cutter se obrátil na Masonovou, byla v tu chvíli ledově klidná. „Důstojníku Masonová, mohu se vás zeptat, proč jste snížila rychlost na dvacet čtyři uzlů?“

„Plujeme do nepříznivého počasí, pane. Směrnice společnosti uvádějí, že první noc první plavby na moři mají mít cestující možnost aklimatizace na pobyt na otevřeném moři prostřednictvím –“

„Vím dobře, jaké jsou směrnice společnosti,“ přerušil ji Cutter. Mluvil pomalu a klidně, což vyznělo mnohem razantněji, než kdyby začal křičet. Otočil se na kormidelníka. „Zvyšte rychlost na třicet uzlů.“

„Ano, pane,“ odpověděl kormidelník zcela neutrálním hlasem. „Zvýšit rychlost na třicet uzlů.“

„Pane Vigo, můžete se vrátit na hlídku.“

„Ano, pane.“

Cutter dál upíral oči na Masonovou. „Když už mluvíte o směrnicích, mám informace o tom, že dnes večer někdo viděl jednoho z důstojníků této lodi odcházet z kajuty cestujícího.“

Odmlčel se, aby jeho slova náležitě vyzněla.

„Jestli došlo k sexuálnímu styku či nikoli, není důležité. Všichni známe směrnice týkající se bratříčkování s pasažéry.“

S rukama za zády se pomalu otočil, postupně se podíval na každého důstojníka, na Masonovou jako poslední.

„Dovoluji si vám připomenout, že toto není Loď lásky. Takové chování nehodlám tolerovat. Cestující ať nesou sami odpovědnost za své neuvážené činy; moje posádka se za žádných okolností nesmí podobným radovánkám oddávat.“

LeSeura vyděsilo, když viděl, jak Masonová při těch slovech viditelně zrudla.

To nemohla být ona, pomyslel si. Je poslední, kdo by dané směrnice porušil.

Dveře můstku se otevřely a vešel Patrick Kemper, šéf ochranky. Když uviděl Cuttera, hned k němu zamířil. „Pane, já –“

„Teď ne,“ odpověděl Cutter. Kemper zůstal stát a zmlkl.

Na každé velké výletní lodi, na jejíž palubě LeSeur sloužil, patřilo ke kapitánovým povinnostem zejména klábosení s cestujícími, aktivní účast na dlouhých zábavných večeřích u kapitánského stolu a pro veřejnost byl „tváří“ lodi. První důstojník, ač formálně na druhém místě při velení lodi, plnil funkci hlavního operačního důstojníka. Ale Cuttera předcházela pověst člověka, který povinnosti vřelého hostitele zcela přezírá, a jak se ukázalo, byl odhodlaný ve stejném duchu jednat i ve své první roli kapitána. Byl důstojníkem ze staré školy, bývalý kapitán královského loďstva ze šlechtické rodiny. LeSeur měl podezření, že poněkud překračuje rámec svých pravomocí. Před několika lety získal post kapitána na lodi Olympia Cutterův největší soupeř, kterého nenáviděl, a to mu od té doby leží v žaludku. Tahal za nitky na vysokých místech, aby získal velení na Britannii – což by právem mělo náležet Masonové –, a teď byly jeho záměry naprosto zřejmé. Z moci svého titulu byl odhodlaný udělat cokoli, aby dal jasně najevo, že tato první plavba lodi je mezníkem jeho kariéry – spolu s překonáním rekordu nejrychlejší plavby Olympie, jehož dosáhl právě on před pouhým rokem. Ani nepříznivé počasí s ním nehne, pomyslel si LeSeur chmurně, jen ho ještě utvrdí v jeho odhodlání. Výletní lodě jsou závislé na počasí, ale zaoceánský parník, skutečný zaoceánský parník, je odolný a ustojí všechno.

LeSeur letmo pohlédl na Masonovou. Vyhlížela předními okny, klidná a vyrovnaná; jedinou známkou toho, že se něco děje, byl rychle ustupující ruměnec z jejích tváří. Doposud při zkušební plavbě a dnešním vyplutí přijímala kapitánovu netaktnost a neopodstatněné závěry s vyrovnaností a nadhledem. Zdálo se, že ani její neúspěšná kandidatura na místo kapitána Britannie ji nijak nevyvedla z míry. Možná si už zvykla na šovinizmus na volném moři a už je proti tomu odolná. Pozice kapitána na velkých lodích je podle všeho poslední výlučně mužskou záležitostí v civilizovaném světě. Nepochybně si uvědomuje nepsané pravidlo: v oboru přepravy osob lodí zůstal takzvaný strop: žádná žena, bez ohledu na její kvality a schopnosti, nebude nikdy kapitánem velkého zaoceánského parníku.

„Rychlost třicet uzlů, pane,“ oznámil kormidelník.

Cutter přikývl a otočil se k šéfovi ochranky. „Dobře, pane Kempere, o co jde?“

Malý muž promluvil. Přes výrazný bostonský přízvuk ho LeSeur považoval za spřízněnou duši. Možná to bylo tím, že oba pocházeli z dělnických čtvrtí v přístavních městech na pobřeží Atlantiku. Kemper byl kdysi policistou, zastřelil drogového dealera, který chtěl na jeho kolegu zaútočit kladivem, stal se hrdinou – ale i tak ze služby odešel. Zřejmě se s tím nedokázal vyrovnat. Ale jako bezpečnostní důstojník je pořád zatraceně dobrý, i když mu chybí sebevědomí. LeSeur tenhle nedostatek chápal jako vedlejší následek toho, že zabil člověka.

„Kapitáne, máme problém v kasinu.“

Cutter se odvrátil od Kempera a mluvil k němu, jako by tam vůbec nebyl. „Pane Kempere, kasina jsou z hlediska provozu lodi vedlejší. Tohle vyřídí druhý důstojník.“ Aniž by LeSeurovi věnoval jediný pohled, otočil se k důstojníkovi hlídky. „Pane Vigo, zavolejte, jestli mě budete potřebovat.“ Rázně přešel přes můstek a zmizel za dveřmi.

„‚Tohle není Loď lásky‘,“ zamumlal LeSeur. „Tak samolibý puntičkář.“

Masonová reagovala příkře, nikoli však nevlídně: „Kapitán Cutter udělal dobře, že o tom mluvil.“

„Ano, pane.“ LeSeur se s přátelským úsměvem obrátil na Kempera. „Tak fajn, pane Kempere, poslechneme si, co je v kasinu za problém.“

„Vypadá to, že u stolů blackjacku pracuje skupina lidí, kteří počítají karty.“

„Proboha!“

„Nejdřív tratilo dvě stě tisíc liber Mayfair a potom Covent Garden přišlo o sto tisíc.“

LeSeur pocítil lehké bodnutí: přesně tohle by společnost vysloveně rozzuřilo. „Zjistili jste jejich totožnost?“

„Samo sebou víme, kdo vyhrál, ale nevíme, kdo měl štěstí a kdo počítal. Pracují v týmu: hráči a ti, co počítají. Ti, co počítají, nehrají – jen sledují hru a dávají hráčům znamení. Jak víte, jsou to ty hlavy v pozadí.“

„Abych pravdu řekl, to nevím. Není to náhoda?“

„To sotva. Hentoff si dělá starosti, že by to mohlo být stejné jako se studenty techniky z Massachusetts, kteří takhle před několika lety ve Vegas získali tři miliony.“

LeSeur silně znervózněl. Dobře věděl, že Britannia není Las Vegas, kde chlápka, kterého načapáte, jak počítá karty, můžete nakopat do zadku. Tady jsou platící cestující. A společnosti pro přepravu osob na lodích počítají se značným ziskem z hazardních her: jakákoli neshoda v kasinu by mohla odradit další pasažéry od hry. Ale něco se s tím udělat musí. Pokud bude první plavba do New Yorku úspěšná a loď se setká s okázalou publicitou, nemělo by společnosti ani v nejmenším vadit, že utrpěla obrovské ztráty v kasinu. Všechno se točí jenom kolem peněz – ty jsou na prvním i posledním místě. Vždycky.

„Co navrhujete, abychom s tím udělali?“ zeptal se.

„No, pane. Byl tam ten…“ Kemper zaváhal. „Ten neobvyklý cestující. Ten bohatý chlapík, který tvrdí, že je soukromý detektiv. Jako první si všiml těch lidí, co karty počítají. Nabídl pomoc při jejich identifikaci.“

„A co za to chce?“

„No, víte…“ Kemper se chvilku zajíkal. „Vypadá to, že je na lodi, aby vyslídil nějaký artefakt. Tvrdí, že tu věc někdo ukradl jednomu jeho klientovi. Pokud mu poskytneme nějaké informace o jeho podezřelých, pomůže nám s těmi počtáři…“ Jeho hlas se vytratil.

„Podle toho, co víme,“ řekl rázně LeSeur, „může to být všechno jen náhoda a my můžeme mít k ránu v Mayfair plus sto tisíc liber. Počkáme ještě pár hodin, uvidíme, jestli se ztráta zvýší. Ať uděláte cokoli, prosím vás, hlavně diskrétně. Žádné melodrama.“

„Ano, pane.“

LeSeur sledoval, jak Kemper odchází. Bylo mu ho líto – a sebe také. Kristapána, kdyby tak byl zase u královského loďstva, kde neměli kasina, lidi, co počítají karty, a neurotické cestující.

16

„Zase jste mi napustila do vany moc horkou vodu,“ prohlásila starší žena. Její hlas zněl v kajutě příliš pronikavě. „A dala jste tam strašně málo koupelového oleje.“

Inge Larssenová s velkými obtížemi pomáhala staré ženě – která vážila dvojnásobek než ona sama – do pyžama. „Promiňte, madam,“ zamumlala.

„A kolikrát vám to mám říkat?“ Pánovitý hlas neutichal, když starou pokožku, vrásčitou a ochablou jako kohoutí vole, milosrdně zakryly vrstvy hedvábí a bavlny. „Když jsme odcházely z večeře, dala jste mi kabelku na pravou stranu kolečkového křesla. Patří nalevo! Nalevo!“

„Dobře, madam.“ Inge se vyškubla z pevného sevření stařecké ruky na rameni a podala ženě vycházkovou hůl. Hned tou holí dostala hodně bolestivě přes prsty. „Narovnejte se, děvče. Chcete snad, abych upadla?“

„Ne, madam.“ Inge při těch slovech odvrátila oči. Stačilo, aby se na svoji zaměstnavatelku jen podívala, a hned ji tím vyprovokovala k další kritice.

„Opravdu, jste nejhorší společnice, jakou jsem kdy měla – a měla jsem jich spoustu, to vám řeknu. Pokud nepůjdete do sebe, budu vás muset propustit.“

„Velmi se omlouvám, že vám nedokážu poskytnout uspokojivé služby, madam,“ odpověděla Inge.

Trvalo půl hodiny, než tu ženskou konečně uložila do postele. Obnášelo to zvednout nohy do polohy, jakou si vždycky přála, přikrýt, ruce namazat emulzí, obličej pleťovým krémem, učesat a sepnout vlasy a ještě pečlivě načechrat polštář.

„A teď už nechci nic slyšet,“ ozval se skřehotavý hlas. „Víte sama, jak špatně usínám.“

„Jistě, madam.“

„A nechte dveře otevřené. Mám velmi lehký spánek a třeba vás budu potřebovat.“

„Jistě.“ Inge se velmi opatrně a co možná nejtišeji vyplížila z ložnice a usedla na určené místo do křesla v obývacím pokoji v těsné blízkosti ložnice. Právě tady spala, na gauči. Stařena trvala na tom, aby své lůžkoviny hned ráno uklidila a vyndala je až pozdě v noci; jako by jí vadil i ten prostý fakt, že Inge také musí spát.

Čekala, skoro se neodvážila ani dýchat, když stará paní pořád dokola něco nevrle mumlala. Za chvilku ztichla a v minutě pravidelněji oddychovala. Inge poslouchala, dokud stařena nezačala nahlas chrápat – jako vždycky: přesto, co ta bába pořád opakovala, spala tvrdě a v noci se nikdy nebudila.

Teď Inge velmi obezřele vstala z křesla a kradmo prošla kolem otevřených dveří do ložnice. Chrápání pokračovalo s nezmenšenou měrou. Cestou ke dveřím kajuty se na okamžik zastavila před zrcadlem, jen aby měla jistotu, že vypadá dobře. Uviděla v něm seriózní mladou ženu s rovnými blond vlasy a smutnýma, skoro vystrašenýma očima. Rychle si uhladila vlasy. Potom přešla ke dveřím, opatrně je otevřela a vyšla na chodbu.

Kráčela po elegantním koberci a hned jí bylo líp. Jako by temná mlha zmizela v hřejivém slunci. Přišla k hlavnímu schodišti a pokračovala dolů do veřejných prostor lodi. Tam bylo mnohem veseleji: lidé si povídali, smáli se. Několik mužů jí věnovalo úsměv, když míjela obchody, kavárny a vinárny. Inge byla plachá a trochu nesvá, nicméně půvabná, a nezapřela svůj švédský původ.

O stařenu pečovala už dva měsíce a tahle práce rozhodně nesplnila její očekávání. Inge v raném dětství osiřela a vyrostla v klášterních školách. Když nadešel čas, aby si našla práci, prostřednictvím agentury přičleněné ke klášteru získala místo společnice. To jí připadalo skvělé. Mluví dokonale anglicky a škola jí dala výborné doporučení. Neměla kde bydlet a jako společnice měla zajištěné ubytování a stravu. A co víc – cestování s bohatou dámou jí umožní poznat svět tam venku, a o tom hodně často snila.

Skutečnost však byla úplně jiná. Její zaměstnavatelka ji neustále kritizovala a peskovala; Inge se za svoji práci nedočkala jediného slůvka pochvaly. Když stařena nespala, vyžadovala neustálou pozornost a veškeré její rozmary musela Inge okamžitě plnit. Nesměla od ní ani na okamžik odejít. Připadala si jako ve vězení – odsouzená na dva roky na základě smlouvy, kterou podepsala. Svobody si mohla užít jen pozdě v noci, kdy její zaměstnavatelka spala. A budila se za svítání, hádavá a velmi náročná.

Inge procházela elegantní prostory, velmi intenzivně vnímala hudbu, hovor lidí, pohledy a vůně. Měla bohatou fantazii – snění pro ni bylo jediným únikem – a Britannia alespoň představovala splnění všech jejích nadějí. Byla tím nejkrásnějším, co v životě viděla. Zastavila před velkolepým kasinem, dívala se na bohaté a mocné, jak v drahém a krásném oblečení hrají hazardní hry. Při takové podívané zapomínala na peklo, které musí přes den snášet.

Chvíli postávala ve dveřích a potom se odhodlala vejít. Už bylo pozdě, velmi pozdě a potřebovala se alespoň trochu vyspat – stařena jí přes den nedopřála ani chvíli odpočinku, ani sebekratší pauzu. Ale zítra sem zase přijde nasát atmosféru, tak získá podněty pro své sny a představy, což jí pomůže ustát další den. Snila o tom, že i ona jednou bude moci cestovat v takovém luxusu a elegantním prostředí, nespoutaná chudobou ani krutostí, kdy bude mít manžela a skříň plnou krásných šatů. A bez ohledu na bohatství bude vždycky se služebnictvem jednat s laskavostí, nezapomene, že i oni jsou lidské bytosti.

17

Zvláštní agent Pendergast lehce a neslyšně kráčel okázalými veřejnými prostory Britannie, stříbrnýma očima zaznamenával každý detail a ukládal do své paměti dispozice lodi. Procházel se už skoro tři hodiny, viděl salony, lázně, restaurace, hospody, kasina, pasáže a rozlehlé sály s dobrou akustikou. Měl na sobě dokonalý, na míru ušitý černý oblek, takže zapadl do davu mužů ve smokinzích. Nápadný byl především světlými, skoro bílými vlasy a bledou pletí.

Věděl, že jeho cíl se má na pozoru a je velmi bdělý. Ve čtyři hodiny ráno ho konečně našel, jak bezcílně bloumá po palubě 7, nejvyšší palubě pro veřejnost, prochází bludištěm společenských místností a galerií směrem ke středu lodi. Přímo nad nimi bylo téměř jedenáct set kajut pro cestující. Aby společnost North Star získala zpátky velmi vysoké náklady, které investovala do stavby tak obrovské lodi dokonalé konstrukce, místo jednoduchých kabin vybudovala pro cestující prostorná – a drahá – apartmá s privátními balkony. Kvůli balkonům bylo nezbytné apartmá umístit co možná nejvýš na nástavbě lodi, hodně vysoko nad čarou ponoru, a proto veřejně přístupná místa byla na nižších palubách.

Davy lidí prořídly. Loď se těžkopádně kolébala, každé zhoupnutí trvalo několik minut. Pluli východním směrem od centra bouřky. Dost možná mnozí cestující v tu chvíli litovali, že si předtím dopřáli opulentní večeři. Ukázalo se, že předmět jeho zájmu je právě jedním z nich.

Pendergast se zastavil a nahlížel do rozkládací mapy lodi, kterou si popsal úhlednými poznámkami. Rozhlédl se a uviděl, co hledal: palubní průlez na promenádní palubu. Jiná poschodí Britannie sice měla vnitřní nádvoří, všem přístupné balkony a bazény, ale pouze na palubě 7 byla promenáda kolem celé lodi. Tam určitě šel jeho cíl: ten muž otevřel průlez a vyšel pod širé nebe.

Pendergast stál u dveří a ze stříbrné kapesní lahve upil doušek burbonu, chvilku ho poválel v ústech, potom polkl, otevřel dveře, prošel jimi a v ten okamžik se rázem ocitl uprostřed silné vichřice. Vítr mu v poryvech foukal přímo do obličeje, bičoval ho jeho vlastní kravatou. I když stál osm poschodí nad hladinou moře, vzduch byl plný vodní tříště. Trvalo chvíli, než si uvědomil, že to vůbec není blížící se bouře; loď ujížděla rychlostí přes třicet mil za hodinu, a za takových okolností i v naprostém bezvětří vzniká na otevřené palubě lodi jakási „soukromá“ vichřice. Jak řekl druhý důstojník LeSeur: Výletní loď se musí vyhýbat bouři. My kurz neměníme – jednoduše brázdíme hladinu dál.

Uviděl muže, kterého sledoval – stál v závětří u zábradlí asi padesát metrů od něj. Pendergast vykročil dopředu a žoviálním gestem pozdravil.

„Jason? Jason Lambe?“

Muž se otočil. „Co?“ Byl zelený v obličeji.

Pendergast se k němu hrnul a popadl ho za ruku. „Bože, jsi to ty! Poznal jsem tě už u večeře! Jak se pořád máš?“ Pumpoval mu rukou. S velkým nadšením ho pozdravil a druhou rukou ho k sobě přitáhl.

„No, dobře.“ Jason Lambe vůbec dobře nevypadal. „Promiňte, já vás znám?“

„Pendergast! Aloysius Pendergast! Střední škola Riverdale 84!“ Pendergast vzal muže kolem ramen, silně ho stiskl a přitom mu pořádně dýchal do obličeje, aby z jeho dechu cítil burbon. Lambe jako by ztuhl, trhl sebou a pokusil se vymanit z toho odporného, příliš těsného objetí.

„Nepamatuju si žádného Pendergasta,“ odpověděl nejistě.

„Ale no tak, Jasone, jen si vzpomeň na staré časy! Jak jsme chodili do pěveckého spolku, hráli jsme studentský basketbal!“ Další stisk ramene, tentokrát silnější.

Lambe toho měl dost. S velkým úsilím se pokusil vykroutit z agentova nanejvýš nepříjemného sevření.

„Jsi snad už senilní, Jasone?“ Pendergast přátelsky poplácával Lambea po paži.

Lambemu se nakonec podařilo vymanit, setřásl Pendergastovu ruku a ustoupil o krok. „Podívejte, Pendergaste, co kdybyste se vrátil do své kajuty a vystřízlivěl? Nemám nejmenší tušení, kdo jste.“

„Takhle se chováš ke starýmu kamarádovi?“ kvílel Pendergast.

„Tak já vám to řeknu ještě jednodušeji. Jdi do hajzlu, kamaráde.“ Lambe se protáhl kolem něj a zamířil do vnitřních prostor lodi. Stále vypadal, jako by trpěl mořskou nemocí.

Pendergasta to pobavilo, stál opřený o zábradlí a celý se třásl smíchy.

Po chvíli se narovnal, odkašlal si, upravil si oblek a kravatu, otřel si ruce hedvábným kapesníkem a s pohrdavým výrazem ve tváři několika pohyby prstů s dokonale provedenou manikúrou odstranil smítka prachu ze svého obleku. Pomalu kráčel po palubě. Houpavý pohyb lodi byl stále zřetelnější a on šel dál v předklonu proti větru, jednou rukou se přidržoval zábradlí.

Vzhlédl k řadám balkonů nahoře, všechny byly prázdné. Připadalo mu velmi ironické, že spousta cestujících na Britannii zaplatila hromadu peněz právě proto, aby jejich apartmá mělo balkon, ale vzhledem k rychlosti, jakou loď plula, jim nebyly skoro k ničemu.

Přejít palubu na délku mu trvalo skoro deset minut. Konečně zůstal stát na relativně klidné zádi. Přistoupil k zábradlí a podíval se dolů na rozvířené brázdy na vodní hladině. Čtyři pruhy bílé pěny se rozplývaly v hrozivě vyhlížejícím oceánu. Vodní tříšť a pěna stoupaly s větrem do vzduchu a mlžný opar halil loď do děsivého vlhkého rubáše.

Britannia truchlivě zahoukala a Pendergast se zamyšleně opřel o zábradlí. Na palubě nad ním bylo v luxusních kajutách ubytováno dva tisíce sedm set cestujících. A pod jeho nohama, hluboko pod čarou ponoru, byly ubikace pro šestnáct set mužů a žen, jejichž úkolem bylo vyhovět všem rozmarům cestujících shora.

Více než čtyři tisíce lidí – a mezi nimi bizarní vrah a záhadný předmět, který získal za cenu lidského života.

Vyhledal místo v závětří, z kapsy vyndal seznam lidí, plnicí pero a pomalu přeškrtl jméno Jason Lambe. Jeho fyzická kondice – kterou poměrně zevrubně prozkoumal ve chvíli, kdy jako opilec předstíral radostné shledání se spolužákem – rozhodně nenapovídala, že by Jason Lambe svýma hůlkovitýma rukama dokázal přemoci Ambrose, natož aby se dopustil tak brutálního násilí.

Ještě zbývalo šest lidí.

Lodní siréna znovu zahoukala. Pendergast zpozorněl. Na okamžik měl dojem, že zaslechl další výkřik překrytý ječením sirény. Několik minut ještě pozorně poslouchal, ale kromě hučení větru už nic dalšího neslyšel. Přitáhl si sako od smokinku těsně k tělu, pokračoval dál k průlezu a do vlídného tepla lodi. Byl čas jít spát.

18

Ucourané slunce se prodíralo mlhou na východním horizontu, mdlé paprsky úsvitu zalily loď žlutým světlem. Druhý důstojník Gordon LeSeur vešel do klubu Admiral’s a kráčel po luxusním koberci chodbou na pravoboku paluby 10. U výtahů stála skupinka cestujících, s veselým pozdravem jim všem popřál krásné ráno. Pokývli hlavami, i když měli hodně nezdravou barvu a zjevně jim bylo dost špatně. LeSeur, který netrpěl mořskou nemocí více než dvacet let, chtěl dát najevo trochu soucitu, ale připadalo mu to nesmírně těžké. Když mají pasažéři mořskou nemoc, jsou nevrlí. A to ráno byli skutečně velmi nevrlí.

Krátce s nostalgií zavzpomínal na královské loďstvo. Za normálních okolností veselého a dobráckého chlápka už začínal dost otravovat okázalý život na lodi – zvlášť dovádění zhýčkaných cestujících, kteří stůj co stůj chtěli „za své peníze dostat maximum“. Dopřávali si orgie v jídle, pití, hazardu a sexu. A Američané měli zase ty stupidní poznámky o jeho podobě s Paulem McCartneym. Chtěli vědět, jestli je jeho příbuzný. Nejsou však příbuzní o nic víc než královna Alžběta se svými psy. Možná se měl vydat ve stopách svého otce a pracovat u obchodního loďstva. To by brázdil vody na pěkném tichém velkém tankeru na přepravu ropy bez jediného pasažéra.

Smutně se usmál. Co to se mnou je? Na takové myšlenky je moc brzy.

Cestou na záď vyndal z pouzdra vysílačku, naladil na frekvenci lodi a stiskl tlačítko pro vysílání. „Je to apartmá 1046?“

„Ano, pane,“ slyšel Kemperův hlas s bostonským přízvukem. „Nějaký pan Evered. Gerald Evered.“

„Dobře.“ LeSeur uložil vysílačku. Zůstal stát přede dveřmi, odkašlal si, poopravil uniformu, zvedl ruku a zaklepal.

Dveře rychle otevřel přibližně padesátiletý muž. LeSeur automaticky okamžitě vstřebával detaily: břicho, řídnoucí vlasy, drahý oblek, kovbojské boty. Nezdálo se, že by měl mořskou nemoc, a nevypadal ani rozmrzele. Byl vyděšený.

„Pan Evered? Jsem druhý důstojník. Vyjádřil jste přání pohovořit s někým z velení lodi.“

„Pojďte dál.“ Evered ho uvedl do apartmá a zavřel dveře. LeSeur se rozhlédl po kajutě. Uviděl otevřenou skříň a uvnitř pánské obleky i dámské šaty. Podle pohozených ručníků na podlaze v koupelně poznal, že se tu ještě neuklízelo. Zvláštní – postel byla dokonale ustlaná. To znamenalo, že v ní v noci nikdo nespal. Na polštáři ležel kovbojský klobouk.

„Moje manželka je nezvěstná,“ řekl Evered, silný texaský přízvuk LeSeura nepřekvapil.

„Jak dlouho?“

„Včera večer se nevrátila do kajuty. Chci, abyste prohledali loď.“

LeSeur okamžitě nasadil nejsoucitnější výraz ve tváři. „Je mi to velmi líto, pane Everede. Uděláme vše, co bude v našich silách. Mohu vám položit několik otázek?“

Evered zavrtěl hlavou. „Na otázky není čas. Už takhle jsem čekal moc dlouho. Musíte zorganizovat pátrání!“

„Pane Everede, nesmírně by mi pomohlo, kdybych nejprve shromáždil alespoň nějaké informace. Posaďte se laskavě.“

Evered chvilku váhal. Potom se posadil na pelest a bubnoval si prsty na kolena.

LeSeur usedl do křesla a připravil si blok. Zapisování poznámek vždycky pomohlo – jako by to nějak lidi zklidnilo. „Jméno vaší manželky?“

„Charlene.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Včera večer. Asi tak v půl jedenácté. Možná v jedenáct.“

„Kde?“

„Tady, v naší kajutě.“

„Šla někam pryč?“

„Ano.“ Zaváhání.

„Kam měla namířeno?“

„To nemohu říct úplně přesně.“

„Nezmínila se, že chce jít nakupovat nebo třeba do kasina či něco podobného?“

Další zaváhání. „No, víte, trochu jsme se pohádali.“

LeSeur přikývl. Tak takhle to bylo! „Stalo se to už někdy v minulosti, pane Everede?“

„Co se mělo stát někdy v minulosti?“

„Že vaše manželka po hádce odešla.“

Muž se hořce zasmál. „To si pište. Copak tohle nezná úplně každý?“ LeSeurovi se něco podobného nikdy nestalo, ale jako druhý důstojník o tom nechtěl mluvit.

„Zůstala už někdy přes noc venku?“

„Ne, nikdy. Vždycky se nakonec kajícně vrátí. Proto jsem vás zavolal.“ Otřel si obočí kapesníkem. „Podle mého názoru byste se hned teď měli raději pustit do pátrání.“

LeSeur věděl, že musí diplomaticky odvést myšlenky toho pasažéra od představy pátrání. Faktem zůstávalo, že Britannia je příliš velká na to, aby bylo možné prohledat ji celou. A i kdyby to chtěli udělat, nemají dost lidí: cestující neměli ani ponětí, jak málo bezpečnostního personálu je na zaoceánském parníku.

„Promiňte, že se ptám, pane Everede,“ řekl co možná nejlaskavěji, „ale s manželkou… vycházíte dobře?“

„Co to má sakra společného se zmizením mé ženy?“ vybuchl muž, skoro vyskočil.

„Musíme vzít v úvahu všechny možnosti, pane Everede. Třeba sedí někde ve společenské místnosti a ještě se zlobí.“

„O tom právě mluvím – najděte ji!“

„To uděláme. Začneme tím, že ji necháme vyvolat lodním rozhlasem.“ LeSeur už měl dost jasnou představu o tom, jak se věci mají. Ti dva dosáhli středního věku, měli problémy v manželství a vyjeli si na moře ve snaze vzkřísit svůj vztah. Možná manžela někdo přistihl s kýmsi v kanceláři, nebo se ona nechala zlákat sousedem na odpoledne plné potěšení. A tak se spolu vydali na romantickou plavbu, aby všechno dali do pořádku, a místo vzkříšení vztahu na Atlantiku se pohádali.

Evered se znovu zamračil. „Byla to jen drobná hádka, nic vážného. Nikdy nezůstala celou noc pryč z domu. Sakra, musíte dát svoje lidi dohromady a začít –“

„Pane Everede,“ přerušil ho LeSeur laskavým tónem, „mohu vám něco říct? Abych vás uklidnil.“

„Cože?“

„Na osobních lodích pracuju spoustu let. Takovýhle problém je naprosto běžný, řeším ho velmi často. Lidé se pohádají a jeden prostě odejde. Není to, jako když vaše žena odejde z domu, pane Everede. Tohle je Britannia, největší zaoceánský parník na moři. Na palubě jsou stovky, tisíce věcí, které by mohly vaši manželku rozptýlit. Možná je v některém kasinu – mají otevřeno celou noc, víte. Možná je v lázních. Nebo nakupuje. Třeba se někde na chvilku posadila, jen aby si chvilku odpočinula – a usnula. Na lodi je spousta příjemných pohovek. Nebo potkala nějakého známého: třeba kamarádku nebo…“

LeSeur nedopověděl, ale dobře věděl, že smysl byl jasný.

„Nebo koho? To mi jako chcete naznačit, že moje žena potkala jiného chlapa?“ Evered vstal z postele s žalostnou zlostí člověka středního věku.

LeSeur také vstal a mile se usmál. „Pane Everede, špatně jste mě pochopil. Nic takového jsem ani v nejmenším naznačit nechtěl. To jen že jsem takový příběh viděl už stokrát a nakonec se vždycky všechno vyřešilo. Vždycky. Vaše manželka si prostě jenom užívá. Vyvoláme ji několikrát lodním rozhlasem a požádáme, aby se s námi nebo s vámi spojila. Ručím vám za to, že se vrátí. Něco vám řeknu: co kdybyste do apartmá objednal snídani pro dva? Vsadím se, že přijde, ještě než vám snídani naservírují. Pošlu vám láhev Veuve Clicquot na účet podniku.“

Evered ztěžka dýchal a pokoušel se ovládnout.

„Máte u sebe fotografii své ženy, kterou byste mi mohl půjčit? Samozřejmě máme vaše portréty z nalodění, ale vždycky je lepší mít víc než jeden záběr. Dám je k dispozici bezpečnostnímu personálu, aby všichni měli oči dokořán.“

Evered se otočil a šel do koupelny. LeSeur slyšel rozepínání zipu a listování a štrachání v papírech. Po chvilce se Evered vrátil s fotografií v ruce.

„Není důvod ke znepokojení, pane Everede. Britannia je zřejmě nejbezpečnějším místem na světě.“

Muž na něj upřeně hleděl. „Doufám, už jen kvůli vám, že máte pravdu.“

LeSeur se přinutil k úsměvu. „A teď objednejte snídani pro dva. A užijte si hezký den.“ Vyšel z kajuty.

Na chodbě zůstal chvíli stát a prohlížel si fotografii. S překvapením zjistil, že paní Everedová je docela kočka. Samozřejmě ne dokonalá, ale z postele by ji rozhodně nevyhodil: o deset let mladší než manžel, štíhlá blondýnka s pěknou postavičkou ve dvojdílných plavkách. Teď už měl větší jistotu, co se stalo: otrávená panička odešla, někoho potkala a je s ním. Zavrtěl hlavou. Tyhle luxusní zaoceánské parníky jsou jako obrovské plovoucí orgie. Když lidé nastoupí z pevniny na palubu, něco se s nimi přihodí a začnou se chovat jako banda požitkářů. Jestli pan Evered ví, co je pro něj dobré, měl by udělat totéž: na palubě je spousta bohatých vdov…

LeSeur se při takové představě tiše zasmál. Potom dal fotografii do kapsy. Určitě ji pošle ochrance: koneckonců Kemper a jeho hoši jsou znalci přitažlivých žen a pěkné pokoukání na dobře stavěnou paní Everedovou určitě ocení.

19

Kancelář šéfa ochranky byla v centrále bezpečnostní služby, což byla změť místností s nízkými stropy na palubě A, na čáře ponoru Britannie. Pendergast se zeptal na cestu a prošel kolem prvního kontrolního stanoviště, cel předběžného zadržení, šatny a sprch do velké kruhové místnosti s desítkami monitorů uzavřeného okruhu, které ukazovaly záběry ze stovek, možná tisíců bezpečnostních kamer rozmístěných po lodi. Tři znudění členové ochranky apaticky sledovali ploché obrazovky na stěnách. Za nimi byly dveře z imitace dřeva označené cedulkou Kemper. Pendergast postřehl, že podpalubí není vyzdobeno legendárním leštěným kováním.

Zaklepal.

„Dále,“ ozvalo se zevnitř.

Pendergast vešel a dveře za sebou zavřel. Patrick Kemper seděl za svým stolem a telefonoval. Byl to sporý muž s velkou hlavou, masitýma ušima, hnědým příčeskem a výrazem člověka neustále pronásledovaného osudem. Jeho kancelář byla překvapivě pustá. Kromě reprezentativní fotografie Britannie a několika interních propagačních materiálů firmy North Star v ní nebyl skoro žádný nábytek ani výzdoba. Hodiny na stěně za Kemperem ukazovaly přesně poledne.

Kemper položil telefon. „Posaďte se.“

„Děkuji vám.“ Pendergast si sedl ke stolu na jednu ze dvou židlí bez polstrování. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

Kemperův výraz člověka pronásledovaného osudem se prohloubil. „Ne tak docela. To chtěl Hentoff.“

Pendergast sebou škubl při tónu, jakým to řekl. „Takže manažer kasina přijal mou malou nabídku? Výborně. Bude mi velkým potěšením udělat takovou drobnou laskavost dnes večer, až se sčítači karet pustí do práce.“

„Na detailech se domluvte s Hentoffem.“

„To je od vás velmi laskavé.“

Kemper povzdechl. „Mám toho teď strašně moc, a tak doufám, že to rychle vyřídíme. Co přesně potřebujete?“

„Přístup k centrálnímu sejfu lodi.“

V okamžiku vzal liknavý přístup šéfa ochranky za své. „To ani náhodou!“

„Takže můj dojem, že jsme se dohodli, byl mylný.“

Kemper na něj nevěřícně hleděl. „Cestujícím není dovolen přístup k trezoru, natož aby tam slídili!“

Pendergast odpověděl až po chvíli, a to smířlivým tónem. „Není těžké představit si, co bude se šéfem bezpečnosti, který vykonával službu v době, kdy kasina za pouhých sedm dní plavby přišla o víc než milion liber. Hentoff je možná odpovědný za kasina, ale když přijde na bezpečnost, pak, ehm, to bude na vás.“

Chvíli na sebe mlčky hleděli. Potom si Kemper olízl rty. „Do trezoru má přístup pouze kapitán a první a druhý důstojník,“ řekl tiše.

„V takovém případě vám doporučuji zavolat důstojníkovi podle vašeho výběru.

Kemper další minutu upřeně pozoroval Pendergasta. Nakonec – aniž by od něj odtrhl oči – zvedl telefon a navolil číslo. Následoval stručný, tichý rozhovor, po němž Kemper zavěsil, ale výraz jeho obličeje nic neprozrazoval. „Druhý důstojník nás hned teď přijme.“

Pět minut trvala cesta do trezoru umístěného pod palubou B ve vyztužené části lodi, kde byl umístěn rovněž hlavní naváděcí řídicí systém a několik záložních serverů pro obsluhu vnitřních sítí Britannie. Tady, pod čarou ponoru, byly vibrace dieselových motorů zřetelnější. Druhý důstojník už čekal na bezpečnostním stanovišti. Se stříbrnými vlasy v elegantní uniformě vypadal úplně jako typický kapitán lodi.

„Tohle je pan Pendergast,“ řekl Kemper se zřetelným nedostatkem důstojnosti v hlase.

LeSeur přikývl. „My už jsme se poznali včera večer. U stolu Rogera Maylese.“

Pendergast se slabě usmál. „Má pověst mě předchází díky dobrému panu Maylesovi. Situace je taková, pánové: najal si mě jeden klient, abych našel předmět, který mu někdo ukradl. O tom předmětu vím tři věci: je to unikátní tibetský artefakt, je někde zde na lodi a jeho současný majitel – který je mimochodem rovněž na lodi – zabil člověka, aby ho získal.“

Poklepal náprsní kapsu svého saka. „Na seznamu podezřelých mám jména tří pasažérů, kteří si, podle sdělení pana Maylese, uložili do trezoru na lodi nějaké předměty. Když dovolíte, rád bych si ty předměty zběžně prohlédl.“

„Proč?“ zajímalo Kempera. „Každé apartmá má svůj sejf. Pokud to, co říkáte, je skutečně pravda, proč by si takový předmět zloděj neuložil u sebe v kajutě?“

„Je přibližně metr dvacet dlouhý, takže se do sejfu v apartmá nevejde, větší sejf, který by mu vyhovoval, je pouze v těch největších apartmánech.“

LeSeur se zamračil. „Takže k věci a stručně, pane Pendergaste: můžete se podívat, ale nesmíte na nic sahat. Pane Kempere, zavolejte sem jednoho ze svých mužů, prosím. Byl bych rád, aby u toho byli tři svědci.“

Prošli kolem bezpečnostního stanoviště a pokračovali dál krátkou chodbou, na jejímž konci byly neoznačené dveře. Druhý důstojník sáhl do kapsy, vyndal klíč na ocelovém řetízku a dveře odemkl. Kemper je otevřel a všichni vešli.

Přestože místnost za nimi byla malá, celou její zadní stěnu zcela zabíraly masivní trezorové dveře z leštěné oceli. LeSeur čekal, dokud jeden člen ochranky nevešel dovnitř, potom vyndal z kapsy další klíč a zasunul jej do zámku dveří trezoru. Nato vložil identifikační kartu do čtečky po straně trezoru a přiložil dlaň na snímač geometrie ruky vedle zdířky pro kartu. Ozvalo se kovové cvaknutí a nade dveřmi se rozsvítilo červené světlo.

LeSeur přistoupil k velkému číselnému zámku na druhé straně ocelových dveří, svým tělem jej zakryl, aby na něj nikdo neviděl, a několikrát jím otočil doleva a doprava. Světlo nade dveřmi se změnilo na zelené. Druhý důstojník otočil kolem uprostřed, přitáhl ho k sobě a masivní dveře se otevřely.

Vnitřní prostor ozařovalo mdlé zelené světlo. Byla to komora velikosti přibližně čtyř metrů čtverečních. Zadní část trezoru chránila ocelová zástěna, za níž byly v posuvných rámech ve výši ramen uloženy kovové boxy. Dvě čelní stěny zakrývaly několikerý bezpečnostní dveře, které se v bledém světle matně leskly. Uprostřed každých z nich byla klíčová dírka a těsně nad ní do oceli vyleptané číslo.

„Dokonale bezpečný sejf,“ nadhodil Pendergast. „Velmi působivé.“

„Přesně tak,“ odpověděl LeSeur. „Koho hledáme?“

Pendergast vyndal z kapsy papír. „První je Edward Robert Smecker, lord Cliveburgh.“ Na okamžik se odmlčel a pročítal poznámky. „Když utratil jmění po předcích, nejspíš se uchýlil k velmi vynalézavým způsobům, jak si přilepšit. Nečinně tráví čas ve společnosti smetánky, jezdí do Monaka, St. Tropéz, na Capri a Smaragdové pobřeží. Jakmile se někde objeví, ztrácí se šperky. Žádný šperk, který údajně zcizil, nebyl nikdy nalezen a on se z toho vždycky vyvlékl. Nejspíš přebrušuje drahokamy a kovy taví na cihly.“

Druhý důstojník se obrátil k terminálu ve vedlejší stěně a na jeho klávesnici něco rychle naťukal. „To bude číslo 236.“ Přešel k malému sejfu. „Do toho se předmět, který jste popsal, nevejde.“

„Třeba je možné ho nějak zmenšit – rozříznout nebo složit. Byl byste tak laskav a sejf otevřel?“

Se sotva postřehnutelným semknutím rtů LeSeur zasunul klíč a otočil jím. Dveře se otevřely a za nimi uviděli velký hliníkový kufr s číselným zámkem.

„Zajímavé,“ komentoval Pendergast. Jako kočka se proplížil kolem otevřených dveří, natáhl ruku a s maximální opatrností dlouhým pavoukovitým prstem začal postupně otáčet číselníky.

„Tak moment!“ vykřikl Kemper. „Řekl jsem, že se ničeho ani nedotknete –“

„Ale!“ Pendergast zdvihl víko kufru. Uvnitř byla spousta cihel zabalených v hliníkové fólii a celofánu, každá zalitá silnou vrstvou vosku.

„A sakra,“ hlesl Kemper. „Doufám, že je to něco jiného, než jak to vypadá.“

Vytáhl z kapsy nůž, projel jím vrstvou vosku a fólie a řízl. Uvnitř uviděl na povrchu tvrdý bílý prášek. Zabořil do něj špičku prstu a prášek ochutnal.

„Kokain,“ konstatoval.

„Vypadá to,“ mumlal Pendergast, „že náš charakterní lord Cliveburgh přešel do nového, ještě výnosnějšího oboru.“

„Co s tím uděláme?“ hlesl LeSeur s očima upřenýma na prášek.

„Zatím nic,“ odpověděl Kemper, zavřel kufr a otočil číselníkem. „Věřte mi, tohle se k nikomu nedostane. Zavoláme vysílačkou americkým celníkům. Až přijedeme do přístavu, Cliveburgh si vyzvedne kufr a celníci ho čapnou se zbožím – mimo loď.“

„Dobrá,“ řekl LeSeur. „Ale jak vysvětlíme, že jsme otevřeli –?“

„To nebude třeba,“ prohlásil Kemper pevně. „Detaily nechte na mně.“

„Šťastná náhoda,“ ozval se Pendergast zvesela, když všichni přítomní propadli pochmurné náladě. „Docela velké štěstí, že jsem tady!“

Nezdálo se, že by někdo z přítomných celou záležitost pojal jako on.

„Další na mém seznamu je ta filmová hvězda Claude Dallas.“

LeSeur viděl, že se Kemper začal potit. Jestli se tohle provalí… Nechtěl to ani domyslet. „Číslo 822,“ odpověděl.

Přistoupili k většímu trezoru. „Vypadá to slibně,“ zamumlal Pendergast.

LeSeur jej odemkl klíčem. Uvnitř bylo několik starších lodních kufrů se samolepkami z míst jako Rio de Janeiro, Phuket a Goa. Spony chránily ohromné visací zámky.

„Hmm,“ povzdechl Pendergast zamyšleně. Sklonil se ke kufru a podivně si mnul bradu.

„Pane Pendergaste,“ oslovil ho šéf bezpečnosti varovným tónem.

Pendergast natáhl štíhlé ruce, v jedné držel drobounký lesklý nástroj; hladil zámek, otáčel ho mezi prsty. S cvaknutím povolil.

„Pan Dallas by si měl tenhle zámek nechat vyměnit,“ prohlásil. Než mohl Kemper nebo LeSeur zasáhnout, sundal ho, otevřel sponu a zvedl víko.

Nahoře ležel gumový oblek a biče spletené z koňských žíní, řetězy, pouta, provazy a různé kožené a železné nástroje obskurní povahy.

„To je tedy zvláštní,“ řekl Pendergast a natáhl k nim ruku. Tentokrát LeSeur ani nehlesl, když Pendergast vyndal pláštěnku Lycra Superman a oblek s rozparkem v rozkroku. Pečlivě si všechno prohlédl a vyškubl něco z ramene, vložil to do zkumavky, která jako by se objevila odnikud a zase zmizela, a poté pečlivě složil oděv zpátky. „Myslím, že další zavazadla pana Dallase není nutné prohlížet.“

„To jistě nutné není,“ odsekl LeSeur.

„A poslední je Felix Strage, předseda řeckého a římského oddělení v Metropolitním muzeu v New Yorku. Vrací se z poněkud nepříjemné cesty v Itálii, kde ho místní úřady vyslýchaly kvůli jistým nákupům jeho muzea v osmdesátých letech minulého století. Jednalo se o ilegálně získané starožitnosti.“

LeSeur se na Pendergasta dlouze a zostra zadíval. Potom se obrátil k číselníku. „597. Ještě než otevřu sejf, něco si vyjasníme. Na nic nesahejte. Tentokrát tam nahlédne tady pan Wadle.“ Kývl na člena ochranky. „Jestli cokoli uvnitř otevřete, pak bude vaše vyšetřovací mise okamžitě a předčasně ukončena. Je to jasné?“

„Naprosto,“ odpověděl agent dobromyslně.

LeSeur přistoupil k sejfu v nejnižší řadě na pravé stěně, jednomu z největších v celém trezoru. Chvíli hledal klíč. Poklekl, odemkl ocelová dvířka a otevřel je. Uvnitř byly tři masivní dřevěné bedny. Sejf byl dost hluboký a světlo příliš tlumené, aby bylo možné cokoli rozpoznat.

Pendergast na bedny chvíli upíral oči, ani se nepohnul. Z kapsy vytáhl šroubovák. „Pane Wadle?“

Člen ochranky se váhavě podíval na Kempera. Ten stroze přikývl.

Wadle šroubovákem povolil a vyndal celkem osm vrutů na jedné straně bedny a sundal dílec. Uvnitř uviděl cosi zabaleného do bublinkové fólie a molitanu. Odhrnul fólie a dvojitou vrstvu molitanu. Uviděl řeckou vázu.

Pendergast z kapsy vylovil tužkovou kapesní svítilnu a namířil její paprsek do otevřené bedny. „Hmm. Zdá se, že před sebou máme řeckou vázu. Nepochybně originál. Vypadá to, že náš doktor Strage znovu uplatňuje své staré triky, aby do muzea propašoval další starožitnosti.“ Narovnal se, vrátil svítilnu do kapsy. Znovu ustoupil od stěny se sejfy. „Děkuji vám za váš čas a trpělivost, pánové.“

LeSeur přikývl. Kemper neřekl nic.

„Omlouvám se, že musím hned odejít.“ S těmi slovy se lehce uklonil a vyšel z trezoru.

Ve výtahu cestou vzhůru na palubu 12 vyndal Pendergast z kapsy seznam. Přeškrtl jméno lorda Cliveburgha a pana Dallase. Strage nechal.

20

Constance Greeneová kráčela elegantní chodbou s Marjou Kazulinovou po boku. Cítila neobvyklé rozechvění – rozechvění z tajemna, lsti a vyšetřování.

„Uniforma vám padne dokonale,“ zašeptala Kazulinová se silným přízvukem.

„Děkuji, že jste mi ji přinesla do apartmá.“

„To nic. Uniformy jsou to jediné, čeho máme dostatek. A ještě snad špinavého ložního prádla.“

„Takovýhle typ bot vůbec neznám.“

„Pracovní boty. Nosí je sestřičky. Mají měkkou podrážku jako tenisky.“

„Tenisky?“

„To není správné slovo?“ Marja se zamračila. „Pamatujte si – jako pokojská můžete mluvit s pasažéry jen v jejich kajutě, a to o práci. Nikomu teď cestou nekoukejte do očí. Ustupte o krok stranou a sklopte oči.“

„Rozumím.“

Marja ji vedla za roh a potom neoznačeným průlezem. Za ním byla místnost s ložním prádlem a služebními výtahy. Marja šla k výtahům a stiskla dačítko směrem dolů. „S kým chcete mluvit?“

„S těmi, kdo uklízejí velká apartmá o dvou nebo třech podlažích.“

„To jsou ti, kdo mluví slušně anglicky. Jako já.“

Dveře výtahu se otevřely a ony nastoupily. „Někteří zaměstnanci nemluví anglicky?“ zeptala se Constance.

Marja stiskla tlačítko paluba C a výtah sjížděl dolů. „Většinou personál anglicky neumí. Společnosti to tak vyhovuje.“

„Levnější pracovní síla?“

„Ano. A když se nedokážeme bavit mezi sebou, nezaložíme odbory. Tak nemůžeme protestovat proti pracovním podmínkám.“

„Co je na pracovních podmínkách špatného?“

„Sama uvidíte, slečno Greeneová. Teď musíte být opatrná. Když vás chytí, mě vyhodí a v New Yorku mě vysadí z lodi. Musíte dělat, že jste cizinka a mluvíte lámanou angličtinou. Vybereme jazyk, jakým nikdo jiný mluvit neumí, tak nebude nikdo pochybovat. Umíte jinou řeč než angličtinu?“

„Ano. Mluvím italsky, francouzsky, latinsky, řecky, německy –“

Marja se zasmála, tentokrát upřímně. „Dost. Myslím, že v personálu nejsou žádní Němci. Budete tedy Němka.“

Dveře se otevřely na palubě C a ženy vystoupily. Rozdíl mezi palubami pro cestující a těmi služebními byl patrný na první pohled. Zádně koberce na podlaze, žádná umělecká díla na stěnách, žádné elegantní ozdoby. Vypadalo to spíš jako chodba nemocnice, prostředí z kovu a linolea, které vyvolávalo klaustrofobii. Celý prostor ostře osvětlovaly zářivky zapuštěné do stropních panelů. Vzduch byl dusný a nepříjemně teplý, obtěžkaný různými pachy: vařenými rybami, avivážními prostředky, olejem na promazávání strojů. Hluboké hučení dieselových motorů sem doléhalo velmi výrazně. Pracovníci personálu, někteří v uniformách, jiní v tričkách nebo špinavých teplákových soupravách, chvátali kolem nich, plně soustředění na své povinnosti.

Marja vedla Constance úzkou chodbou. Obě strany lemovaly očíslované dveře bez okének s imitovaným řládrováním. „Tohle je paluba se společnou ložnicí,“ vysvětlovala Marja. „Ženy z mojí ložnice v některých velkých kajutách pracují, můžete s nimi promluvit. Řekneme, že jste moje kamarádka z prádelny. Nezapomeňte, že jste Němka a anglicky mluvíte špatně.“

„Budu si to pamatovat.“

„Potřebujeme důvod, proč chcete klást otázky.“

Constance se na okamžik zamyslela. „Co kdybych řekla, že uklízím v malých pokojích a chci získat lepší práci?“

„Dobrá. Ale neříkejte to moc nedočkavě – tady vám hned někdo zasadí ránu pod pás, když získáte práci u těch, kdo dávají lepší spropitné.“

„Rozumím.“

Marja zabočila do další chodby, po chvíli zůstala stát před jedněmi dveřmi. „Tohle je můj pokoj. Připravená?“

Constance přikývla. Marja se zhluboka nadechla a otevřela.

Místnost za nimi byla malá jako vězeňská cela. Snad čtyři krát tři metry. V protilehlé stěně bylo zabudováno šest úzkých skříněk. Žádné židle, stoly, ani koupelna v dosahu. Na pravé a levé straně stály spartánské pryčny – po třech nad sebou. V hlavách každé pryčny byla malá polička s lampičkou. Constance se rozhlédla, na každé poličce uviděla knížky, fotografie milovaných lidí, suché květiny, časopisy – malý smutný otisk osoby, která tu kterou pryčnu obývala.

„Vás je tady šest?“ zeptala se nevěřícně.

Marja přikývla.

„Netušila jsem, že je to tady tak stísněné.“

„Tohle nic není. Měla byste vidět palubu E, tam spí personál BKC.“

„BKC?“

„Bez kontaktu s cestujícími. Personál prádelny, obsluha myček nádobí, ti, co připravují jídlo.“ Marja zavrtěla hlavou. „Jako vězení. Žádné denní světlo, žádný čerstvý vzduch po dobu tří, možná i čtyř měsíců. Práce šest dní v týdnu, deset hodin denně, plat dvacet až čtyřicet dolarů za den.“

„Ale to je pod hranicí minimální mzdy!“

„Minimální mzdy kde? My nikde nejsme – uprostřed moře žádná minimální mzda neexistuje. Loď je registrovaná v Libérii.“ Rozhlédla se. „Moje spolubydlící jsou už v kantýně. Tam je najdeme.“

Šla zdlouhavou cestou úzkými, potem prosycenými chodbami, Constance hned za ní. Jídelna pro personál byla uprostřed lodi – velká místnost s nízkým stropem. Zaměstnanci lodi, všichni v uniformách, seděli u dlouhých stolů ve stylu samoobslužné restaurace, hlavy skloněné nad talíři. Když se postavily do fronty ke švédskému stolu, Constance se rozhlédla. Naprosto ji šokovala nevzhledná místnost – tolik odlišná od okázalých jídelen a přepychových salonů, které měli k dispozici cestující.

„Je tu takové ticho,“ řekla. „Proč si lidé nepovídají?“

„Jsou unavení. A taky rozrušení kvůli Juanitě – pokojské, která se zbláznila.“

„Zbláznila se? Co se stalo?“

Zavrtěla hlavou. „Není to zrovna neobvyklé, jen se to většinou stává spíš na konci dlouhé cesty. Juanita se zbláznila… vypíchla si oči.“

„Dobrý bože. Znala jste ji?“

„Trochu.“

„Měla nějaké problémy?“

„Všichni máme problémy,“ pronesla Marja vážně. „Jinak bychom tady nepracovali.“

Vybraly si oběd z nepříliš lákavých pokrmů – tučné plátky vařeného nasoleného hovězího, rozvařené zelí, kašovitá rýže, lepkavé mleté maso s bramborovou kaší, nízký koláč žlutavé barvy, od pohledu nechutný a Marja ji vedla k nedalekému stolu, kde její dvě spolubydlící apaticky uďobávaly z talířů. Marja je představila: mladá tmavovlasá Řekyně Nika a Lourdes, Filipínka středního věku.

„Ještě jsem tě tu neviděla,“ řekla Nika se silným akcentem.

„Pracuji v kajutách na palubě 8,“ odpověděla Constance, dbala na to, aby mluvila s německým přízvukem.

Žena přikývla. „Musíš dávat si pozor. Tohle není tvoje jídelna. Pozor, aby tě neviděla.“ Pokynula na malou ženu podsadité postavy s kadeřavými slámovými vlasy, která stála v protějším rohu a podmračeně dohlížela na jídelnu.

Ženy spolu promluvily podivnou směsicí jazyků se spoustou anglických slov, očividně společnou řečí personálu na Britannii. Hlavním tématem byla pokojská, která zešílela a zohavila se.

„Kde je teď?“ ptala se Constance. „Přepravili ji z lodi helikoptérou?“

„Moc daleko od země pro helikoptéra,“ odpověděla Nika. „Ona zamčená na ošetřovně. A teď já musím uklízet půl jejích pokojů.“ Zakabonila se. „To Juanita. Já vím, ona sama potíže si udělala. Vždycky povídá, co v pokojích pasažérů viděla, nos strkala, kam nemá. Dobrá pokojská nic nevidí a má pusu zavřenou.“

Constance vzápětí napadlo, jestli samotná Nika někdy dodržuje pravidla mlčenlivosti.

Nika pokračovala: „Včera, jak u oběda mluvila! Všechno o kožené řemeny na posteli a vibrátor v zásuvka. Proč koukala tam? Kdo zvědavý, brzy starý. A teď já musím půl pokojů po ní uklízet. Tohle děsný loď.“

Semkla pevně ústa na výraz nesouhlasu, opřela se na židli a zkřížila ruce na prsou, aby svá slova zdůraznila.

Dívky kolem souhlasně mumlaly a pokyvovaly hlavami.

Niku to povzbudilo, svěsila ruce a mluvila dál: „Taky pasažér na lodi zmizel. Slyšelas to? Možná skočila. Tohle prokletý loď, já říkám!“

Constance rychle promluvila, aby Niku zastavila: „Marja říká, že pracuješ ve větší kajuty. Štěstí máš – to já jen standard kajuty.“

„Štěstí?“ Nika na ni nevěřícně hleděla. „Pro mě dvě práce.“

„Ale spropitné lepší, ano?“

Nika odfrkla. „Bohatý dávají nejmíň. Pořád stěžují, všechno chtějí pečlivě udělat. To ρυπαρόζ v trojposchodí apartmá, dneska já musela třikrát nazpátek znovu jeho postel udělat.“

To byla šťastná náhoda. Jeden muž z Pendergastova seznamu – Scott Blackburn, počítačový multimilionář – si zaplatil jeden ze tří třípodlažních apartmánů. „Myslíš ty pan Blackburn?“

Nika zavrtěla hlavou. „Ne. Ten ještě horší! Má služku svojí, sama prádlo dělá. Ona se mnou jako s hadrem jedná, jako bych já její služka. Ten apartmá taky já musela vzít za Juanita.“

„On má svoji sebou služku?“ zeptala se Constance. „Proč?“

„Má sebou všechno! Postel, koberečky, sochy, obrazy, i piáno dokonce!“ Nika zavrtěla hlavou. „Hnusná věci taky: hnusná a ρυπαρόζ.“

„Cože?“ Constance dělala, že tomu slovu nerozumí.

„Bohatý jsou blázni.“ Nika znovu zaklela v řečtině.

„A co jeho kamarád Terrence Calderón hned vedle?“

„Ten! Ten dobrý. Dává dobrý spropitný.“

„U něj kajutu taky uklízíš? Taky má svoje sebou věci?“

Přikývla. „Něco. Hodně starý věci. Francie. Moc hezký.“

„Čím bohatší, tím horší,“ řekla Lourdes. Mluvila skvěle anglicky jen s nepatrným přízvukem. „Včera večer jsem byla v apartmánu –“

„Héj!“ zahřímal čísi hlas těsně za nimi. Constance se otočila a uviděla za sebou dozorkyni, ruce na silných bocích.

„Vstaň!“ vykřikla.

„To mluvit na mě?“ zeptala se Constance.

„Řekla jsem vstaň!“

Constance se klidně postavila.

„Tebe jsem tu eště neviděla,“ pronesla nevlídně. „Jak se jmenuješ?“

„Rülke,“ odpověděla Constance. „Leni Rülke.“

„Kde sloužíš?“

„Kajuty paluba 8.“

Výraz hořkého triumfu se rozlil po tlustém obličeji té ženy. „To jsem si mohla myslet! Víš moc dobře, že sem nemáš chodit jíst! Koukej jít zpátky dolu na palubu D do jídelny, kam patříš!“

„Jaký rozdíl v tom?“ zeptala se Constance mírným tónem. „Tady jídlo o nic lepší.“

Nevíra nahradila triumf ve tváři dozorkyně. „Ty drzá čubko –“ A dala Constance pořádnou facku na pravou tvář.

Constance v životě nikdy nikdo neuhodil. Na okamžik ztuhla. Potom udělala instinktivně krok dopředu, v ruce pevně svírala vidličku. Něco v jejím pohybu přimělo dozorkyni doširoka otevřít oči a ustoupit dozadu.

Constance pomalu položila vidličku na stůl. Myslela na Marju a slib mlčenlivosti, který jí dala. Podívala se na ni. Marja celou scénu vyděšeně sledovala, v obličeji úplně bílá. Zbylé dvě ženy horlivě hleděly do talířů.

Během incidentu tiché mumlání netečných rozhovorů umlklo. Teď se zase všichni znovu rozpovídali. Constance hleděla upřeně na dozorkyni, ukládala si její obličej do paměti. Potom – s rozpálenou tváří – odstoupila od stolu a odešla z jídelny.

21

Druhý důstojník Gordon LeSeur cítil narůstající znepokojení, když vešel do Kemperovy mnišské pracovny. Pohřešovaná cestující se doposud neukázala a její manžel trval na setkání se všemi vyššími důstojníky. Kapitán Cutter zůstal v ústraní ve své kajutě už celých osm hodin, měl hodně špatnou náladu a LeSeur ho nechtěl rušit kvůli Everedovi, ani nikomu jinému. Místo toho předal službu třetímu důstojníkovi a sjednal si schůzku s prvním důstojníkem Carol Masonovou.

Evered přecházel sem a tam po stísněném prostoru, byl rudý v obličeji a hlas se mu třásl. Vypadal, jako by balancoval na hraně hysterie. „Je po čtvrté odpoledne,“ říkal Kemperovi. „Na zmizení své ženy jsem vás upozornil před osmi hodinami.“

„Pane Everede,“ začal šéf ochranky Kemper. „Tohle je velká loď, je spousta míst, kde by mohla být –“

„To už jste mi říkal předtím,“ zvýšil Evered hlas. „Ješte se nevrátila. Jako všichni ostatní jsem slyšel hlášení rozhlasem, viděl jsem tu malou fotku, kterou jste ukázali v televizi. Ona není taková. Nikdy by neodešla na tak dlouho a neozvala se mi. Chci, abyste prohledali loď!“

„Dovolte, abych vás ujistil –“

„K čertu s vaším ujišťováním! Mohla někam spadnout, je poraněná, nemůže zavolat nebo se dostat k telefonu. Možná…“ Zmlkl, ztěžka dýchal, hřbetem ruky si prudce otřel slzu. „Musíte zkontaktovat pobřežní stráž, spojte se s policií, ať sem přijedou.“

„Pane Everede,“ ujala se jednání první důstojník Masonová a LeSeurovi hodně odlehlo. „Jsme uprostřed Atlantského oceánu. I kdyby policie nebo pobřežní stráž měly soudní pravomoci – což nemají –, nedostanou se k nám. Věřte mi, říkám pravdu, že pro situaci tohoto typu máme časem prověřené postupy. Je téměř stoprocentní šance, že z nějakého důvodu nechce, abychom ji našli. Musíme vzít v úvahu i možnost, že jí někdo dělá společnost.“

Evered ukázal roztřeseným prstem na LeSeura. „Dneska ráno jsem mu říkal, že moje manželka taková není. A takovéhle narážky si vyprošuji! Od vás i od kohokoli jiného.“

„Já na nic nenarážím, pane Everede,“ pronesla Masonová rozhodným a klidným hlasem. „Jen říkám, že není důvod ke znepokojení. Věřte mi, statisticky jste na této lodi ve větším bezpečí než ve vlastním domě. Jak říkám, bezpečnost je pro nás velmi důležitá a zásadní a vezmu-li v úvahu podstatu tohoto problému, zahájíme prohledání lodi. Okamžitě. Já osobně na to dohlédnu.“

Klidný, kompetentní hlas prvního důstojníka a její uklidňující slova měly náležitý dopad. Evered byl stále rudý v obličeji a ztěžka dýchal, ale po chvíli polkl a přikývl. „O to jsem žádal od samého začátku.“

Když Evered odešel, všichni tři zůstali mlčky stát. Nakonec se šéf ochranky zhluboka nadechl a otočil se na Masonovou. „No, první důstojníku?“

Zamyšleně hleděla na prázdný prostor přede dveřmi. „Je nějaká možnost získat zprávu o psychickém stavu paní Everedové?“

Ticho. „Myslíte, že –?“ zeptal se Kemper.

„Taková možnost existuje vždycky.“

„Podle zákona bychom se v tomto ohledu měli obrátit na jejího manžela. Takový krok bych podnikl jen velmi nerad, pokud nebudeme mít naprostou jistotu, že… už není na lodi. Sakramentská práce! Už máme problém s morálkou personálu kvůli té pokojské, která se zbláznila – z celého srdce doufám, že ji najdeme.“

Masonová přikývla. „Já taky. Pane Kempere, vyhlaste pátrání druhého stupně.“ Podívala se na LeSeura. „Gordone, byla bych ráda, abyste vy osobně pracoval s panem Kemperem.“

„Jistě, pane,“ odpověděl LeSeur. Vnitřně se zděsil. Pátrání druhého stupně znamenalo prohledat každé veřejné místo, prostory posádky, celou sekci podpalubí – vlastně všechno kromě kajut. I když zmobilizuje všechny členy ochranky, bude to trvat celý den. Přinejmenším. A hluboko v útrobách lodi jsou místa, která se prostě prohledat nedají.

Je mi líto, Gordone,“ řekla, když viděla výraz jeho obličeje. „Ale tenhle krok prostě musíme udělat. Vydejte obvyklé rozkazy.“

Obvyklé rozkazy, pomyslel si trochu rozmrzele. V podstatě to není nic jiného než ukázkový příklad formálnosti. V kajutách cestujících je možné podniknout pouze pátrání třetího stupně, a to musí povolit kapitán Cutter osobně. Žádné takové pátrání neprobíhalo na jediné lodi, na níž LeSeur pracoval. Dokonce ani když měli na palubě skokana. A přesně tohle si v duchu LeSeur myslel o paní Everedové: prostě skočila. Sebevražda na moři byla obvyklejší, než si pasažéři uvědomovali. Zvlášť na lodích, které přitahují pozornost – na těch, co vyplouvají na moře poprvé. Právě tam se chtějí někteří lidé povyrazit „stylově“. Velkou ironií je, že právě na takových výletních plavbách se podobné případy zametají pod koberec a společnosti dělají všechno pro to, aby se ostatní cestující nic nedověděli. Místo aby se paní Everedová povyrazila stylově, může být sedm set padesát kilometrů od lodi a tisíc sáhů pod ní –

Klepání přerušilo LeSeurovy myšlenky. Do dveří vstoupil člen ochranky. „Jste pan Kemper, pane?“

„Ano,“ odpověděl.

„Pane,“ řekl ten muž nervózně, „mám dvě věci.“ Váhavě přešlápl a čekal.

„No?“ vyštěkl Kemper. „Copak nevidíte, že tu mám schůzku?“

„Ta pokojská, co se zbláznila – víte, právě se zabila.“

„Jak?“

„Podařilo se jí povolit řemeny a…“ Znejistěl.

„A co?“

„Vytrhla kus dřeva z rámu lůžka a zarazila si ho do oční jamky. Projel jí do mozku.“

Chvíli bylo ticho, než všichni takovou informaci strávili. Kemper zavrtěl hlavou.

„Pane Kempere,“ oslovil ho LeSeur, „možná by bylo dobré promluvit s pasažérem v posledním apartmá, které uklízela, než přišla o rozum. Třeba došlo k nějakému nepříjemnému střetnutí, nehodě, možná… jednou jsem plul na lodi, kde pasažér brutálně znásilnil pokojskou, která přišla uklidit jeho kajutu.“

„Udělám to, pane.“

„Buďte obezřelý.“

„Samozřejmě.“

Rozhostilo se ticho. Potom Kemper obrátil pozornost na nervózního muže od ochranky. „Mluvil jste ještě o druhé záležitosti?“

„Ano, pane.“

„No? Tak co je to?“ pobídl ho Kemper příkře.

„Je to něco, co byste měl vidět.“

„Cože?“

Muž váhal. „Bylo by lepší, abyste to viděl na vlastní oči, pane. Dost možná to patří pohřešované cestující.“

„Kde to je?“ zasáhla do hovoru Masonová ostře.

„Na otevřené palubě za obchodní arkádou St. James’s.“

„Veďte nás,“ vyzvala ho Masonová rázně. „Půjdeme tam všichni.“

Kemper zamířil ke dveřím, potom se ohlédl na LeSeura. „Jdete, pane?“

„Ano.“ LeSeur odpověděl váhavě a značně sklíčeně.

Na otevřené, vlhké palubě nebyli žádní pasažéři – těch pár otužilců, kteří se odváží vyjít na vzduch, obvykle vyhledává okružní cestu po promenádě na palubě 7, přímo nad nimi. V bičujícím větru se pěna před přídí lodi hluboko dole rozstřikovala do vzduchu a zanedlouho byl LeSeur promočený.

Člen ochranky je vedl k zábradlí. „Je to tam dole.“ Ukázal na stranu.

LeSeur přišel za Kemperem a Carol Masonovou k zábradlí. Podíval se přes něj, upřeně zíral do vody o sedm palub níže. Voda kolem hladkých boků lodi se mohutně vzdouvala.

„Co máme vidět?“ zeptal se Kemper.

„Je to tamhle, pane. Všiml jsem si toho, když jsem prováděl kontrolu trupu. Vidíte to poškozené kování tamhle pod špičkou? Jen kousek vlevo od palubního odtoku.“

LeSeur rukama pevně svíral zábradlí, naklonil se a upíral oči dolů. Potom to uviděl: asi patnácticentimetrovou odřeninu na leštěném kování na týkovém dřevu, které překrývalo spáru trupu.

„Pane, pokud by byla loď takhle poškozená před vyplutím na moře, určitě bych si toho všiml.“

„Má pravdu,“ doplnila Masonová. „Tohle plavidlo je příliš nové na to, aby mělo takovýhle šrám.“ Podívala se lépe. „A pokud se nemýlím, něco ulpělo na odštěpeném kousku, má to skoro stejnou barvu jako dřevo.“

LeSeur to místo zkoumal přivřenýma očima. Pravobok trupu lodi byl ponořen do hlubokého odpoledního stínu, ale měl dojem, že to také vidí.

Masonová se obrátila na člena ochranky. „Zkuste to sundat.“

Muž přikývl. LeSeur a Kemper mu přidržovali nohy, muž se protáhl pod zábradlím, natáhl ruku přes okraj trupu lodi a s hekáním se pokoušel na kýžené místo dosáhnout. Ve chvíli, kdy měl LeSeur dojem, že promočenější už být nemůže, muž vykřikl: „Mám to!“

Společnými silami ho vytáhli zpátky na palubu. Muž se postavil na nohy. Ruku měl zaťatou v pěst. Když se všichni tři kolem něj shromáždili, pomalu pěst rozevřel.

V dlani měl malý chumel jemných vláken, pocuchaný a promočený. LeSeur slyšel, jak Masonová zalapala po dechu. Pochopila, že vlákna jsou zabořena do kousku čehosi, co vypadalo jako kůže. S hrůzou poznala, že ta vlákna jsou lidské vlasy. Platinově blonďaté.

„Pane Kempere,“ řekla tichým, vyrovnaným hlasem. „Máte fotografii té pohřešované ženy?“

Vyndal z kapsy obálku, otevřel ji, vytáhl fotografii a podal ji prvnímu důstojníkovi. Pozorně si ji prohlédla a podívala se na vlasy v dlani muže od ochranky.

„A sakra,“ zaklela tiše.

22

Zvláštní agent Pendergast vyšel ze svého apartmá, zavřel dveře a kráčel po chodbě. Byl elegantně oblečen do černého smokinku, což v kombinaci odhodlané chůze a času – bylo osm hodin – vyvolávalo dojem, že jde na večeři.

Ale Pendergast dnes nehodlal večeřet. Spíše tu dobu využije pro vyřízení jisté záležitosti.

Přišel k výtahům a stiskl tlačítko. Když se dveře otevřely, nastoupil a stiskl tlačítko paluba 13. Za necelých třicet vteřin čile procházel další chodbou.

Většina pasažérů večeřela, byla v kasinech nebo šla na představení. Pendergast potkal pouze dva lidi, pokojskou a stevardku. Konečně chodba zatáčela nejprve doprava, potom doleva a končila vpředu příčnou chodbou. Ta byla mnohem kratší, po levé straně měla pouze dvoje dveře: každé vedly do jednoho z královských apartmá na lodi.

Pendergast přistoupil k prvním dveřím, označeným cedulkou Apartmá Richard II., a zaklepal. Když se nedočkal odpovědi, vyndal z tašky elektromagnetickou kartu. Ta byla svinutým drátkem spojená s ručním minipočítačem v tašce. Zasunul kartu do zdířky, zkontroloval údaj na maličkém displeji a na klávesnici navolil řadu čísel. Zaznělo elektronické cvaknutí a dioda na zámku dveří se změnila z červené na zelenou. Ještě jednou se rozhlédl po chodbě, proklouzl do apartmá, zavřel za sebou dveře a zůstal nehnutě stát. Chvilku napjatě naslouchal. Předem si ověřil, že Lionel Brock je na večeři; apartmá se zdálo být prázdné, tiché a temné.

Ze saka vyndal kapesní svítilnu a vešel do kajuty. Čtyři královská apartmá nebyla velká jako dvojpodlažní nebo třípodlažní, ale každé bylo docela prostorné, zabíralo polovinu přední nástavby paluby 12 nebo 13 a byl z nich výhled na příďovou nástavbu. Podle plánku paluby, který si Pendergast předem prostudoval, apartmá sestávají z velkého obývacího pokoje, jídelny, kuchyňského koutu, toalety a dvou ložnic se společnou koupelnou.

S rozsvícenou baterkou vešel do obývacího pokoje. Ten budil dojem, že jej nikdo moc nepoužívá; nedávno tu poklízela pokojská. Odpadkový koš byl prázdný. Na koženém gauči ležel čerstvě povlečený polštář, což působilo velmi podivně. Podle informací ze seznamu cestujících Brock bydlí sám. Možná ten člověk trpí hemeroidy.

Jedinou známkou toho, že tu někdo pobývá, byla neotevřená láhev taittingeru v kbelíku na šampaňské. Led už roztál.

Navlékl si latexové rukavice, prohledal zásuvky stolků u stěny a pracovního stolu – našel jenom tiskoviny o lodi a dálkové ovladače pro televizi a DVD přehrávač. Nadzdvihl obrazy na stěnách, pod každý nahlédl. Nic neobjevil. Přistoupil k velkému oknu a potichu odhrnul záclonu. Hodně hluboko dole prořezávala příď Britannie pěnivé vlny. Počasí se stále zhoršovalo a houpavý pohyb lodi byl zřetelnější.

Pendergast odešel od okna do kuchyňského kouta. I ten vypadal jako nepoužívaný: Brock zjevně dával přednost mnoha restauracím na lodi. V lednici se chladily jen další dvě lahve šampaňského. Zběžně prohlédl i zásuvky, našel jen příbory a sklo. Přešel do jídelny, potom na toaletu a rychle je prohlédl. Pak šatní skříň. Ani tam neviděl nic zajímavého.

Vrátil se do obývacího pokoje, zůstal stát a naslouchal. Všude bylo ticho. Zkontroloval čas na hodinkách: čtvrt na devět. Brock měl rezervované místo v King’s Arms na osmou a nevrátí se dříve než za hodinu a půl.

Ložnice byly na pravoboku. Jedna měla dveře zavřené, druhá otevřené. Pendergast šel k těm otevřeným, znovu chvíli naslouchal a potom vešel dovnitř. Místnost se velmi podobala té jeho: postel královské velikosti s extravagantními nebesy, dva stolky u stěny, vysoký šatník, psací stůl a židle, šatní skříň a dveře, které docela jistě vedou do společné koupelny. Ten pokoj bezpochyby obýval Brock.

Podrobná prohlídka trvala patnáct minut. Teď už rychleji přešel do společné koupelny a zběžně zkontroloval toaletní potřeby. Znovu se potvrdilo jeho podezření: Brock používá kolínskou značky Floris Elite.

Na protilehlé straně koupelny našel malou šatnu se spojovacími dveřmi do druhé ložnice. Natáhl ruku ke kulové klice na dveřích, místnost za nimi se chystal prohlédnout jen v rychlosti – připadalo mu stále pravděpodobnější, že pokud je Brock něčím vinen, důkaz je někde jinde než na Britannii.

Dveře byly zamčené.

Pendergast se zamračil. Šel zpátky do obývacího pokoje a zkusil dveře do druhé ložnice. I ty byly zamčené.

Velmi zajímavé.

Poklekl a ve světle baterky prohlížel mechanizmus zámku. Byl jednoduchý, se stavítkem, poměrně málo odolný. Sáhl do kapsy, vyndal paklíč podobný malému drátěnému zubnímu kartáčku. Zasunul jej do zámku a v okamžení se ozvalo jemné cvaknutí stavítka, což znamenalo, že zámek povolil. Otočil kulovou klikou a otevřel dveře do temné místnosti.

„Jedinej pohyb a zemřeš,“ ozval se chraplavý hlas ze tmy.

Pendergast stál bez hnutí.

Zpoza dveří vyšel muž se zbraní v ruce. Z temnoty ložnice zaslechl ospalý ženský hlas: „Co je, Curte?“

Ozbrojený muž neodpověděl, jen mířil na Pendergasta, prošel dveřmi, zavřel za sebou a zamkl. Byl tmavovlasý, s jizvami po akné na olivové pleti, svalnatý, hezký typ gangstera. Měl držení těla boxera, ale na to, jak byl velký, se dokázal pohybovat naprosto tiše. Nebyl to stevard: měl na sobě spíš tmavý oblek než uniformu a látka na širokých ramenou byla hodně napjatá.

„Tak jo, chlape, kdo jsi a co tu děláš?“ zeptal se Curt.

Pendergast s úsměvem pokynul na pohovku. „Mohu? Celý den jsem na nohou.“

Muž podmračeně sledoval, jak se pohodlně usadil a přehodil jednu nohu přes druhou.

„Na něco jsem se ptal, ty hajzle.“

Pendergast vyndal láhev z tajícího ledu, nechal po ní stéci vodu a hbitým pootočením vyndal korkovou zátku. Kousek stranou stály dvě prázdné sklenky. Obě naplnil po okraj.

„Dáte si se mnou?“

Muž zvedl zbraň. „Přechází mě trpělivost. Máš problém a je to pořád horší.“

Pendergast upil. „Tak to máme problém oba. Když se posadíte, můžeme to v klidu probrat.“

„Já problém nemám. Jen ty. A to zatraceně velkej problém.“

„Jsem si velmi dobře vědom svého problému. Tím jste vy. Stojíte přede mnou, míříte mi zbraní na hlavu a vypadá to, že se přestáváte ovládat. Ano, to je jasný problém.“ Pendergast upil a povzdechl si. „Vynikající.“

„Máš poslední šanci říct mi, kdo jsi, než tvůj mozek připlácnu na zeď.“

„Než to uděláte, rád bych poznamenal, že vy máte mnohem závažnější problém než já.“

„Jo? A jakej?“

Pendergast pokynul ke dveřím ložnice. „Ví pan Brock, že si užíváte s dámou v jeho apartmá?“

Znepokojené zaváhání. „Panu Brockovi zábava s dámami problém rozhodně nedělá.“

Pendergast zvedl obočí. „Možná ano, možná ne. Ale navíc, jestli se pokusíte ‚připlácnout‘ něco na zeď, stanete se politováníhodným středem pozornosti na této lodi. Pokud budete mít štěstí, skončíte s obviněním z vraždy. Pokud štěstí mít nebudete, pak tapetu na zdi bude zdobit váš mozek. Já jsem také ozbrojen, víte.“

Další zaváhání. „Zavolám ochranku.“

Pendergast znovu upil. „To jste nedomyslel, pane Curte.“

Muž do něj dloubl zbraní. „Jmenuju se Johnson. Curtis Johnson. Žádnej ‚pan Curt‘.“

„Promiňte, pane Johnsone. I kdyby byla pravda, že panu Brockovi nevadí, když si v pracovní době užíváte s dámami, pokud sem přivoláte ochranku, mohlo by ty chlapy zajímat, co má pan Brock uloženo v té ložnici, kterou používáte jako hnízdečko lásky. A navíc vůbec nevíte, kdo jsem a proč jsem tady. Třeba jsem od ochranky já. A tak, jak jsem řekl, pane Johnsone, oba máme problém. Doufám, že najdeme rozumný způsob, jak situaci vyřešit k oboustranné spokojenosti.“ Pomalu vsunul dva prsty do kapsy smokinku.

„Držte ruce tak, abych na ně viděl.“

Pendergast vyndal prsty, v nichž v tu chvíli držel malý svazek pěkných, nepomuchlaných stodolarových bankovek.

Muž tam stál se zbraní v masité ruce, v obličeji zrudl a tvářil se zmateně.

Pendergast pohupoval penězi. „Sklopte tu zbraň.“

Muž sklopil zbraň. „No tak, vezměte si je.“

Muž natáhl ruku, popadl peníze a zastrčil je do kapsy. „Musíme pracovat rychle, pane Johnsone, abych byl pryč, než se pan Brock vrátí.“

„Tak vypadněte hned.“

„Vy si ode mne vezmete peníze, a stejně mě vyhazujete? To není fér.“

Pendergast s hlasitým povzdechem vstal, otočil se k odchodu, ale v okamžiku pohyb neuvěřitelně zrychlil, chrstl Johnsonovi do obličeje šampaňské ze sklenky a současně ho levou pěstí bleskovou rychlostí udeřil do zápěstí. Zbraň upadla na koberec a smykem odletěla přes polovinu místnosti. Když Johnson vykřikl a skočil po ní, Pendergast mu podrazil nohy, přiložil Les Baer 1911 k jeho uchu a koleno mu zabořil do zad.

„Klid, pane Johnsone. Klid.“

Trvalo dost dlouho, než Pendergast vstal. „Můžete se zvednout.“ Muž se posadil, promnul si ucho a potom se zlověstným výrazem v obličeji vstal.

Pendergast uložil svou zbraň zpátky do saka, přešel pokoj, sebral Johnsonovu pistoli a potěžkal ji.

„Walther PPK. Jak vidět, jste fanoušek Jamese Bonda. Možná máme méně společného, než jsem se domníval.“ Hodil Johnsonovi zbraň, ten ji chytil a byl velmi překvapený. Držel ji a nevěděl jistě, co má dělat.

„Buďte prozíravý a odložte ji.“

Johnson ji zasunul do pouzdra.

„Teď, pane Johnsone,“ řekl Pendergast přívětivě, „vám dám na vybranou. Můžete být mým přítelem, prokázat mi drobnou laskavost a vydělat si další tisíc, nebo můžete dál předvádět loajalitu vůči opovržlivému idiotovi, který vám mizerně platí, a jakmile se dozví o vašich nepředloženostech, okamžitě vás vyhodí a nikdy si na vás už ani nevzpomene. Takže – jaká je vaše volba, pane Johnsone?“

Muž na Pendergasta dlouho zíral, potom odměřeně přikývl.

„Skvělé. Otevřete zadní ložnici, můj nový příteli. Nemáme času nazbyt.“

Johnson se otočil a šel ke dveřím ložnice, odemkl je. Pendergast šel za ním.

„Curte, co se to sakra děje?“ Nějaká žena s velmi hustými vlasy ležela na posteli, přikrývku přitaženou až k bradě. „Obleč se a vypadni.“

„Ale šaty mám na druhé straně pokoje. Nemám na sobě nic.“

„To je každýmu ukradený,“ odpověděl Johnson hrubě. „Dělej!“

„Ty jsi teda kretén.“

Zamával zbraní. „Tak pohni!“

Žena vyskočila z postele, její velké prsy se kymácely, popadla šaty a zmizela v koupelně. „Kreténe jeden!“ Zaslechli znovu nadávku, tentokrát tlumeným hlasem.

Pendergast se rozhlédl. Už předtím si všiml, že ložnice měla sloužit jako sklad: viděl několik velkých dřevěných beden, které zabíraly značnou část pokoje – všechny označené nálepkou Fragile.

„Víte, co je v těch bednách?“

„Nemám tušení,“ řekl Johnson.

„Ale byl jste najat, abyste na ně dal pozor?“

„Přesně tak.“

Pendergast chvíli přecházel před bednami sem a tam. Potom poklekl k té nejbližší a z tašky vyndal šroubovák. „Hele, co to děláte?“

„Jen nahlédnu dovnitř. Všechno zůstane tak, jak jsme to našli. Nikdo nic nepozná.“ V okamžiku zvedl horní desku bedny a pod ní uviděl zelenou plst a vycpávky. Nožem opatrně prořízl několik vrstev vycpávky, plst a na míru vyřezaný polystyren, odkryl kousek něčeho, co vypadalo jako olejomalba. Vzhledem k tomu, že všechny další bedny, celkem pět, byly stejně velké, Pendergast usoudil, že i ony budou plné obrazů.

Světlo baterky namířil do řezu ve vycpávce a přejížděl jím sem a tam. V bedně bylo celkem osm maleb bez rámu. Podle toho, co viděl, pocházely z dílen druhořadých impresionistických malířů, takových autorů jako Charles Théophile Angrand a Gustave Caillebotte. Byly tam také dvě německé expresionistické práce, zřejmě od Jawlenskyho a ta další, jak Pendergast odhadoval, od Pechsteina. Malby byly zřejmě se vší pravděpodobností pro Brockovu galerii na 57. ulici.

Pendergast sice na první pohled poznal styly různých malířů, ale samotné obrazy neurčil, alespoň ne z toho, co z nich viděl. Přinejlepším to byla téměř neznámá umělecká díla.

Znovu sáhl do tašky, vyndal malý kožený kufřík, rozepnul na něm zip a položil ho na zem. Vyndal z něj několik nástrojů – hodinářskou lupu, lékařské kleště a skalpel – a vyrovnal je na nejbližší bednu. Potom přidal ještě zazátkované zkumavky.

Johnson znepokojeně přešlápl z nohy na nohu. „Je mi jedno, co děláte, člověče, ale měl byste si pospíšit.“

„Uklidněte se, pane Johnsone. Váš zaměstnavatel se z večeře ještě nevrátí. Už jsem skoro hotov.“

Pendergast klečel u nejbližší bedny a soustředil se na malbu Jawlenskyho. Uchopil pinzetu a z rubu obrazu, kde bylo plátno přibito k rámu, vyškubl několik nitek. Potom lékařskými kleštěmi a skalpelem odřízl kousek žluté barvy na kraji obrazu a uložil ho do zkumavky. S Pechsteinovým dílem a několika dalšími postupoval stejně.

Zkontroloval čas na hodinkách. Tři čtvrtě na devět.

Upravil ochranné vrstvy na obrazech tak, aby zakryl řez, bednu znovu zašrouboval a s úsměvem vstal. „Pane Johnsone, promiňte, že jsem vás vyrušil.“

„Jo, ale ještě jste mi neřekl, kdo jste a co děláte.“

„Ani vám to neřeknu, pane Johnsone.“

Šli do obývacího pokoje a Pendergast se obrátil ke svému hostiteli. „Máme ještě dost času na skleničku.“ Dolil jim oběma. Johnson svoji vypil naráz a postavil ji na stůl. Pendergast upíjel zvolna a potom z kapsy vytáhl další svazek bankovek.

„Jak jsem slíbil,“ řekl.

Johnson si peníze beze slova vzal.

„Vedl jste si dobře.“ Pendergast se s úsměvem lehce uklonil a rychle odešel.

23

V apartmá našla Constance Pendergasta skloněného nad chemickou soupravou. Pozorovala, jak namočil bavlněný tampon do nádoby s čirou kapalinou a položil jej na kousek barvy ve zkumavce. Ten v okamžení zčernal.

Přešel k další zkumavce a pak další, provedl tentýž test. Nakonec zvedl oči. „Dobrý večer, Constance.“

„Nějaké výsledky?“

„Rozhodně. Všechny tyto vzorky barvy obsahují nepřijatelnou hladinu olova. Náš pan Lionel Brock má v hostinském pokoji šest beden impresionistických obrazů – a pokud jsou ostatní práce stejné jako tyhle, pak jsou to všechno padělky. Brock určitě zaměstnává evropského padělatele výtvarného umění, dost talentovaného, aby napodoboval díla méně známých malířů. Tyhle malby pak bezesporu zamíchá mezi originální plátna od známějších autorů. Docela chytře vymyšlené: nikdo nebude zpochybňovat pravost nepříliš známých obrazů, s nimiž přichází obchodník proslulý tím, že prodává nejkvalitnější známé práce, jejichž původ je úzkostlivě prověřovaný.“

„To je opravdu chytré,“ souhlasila Constance. „Ale mně připadá, že takový muž by tohle všechno neriskoval kvůli tibetskému artefaktu.“

„Přesně tak. Můžeme ho vyškrtnout.“ Se šustěním Pendergast rozložil svůj seznam. „Vyškrtl jsem i Lambeho – místo svalů má sulc.“

„Jak jsi to zjistil? Hrál sis na doktora?“

„No. O tom raději nebudeme mluvit. Ze seznamu vypadl také Claude Dallas a lord Cliveburgh, který se zabývá pašováním kokainu. Strage ilegálně vyváží několik nesmírně cenných a zcela originálních řeckých váz – a přestože by to mohlo snížit pravděpodobnost, že propašuje Agozyena, nemůžeme ho stoprocentně vyloučit. Tak nám zbývají tři: Blackburn, Calderón a Strage.“ Podíval se na ni stříbrnýma očima. „Jak dopadlo tvoje dobrodružství v podpalubí?“

„Seznámila jsem se se ženou, která má přidělený úklid v Blackburnově třípodlažním apartmá. Naštěstí – rozhodně pro nás – jej převzala po jiné ženě, která se nedlouho po vyplutí psychicky zhroutila a zabila se.“

„Skutečně?“ Pendergast najednou projevil zájem. „Na lodi někdo spáchal sebevraždu?“

„Přesně to tvrdí. Prostě přestala uprostřed směny pracovat, vrátila se do své kajuty a zhroutila se. Později si do oka zarazila kus dřeva a zemřela.“

„To je tedy divné. A co říká ta žena, která u Blackburna uklízí?“

„Má s sebou svoji služebnou, a ta komanduje pokojskou z lodi. Blackburn si na cestu vybavil apartmá vlastním nábytkem a uměleckými díly.“

„Mohlo by tam být i něco z jeho asijské umělecké sbírky.“

„Ano. Ta žena, se kterou jsem se seznámila, uklízí také sousedící Calderónovu kajutu. Patrně shromáždil spoustu francouzských starožitností. Zjevně je tak příjemný, jako je Blackburn odporný: dává jí tučné spropitné.“

„Výborně.“ Pendergast měl chvíli v očích vzdálený výraz. Pomalu se vracel zpátky.

„Blackburn je na našem seznamu bezkonkurenčně první.“ Sáhl do kapsy a vyndal další svazek úhledných bankovek. „Je třeba, aby sis dočasně vyměnila místo se ženou, která má na starosti Blackburnovo apartmá a Calderónovy pokoje. Jdi dovnitř, až bude apartmá prázdné.“

„Ale Blackburn tam nepustí pokojskou, aniž by tam byla i jeho služebná.“

„To nevadí – pokud tě chytí, vždycky se můžeš vymluvit na byrokratickou chybu. Víš, co máš hledat. Mohla bys tam jít dnes pozdě večer – Blackburn, jak jsem si všiml, je vyznavačem bakaratu a patrně bude v kasinu.“

„Dobře, Aloysie.“

„A prosím tě, přines mi jeho odpadky.“

Constance krátce zvedla obočí. Potom přikývla a chtěla vyjít po schodech, aby se převlékla k večeři.

„Constance?“

Otočila se.

„Buď opatrná. Blackburn je jeden z našich hlavních podezřelých – a to znamená, že by mohl být krutý, možná psychopatický zabiják.“

24

Scott Blackburn zůstal stát ve vchodu do restaurace Oscar’s, aby si zapnul zakázkový oblek značky Gieves & Hawkes, upravil světle fialovou kravatu a přehlédl místnost. Bylo tři čtvrtě na devět a právě se usazovala druhá skupina cestujících: štíhlí, elegantní číšníci – cizinci – servírovali hlavní chod. Před každého stolovníka položili talíř se stříbrným poklopem, zůstali stát za hostem a potom všichni najednou pokrm odkryli.

Blackburn s cynickým úšklebkem kráčel ke svému stolu. Jeho dva společníci už seděli, a jakmile se přiblížil, servilně vstali. Tak to také mělo být – Blackburn investoval několik set milionů do jejich společností a seděl v radě výborů pro odměňování. Na stole stály dvě prázdné lahve od burgundského mezi zbytky předkrmů, antipasty a prvního chodu, jímž bylo holoubátko nebo bažant. Když se posadil, vzal do ruky láhev a zkoumal vinětu.

„Richebourg Domaine de la Romanée-Conti ’78,“ řekl. „Tak to jste večer zahájili dobrou značkou.“ Nalil si zbytek vína do sklenky. „A mně jste nechali jen sedlinu!“

Lambe a Calderón se uctivě zasmáli a Lambe pokynul číšníkovi. „Přineste nám ještě jednu z našeho soukromého sklepa. Jednu z těch, které jsme už otevřeli,“ požádal.

„Hned to bude, pane.“ Číšník odešel tiše jako myška.

„Na co si dneska připíjíme?“ zajímalo Blackburna.

„Jen nás napadlo, že si trochu dopřejeme,“ odpověděl Lambe a lehce pokrčil ochablými rameny. Blackburn si všiml, že už není tak zelený. Chudáček si očividně zvyká na oceán.

„A proč by ne?“ řekl Blackburn. „Tahle cesta bude podle všeho zajímavější, než jsem očekával. Mimo jiné jsem včera večer potkal svoji dávnou přítelkyni a k mé radosti byla vstřícná – velmi vstřícná. Alespoň zpočátku.“

Muži vybuchli v hurónský smích.

„A potom?“ Lambe se nedočkavě předklonil.

Blackburn se smíchem zavrtěl hlavou. „Nevím, co mě vzrušilo víc – samotný píchání nebo ta rvačka potom. Byla fakt jako divoká kočka.“

Znovu patolízalský smích.

Číšník lehce a neslyšně přistoupil k jejich stolu, přinesl láhev a čistou sklenku, a Lambe mu naznačil, že ochutnávat bude Blackburn. Ten rozvířil tekutinu ve sklence, krátce přičichl, znovu zakroužil vínem, potom sklonil hlavu a vdechl buket. Opřel se zády o židli a s přivřenýma očima hodnotil aroma. Po chvíli zvedl sklenici ke rtům, trochu upil, poválel víno na jazyku, pootevřenými rty nasál trochu vzduchu a teprve potom polkl. Když rituál dokončil, postavil sklenici na stůl a dal číšníkovi znamení, aby odešel.

„Co myslíš?“ ptal se Lambe dychtivě.

„Velkolepé.“

Napětí polevilo.

Blackburn znovu zvedl sklenku. „Chci vám něco oznámit.“

Oba muži na něj nedočkavě pohlédli.

„Dolijte si.“

S horlivostí poslechli.

„Jak víte, od chvíle, kdy jsem za dvě miliardy prodal Gramnet, se potloukám po světě a hledám něco, čemu bych se mohl věnovat. A věřím, že jsem to našel.“

„Můžeš o tom mluvit?“ zajímalo Calderóna.

Blackburn si vychutnával dlouhou pauzu.

„Týká se to hledání a prohledávání vizuálních databází na webu.“ Usmál se. „Když jsem prodal Gramnet, ponechal jsem si práva na soukromé algoritmy komprese zobrazení. Dostanu zobrazení do všech osobních počítačů a bude to moc hezký pokoukání. Stokrát hezčí než to, co tam je teď.“

„Ale Google pracuje na technologii propojení zobrazení už roky,“ namítl Lambe. „Zatím se jim to asi moc nedaří.“

„Použiju jinou technologii: pěkně postaru a bude to pořádná dřina. Mám k dispozici tisíce programátorů a badatelů, kterým mohu tento úkol svěřit, a budou pracovat čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu. Vybuduju největší onlineovou multimediální databázi na webu.“

„Jak?“

„Zobrazení mohou být propojena stejně jako webové stránky. Lidé, kteří hledají zobrazení, přecházejí od jednoho paralelního obrazu k dalšímu. Neanalyzují metadata ani obrazy, analyzují propojení. Jakmile je máte ve své databázi, je možné vybudovat takových spojení vytvořených uživateli miliardy, biliony. Potom vezmu samotná zobrazení s vysokým rozlišením a použiju algoritmy a matematické signatury pro zhuštění dat. Mám deset záložních serverů, které leží ladem a čekají, jen až k nim dojdou právě takováhle data.“

„Ale jak si poradíš s autorskými právy na ta zobrazení?“

„Do hajzlu s autorským právem! Autorský právo je mrtvý. Tohle je web. Informace by měly být volně k dispozici. Dělají to tak všichni, tak proč ne já?“

Rozhostilo se uctivé ticho.

„A abych to odstartoval, mám eso v rukávu.“ Zvedl sklenici a hrdelně se zasmál. „A ještě jaké eso!“

Upil třísetdolarový doušek vína a čirou rozkoší zavřel oči.

„Pan Blackburn?“ uslyšel vedle sebe tichý uctivý hlas.

Otočil se, rozzlobený, že ho někdo ruší v tak příjemné chvíli. Stál tam muž v nepříliš dobře vypadajícím obleku. Byl malý a ošklivý a mluvil s bostonským přízvukem.

Blackburn ze zamračil. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Pat Kemper. Jsem šéf bezpečnosti na Britannii. Mohl bych s vámi hovořit mezi čtyřma očima?“

„Bezpečnost? O co jde?“

„Nelekejte se, je to jen rutina.“

„Moji přátelé mohou slyšet všechno, co máte na srdci.“

Kemper na okamžik zaváhal. „Dobře. Mohu se posadit?“ Rychle přejel pohledem jídelnu a zvolil místo napravo od Blackburna.

„Velmi se omlouvám, že vás vyrušuji u večeře,“ řekl Kemper. Bostonský přízvuk už Blackburnovi lezl na nervy. Ten chlap vypadal a mluvil jako policajt. „Ale protokol vyžaduje, abych vám položil několik otázek. Zajímá mě jedna zaměstnankyně lodi, která uklízela vaše apartmá. Juanita Santamaria.“

„Pokojská?“ Blackburn se zamračil. „Mám svoji soukromou služebnou a měla by dohlížet na vaše lidi.“

„Santamaria u vás uklízela dvakrát. Podruhé první noc plavby kolem půl deváté večer. Šla vám připravit postele. Vzpomínáte si, jak přišla do vašeho apartmá?“

„Včera večer v půl deváté?“ Blackburn se opřel na židli a upil víno. „Nikdo tam nebyl. Moje služebná měla mořskou nemoc, bylo jí zle a zvracela. Já večeřel. A navíc jsem dal velmi jasné pokyny, že do mého apartmá nesmí nikdo vstoupit bez dozoru.“

„Omlouvám se, pane. Ale nevíte, co se mohlo toho večera v apartmá stát? Nedošlo k nějaké nehodě nebo nepotkala tam někoho? Možná něco rozbila nebo… třeba něco ukradla?“

„Stalo se s ní pak něco?“

Důstojník bezpečnosti zaváhal. „Vlastně ano. Slečna Santamaria se krátce po odchodu z vašeho apartmá zhroutila. Nato se zabila. A přece ti, kdo ji znali, její spolubydlící a podobně, si nevšimli, že by měla nějaké potíže. Podle nich byla vyrovnaná a pobožná.“

„To se o sebevrahovi nebo masovém vrahovi říká vždycky,“ poznamenal Blackburn s úsměškem.

„Říkali také, že když slečna Santamaria ten den odcházela do služby, měla dobrou náladu.“

„Nemohu vám pomoci,“ řekl Blackburn, kroužil vínem ve sklenici a znovu ji zvedl k nosu, vdechl. „Nikdo tam nebyl. Nic se nerozbilo ani neztratilo. Věřte mi, věděl bych o tom: o svých věcech mám přehled.“

„Mohla něco vidět nebo na něco sáhnout? Mohlo ji něco vyděsit?“

Blackburn najednou přerušil rituál ochutnávání vína, sklenka se zastavila na půl cesty k ústům. Za notnou chvíli položil sklenici na stůl, aniž by z ní upil.

„Pane Blackburne?“ pobídl ho Kemper.

Blackburn se na něj podíval. „Vůbec ne,“ odpověděl zcela bez emocí. „Nic tam nebylo. Jak říkám – nikdo tam nebyl. Moje služebná byla na marodce. Já večeřel. To, co se s touhle ženou stalo, nemá s mým apartmá nic společného. Vlastně tam ani neměla být.“

„Dobře,“ Kemper vstal. „To jsem předpokládal, ale znáte to. Protokol a to všechno kolem. North Star by mi vyprášila kožich, kdybych nedodržel postup.“ Usmál se. „Pánové, už o tom nebudeme mluvit. Děkuji vám za trpělivost a přeji hezký večer.“ Každému zvlášť pokynul lehkým úklonem hlavy a potom rychle odešel.

Lambe sledoval, jak šéf bezpečnosti prochází mezi stoly. Potom se obrátil na Blackburna. „No, co si o tom myslíš, Scotte? Podivné události v podpalubí!“ Zaujal melodramatickou pózu.

Blackburn neodpověděl.

K jejich stolu lehkým krokem neslyšně přistoupil číšník. „Mohu vám doporučit speciality šéfa kuchyně pro dnešní večer, pánové?“

„Buďte tak laskav. Musím dohnat dvoudenní pauzu v jídle.“ Lambe si mnul ruce.

Najednou Blackburn vstal, židle za ním se převrhla.

„Scotte?“ Calderón na něj znepokojeně zíral.

„Nemám hlad,“ řekl Blackburn. Zbledl v obličeji.

„Hele, Scotty –“ začal Lambe. „Počkej! Kam jdeš?“

„Do kajuty.“ A bez dalšího slova se Blackburn otočil a z restaurace odešel.

25

„To zní prostě příšerně,“ řekl přívětivý pohledný cizinec. „Pomohlo by, kdybych se starou paní promluvil?“

„Ale kdepak,“ odpověděla Inge. Takový návrh ji vyděsil. „Ne, prosím vás. Není to tak hrozné, vážně. Zvykla jsem si.“

„Jak si přejete. Kdybyste si to rozmyslela, dejte mi vědět.“

„Jste velmi laskavý. Pomáhá mi už jen to, že můžu s někým pohovořit.“ A potom se odmlčela a viditelně zrudla.

Nic takového se Inge Larssenové ještě nikdy nestalo. Vždycky žila odloučeně od světa, byla velice plachá. A teď tady stojí a vylévá srdce člověku, se kterým se seznámila před pouhou půlhodinou.

Velké, zlatem zdobené hodiny na otapetované stěně salonu Chatsworth ukazovaly za pět minut deset. Smyčcový kvartet ve vzdáleném rohu tiše hrál a kolem občas prošli lidé v párech – zavěšeni do sebe, nebo se vedli za ruce. Halu osvětlovalo tisíc zašpičatělých svíček, které svou měkkou zlatou září podbarvovaly večer. Inge napadlo, že nikdy nebyla na tak krásném místě.

Snad magická atmosféra toho koutku světa a noc zapříčinily, že přestala být ostražitá. Nebo za to mohl její nový přítel: vysoký muž, z něhož vyzařovala sebejistota.

Seděl na druhé straně pohovky a lenivě přehodil jednu nohu přes druhou. „Tak vy jste strávila celý život v klášteře?“

„Skoro. Od svých šesti let. Tehdy moji rodiče zahynuli při automobilové nehodě.“

„A žádnou další rodinu nemáte? Žádné sourozence?“

Inge zavrtěla hlavou. „Ne. Jenom prastrýce, ten mě právě místo do státní školy poslal do klášterní školy v Evedalu. Ale on už nežije. Mám několik kamarádek ze školy. Jsou svým způsobem skoro moje rodina. A potom mám ještě svoji zaměstnavatelku.“ Svoji zaměstnavatelku, pomyslela si. Proč nemohu pracovat pro někoho takového, jako je tenhle muž? Začala, mluvit a potom zmlkla, cítila, že znovu rudne.

„Chtěla jste něco říct.“

Inge se rozpačitě zasmála. „Ale to nic.“

„Povězte mi to, prosím. Moc rád bych to slyšel.“

„No, víte…“ Znovu zaváhala. „Vy, tak významný člověk… a tak úspěšný. Všechno jsem vám o sobě řekla – a teď, doufám, uslyším zase váš příběh.“

„Nestojí ani za řeč,“ dočkala se poněkud ostré odpovědi.

„Ne, vážně. Moc mě zajímá, jak jste dokázal nemožné – vypracovat se tak vysoko. Protože… no, jednou bych ráda…“ nedopověděla, došla jí slova.

Chvilku bylo ticho.

„Promiňte,“ vyhrkla Inge chvatně. „Neměla jsem právo se takhle ptát.“ Najednou propadla nejistotě. „Už je pozdě – vážně bych měla jít spát. Kdyby se paní, kterou mám na starosti, vzbudila a zjistila, že tam nejsem, byla by hodně vyděšená.“

„Nesmysl,“ řekl cizinec, najednou znovu laskavým hlasem. „Moc rád bych vám vypověděl svůj příběh. Pojďte se projít na palubu – tady je dusno.“

Inge nepřipadalo, že by tam bylo nějak zvlášť dusno, ale neřekla nic, společně šli k výtahu a vyjeli o čtyři poschodí výš, na palubu 7. „Ukážu vám něco, co jste určitě nikdy neviděla,“ prohodil její nový přítel a vedl ji chodbou kolem restaurace Hyde Park – v tu pozdní hodinu tiché – a dál k velkému palubnímu průlezu. „Můžeme vyjít tudy.“

Inge vlastně poprvé vystoupila na palubu. Byla tam docela zima, vítr skučel kolem lodi a na vlasy a ramena jí v poryvech padala mlžná sprška mořské vody. To, co viděla, působilo velmi dramaticky. Hrozivě vyhlížející mraky rychle pluly kolem citrónově žlutého měsíce. Obrovská loď si brázdila cestu mohutnými vlnami. Spousta osvětlených oken a okének nad i pod nimi proměnila mořskou pěnu v tekuté zlato. Bylo to až neuvěřitelně romantické.

„Kde to jsme?“ vydechla.

„Na promenádní palubě. Právě tady vám chci něco ukázat.“ Její společník ji vedl k zábradlí až na samotné zádi plavidla. „V temné noci, jako je ta dnešní, uvidíte v závěsu za lodí zářící plankton. Podívejte se – je to něco neuvěřitelného.“

Inge se pevně chytila zábradlí a naklonila se přes něj. Uviděla bok lodi příkře klesající do moře hluboko dole a kypící pěnu kolem zádi. Skutečně: ve smetanově zbarvené brázdě za lodí se třpytily miliardy záblesků. Oceán světélkoval, byl to samostatný svět perleťově zářícího života, který za sebou na krátkou dobu loď vytvářela.

„To je nádhera,“ zašeptala. V chladném vzduchu se chvěla.

V odpověď ji objal kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

Inge vzdorovala jen chvíli. Nechala se přivinout, vděčná za teplo. Když upřeně hleděla do pohádkové záře v brázdě lodi, cítila, jak její společník druhou ruku pozvolna posunul nahoru a uchopil ji i za druhé rameno. Stiskl ji pevněji.

A potom jediným brutálním škubnutím zvedl celé její tělo do vzduchu a přehodil je přes zábradlí.

Slyšela jen proud vzduchu kolem uší a potom prodělala děsivý šok, když dopadla do ledové vody.

Rychle klesala ke dnu, mlátila sebou, naprosto dezorientovaná a omámená prudkým nárazem. Ze všech sil se snažila vyplout na hladinu. Šaty a boty byly jako závaží. Skutečně se vynořila, rozkašlala se a mávala rukama do vzduchu, jako by chtěla vyšplhat na oblohu.

Na okamžik si v naprostém zmatení kladla otázku, jak vlastně upadla – jestli třeba zábradlí povolilo –, ale potom jí svitlo.

Já jsem neupadla. On mě shodil.

Ten prostý fakt ji úplně omráčil. To nemůže být pravda. Divoce se rozhlížela, instinktivně šlapala vodu. Obrovská záď lodi podobná zářící věži už odplouvala do noci. Inge chtěla vykřiknout, otevřela ústa, ale v okamžení je měla plná vířící vody z brázdy. Máchala kolem sebe rukama a snažila se udržet nad vodou, kašlala. Ledová voda ji ochromovala.

„Pomoc!“ vykřikla chabým, přiškrceným hlasem. Sama sebe téměř neslyšela přes sténání větru, hlomoz motorů a hukot vodní brázdy. Nad sebou slyšela slabý křik racků, kteří dnem a nocí letěli za lodí.

Je to sen. Určitě. A přece cítila studenou, tak strašně studenou vodu. Mlátila kolem sebe, pohmožděné údy jako by se proměnily v olovo.

Shodil ji z lodi.

V hrůze upírala oči na vzdalující se shluk světel. Okny na zádi dokonce viděla do tanečního sálu Krále Jiřího Druhého na palubě 1, v záplavě světel rozpoznala temné siluety v pohybu – byli to lidé.

„Pomoc!“ Zkusila zvednout ruku, sklouzla pod hladinu a znovu se vyhrabala ven.

Sundej si boty. Plav.

Trvalo dlouho, než se jí podařilo skopnout boty z nohou, zatracené tenisky s nízkou podrážkou, které musela nosit kvůli své zaměstnavatelce. Ale nepomohlo to. Už nohy necítila. Udělala pár chabých temp, ale plavat nedokázala; úsilí udržet se nad vodou ji stálo veškerou energii.

Britannia pomalu mizela v nočním mlžném oparu nad vodou. Světla postupně ztrácela na jasu. Křik racků utichl. Hluk bublin stoupajících zpod hladiny a zelená stopa brázdy se pomalu vytrácely. Voda úplně zčernala a byla stejně tmavá jako hluboká.

Světla zcela zmizela. Po chvíli utichlo i hučení motorů.

V hrůze upírala oči na místo, kde předtím viděla světla a odkud slyšela hukot motorů. Všechno zčernalo. Dál zírala na to místo ze strachu, že pokud se ohlédne, už ho nenajde, jako by to byla její poslední naděje. Vzdouvající se moře kolem ní bylo temné. Měsíc vyhlížel mezerami mezi rychle plovoucími mraky. Mlha se držela nad vodou, ve svitu měsíce měla chvílemi stříbřitou barvu, poté znovu ztmavla, když měsíc zakryly mraky. Inge cítila, jak ji vlna zvedla do výšky a potom ji unášela níž a zase nahoru.

Snažila se v mlžné temnotě spatřit alespoň něco, když se přes ni s hukotem přelila dlouhá mořská vlna a spláchla ji pod hladinu. Mlátila rukama, drala se vzhůru. Ze všech stran ji obklopovala nicota – úplně pustá nicota. Viděla jen černočernou tmu a cítila příšerný, neúprosný chlad.

Ale i nadále statečně bojovala, krutý chlad jako by trochu polevil, a potom ucítila zcela nevysvětlitelné teplo. Její údy přestaly existovat. Jak plynuly vteřiny, hýbala se stále pomaleji a nakonec i sebemenší pohyb byl výsledkem čiré vůle. Ze všech sil se snažila udržet na hladině, ale její tělo jako by se proměnilo v těžký, nepoužitelný vak. Pomalu začala chápat, že není ve vodě, ale že spí ve své posteli. Všechno to je jen noční můra. Zalila ji vlna úlevy a vděku. Postel byla krásně teplá, měkká, vystlaná polštáři. Otočila se a cítila, jak se noří do černého tepla. Vydechla a v tu chvíli jako by měla na prsou něco pevného a těžkého, nějaké veliké břemeno. Jiskřička pochopení našla cestu do jejího vědomí: vůbec není v posteli; tohle není sen; ve skutečnosti se propadá do černé bezedné hlubiny severního Atlantiku, plíce jí už vypovídají službu.

On mě zavraždil, bleskla jí hlavou poslední myšlenka, když klesala stále níž. Poslední zbytky vzduchu jí vylétly z úst v erupci tiché hrůzy ostřejší než nejdivočejší výkřik.

26

Ve Čtvrt na dvanáct vešel Kemper do centrálního strážního stanoviště na lodi. Dveře byly pootevřené a z centrální monitorovací místnosti slyšel velmi halasné klábosení, cosi jako obhroublé povzbuzování. Otevřel dveře dokořán.

Stovky obrazovek lemovaly stěny kruhové místnosti, na každé z nich běžel obraz snímaný z některého místa na lodi. Všichni členové ochranky, kteří měli službu, se tísnili u jedné obrazovky, smáli se a sledovali přenos tak pozorně, že Kemperův příchod nikdo nezaregistroval. Všechny zalévalo namodralé světlo mnoha blikajících monitorů. Místnost zapáchala po pizze ze stohu mastných krabic naskládaných v koutě.

„No jasně, babi, jdi do toho. Utrhni ho!“ křičel jeden muž.

„Pořádně, až na doraz!“

„To je ta dámička z Pasadeny!“

Jupííí! bylo slyšet z hroznu lidí za doprovodu pískotu a smíchu. Jeden muž lascivně rozvlnil boky. „Do toho! Jen na něj nalehni, na kovboje!“

Kemper k nim zamířil dlouhými kroky. „Co se to tady sakra děje?“

Muži odskočili od monitoru a Kemper uviděl v záběru dva tlusté pasažéry, jak si v temné, odlehlé hale dopřávají divoký sex.

„Kristapána!“ zabouřil. „Pane Wadle, nejste náhodou supervizorem téhle směny?“ Rozhlédl se po všech přítomných, kteří stáli absurdně v pozoru.

„Ano, pane.“

„Máme jednoho nezvěstného pasažéra, jedna žena z personálu spáchala sebevraždu, v kasinu přicházíme o tisíce liber a vy se díváte na Viagra show! Myslíte, že je to legrační?“

„Ne, pane.“

Kemper zavrtěl hlavou.

„Mám –?“ Wadle imitoval vypnutí monitoru.

„Ne. Každé vypnutí kamery se objeví v záznamu, a to vyvolá spoustu otázek. Jenom… na to nekoukejte.“

Při těch slovech kdosi potlačoval smích. Kemper to nevydržel a proti své vůli se také rozesmál. „No dobře. Tak konec zábavy. A teď zpátky na svá místa.“

Prošel monitorovacím stanovištěm do své maličké kanceláře. Zanedlouho zazvonil palubní telefon na jeho stole. „Chce s vámi mluvit nějaký pan Pendergast.“

Kemper měl v okamžení zkaženou náladu. Za chvíli soukromý vyšetřovatel vešel.

„Jdete také na tu show?“ zeptal se Kemper.

„Gentleman, o kterého se jedná, studuje Kámásútru. Mám za to, že ta pozice se jmenuje ‚Víření smetany‘.“

„Nemáme moc času,“ odpověděl Kemper. „Zatím jsme dnes večer v Covent Garden přišli o dalších dvě stě tisíc. Myslel jsem, že nám pomůžete.“

Pendergast se posadil, hodil nohu přes nohu. „Právě proto jsem tady. Mohl bych vidět fotografie těch, kdo dnes vyhráli?“

Kemper mu podal svazek nejasných snímků. Pendergast jej prolistoval. „Zajímavé – jiná skupina než včera. Přesně jak jsem předpokládal.“

„A co jste předpokládal?“

„Je to velký rafinovaný tým. Každý večer se hráči mění. Klíčoví jsou pozorovatelé.“

„Pozorovatelé?“

„Vaše naivita mě překvapuje, pane Kempere. Systém je sice složitý, ale principy jsou prosté. Pozorovatelé se vmíchají do davu a sledují hru u stolů, kde hráči sázejí vysoké sumy.“

„Kdo hergot jsou ti pozorovatelé?“

„Může to být kdokoli: starší žena u strategicky umístěného hracího automatu, mírně opilý podnikatel, který hodně nahlas telefonuje mobilem, dokonce i poďobaný puberťák, co jen civí s otevřenou pusou. Pozorovatelé jsou velmi dobře vyškoleni a často dokáží mistrovsky hrát někoho úplně jiného, aby tak zastřeli, co dělají. Počítají karty – nehrají.“

„A hráči?“

„Jeden pozorovatel, říkejme mu podle toho, co dělá, počtář, může mít pod dohledem dva až čtyři hráče. Počtáři sledují všechny karty, s kterými se u stolu hraje, a počítají je, což obvykle znamená, že dávají záporná čísla kartám nízkých hodnot a kladná čísla desítkám a esům. Stačí jen, aby si zapamatovali jediné číslo – průběžný počet. Když poměr vysokých a nízkých karet, které zůstávají v balíčku, vzroste nad určitou hranici, pravděpodobnost se dočasně vyvíjí pozitivně pro hráče; vysoké karty v blackjacku znevýhodňují krupiéra. Počtář, který vidí stůl, kde k takovému vývoji dochází, dá předem domluvený signál jednomu ze svých hráčů, ten se potom posadí ke stolu a sází vysoké částky. Nebo pokud je hráč už u stolu, najednou své sázky zvýší. Když se poměr vrátí do normálu nebo pod něj, dalším signálem počtář sdělí hráči, že je čas od stolu odejít, nebo znovu sázet nízké částky.“

Kemper znepokojeně poposedl. „Jak to můžeme zastavit?“

Jediné prosté opatření je identifikovat počtáře a dát jim, ehm, prostě je vykopnout.“

„To nemůžeme.“

„Nepochybně právě z toho důvodu jsou tady a ne v Las Vegas.“

„Co jiného se dá dělat?“

„Nakombinovat osm balíčků karet do ‚boty‘ a potom před dalším mícháním rozdat pouze třetinu ‚boty‘.“

„Rozdáváme jenom z boty čtyř balíčků karet.“

„To je další důvod, proč počtáře přitahujete. Můžete se jich zbavit jedině tak, že svým krupiérům dáte pokyn, aby zamíchali karty ve chvíli, kdy se posadí nový hráč, nebo když nějaký hráč najednou zvýší sázku.“

„V žádném případě. To by zpomalilo hru a snížilo zisk. Navíc zkušenější hráči by se proti tomu ohradili.“

„Nepochybně.“ Pendergast pokrčil rameny. „Žádné z těchto protiopatření samozřejmě nevyřeší problém, jak dostat vaše peníze zpátky.“

Kemper se na něj podíval zarudlýma očima. „Existuje způsob, jak peníze získat zpátky?“

„Možná.“

„Nemůžeme podniknout nic, co by znamenalo dopustit se podvodu.“

„Vy nemůžete.“

„Ani vám nemůžeme dovolit podvádění, pane Pendergaste.“

„Proboha, pane Kempere,“ odpověděl ukřivděným tónem, „tvrdil jsem, že se chystám podvádět?“

Kemper mlčel.

„Pro počtáře je charakteristické, že respektují systém. Normální hráč odejde od stolu, když prohrává spoustu peněz – profesionál ale ne. Ten totiž ví, že šance nakonec přijde. To je pro nás výhodné.“ Pendergast se podíval na hodinky. „Půl dvanácté. Do první hry zbývají tři hodiny. Pane Kempere, buďte tak laskav a poskytněte mi finanční pomoc půl milionu.“

„Říkal jste půl milionu?“

„Moc nerad bych zůstal bez prostředků, až to začne.“

Kemper chvíli usilovně přemýšlel. „Vrátíte nám ty peníze?“

Pendergast odpověděl s úsměvem: „Pokusím se.“

Kemper polkl. „Dobře.“

„Budete muset přimět pana Hentoffa, aby upozornil vedoucí dozoru a krupiéry u stolů, že možná budu hrát poněkud výstředně, až podezřele – v každém případě ale všechno zůstane v legální rovině. Sednu si na první pozici po levé ruce krupiéra a budu tam sedět do doby, až bude rozdána přibližně polovina karet, takže řekněte laskavě svým lidem, aby mě nepřesazovali, když nebudu hrát. Hentoff by měl upozornit krupiéry, aby mi dali možnost přerušit hru při každé příležitosti, zvlášť když se ke stolu posadím poprvé. Budu vypadat jako silně opilý, a tak zajistěte, aby mi nosili čistý tonik, až si budu objednávat gin a tonik.“

„Dobře.“

„Bylo by možné zvýšit maximální sázku u jednoho ze stolů, kde se hraje o velké peníze?“

„To myslíte horní limit sázky?“

„Ano. To upoutá pozornost počtářů, a tak budu mít příležitost získat peníze zpátky.“

Kemper cítil, jak mu stéká po čele kapka potu. „To můžeme zařídit.“

„Ještě něco. Zajistěte, prosím, aby pan Hentoff k tomu stolu poslal krupiéra, který má malé ruce a štíhlé prsty. Čím méně zkušeného, tím lepší. Ať zaujme své místo při závěru hry.“

„Mohu se odvážit zeptat proč?“ hlesl Kemper.

„Nemůžete.“

„Pane Pendergaste, pokud zjistíme, že podvádíte, bude to pro nás oba velmi nepříjemné.“

„Nebudu podvádět – máte moje slovo.“

„Jak vůbec můžete ovlivnit hru, když se žádný z hráčů ani nedotkne karet?“

Pendergast se tajemně usmál. „Jsou takové způsoby, pane Kempere. A ještě něco – budu potřebovat asistentku, jednu ze servírek, které roznášejí koktejly. Nějakou nenápadnou dívku, diskrétní a inteligentní, která mi bude nosit pití a bude ochotná plnit – jak bych to řekl? – neobvyklé úkoly, které jí mohu zcela nenadále zadat. Bude zapotřebí, aby mi vyhověla bez otázek a bez váhání.“

„To by mělo vyjít.“

Pendergast se odmlčel. „Samozřejmě, pokud to proběhne úspěšně, očekávám malou službu na oplátku.“

„Přirozeně,“ odpověděl Kemper.

Pendergast vstal, otočil se a plavně prošel dveřmi kanceláře do centrální monitorovací místnosti za ní. Těsně předtím, než zavřel dveře, zaslechl Kemper jeho zvýšený medový jižanský hlas. „No tedy! Tohle je zase pozice apadravyas. A v jejich věku!“

27

Stará dáma v apartmá číslo 1039 se pootočila v posteli a mumlala cosi ze spaní.

Po chvíli se znovu otočila, mumlání bylo o něco popudlivější. Něco ji rušilo ve spánku: jakési hlasité a vytrvalé klepání.

Otevřela oči. „Inge?“ zaskřehotala.

Jedinou odpovědí jí bylo další zaklepání.

Žena zvedla sukovitou ruku, chytila se kovové tyče na zadním čele lůžka. Pomalu a s velkými potížemi se posadila. Měla sen; docela hezký sen – o Monty Hall, pokoji číslo 2 a vazelíně. Olízla si seschlé rty, usilovně vzpomínala na podrobnosti, ale už se rozplývaly v mlze prchavých vzpomínek.

„Kde je ta holka?“ zamumlala a pocítila strach.

Klepání neustávalo. Slyšela ho odkudsi za ložnicí.

Zpod nespočetných vrstev saténu a jemné bavlny se vynořila vrásčitá ruka. Popadla umělý chrup z misky na nočním stolku a vložila ho mezi bezkrevné dásně. Potom se natáhla, chvíli tápala po holi, až nakonec nahmatala rukojeť. S několikerým zaúpěním a kletbami stařena vstala. Šourala se ke dveřím a cestou se opírala o stěny. Houpání lodi v tu chvíli bylo mnohem znatelnější.

„Inge!“ zavolala.

Znovu pocítila strach. Strašně jí vadilo být na někom závislá, vysloveně to nesnášela. Její křehkost ji děsila a bylo jí kvůli tomu trapně. Celý život byla nezávislá, ale teď, v pokročilém a otravném stáří, je odporně závislá na ostatních.

Rozsvítila lampu a rozhlédla se. Chtěla ovládnout svůj strach. Kde je ta zatracená holka? To je skandální, takhle mě tu nechat samotnou! Co kdybych upadla, nebo kdyby mě postihla náhlá srdeční slabost? Ze soucitu jsem si ji najala jako pečovatelku – a vděk? Taková neúcta, neloajálnost, neposlušnost! Inge určitě někde hýří s nějakým ubožákem z personálu lodi. Tak tohle je poslední kapka: jakmile doplujeme do New Yorku, hned tu zákeřnou holku vyhodím. Žádná výpovědní lhůta, žádné doporučení. Může se spoléhat na svůj šarm, courá jedna, a najít si práci doma ve Švédsku.

Když stařena došla ke dveřím, zůstala stát opřená o veřeje, aby si odpočinula. Klepání bylo hlasitější – vycházelo od vstupních dveří do apartmá: a teď slyšela i hlas.

„Petey! Haló, Pete!“ Přiškrcený hlas vycházel z chodby.

„Kdo je tam? Co chcete?“ vykřikla stařena.

Klepání přestalo. „Pete, dělej!“ odpověděl rozmazaný hlas. „Nebudeme na tebe čekat celou noc!“

„Hele, Petey, kámo, hni zadkem, ať už jsi tady!“ slyšela další opilý hlas za dveřmi. „Pamatuješ na ty kočičky, co jsme dneska večer potkali v Trafalgar’s? No, tak dyž si vodešel, vrátily se do klubu. A vod tý chvíle nasáváme šampaňský. Teď jsou u mě v pokoji, úplně připravený. Dělej, člověče, máš šanci pořádně si to s nima rozdat! A ta blondýna má takový kozy –“

Stařena se rozklepala zlostí a pobouřením. Křečovitě svírala veřej. „Dejte mi pokoj!“ vykřikla z plných plic. Jděte pryč!“

„Cože?“ ozval se první hlas zvenčí trochu zmateně.

„Řekla jsem jděte pryč!“

Pauza. Potom chichotání. „Do prdele!“ řekl druhý muž. „To jsme to teda podělali, Rogi!“

„Ne, vole, určitě říkal 1039!“

„Zavolám ochranku!“ zaječela stará paní.

Z chodby slyšela výbuch smíchu a potom vzdalující se kroky.

S těžkým oddechováním odešla o holi od dveří a nahlédla do pokoje. No jistě: na gauči nikdo nespal a hodiny nad ním ukazovaly půl dvanácté. Zůstala opuštěná. Úplně sama.

S tlukoucím srdcem se vydala na bolestnou cestu zpátky do ložnice. Posadila se na postel, hůlku pečlivě položila na dosah. Potom zvedla sluchátko telefonu na nočním stolku a navolila nulu.

„Operátor lodi,“ ozval se příjemný hlas. „Jak vám mohu pomoci?“

„Pošlete ke mně ochranku,“ zaskřehotala.

28

Anh Minhová uviděla hazardního hráče, hned když přišel ke stolům blackjacku v kasinu Mayfair. Pan Hentoff jí řekl, že se jmenuje Pendergast. V černém smokinku vypadal jako majitel pohřebního ústavu. Když se zastavil ve dveřích a bledýma očima přehlédl šerou, elegantně vybavenou hernu, trochu se zachvěla. Určitě je velký hráč, protože pan Hentoff jí řekl, že ten večer bude koktejly servírovat jenom jemu. Byla zvědavá, jaká zvláštní přání bude pan Pendergast mít.

Přistoupila k němu a zeptala se: „Dáte si něco k pití, pane?“

„Džin s tonikem, prosím.“

Když přinesla nápoj – pouze tonik, jak bylo domluveno předem –, už byl ten podivně vyhlížející muž u stolu, kde se sází hodně vysoké částky, zabrán do hovoru s upraveným blonďatým mladým mužem v černém obleku. Přistoupila k nim a trpělivě čekala se sklenkou na tácu.

„… A tak,“ říkal zrovna hazardní hráč – tentokrát úplně s jiným přízvukem – „jsem tomu chlápkovi dal dvacet dva tisíc šest set deset dolarů na dřevo, pěkně po stovkách, jednu bankovku za druhou – jeden, dva, tři, čtyři, a když jsem došel k pětistovce, přišla na řadu dvacítka. V tu chvíli jsem pochopil, že mě podvedli. Mezi stovky někdo nastrkal dvacetilibrovky! To mě teda pořádně naštvalo. Dvacítky s desítkama a dokonce sem tam pětilibrovka a jednolibrovka.“

„Promiňte,“ řekl mladý muž najednou rozezleně, „vaše stovky nebo dvacítky nebo o čem to tady plácáte, jsou mi úplně ukradený.“ Rychle odešel s podmračeným výrazem ve tváři a rty pohyboval, jako by si něco vztekle povídal.

Pendergast se s úsměvem otočil k Anh. „Děkuji vám.“ Vzal sklenku, hodil na tác padesátku, znovu očima přejel hernu.

„Mohu vám přinést ještě něco, pane?“

„Můžete.“ Nenápadně jí očima někam ukázal a tiše promluvil. „Vidíte tamhletu ženu? Tu obézní, v barevných volných šatech, která stále přechází mezi stoly, kde se hodně sází? Chtěl bych, abyste něco zkusila. Proměňte tuhle padesátilibrovku na spoustu bankovek a mincí, a ty jí přineste na tácu. Řekněte, že jí chcete vrátit za drink, který si objednala. Bude tvrdit, že nic neobjednala, ale vy předstírejte, že jí nerozumíte, a začněte počítat peníze. Říkejte co možná nejvíc čísel. Pokud tady plní roli, z níž ji podezřívám, možná se rozzlobí jako ten mladík, s nímž jsem právě mluvil – tak zachovejte chladnou hlavu.“

„Ano, pane.“

„Děkuji vám.“

Anh odešla k pokladníkovi a postupovala podle Pendergastových pokynů. Proměněné peníze položila na tác a šla k té ženě. „Nesu vám nazpátek, madam.“

„Cože?“ Žena se na ni nechápavě podívala, servírka ji zjevně vyrušila ze soustředění.

„Musím vám vrátit peníze za ten drink. Deset liber, pět liber, dvě jednolibrovky –“

„Neobjednala jsem si žádné pití.“ Žena chtěla odejít.

Anh šla za ní. „Máte tu peníze nazpátek. Jednou deset liber, tři jednolibrovky, to je dohromady třináct liber, dvacet pět pencí –“

Žena podrážděně zasyčela: „Vy jste mě neslyšela? Neobjednávala jsem žádné pití!“

Pronásledovala ji dál. „Drink stál šest liber, sedmdesát pět pencí, takže vám musím vrátit třináct liber, dvacet pět pencí –“

„Ty neschopná čubko!“ vybuchla žena. Prudce se otočila, až barvy jejích šatů zavířily. V obličeji byla rudá.

„Velmi se omlouvám.“ Anh Minhová odešla s tácem s penězi doprovázená podmračeným pohledem domnělé zákaznice. Vrátila se k baru, nalila do sklenky s ledem tonik a přidala kolečko citronu. Pendergast chodil mezi lidmi a rozhlížel se.

„Dáte si drink, pane?“

Pohlédl na ni a potěšilo ji, když v jeho očích viděla pobavení. Tiše a velmi překotně řekl: „Jste velmi učenlivá. Teď vás poprosím – vidíte toho muže na první pozici po vaší pravé ruce? Polijte ho tímhle drinkem. Potřebuju si sednout na jeho místo. Honem.“

Anh se nadechla a šla ke stolu. „Vaše pití, pane?“

„Díky, ale já si nic ne –“

Sklopila tác a sklenka mu dnem vzhůru upadla do klína.

Muž vyskočil. „Kristapána –!“

„Omlouvám se, pane!“

„Můj nový smokink!“

„Moc se omlouvám!“

Muž z náprsní kapsy saka vyndal kapesník a odstranil jím kostky ledu a tekutinu z kalhot. Pendergast plavně přišel blíž, připraven zabrat kýžené místo.

„Velmi se omlouvám!“ opakovala Anh.

„Pusťte to z hlavy!“ Obrátil se na krupiérku. „Vyplaťte mě, končím.“

Vzal do dlaně žetony a rychle odešel, takže Pendergast hned vklouzl na jeho místo. Krupiérka zamíchala karty, položila je na stůl a podala Pendergastovi katovací kartu. Ten ji vzal a zasunul do zásobníku neobvykle hluboko.

Anh Minhová postávala opodál, čekala, jakou další šílenost pro ni Pendergast vymyslí.

Aloysius Pendergast všechny u stolu obdařil širokým úsměvem. „Tak jak si dneska vedeme? Máme štěstí?“ Číňan ve třetí pozici na jeho poznámku nijak nereagoval. Dvě ženy středního věku, které vypadaly jako sestry, na jeho pozdrav obezřele kývly hlavami.

„Rozdáváte dneska dobrý karty?“ zvesela oslovil krupiérku.

„Dělám, co můžu,“ odpověděla drobná žena klidně.

Pendergast se rozhlédl po herně a zaregistroval dámu ve volných barevných šatech, která předstírala telefonní hovor mobilem, a právě v tu chvíli sledovala jejich stůl. Výborně.

„Cítím, že budu mít štěstí.“ Pendergast do kruhu na stole položil žeton v hodnotě deseti tisíc liber, další odhodil dopředu jako spropitné pro krupiérku.

Sestry chvíli pozorovaly, jak sází. Potom samy vsadily skromných tisíc liber. Číňan posunul žeton do kruhu – rovněž v hodnotě jednoho tisíce. Krupiérka rozdala karty.

Pendergast dostal dvě osmičky. Dvě ženy přibraly karty, on měl dvanáct a obrázkovou kartou překročil limit. Krupiérka ve třech kartách získala dvacet a vybrala všechny peníze.

Servírka přinesla další sklenku s pitím a Pendergast se zhluboka napil. „Zatracená smůla,“ prohlásil, položil sklenici na tácek a chystal se na novou sázku.

Několikrát se rozdaly karty a potom Pendergast zapomněl vsadit. „Vaše sázka, pane?“

„Jednu hru vynechám,“ odpověděl. Otočil se na Anh Minhovou. „Ještě džin s tonikem,“ objednal si, slova mu poněkud splývala. „A pořádně suchej.“

Servírka odcupitala.

Číňan znovu vsadil, tentokrát pět tisíc. Výraz jeho unaveného obličeje člověka středních let se nijak nezměnil. Tentokrát zůstal na patnácti, krupiérka měla šestku a překročila limit.

Hra se přesunula hlouběji do „boty“. Pendergast koutkem oka zahlédl, jak další hráč u vedlejšího stolu, z něhož ten blonďatý mladík nespouštěl oči, vyhrává. Trik spočíval v tom, aby ho donutil prohrát větší sumu, aby si kompenzoval ztrátu. Pořadí karet, na které švindlem přišel, nebylo už moc daleko, což slibovalo impozantní podívanou.

Žena v širokých barevných šatech, která karty počítala, na ten švindl evidentně také přišla. Když se teď hra blížila k okamžiku, kdy přijdou na řadu karty v kýženém pořadí, Pendergastův součet už byl o jedenáct nad limit. Nasazený hráč posunul sloupeček žetonů do kruhu sázek padesát tisíc.

Kolem stolu to zašumělo.

„Sakra, jestli mu to vyjde, tak do toho jdu taky,“ prohlásil Pendergast a vsadil padesát. Mrkl na nasazeného hráče a pozvedl svůj drink. „Na naše zdraví, příteli.“

Každá dáma vsadila tisícovku a karty byly rozdány.

Pendergast získal osmnáct.

Nasazený hráč si vzal kartu, požádal krupiérku o další, ale dostal pětku, což narušilo základní strategii – a potom si vzal osmou kartu. Z davu se ozvalo Óóó! jako výraz překvapení.

Dámy dostaly několik nízkých karet, jedna nakonec překročila limit. Krupiérka dodala kartu: tři, pět, šest, pět: devatenáct – výhra pro nasazeného hráče.

Hrálo se dál, většina karet šla ze spodní části „boty“. Pendergastův průběžný počet dál stoupal. Spousta desítek a většina es ještě nebyla ve hře. Navíc teď se dostávali ke kartám v pořadí, které tak úzkostlivě vysledoval. K tomu využil svůj ostrý zrak a vynikající paměť. To – spolu s tím, co zahlédl při míchání karet a rozdávání, mu pomohlo určit přesné pořadí sedmi karet a odhadnout umístění mnoha dalších. Napočítal esa, zatím tři, v balíčku tedy zůstalo dalších třináct, a on věděl, kde jsou dvě z nich. To bude jeho šance, pokud to dobře odhadl. Všechno záleželo na sledování oběhu karet.

Tohle rozdávání bude muset prolomit, a to čtyřmi kartami.

Vsadil tisíc.

Nasazený hráč dal sto tisíc.

Další Óóó! z davu.

Pendergast dostal čtrnáct.

Nasazený měl patnáct a od krupiérky získal desítku.

Pendergast dostal kartu. Pětka: devatenáct. Krupiérka už chtěla přejít k dalšímu hráči, když Pendergast požádal: „Dejte mi ještě jednu kartu.“

Propadák.

Z davu bylo slyšet hihňání, šeptání a posměšný chechtot. Pendergast upil ze sklenky. Letmo se podíval na nasazeného hráče – ten na něj hleděl s lehkým opovržením v očích.

Nasazený si vzal kartu a dostal osmičku: propadák. Krupiérka si hrabičkami přisunula jeho sto tisíc k sobě.

Pendergast v duchu rychle počítal a došel k průběžnému výsledku dvacet, takže konečná cifra bude dokonce vyšší. Nevídané. Krupiérka měla sedmdesát pět procent mimo „botu“ a ve hře doposud byla jenom tři esa, ta zbývající jsou stále v balíčku karet. To byla kombinace, které nemůže nepodlehnout žádný z těch, kdo mají za úkol karty počítat. Pokud se nasazený hráč bude držet Kellyho kritéria, vsadí vysokou částku. Hodně vysokou. Pendergast věděl, že klíčem k ovládnutí hry v této chvíli bude nebrat si kartu v následujícím kole, kdy do hry půjdou špatné listy. Problémem byly ty dvě ženy mezi ním a nasazeným hráčem: jde o to, jaké karty dostanou, jak s nimi naloží a jaké komplikace by to mohlo způsobit.

„Dámy a pánové?“ oslovila je krupiérka a gestem vybídla hráče k sázkám.

Pendergast vsadil sto tisíc. Číňan přisunul sloupeček žetonů: dvě stě padesát tisíc. Dvě dámy vsadily po jednom tisíci, podívaly se na sebe a zahuhňaly se.

Pendergast zvedl ruku. „Ještě nerozdávejte. Nutně potřebuju další drink.“

Krupiérka se zatvářila vyděšeně. „Vy chcete přerušit hru?“

„Potřebuju pití. Co když prohraju?“

Nasazený hráč z toho neměl zrovna radost – prozrazoval to výraz jeho tváře.

Krupiérka se tázavě podívala na přihlížejícího muže z personálu kasina kousek od ní. Přikývl na znamení souhlasu.

„Tak dobře. Dáme si krátkou pauzu.“

„Servírka!“ Pendergast luskl prsty. Anh Minhová přicupitala. „Ano, pane?“

„Pití!“ vykřikl, a když jí podával padesátilibrovku, upadla mu. Když se pro ni Anh sehnula, aby ji zvedla, Pendergast vyskočil. „Ne, ne, já ji seberu!“

Ve chvíli, kdy byli hodně blízko sebe, hlesl: „Dostaňte ty dvě ženy od stolu. Hned teď.“

„Ano, pane.“

Pendergast vstal s bankovkou v ruce. „Tady je! Drobné si nechte, ale ne abyste přišla bez pití!“

„Ano, pane.“ Anh odběhla.

Minula minuta, potom druhá. Kolem stolu se rozvinula debata o výšce sázky, což přilákalo diváky. Shromáždil se tam slušný dav. Netrpělivost lidí kolem – včetně nasazeného hráče – narůstala. Všichni upírali oči na vratké sloupečky žetonů na zelené plsti.

„Nechte mě projít!“ vykřikl kdosi a Hentoff, manažer kasina, se prodíral mezi lidmi. Zastavil se před dvěma ženami u Pendergastova stolu, obdařil je širokým úsměvem a otevřel náruč. „Josie a Helen Robertsovy? Dnes máte šťastný den!“

Podívaly se na sebe. „Opravdu?“

Objal obě kolem ramen a zvedl je ze židlí. „Jedenkrát za den je u nás malá loterie – losujeme čísla všech kajut. Vy jste vyhrály!“

„Co jsme vyhrály?“

„Devadesátiminutovou masáž u Raula a Jorgeho, lázeňskou proceduru třídy deluxe, dárkový koš kosmetiky a zdarma bednu Veuve Clicquot!“ Podíval se na hodinky. „Ale ne! Pokud si nepospíšíme, zmeškáme Raula a Jorgeho! Všude jsme vás hledali!“

„Ale my jsme zrovna –“

„Musíme si pospíšit. Tu cenu si můžete vybrat pouze dnes. Sem se můžete vrátit kdykoli.“ Pokynul krupiérce. „Vyplaťte je.“

„Když jsou sázky na stole, pane?“

„Řekl jsem vyplaťte je.“

Krupiérka proměnila jejich žetony, Hentoff vzal obě sestry kolem ramen a odváděl je davem. Po chvíli přišla Anh Minhová s pitím.

Pendergast vypil do dna a prázdnou sklenku hlučně položil na stůl. S úsměvem se rozhlédl kolem stolu. „Tak jo, už jsem se posilnil.“

Krupiérka mávla rukou nad stolem, vyzvala hráče k poslední sázce a potom nabídla karty. Pendergast dostal dvě esa a splitoval. Nasazený hráč dostal dvě sedmičky a také splitoval. Další kartou od krupiérky byla královna.

Nasazený hráč přidal další sloupek žetonů na re-split. Teď bylo na stole pět set tisíc. Pendergast přidal svoji druhou sázku, posunul sloupeček žetonů v hodnotě dvou set tisíc.

Krupiérka podala Pendergastovi dvě karty: král a spodek. Dvakrát blackjack.

Dav se roztleskal, potom velmi rychle utichl, když se krupiérka otočila k nasazenému hráči a dala mu karty.

Další dvě sedmičky, přesně jak Pendergast předpokládal. „Škoda že nehrajeme poker!“ řičel.

Nasazený hráč znovu splitoval sedmičky – neměl moc na výběr – a zdráhavě posunul dva další sloupečky žetonů. Teď měl na stole před sebou milion liber.

Krupiérka rozdala čtyři karty: spodek, desítka, královna, eso.

Dav čekal. Ticho působilo nezvykle.

Krupiérka otočila svou trumfovou kartu – byla to desítka.

Lidé v davu sborově povzdechli, když pochopili, k čemu došlo: právě byli svědky toho, jak jeden člověk prohrál milion liber. Tentokrát nikdo netleskal, ozývalo se jen rozrušené mumlání, vzduch byl natolik prosycen škodolibostí, že ji člověk mohl skoro ochutnat.

Pendergast vstal od stolu, sebral svou výhru a znovu mrkl na Číňana. Připadalo mu, že naprosto ztuhl, když sledoval, jak jeho milion liber krupiérka hrabičkami sune k sobě, počítá a skládá do sloupečků. „Pokaždé se prostě nezadaří,“ podotkl Pendergast a vesele chřestil svými žetony.

Když vyšel z kasina, zběžně se podíval na Hentoffa, který na něj zíral s pusou dokořán.

29

Když druhý důstojník LeSeur vešel na můstek těsné před půlnocí, okamžitě vycítil napětí ve vzduchu. Kapitán Cutter byl zase na můstku, silné paže překřížil na válcovité hrudi, růžový masitý obličej měl naprosto bezvýrazný a nečitelný. Ostatní stáli na svých stanovištích, setrvávali v napjatém mlčení.

Ale to napětí nevyvolávala jen Cutterova přítomnost. LeSeur si velmi naléhavě uvědomoval, že pátrání ve druhém poschodí bylo bezvýsledné – paní Everedovou nenašli. Její manžel se choval nekontrolovaně, pobíhal sem a tam, dělal scény, neustále tvrdil, že jeho žena by nikdy neskočila, že ji někdo zavraždil nebo ji drží jako rukojmí. Jeho chování začalo znepokojovat ostatní cestující a po lodi už se začaly šířit nejrůznější fámy. Ke všemu ještě ta strašlivá a nevysvětlitelná sebevražda pokojské hodně vyděsila celou posádku. LeSeur diskrétně ověřil Blackburnovo alibi a zjistil, že je důvěryhodné; multimilionář byl na večeři a jeho osobní služebná byla u lékaře.

LeSeur uvažoval o všech těch problémech, když na můstek přišel jeden muž z hlídky, aby vystřídal kolegu. Když si oba tiše povídali při předávání služby, přešel LeSeur k počítačové pracovní stanici na můstku, kde první důstojník Masonová kontrolovala elektroniku. Otočila se, pozdravila ho kývnutím hlavy a vrátila se ke své práci.

„Kurz, rychlost a povětrnostní podmínky?“ zeptal se Cutter nové hlídky. Byla to formální otázka. LeSeur byl přesvědčen, že Cutter odpovědi zná, ale i kdyby nic z toho nevěděl, stačil jen letmý pohled na elektronické kartografické a informační souřadnicové zapisovače a panely povětrnostní situace, aby tyto informace získal.

„Pozice čtyřicet devět stupňů padesát celých třicet šest minut severní šířky a nula celá dvanáct stupňů čtyřicet tři celé nula osm minut západní délky, směr dva čtyři jedna bez odchylky, rychlost dvacet devět uzlů,“ odpověděl muž na hlídce. „Pohyb hladiny čtyři, vítr dvacet až třicet stupňů na pravoboční záď, tok moře osm až dvanáct stop. Barometrický tlak dvacet devět celých devadesát šest, klesá.“

„Dejte mi sjetinu naší pozice.“

„Ano, pane.“ Muž na hlídce ťuknul do několika kláves a z minitiskárny po straně konzoly vyjížděl tenký list papíru. Cutter jej utrhl, podíval se na něj a zasunul do kapsy dokonale vyžehlené uniformy. LeSeur věděl, co s tím papírem udělá: až se vrátí do své kajuty, hned ho porovná s pozicí Olympie při její rekordní plavbě před rokem.

Za okny v přední části můstku bylo vidět blížící se frontu a stále neklidnější moře. Rozsáhlý frontální systém postupoval pomalu, což znamenalo, že je bude provázet po většinu plavby. Ostrá příď Britannie prořezávala vlny, zpěněná voda vyletovala do obrovské výšky a jako déšť padala zpátky na nechráněnou palubu na zádi. Loď se v hlubokém oceánu citelně pohupovala.

LeSeur těkal očima po informačních panelech lodi. Všiml si, že lodní stabilizátory jsou nastaveny v poloviční poloze, takže rychlost byla přednější než komfort cestujících. Odhadoval, že povel k tomu dal sám Cutter.

„První důstojníku Masonová?“ prořízl prostor můstku Cutterův hlas.

„Bude tu za chvilku, pane.“

Cutter nijak nereagoval.

„Za daných okolností navrhuji vzít v úvahu –“

„Nejprve si vyslechnu jeho zprávu,“ skočil jí do řeči Cutter.

Masonová zmlkla. LeSeurovi bylo jasné, že přišel ve chvíli, kdy řešili nějaké své neshody.

Dveře můstku se znovu otevřely a vstoupil šéf ochranky Kemper.

„Konečně, pane Kempere,“ řekl Cutter, aniž by na něj pohlédl. „Vaši zprávu, prosím.“

„Asi před čtyřiceti minutami jsme měli telefonický hovor, pane,“ spustil Kemper. „Jedna starší žena z apartmá číslo 1039 oznámila, že její společnice je nezvěstná.“

„A kdo je ta společnice?“

„Mladá Švédka Inge Larssenová. Asi v devět hodin uložila starou paní do postele a údajně si potom šla lehnout i ona sama. Ale když nějací opilí cestující omylem zaklepali na dveře staré paní, vzbudila se a zjistila, že slečna Larssenová tam není. Od té doby ji hledáme. Bez výsledku.“

Kapitán Cutter se pomalu otočil na šéfa ochranky. „To je všechno, pane Kempere? První důstojník Masonová mi naznačila, že se jedná o něco vážného.“

„Napadlo nás, že vzhledem k tomu, že je to již druhá pohřešovaná osoba, pane –“

„Neřekl jsem vám snad dost jasně, že osudy pasažérů se mě netýkají?“

„Neobtěžoval bych vás, pane, jenomže, jak jsem už říkal, vyvolali jsme ji lodním rozhlasem a prohledali jsme všechny veřejné prostory. Bez výsledku.“

„Nejspíš bude někde s nějakým chlapem.“ Mohutný Cutter se znovu otočil k oknům.

„Jak řekl pan Kemper, tohle je druhé zmizení člověka,“ promluvila Masonová. „Myslím, že byste tomu měl věnovat pozornost, pane.“ Cutter stál nehnuté a mlčel.

„Jak vás už pan Kemper informoval, když jsme prošetřovali to první zmizení, našli jsme vlasy a zbytek kůže na otevřené palubě na levoboku, na ozdobném kování na švu –“

„To nic nedokazuje, mohlo se to tam dostat odkudkoli.“ Cutter mávl rukou zčásti podrážděně a zčásti odmítavě. „A i kdyby skočila – tak co? Víte stejně dobře jako já, že loď uprostřed oceánu je luxusní plovoucí palác pro sebevrahy.“

I když LeSeur dobře věděl, že zmizení na moři nebývají ničím neobvyklým – a posádka lodi je vždy horlivě tají –, takhle drsné odmítnutí překvapilo dokonce i Masonovou. Mlčela přibližně třicet vteřin, potom si odkašlala a začala znovu.

„Pane,“ řekla a zhluboka se nadechla, „musíme vzít v úvahu i nepatrnou možnost, zda dvě zmizení nemohou znamenat, že na palubě je nějaký maniak.“

„Tak co s tím chcete dělat?“

„Se vší úctou bych radila změnit kurz do nejbližšího přístavu.“

Cutter se na ni poprvé dlouze zadíval očima s popraskanými žilkami, které v růžovém obličeji vypadaly jako uhlíky. Promluvil pomalu, ledovým hlasem: „Takové doporučení pokládám za neuvážené a zcela neopodstatněné, první důstojníku Masonová. Tohle je Britannia.“

Vyslovení jména lodi viselo ve vzduchu, jako by vysvětlovalo všechno.

„Zatracená ženská panika,“ mumlal Cutter polohlasem. Vyndal z kapsy sjetinu z počítače a znovu si ji prohlédl. Zamračil se ještě víc. I bez porovnání s navigačními údaji z Olympie to vypadalo, že je z pozice lodi nešťastný. Ignoroval důstojníka na hlídce a otočil se rovnou na kormidelníka. „Zrychlete na maximum.“

„Maximální rychlost. Ano, pane.“

LeSeura ani nenapadlo otevřít ústa, aby cokoli namítl. Věděl, že by to bylo k ničemu; naprosto k ničemu.

30

Přesné za deset minut půl třetí se Constance objevila v prostoru pro personál na pravoboku paluby 9 a po luxusním koberci před sebou tlačila vozík s úklidovými potřebami k třípodlažní kajutě Penshurst. Předtím skoro dvě hodiny pobyla v prostoru pro personál, předstírala, že je velmi zaneprázdněná, skládala a přerovnávala prádlo, rovnala lahvičky s ústní vodou a šampony do krabiček bezplatně přidávaných k vypranému prádlu a celou dobu vyčkávala, až Scott Blackburn odejde ze svého apartmá do kasina. Ale dveře zůstávaly celý večer tvrdošíjně zavřené. Až před malou chvílí konečně Blackburn vyšel a s rychlým pohledem na hodinky spěchal chodbou k výtahu.

Teď zastavila s vozíkem před jeho apartmá; uhladila si uniformu pokojské a připravila se. Potom vyndala magnetickou kartu, kterou dostala od Pendergasta, a zasunula ji do zdířky. Zámek se odemkl, Constance otevřela dveře a s vozíkem za sebou vstoupila co možná nejtišeji dovnitř.

Zlehka za sebou zavřela, hned za prahem zůstala stát a rozhlédla se. Penshurst bylo jedno ze dvou velkých třípodlažních apartmá na Britannii, s rozlohou 243 čtverečních metrů bylo pozoruhodně velké a dobře vybavené. Ložnice se nacházely ve vyšších poschodích a Constance teď měla před sebou salon, jídelnu a kuchyňský kout.

Přines mi jeho odpadky, požádal ji Pendergast. Constance přivřela oči.

Nevěděla, jak dlouho zůstane Blackburn v kasinu – pokud tam vůbec šel –, ale musela počítat s tím, že moc času nemá. Podívala se na hodinky: půl jedné. Dopřeje si patnáct minut.

Přejela s vozíkem přes parkety u vstupu a zvědavě se rozhlížela. Apartmá, stejně jako to, v němž bydlela s Pendergastem, vystavovalo na odiv nesmírně okázalé dřevěné obložení, jinak se však velmi lišilo. Blackburn si každičké volné místo vyzdobil kousky ze své kolekce. Tibetské předložky z hedvábí a vlny jaka divokého ležely rozprostřené po podlaze; na stěnách visely kubistické a impresionistické obrazy v masivních rámech. Vepředu v rohu salonu stálo piano Bosendorfer vyrobené z kvalitního mahagonového dřeva. Modlitební mlýnky, rituální zbraně, dekorativní skříňky ze zlata a stříbra a spousta plastik – to vše bylo k vidění na různých stolcích a regálech, které lemovaly jednu stěnu. Nad plynovým krbem visela velká a hodně složitá mandala. Vedle ní v tlumeném světle stála vysoká skříň z jemného týkového dřeva.

Odešla od vozíku a přešla salon ke skříni. Chvilku zamyšleně hladila leštěné dřevo, potom otevřela dveře. Uviděla masivní ocelový sejf, který zabíral téměř veškerý vnitřní prostor.

Ustoupila, zamyšleně si prohlížela sejf. Je to dost velký prostor, aby se sem vešel Agozyen?

Ano, usoudila, je to dost velké. Zavřela dveře, vyndala z kapsy zástěry hadřík, otřela místa, kterých se dotkla. Jeden úkol splněn. Rozhlédla se podruhé a vryla si do paměti všechno, co obsahovaly Blackburnovy rozsáhlé a nespoutané eklektické sbírky.

Cestou k vozíku se zastavila na úpatí schodiště. Shora zaslechla jakýsi zvuk – slabý, ale zřetelný. Chvíli stála bez hnutí a poslouchala. Ozvalo se to znovu: z otevřené ložnice u dalšího odpočívadla se linulo tlumené chrápání.

Takže v apartmá někdo je. Nejspíš Blackburnova osobní služebná. Tím se všechno komplikuje.

Uchopila držadlo vozíku a odjížděla s ním ke dveřím apartmá. Dávala pozor, aby smeták ani mop nerachotily. Zastavila se uprostřed salonu, rychle poklidila, vyprázdnila odpadkové koše a popelníky do čistých pytlů, které měla zavěšené na vozíku. Nechala jej na místě a utíkala do jídelny a potom do kuchyňky, kde udělala totéž. Našla jen velmi málo odpadků, Blackburnova služebná odvedla důkladnou práci.

Constance se vrátila do salonu a přemýšlela. Neměla odvahu jít nahoru pro zbývající odpadky; to by služebnou vzbudilo, což by mohlo vyústit ve velmi nepříjemnou situaci. Nejdůležitější informace už získala: polohu a velikost Blackburnova sejfu a po rychlé obhlídce také věděla, co obsahuje jeho sbírka. Možná by už měla odejít.

Ale když váhala a přemýšlela, co dál, všimla si něčeho velmi podivného: stoly a umělecké předměty byly bez poskvrny a leskly se čistotou, ale i když v koších bylo jen málo odpadků, na podlaze viděla překvapivě mnoho prachu, zvlášť kolem lišt po obvodu místnosti. Vypadalo to, že Blackburnova služebná neumí vysávat. Poklekla a přejela prstem kolem lišty. Nebyl to prach, ale piliny.

Podívala se na vysavač zavěšený na vozíku. Když ho pustí, určitě služebnou probudí. Ale ať! Sundala ho z háčku a vyměnila sáček uvnitř. Poklekla k nejbližší stěně salonu, zapnula vysavač a přejela trubicí několikrát úplně u kraje podlahy, aby získala co možná nejvíce pilin.

Téměř okamžitě se shora ozvalo tlumené bouchnutí. „Haló?“ ozval se ospalý ženský hlas. „Kdo je tam?“

Constance předstírala, že přes hluk vysavače nic neslyší, znovu si klekla a několikrát přejela vysavačem povrch lišty, potom koberec u vstupu do apartmá, to aby získala vlasy a vlákna.

Za minutku zaslechla ten hlas znovu, tentokrát mnohem důrazněji. „Hele! Co to děláte?“

Constance vstala, vypnula vysavač a otočila se. Malá žena s postavou připomínající dýni, přibližně třicetiletá, stála na posledním dolním schodu, rudá v obličeji a oblečená jen do obrovského froté ručníku, který si přidržovala ochablým předloktím. „Co tady děláte?“ žádala znovu vysvětlení.

Constance se uklonila. „Omlouvám se, že jsem vás vzbudila,“ řekla s německým akcentem. „Pokojská, která sem obvykle chodí uklízet, měla nehodu. Já za ní službu přebrala.“

„Je po půlnoci!“ zapištěla ta žena.

„Omlouvám se, madam, ale řekli mi, abych uklidila apartmá, hned jak budu mít čas.“

„Pan Blackburn dal jasné pokyny, že v tomto apartmá nemá nikdo uklízet!“

V tu chvíli se zvenčí ozval další zvuk: karta zasunutá do zdířky a cvaknutí zámku. Služebná zalapala po dechu, zrudla a vyběhla do schodů zpátky do své ložnice. Po chvíli se dveře apartmá otevřely a vešel Blackburn, pod paží svíral několikerý svinuté noviny.

Constance ho bez hnutí pozorovala, stále držela v ruce malý přenosný vysavač.

Zastavil se a zíral na ni přivřenýma očima. Potom se klidně otočil, zamkl dveře na dva západy, přešel přes vstupní prostor a odhodil noviny na stolek u stěny.

„Kdo jste?“ zeptal se a stále stál k ní zády.

„Prosím o odpuštění, pane, jsem vaše pokojská.“

„Pokojská?“

„Vaše nová pokojská,“ mluvila dál. „Juanita – to je dívka, co vám uklízela apartmá – měla nehodu. Teď ho přidělili mně –“

Blackburn se otočil a zíral na ni. Slova jí uvízla v hrdle. Cosi v jeho výrazu očí ji šokovalo: ostrost tvrdou a čistou jako leštěná ocel prořízlo něco jako strach, možná dokonce zoufalství.

Zkusila to znovu: „Velmi se omlouvám za pozdní hodinu. Uklízím svoje i její apartmá, nestihla jsem to. Myslela jsem, že tu nikdo nebude, jinak bych ne –“

Náhle ji velmi prudce chytil za zápěstí, surově je stiskl a přitáhl ji k sobě. Constance bolestí zalapala po dechu.

„Kecy,“ štěkl hrubým, odporným hlasem, obličej měl jen pár centimetrů od jejího. „Dal jsem jasné pokyny, aby zrovna dnes večer uklízela mé apartmá výlučně moje osobní pomocnice.“ A stiskl ještě silněji.

Constance ze všech sil potlačila zasténání. „Prosím, pane. To mi nikdo neřekl. Jestli si nepřejete uklidit, odejdu.“

Upřeně na ni zíral a ona odvrátila pohled. Tiskl ji stále silněji, až měla pocit, že jí rozdrtí zápěstí. Potom ji od sebe velmi surově odstrčil. Upadla na podlahu, vysavač zarachotil na koberci.

„Koukej odtud vypadnout!“ zavrčel.

Constance vstala, sebrala vysavač a uhladila si zástěru. Prošla kolem něj, zavěsila vysavač na háček a odjela s vozíkem přes salon ke dveřím apartmá. Odemkla, vystrkala vozík před sebou a – s jediným kradmým pohledem na muže, který už v tu chvíli kráčel do schodů a ječel na svou osobní služebnou kvůli tomu, že do apartmá pustila cizího člověka – vyšla na chodbu.

31

Na leštěném stole z třešňového dřeva v jídelně Tudorovského apartmá ležel velký pytel na odpadky z průhledného igelitu se spoustou věcí: zmačkaným papírem, sežmoulaným ubrouskem, popelem z doutníku. Pendergast obešel stůl jako netrpělivá kočka, s rukama za zády, občas se naklonil blíž, něco si prohlédl, ale ani jednou nenatáhl ruku, aby se čehokoli dotkl nebo aby to prozkoumal. Constance seděla vedle na pohovce, teď už oblečená v elegantních šatech, které si koupila na lodi, a sledovala ho.

„Říkáš, že tě srazil na podlahu?“ zamumlal Pendergast přes rameno.

„Ano.“

„Má chování řeznického psa.“ Znovu obešel stůl, potom zůstal stát a podíval se na ni. „Tohle je všechno?“

„Nemohla jsem jít nahoru, když tam měl svoji služebnou. Promiň, Aloysie.“

„Není za co se omlouvat. Byl to jen dodatečný nápad. Důležité je, že víme, jak velký je jeho sejf a kde je ukrytý. A poskytla jsi mi vynikající informace o jeho sbírkách. Škoda že Agozyen mezi těmi kousky asi není.“ Zasunul jednu ruku do kapsy, vyndal pár latexových rukavic, natáhl si je a začal zkoumat odpadky. Ze stolu zvedl prázdnou láhev od sodovky, prohlédl ji a odložil stranou. Potom věnoval pozornost několika cenovkám z čistírny, nedopalku doutníku a shromážděnému popelu; pomačkaným vizitkám; umazanému ubrousku; korkové zátce od šampaňského; zlomenému obalu od cédéčka; brožuře o lodi roztržené na dva kusy; tyčince od míchaného nápoje; prázdné krabičce od zápalek Swan Vesta a šesti vypáleným dřevěným sirkám. Všechno velmi pečlivě roztřídil. Když položil stranou poslední předmět, znovu obešel stůl s rukama za zády, zastavoval se, aby si různé předměty prohlédl lupou. Potom se s tichým povzdechem narovnal.

„Dáme to někam, odkud to pokojská neodnese,“ řekl. Jen pro případ, že bychom se na něco chtěli podívat znovu.“ Sundal rukavice a odhodil je na stůl.

„Co dál?“ zeptala se Constance.

„Dál najdeme způsob, jak se podívat do toho sejfu. Nejlépe v době, kdy tam Blackburn nebude.“

„To bude asi dost těžké. Připadá mi, že ho něco vylekalo – jako by se mu nechtělo odcházet z apartmá na dlouhou dobu, a dovnitř nikoho nepustí.“

„Kdyby to byl někdo jiný, měl bych podezření, že ho vylekala ta dvě zmizení, o kterých jsi mi říkala. Ale pan Blackburn za tím nebude. Škoda že jsme můj seznam nezúžili rychleji; včera jsem mohl prozkoumat jeho apartmá relativně snadno.“ Podíval se na Constance. „A nesmíme zapomenout, že ačkoli Blackburn může být první podezřelý, potřebujeme také nahlédnout do pokojů Calderóna a Strage – i kdyby jen proto, abychom je vyloučili.“

Přešel k příborníku a nalil si sklenku calvadosu, potom se vrátil ke gauči a usedl. Jemně zakroužil jantarovou tekutinou, přičichl, trochu upil a povzdechl, čímž vyjádřil z poloviny spokojenost a z poloviny lítost. „Takže ti děkuji, má milá. Moc mě mrzí, že tě Blackburn napadl. Až se čas naplní, postarám se, aby toho litoval.“

„Mě jenom mrzí, že –“ Potom najednou Constance ztichla.

„Co tě mrzí?“

„Skoro jsem zapomněla. Z toho apartmá jsem donesla ještě něco. Abych získala podivné vzorky, použila jsem vysavač.“

„Proč podivné?“

„Když vezmu v úvahu, že má služebnou, která s ním bydlí a zjevně je úzkoprsý despota, připadalo mi hodně zvláštní, že je pokoj zaprášený.“

„Zaprášený?“ opakoval Pendergast.

Constance přikývla. „Většinou byl prach podél stěn, pod táflováním. Vlastně to vypadalo jako piliny.“

Pendergast vyskočil. „Kde je sáček z vysavače, Constance?“ Mluvil tiše, ale oči se mu leskly rozrušením.

„Tamhle u dveří –“

Ale nestačila to ani dopovědět a Pendergast už přeběhl ke vstupním dveřím, popadl sáček, vyndal z příborníku čistý talíř a vrátil se ke stolu. Teď se pohyboval velmi obezřele. Z kapsy vytáhl vystřelovací nůž, opatrně rozřízl sáček z vysavače a pomalu vysypal jeho obsah na talíř. Přiložil k oku hodinářskou lupu a čepelí nože začal oddělovat odpad. Kousek po kousku, jako by zkoumal jednotlivá zrnka.

„Víš, Constance,“ mumlal nakloněný nad stolem, obličej jen pár centimetrů nad ním, „jsem si jistý, že máš pravdu. Tohle jsou piliny.“

„Zbyly tam po stavbě?“

„Ne. Jsou čerstvé. A jestli tohle je, co si myslím,“ – v tu chvíli zvedl něco maličkými lékařskými kleštěmi a narovnal se – „tak se nebudeme muset obtěžovat s Calderónem a Stragem.“

Constance se podívala na Pendergastův bledý, dychtivý obličej. Vůbec nechápala, co s tím mají piliny společného.

Vstala a došla k němu. Pečlivě prohlížel popelník a zápalku. Potom se naklonil ještě blíž. Když zvedl ocelové kleštičky nad popelník, poznala, že v nich drží maličký třpytivý nahnědlý krystalek.

„Dávej pozor,“ řekl tiše. „Nebude to trvat dlouho.“ A potom zapálil sirku; chvilku čekal, než prvotní záblesk síry zbledl; potom plamenem zahřál krystalek.

Oba sledovali, jak vzplál a kouřil v lékařských kleštích. A potom, jen krátce, zachytila Constance slabou vůni ve vzduchu: hutný, pižmový, exotický závan myrhy, podivný, slabě omamný – a nezaměnitelný.

„Tu vůni znám,“ vydechla.

Pendergast přikývl. „Je to vůně vnitřního kláštera Gsanjing čhong. Zvláštní druh kadidla, který dělají jenom tam, používají ho výlučně pro odpuzení nenasytných druhů červotočů.“

„Červotočů?“

„Ano.“

Otočila se na malou hromádku na stole. „Myslíš, že ty piliny…?“

„Přesně tak. Někteří červotoči se museli dostat na palubu téhle lodi v bedně, v níž je uložený Agozyen. Blackburn se neobtěžoval informovat o nich North Star, když nastupoval na Britannii.“ Obrátil se k ní obličejem, oči mu pořád jiskřily vzrušením. „Máme našeho muže. Teď nám nezbývá, než ho vylákat z doupěte a dostat se do jeho sejfu.“

32

Scott Blackburn přišel ke vstupním dveřím svého apartmá, na kliku zvenku pověsil cedulku s nápisem Prosím nerušit a potom zevnitř zavřel dveře na západku. Vyšel po dvou ramenech schodiště do šatny, sundal si kravatu, sako od obleku a košili, hodil všechno do kouta, aby mu služebná šaty pověsila. Vyklouzl i z kalhot. Chvíli stál před velkým zrcadlem, rozvlnil svaly a zamyšleně obdivoval své tělo. Potom odemkl jednu zásuvku a vyndal z ní šafránově žluté hedvábné roucho toraj. Pomalu si ho oblékl, nejprve vnitřní část, potom svrchní. Jemné hedvábí klouzalo po jeho pokožce jako rtuť. Urovnal sežehlené záhyby a upravil ho tak, aby měl odhalené jedno svalnaté rameno a paži.

Vešel do svého soukromého obývacího pokoje, zavřel za sebou dveře, postavil se doprostřed místnosti a obklopen svou sbírkou asijského umění se ponořil hluboko do myšlenek. Věděl, že je nezbytné, aby uklidnil svou mysl rozrušenou tím, co slyšel u večeře. Takže nějaká pokojská byla včera v jeho apartmá. Potom zešílela a zabila se. Šéf bezpečnosti ho vyslýchal – údajně šlo jen o rutinu. A potom, právě před chvílí, ve svém apartmá přistihl jinou pokojskou, i když manažerovi i vedoucímu personálu dal naprosto jasné a striktní příkazy. Náhoda?

Anebo je pod pečlivým dohledem? Že by někdo vystopoval jeho pohyb, působení, přírůstky?

Při svém nelítostném postupu na vrchol hierarchie v Silicon Valley se Blackburn už dávno naučil, že pokud mu jeho instinkty napovídají, že ho někdo chce dostat, pak ho někdo skutečně dostat chce. A tady, polapený jako v pasti na lodi, bez útočiště všech jeho obvyklých ochranných vrstev, se ocitl v neobvyklé pozici zranitelného člověka. Doslechl se, že na lodi je nějaký soukromý detektiv, excentrický pasažér, který se jmenuje Pendergast a hledá nějakého zloděje a vraha.

Že by ten bastard šel po něm?

Nemohl mít jistotu, ale čím více o tom přemýšlel, tím pravděpodobnější mu to připadalo. Nemohl si dovolit riskovat; v sázce bylo příliš mnoho. Se svým protivníkem – jestliže jsou jeho instinkty správné, tak ho nelze pojmenovat jinak – se bude muset vypořádat mimořádným způsobem. Nanejvýš mimořádným způsobem.

Zhasl všechna světla, stál v temném pokoji a bystřil své smysly. Nejprve soustředěně poslouchal, vnímal každý zvuk – od slabého hučení motorů hluboko ve snýtované oceli až po skučení větru a moře; déšť bičující skla oken; vzlykání své osobní služebné v ložnici; tlumené kroky na chodbě za dveřmi. Soustředil se na vnímání svého vlastního těla, bosých nohou na huňatém koberci, vůně santalového dřeva a včelího vosku v kajutě, pocitu vyvolaného nemotorným kolébáním lodi.

Nadechl se a vydechl. Tři nepřátele – nenávist, chtíč a zmatení – musel dočasně zapudit. Všechno se musí zklidnit. Největším nepřítelem z těch tří mu byla nenávist, a ta teď Blackburna ve svém triumfálním sevření téměř dusila.

S maximálním sebeovládáním přešel ke stojanu u protilehlé stěny, o který se opíralo něco přikrytého rouškou z nejjemnějšího hedvábí. Bylo pošetilou chybou neuložit to hned zpočátku do sejfu. Ale představa, že by tu věc měl dát pod zámek, když ji tak často potřebuje, mu byla silně proti srsti. Své osobní služebné dal přísné pokyny, aby nikdy hedvábnou roušku neodhrnula a nedívala se pod ni. A věděl, že poslechne – celé roky mu trvalo, než našel ženu tak spolehlivou, nevšímavou a bez fantazie, jako je právě ona. Ale ta první pokojská na lodi – ta, co se zabila – se určitě pod roušku podívala. Teď, je-li jeho podezření pravdivé a ten Pendergast právě tohle hledá, nebude ani sejf dost bezpečný. Do hotelových sejfů, jak je všeobecně známo, se dá snadno vloupat a se sejfy na lodi, včetně toho velkého, to nejspíš nebude jiné. Jsou dobré, aby se do nich nedostali drobní zloději, pro nic víc.

Měl si najít lepší skrýš.

Úzkostlivě se vyhýbal pohledu na tu věc, s velikou opatrností sundal hedvábný závoj a předmět postavil doprostřed místnosti. S obřadnou péčí rozestavěl třicet šest svíček z jačího másla na velký stříbrný tác, zapálil je a položil před ten předmět, aby byl lépe osvětlen – po celou dobu odvracel oči. Do dvou složitě zdobených kadidelnic zasunul spoustu vonných tyčinek a postavil je z druhé strany předmětu.

Svíčky zablikaly a naplnily pokoj zvláštním roztančeným zlatým světlem. Poté rozložil prošívanou hedvábnou předložku před svíčky a zaujal na ní pozici lotosového květu. Zavřel oči a začal zpívat. Bylo to podivné tiché brumlání, které by pozornému posluchači znělo jako propletenec stejných zvláštních zvuků – bez začátku a konce. Teplý živočišný zápach jačího másla naplňoval vzduch, když jeho brumlání stoupalo a klesalo, což vyznívalo jako bizarní tibetská polyfonní melodie známá jako sygyt: dva tóny vydává současně stejný hlas. Tím se proslavili mniši Tengjó, u nichž studoval.

Po třiceti minutách zpěvu se zavřenýma očima jeho tři nepřátelé zmizeli. Blackburnova mysl byla prostá veškeré nenávisti a chtíče a byla přístupná tomu předmětu. Náhle otevřel oči dokořán a ve svitu svíček na něj upřeně zíral.

Bylo to, jako by byl zasažen elektrickým proudem. Celé tělo mu ztuhlo, svaly naběhly, provazce na krku měl napjaté, krkavice výrazně pulzovala. Ale jeho zpěv ani na okamžik nezakolísal, neustále nabýval na rychlosti, hlas stoupal do vyšších poloh, dosahoval intenzity zvuku, který se vůbec nepodobal normálním tónům lidského hlasu.

Stále upřeně zíral před sebe. Podivný zápach začal plnit místnost – odporný, zemitý jako ze shnilých prašivek. Vzduch jako by zhoustl, jako by se plnil kouřem, který se stáhl na místo přibližně metr dvacet před ním, srážel se jako tmavý, lepkavý krém do čehosi hustého, téměř tuhého. A potom…

… se to začalo hýbat.

33

Je to plavba s mnoha prvenstvími, pomyslela si Betty Jondrowá z Paradise Hills v Arizoně, když s programem v ruce čekala v pozlaceném vestibulu sálu Belgravia. Včera, když se svým dvojčetem odešla do Sedona SunSpa®, si obě nechaly potetovat zadnice. Obrázky se k sobě náramně hodily: Betty měla motýla a Willa čmeláka. Obě si v Regent Street, jedné ze dvou nejluxusnějších arkád na lodi, koupily náramky na kotníky z pravých diamantů a nosily je každý večer. Koho by napadlo, přemýšlela Betty, že ony dvě – ona i její sestra – porodily celkem osm dětí po čtyřech a půl kilech a pyšnily se jedenácti zdravím kypícími vnoučaty? Díkybohu nikdy na sebe nepřestaly dbát jako tolik jejich spolužaček ze střední školy. Byla velmi hrdá na to, že ve třiašedesáti ještě obleče šaty, které měla na závěrečném školním plese – tenhle pokus opakovala s úzkostlivou pečlivostí každý rok, přesně v den výročí.

Rozhlédla se a zkontrolovala čas na hodinkách. Skoro jedna v noci. Kde krucinál Willa vězí? Odešla si koupit baterie do fotoaparátu přinejmenším před půl hodinou. Možná je to dokonce déle.

Právě Willa velmi toužila setkat se s Braddockem Wileym, tou filmovou hvězdou. Jednou z významných událostí plavby – a jedním z důvodů, proč se na ni vydaly – byl příslib premiéry nejnovějšího hororu s Wileym uprostřed oceánu. Měl začít v deset, ale Braddock Wiley, aspoň jak se proslýchalo, má mořskou nemoc, to kvůli drsnému počasí.

Znovu přelétla pohledem lidi kolem, ale Willa pořád nikde. No, jestli nepřijde včas, bude se muset Betty setkat s Wileym za ně obě. Vyndala z kabelky zrcátko, zkontrolovala obličej, kapesníčkem si otřela koutky úst, zrcátko zavřela a vrátila do kabelky.

Náhlý rozruch ve skupině lidí jí napověděl, že nečekala zbytečně. Objevil se sám Braddock Wiley – elegantní v blejzru námořnické modři, se širokou šálou uvázanou pod krkem a v krémových kalhotách. Kráčel po vestibulu s několika důstojníky lodi. Vůbec nevypadal, že by mu bylo špatně.

Jakmile uviděl skupinku žen, zeširoka se usmál a hned k nim zamířil. „Dobrý večer, dámy!“ pozdravil je. Když mu uzardělé ženy s hihňáním strkaly pod nos program, hned vyndal z kapsy blejzru kuličkové pero. Prodíral se davem, s každou ženou prohodil pár slov, podepisoval programy a pózoval fotografům. Takhle naživo byl ještě hezčí než na stříbrném plátně. Betty otálela, doufala, že sestra na poslední chvíli přijde – ale najednou stál Wiley přímo před ní.

„Nejhezčí dáma na konec,“ řekl s mrknutím oka, vzal její ruku do obou dlaní a vroucně ji sevřel. „Říkali mi, že na téhle palubě budou krásné dámy. Nevěřil jsem jim. Teď už vím, že měli pravdu.“

„Ale no tak, pane Wiley,“ odpověděla Betty s uličnickým úsměvem. „To nemyslíte vážně. Vždyť mám šest vnoučat!“

Překvapeně rozšířil oči. „Šest vnoučat? Kdo by to řekl?“ Filmová hvězda znovu mrkla.

Betty Jondrowou nenapadla žádná odpověď. Zrudla až po kořínky vlasů, poprvé za půlstoletí znovu zakusila ten rozkošný pocit uzardění, nevinnosti a rozpaků školačky, kterou drží za ruku kapitán fotbalového týmu.

„Dovolte, abych se vám podepsal,“ řekl Wiley, vzal jí z ruky program a napsal pár slov rozmáchlým rukopisem. Potom všem ladně zamával na rozloučenou a odešel.

Betty se podívala na program. Stálo tam: „Nejroztomilejší babičce – s láskou a francouzskými polibky, Brad Wiley.“

Držela program v roztřesených rukách. Tohle byl určitě jeden z nejvýznamnějších okamžiků jejího života. Až tohle řekne Wille, ta bude koukat!

Wiley odešel a vestibul se začal plnit nastrojenými diváky. Betty se vzpamatovala; raději půjde obsadit dobrá místa, a to rychle. Willa sice zmeškala Braddocka, ale ještě může stihnout premiéru.

Ukázala uvaděčce rezervované vstupenky, šla do sálu a našla skvělá místa, úplně vepředu, na druhé sedadlo položila svou kabelku. Belgravia bylo nesmírně působivé místo, zabíralo valnou část přídě od paluby 2 po palubu 5, velmi temné, zdobené vkusným modrým a jantarovým neonem, okázalým plyšem, pohodlnými sedadly, širokým pódiem a hlubokým balkonem. Přestože sál měl kapacitu pět set míst a bylo už hodně pozdě, zanedlouho se naplnil. Po chvíli zhasla světla a znovu se objevil Braddock Wiley – vyšel na předscénu před závěs a usmíval se ve svitu bodového reflektoru. Stručně pohovořil o filmu; vyprávěl několik zábavných historek z natáčení v New Yorku; poděkoval různým producentům, hercům, scénáristům, režisérovi a tvůrcům speciálních efektů; poslal do obecenstva několik vzdušných polibků a potom odešel. Zazněl aplaus, na oponu se promítlo logo filmové společnosti 20th Century Fox a hned nato se rozhrnula.

Obecenstvo vydechlo. Betty Jondrowá si rukou zakryla ústa. Přímo před plátnem visela úžasná ukázka inscenačního umění – pozoruhodně realistická osvětlená figurína mrtvé ženy, z níž kapala krev. Tak nečekaně dramatické zahájení vyvolalo v sále rozrušený šepot. Určitě to bylo speciálně vymyšleno k okořenění premiéry. Figurína byla schovaná za oponou, aby otřásla diváky. Neuvěřitelně realistická – snad až příliš realistická.

Objevil se titul filmu VIVISEKTOR, písmena bizarně osvětlovala tělo, slovo „VIVISEKTOR“ bylo přímo na hrudi figuríny. Vypadalo to jako lidské tělo těsně po zpackané operaci. Z obecenstva se ozvaly obdivné povzdechy nad tak chytrým, jakkoli nechutným zahájením.

Betty se najednou naklonila dopředu. Něco na tom, jak byla figurína oblečená – ty šaty pošité penízky a potřísněné krví, černé lodičky, krátké blonďaté vlasy… jí bylo povědomé…

Sevřela rukama opěradlo sedadla před sebou a vstala.

„Willo!“ vykřikla a prstem ukazovala na figurínu. „Proboha! To je Willa! Moje sestra! Někdo ji zavraždil!“ Její pronikavý výkřik prořízl vzduch v sále. Klesla na sedadlo a omdlela. Obraz na plátně se zachvěl a potom pohasl; v tu chvíli byli všichni v sále na nohou a začali křičet, ječet a zmateně prchat dozadu k východu.

34

Blížilo se poledne. Patrick Kemper čekal na marodce a snažil se uklidnit, aby ustál, co ho čeká. Jako bezpečnostní důstojník výletní lodi po třicetileté službě měl za to, že už viděl všechno. Všechno, včetně vraždy. Ale tohle bylo víc než vražda. Pět set cestujících na vlastní oči vidělo něco nesmírně brutálního. Všichni na palubě propadli panice – nejen cestující, ale i personál, stále znepokojený sebevraždou pokojské.

Teď stál tváří v tvář odporně zřejmé skutečnosti: na palubě Britannie je vraždící maniak, a on neměl nejmenší tušení, jak takovou situaci řešit. Když sloužil v Bostonu jako policista, měli celé týmy, které se zabývaly shromažďováním důkazů; tvořili je specialisté na vlasy a vlákna, toxikologové, daktyloskopové a odborníci v oblasti balistiky a odborníci na DNA. Tady žádné takové možnosti neměl. Vůbec nic. A jediný bývalý policista v jeho bezpečnostním týmu byl příslušníkem vojenské policie na letecké základně v Německu.

Po jeho levici stála první důstojník Masonová, úžasně klidná. LeSeur, evidentně vyděšenější, stál z druhé strany. Hlavní lékař na lodi – schopný, ale uzavřený internista z nemocnice Johna Hopkinse, jemuž vyhovovalo, že lékařskou péči na lodi využívá omezená klientela pacientů, a nemusí tedy řešit žádné vážné případy – vypadal nejvyděšeněji ze všech.

Do místnosti rázně vešel kapitán Cutter, jako vždy dokonale upravený, s kamenným výrazem v obličeji. Kemper se potají podíval na hodinky: přesně poledne.

Cutter nemarnil čas. „Pane Kempere? Vaši zprávu.“

Kemper si odkašlal. „Oběť je Willa Berkshireová z Tempy v Arizoně. Nedávno ovdověla, cestovala se svou sestrou Betty Jondrowou. Vypadá to, že ji někdo zabil jediným zásahem mačetou, rekvizitář měl jednu uzamčenou v nějakých skříních v zákulisí.“

Cutter se zamračil „Rekvizitář?“

„Ano. Zatím nevíme, jestli vrah mačetu nabrousil, nebo jestli ji nabroušenou už našel – zdá se, že nikdo neví, v jakém stavu byla. Ženu vrah zabil v zákulisí – na místě činu zůstala obrovská kaluž krve. Smrt nastala nejspíš půl hodiny až dvacet minut před začátkem představení; tou dobou byla paní Berkshireová viděna živá. Po spáchání činu vrah za pomocí jevištních kladek a háků tělo vyzvedl. Vypadá to – a to už je tak trochu spekulace –, že oběť vylákal do zákulisí, jedinou ranou ji zabil a rychle zdvihl. To všechno mohlo trvat jen pár minut.“

„Vylákal ji do zákulisí?“

„Je to uzamčený a veřejnosti nepřístupný prostor. Zabiják měl klíč. Říkám ‚vylákal‘, protože si lze jen sotva představit, že by cestující do takových míst zašla z jakéhokoli rozumného důvodu.“

„Nějací podezřelí?“

„Zatím ne. Vyslechl jsem její sestru. Říká jen, že se měly se jít ještě před představením, chtěly získat autogram Braddocka Wileyho. Nikoho dalšího na Britannii neznaly a s nikým se nespřátelily – jak říká, chtěly být jenom spolu, neměly v úmyslu vyhledávat na lodi mužskou společnost. Na palubě neměly žádné nepřátele, žádný incident ani hádku. Zkrátka a dobře, Berkshireová byla pravděpodobně náhodná oběť.“

„Nějaké stopy po znásilnění nebo sexuálním napadení?“

„Nejsem doktor, kapitáne.“

Cutter se otočil na lékaře. „Doktore Grandine?“

Ten si odkašlal. „Kapitáne, je to pro nás všechny obrovský šok –“

„Nějaké stopy po znásilnění nebo sexuálním napadení?“ zopakoval ostře otázku.

„Musíte pochopit, že na lodi nemáme vybavení, abych mohl provést pitvu. Kromě toho na to nemám kvalifikaci. Znalosti v oboru forenzní medicíny mám minimální a kurz jsem absolvoval hodně dávno, takže to, co nás učili, je už léta přežité. Uložili jsme tělo do lednice, aby bylo připraveno na ohledání, až doplujeme do přístavu. Nijak zevrubně jsem ho neprohlížel. Jakýkoli pokus z mé strany něco takového udělat by později pro soudního lékaře znamenal velký problém.“

Cutter zíral na doktora a z jeho lesklých očí bylo snadné vyčíst, jak velmi nízké mínění o něm má. „Ukažte mi to tělo.“

Takový požadavek se setkal s nevěřícným mlčením.

„Dobře, ale upozorňuji vás, že to není zrovna pěkný –“

„Doktore, omezte své komentáře výlučně na fakta.“

„Ano, samozřejmě.“ Lékař velmi neochotně odemkl dveře v zadní části ordinace a všichni vešli do těsné místnosti, která mimo jiné sloužila i jako lodní márnice. Byly tam silně cítit chemikálie. V protilehlé stěně bylo devět chlazených schrán z nerezavějící oceli určených pro uložení mrtvých těl. Devět se zdálo příliš mnoho, ale Kemper dobře věděl, že na palubách lodí umírá spousta lidí, obzvlášť vezme-li se v úvahu průměrný věk pasažérů a jejich sklony oddávat se v luxusním prostředí nadměrnému jídlu, pití a sexu.

Doktor odemkl a vysunul schránu, v níž byl uložen průsvitný plastový vak s tělem. Kemper uvnitř uviděl cosi růžového, neurčitého tvaru. Udělalo se mu zle.

„Otevřte to.“

Kemper už předtím tělo ohledal, ani pořádně nevěděl, co by měl zjistit. A rozhodně to nechtěl vidět znovu.

Lékař váhavě rozepnul zip vaku. Kapitán natáhl ruku a vak rozevřel. Objevilo se nahé tělo. Na trupu zela obrovská rozšklebená rána, rozštípnutý hrudní koš a rozťaté srdce. Z těla stoupal zápach formalínu.

Kemper polkl.

Za nimi se ozval kultivovaný hlas. „Promiňte, dámy a pánové?“ Kemper se otočil a nemohl uvěřit vlastním očím: ve dveřích stál Pendergast.

„Kdo je ksakru tohle?“ zajímalo kapitána.

Kemper k němu přichvátal. „Pane Pendergaste, toto je velmi soukromé setkání a vy musíte ihned odejít!“

„Musím?“ protáhl otázku Pendergast.

Kempera přešla nevolnost a vystřídala ji nervozita. Tohle byla poslední kapka. „Pendergaste, nebudu vám znovu opakovat –“

Zmlkl uprostřed věty a otevřel ústa dokořán: Pendergast vyndal pouzdro, jediným pohybem je rozevřel a ukázal odznak FBI. Kemper na něj nevěřícně zíral.

„Proč toho muže odtud nevyvedete?“ zeptal se kapitán.

Kemper se nevzmohl na slovo. Ani na jediné.

„Doufal jsem, že tuto cestu absolvuji až do konce inkognito,“ řekl Pendergast. „Ale zdá se, že nadešel čas, abych vám nabídl svou pomoc, pane Kempere; tentokrát profesionální pomoc. Tohle je můj obor.“ Neslyšně prošel kolem Kempera k tělu.

„Pane Kempere, říkal jsem vám, abyste toho muže poslal pryč!“

„Kapitáne, je mi líto, ale on je podle všeho federální agent…“ Znovu mu došla slova.

Pendergast ukázal svůj odznak všem přítomným, jednomu po druhém. Poté se vrátil k tělu, aby je ohledal.

„Nemá žádnou soudní pravomoc,“ vykřikl kapitán. „Jsme v mezinárodních vodách na britské lodi zaregistrované v Libérii.“

Pendergast se narovnal. „To je pravda. Uvědomuji si, že tady nemám žádnou pravomoc, a zůstanu tady pouze s vaším svolením. Ale velmi by mě překvapilo, kdybyste mou pomoc odmítli, když už je na první pohled jasné, že nikdo z vás ani v nejmenším netuší, co udělat s tímhle.“ Kývl hlavou k tělu. „Jak by vypadalo, kdyby později vyšlo najevo, že důstojníci na lodi odmítli pomoc zvláštního agenta FBI, vysoce kvalifikovaného v oboru shromažďování důkazů a forenzní práci?“ Chladně se usmál. „Pokud mou pomoc přijmete, budete potom alespoň mít na koho to svést – ne?“

Bledýma očima se rozhlédl po ostatních.

Nikdo nepromluvil.

Pendergast sepjal ruce za zády. „Doktore? Měl byste udělat vaginální, anální a orální výtěr oběti a prověřit přítomnost spermatu.“

„Výtěr,“ opakoval lékař tichým mumláním.

„Předpokládám, že máte po ruce vatové tyčinky a mikroskop, je to tak? To jsem si myslel. A zajisté víte, jak vypadá buňka spermatu. Kapka eozínu Y nám poskytne důležité informace. Dále, zevrubná vizuální prohlídka vaginální a anální oblasti by mohla přinést svědectví – otoky, zarudnutí nebo poranění. Zcela zásadní je co možná nejdříve zjistit, zda jde o sexuální zločin nebo… něco jiného. Odeberte také krev a proveďte zkoušku na alkohol.“

Otočil se. „Pane Kempere? Okamžitě bych oběti zabalil ruce do plastových sáčků a pevně bych je převázal gumovým páskem v zápěstí. Pokud se oběť s útočníkem prala, mohla by mít pod nehty částečky kůže nebo vlasy.“

Kemper přikývl. „Udělám to.“

„Máte šaty oběti?“

„Ano. V neprodyšných plastikových sáčcích.“

„Výborně.“ Pendergast se otočil, aby promluvil ke všem současně. „Je třeba ještě vyslovit několik nepříjemných pravd. Dva lidé zmizeli – a teď tohle. Jsem přesvědčen, že obě zmizení souvisejí s touto vraždou. Na palubě Britannie jsem proto, abych našel jeden ukradený předmět, jehož odcizení také vyústilo ve vraždu. Ani v nejmenším by mě nepřekvapilo, kdyby stejná osoba byla zodpovědná za tato čtyři zvěrstva. Zkrátka, všechno zatím ukazuje na to, že na palubě je sériový vrah.“

„Pane Pendergaste –“ Kemper chtěl něco namítnout.

Pendergast zvedl ruku. „Nechte mě, prosím, domluvit. Sériový zabiják na palubě, který stupňuje brutalitu. U prvních dvou obětí se spokojil s tím, že je pouze shodil přes palubu. Ale tentokrát je tomu jinak. Tenhle případ je mnohem dramatičtější – vlastně má mnohé podobné rysy s jednou vraždou, k níž došlo už předtím a kterou vyšetřuji. Proč? Uvidíme.“

Stále bylo ticho.

„Jak říkáte, zabiják měl klíč od dveří do zákulisí. Ale nenechte se oklamat, že by proto pachatelem byl někdo z posádky.“

„Kdo říkal, že to byl člen posádky –“ ozval se Kemper.

Pendergast mávl rukou. „Pane Kempere, uklidněte se. Pokud mám pravdu, zabiják ve skutečnosti členem posádky není. Ale může se maskovat jako její člen, a tak se mu podařilo získat elektronický klíč k prostorám veřejnosti nepřístupným. Navrhuji tuto pracovní hypotézu: Willu Berkshireovou někdo vylákal do zákulisí s příslibem, že se setká s Braddockem Wileym. Což znamená, že její vrah byl oblečen jako člen posádky.“

Otočil se na kapitána. „Kde jsme, mohu-li se zeptat?“

Kapitán na něj upřeně hleděl, potom se podíval na Kempera. „Hodláte připustit, aby se tento… pasažér ujal řízení bezpečnostní služby lodi?“ Hlas měl tvrdý jako ocel.

„Ne, pane. Ale se vší úctou bych radil, abychom přijali jeho pomoc. Už nám… byl jednou nápomocen.“

„Vy tohoto muže znáte a využil jste jeho služeb?“

„Ano, pane.“

„Jaké to byly služby?“

„V kasinu. Pomohl nám vyřešit problém s lidmi, kteří počítají karty.“ Pomlčel o tom, že Pendergast od hracího stolu odešel s více než čtvrt milionem liber navíc, který při té akci získal – ty peníze by mělo kasino dostat zpátky.

Kapitán znechuceně mávl rukou, jako by se tím gestem od celé záležitosti distancoval. „No dobře, pane Kempere. Víte, že jako kapitán této lodi se neangažuji v záležitostech, které nesouvisejí s námořní problematikou.“ Přešel ke dveřím a ohlédl se. „Varuji vás, Kempere: teď je to na vaši zodpovědnost. Všechno.“ A s těmi slovy odešel.

Pendergast se podíval na Masonovou. „Mohu se zeptat, jaká je momentální poloha Britannie? Vzhledem k nejbližší pevnině.“

„Jsme přibližně dvanáct set kilometrů na východ od Flemish Capa, osmnáct set kilometrů severovýchodně od St. John’s na Newfoundlandu.“

„St. John’s je nejbližší přístav?“

„Teď ano,“ odpověděla Masonová. „Před několika hodinami by to byl přístav Galway v Irsku. Jsme uprostřed.“

„Škoda,“ zamumlal Pendergast.

„Proč?“ zeptala se.

„Protože jsem přesvědčen, že ten zabiják udeří znovu. A brzy.“

35

Generální ředitel banky Aberdeen Bank and Trust Ltd. Gavin Bruce uvažoval – poněkud chmurně –, že má obrovské zkušenosti se zvládáním beznadějných situací a znovunastolením pevného řádu. Za svou kariéru převzal čtyři skomírající banky, pozvedl jejich úroveň a odrazil je ode dna. Předtím sloužil jako důstojník u britského námořnictva, zažil válku o Falklandy, a ta zkušenost mu hodně pomohla. Ale nikdy se neocitl tváří v tvář výzvě tak bizarní nebo děsivé jako tahle.

Bruce cestoval s dalšími dvěma představiteli Aberdeen Bank and Trust – Nilesem Welchem a Quentinem Sharpem – oba také kdysi sloužili u válečného námořnictva; teď z nich byli dokonale oblečení typičtí bankéři ze City. Pracoval s nimi roky a věděl, že oba jsou schopní a spolehliví. Tuhle plavbu dostali darem od jedné jeho klientky, Emily Dahlbergové, jako odměnu za poskytnuté služby. V dnešní době mají snad všichni lidé pocit, že bankéř je jim zavázán, ale Emily pochopila důležitost podporovat staromódní vztah vzájemné důvěry. A Bruce jí vracel důvěru tak, že jí pomohl zvládnout dva komplikované rozvody a složitý případ dědictví. Sám byl vdovec a velmi oceňoval její pozornost i dar.

Jaká škoda, že plavba jako by pomalu ztrácela na přitažlivosti.

Po tom, čeho byl svědkem předchozího večera v sále Belgravia, naprosto jasně pochopil, že personálu celá situace přerostla přes hlavu. Nejenže neměli ani nejmenší představu, jak vyšetřit tu vraždu a vystopovat vraha, ale zdálo se, že nedokáží nijak reagovat na strach a paniku, které se začaly po lodi šířit, a to nejen mezi cestujícími, ale – jak si Bruce s hrůzou všiml – i mezi personálem. Byl na dostatečném počtu lodí a věděl, že námořníci mívají často svérázné názory a dají na pověry. Britannia se proměnila v křehkou skořápku a byl přesvědčen, že postačí jen jeden další šok a vypukne naprostý chaos.

A tak seděli po obědě s Welchem, Sharpem a paní Dahlbergovou – trvala na tom, že se k nim připojí – a podle očekávání jeho spolucestující vymysleli plán. A když teď kráčeli luxusními chodbami s Brucem v čele, do jisté míry se uklidnil, když věděl, že ten plán začal nabývat konkrétní podoby.

Vydali se nahoru přes jednotlivé paluby až ke spojovací chodbě vepředu, která vedla na můstek. Tam je zastavil nervózně vyhlížející člen bezpečnostní hlídky s vodnatýma očima a rozcuchanými vlasy.

„Chceme mluvit s kapitánem Cutterem,“ řekl Bruce a ukázal mu navštívenku.

Muž si navštívenku vzal a zběžně se na ni podíval. „Mohu se vás zeptat, o co jde, pane?“

„O tu včerejší vraždu. Řekněte mu, že jsme skupina znepokojených cestujících a že se s ním chceme setkat hned teď.“ Po krátkém zaváhání poněkud rozpačitým tónem dodal: „Jsem bývalý kapitán královského loďstva.“

„Ano, pane. Okamžik, pane.“

Muž z bezpečnostní hlídky odspěchal, zavřel za sebou dveře a zamkl. Bruce netrpělivě čekal, paže zkřížené na hrudi. Muž se vrátil po pěti minutách.

„Tudy, pane, prosím.“

Bruce s ostatními zamířili palubním průlezem do mnohem účelnější části lodi, kde byla podlaha pokrytá linoleem a šedé stěny natřené fládrováním. Prostor osvětlovaly dlouhé zářivky. Po chvíli byli uvedeni do spartánské konferenční místnosti s řadou oken obrácených na pravobok, odkud se naskýtal výhled na nekonečný rozbouřený oceán.

„Prosím, posaďte se. První důstojník přijde za chvíli.“

„My jsme chtěli mluvit s kapitánem lodi,“ odpověděl Bruce. „To by měl být pan Cutter.“

Muž si projel nervózně vlasy. „Kapitán teď nemá čas. Omlouvám se. Teď velí první důstojník.“

Bruce se otočil na skupinku svých lidí s tázavým pohledem. „Budeme na tom trvat?“

„Obávám se, pane, že by to nebylo k ničemu,“ upozornil ho muž z hlídky.

„Pak tedy chceme mluvit s prvním důstojníkem.“

Neposadili se. Po chvíli se ve dveřích objevila žena v dokonale upravené uniformě, vlasy schované pod důstojnickou čepicí. Jakmile překonal překvapení, že před nimi stojí žena, hned na něj udělala dojem svým klidným, seriózním vystupováním.

„Prosím, posaďte se,“ vyzvala je a zcela samozřejmě zaujala místo v čele stolu – další drobnost, kterou Bruce ocenil.

Bankéř šel rovnou k věci. „První důstojníku Masonová, jsme klienti a reprezentanti jedné z největších bank ve Spojeném království – o tomto faktu se zmiňuji, jen abych zdůraznil, že přicházíme s dobrými úmysly. Já osobně jsem sloužil u královského loďstva, jsem bývalý kapitán, HMM Sussex. Jsme tu, protože cítíme, že loď se nachází ve stavu nouze, který je možná nad schopnosti posádky.“

Masonová poslouchala.

„Mezi pasažéry vládne velké znepokojení. Jak pravděpodobně víte, někteří lidé se začali zamykat v kajutách. Mluví se o novodobém Jacku Rozparovači na palubě lodi.“

„To si velmi dobře uvědomuji.“

„Posádka, pokud jste si toho nevšimla, je také vyděšená,“ poznamenala Emily Dahlbergová.

„Znovu opakuji, jsme si vědomi těchto problémů a podnikáme kroky ke zvládnutí situace.“

„Skutečně?“ ujal se znovu slova Bruce. „Mohu se tedy zeptat, první důstojníku Masonová, kde je bezpečnostní služba lodi? Zatím je prakticky neviditelná.“

Podívala se postupně na všechny čtyři, pak teprve promluvila. „Budu k vám upřímná. Důvod, proč vidíte tak málo příslušníků ochranky, spočívá v tom, že má málo členů – alespoň s ohledem na velikost Britannie. Děláme, co je v našich silách, ale loď je hodně, hodně velká a na její palubě je čtyři tisíce tři sta lidí. Všichni členové bezpečnostního personálu pracují dvacet čtyři hodin denně.“

„Říkáte, že děláte, co je ve vašich silách, ale proč se tedy loď neotočila? Nevidíme naprosto žádnou jinou možnost, než se co možná nejdříve vrátit do přístavu.“

Při těch slovech se důstojník Masonová zatvářila znepokojeně. „Nejbližší přístav je St. John’s na Newfoundlandu, takže pokud bychom změnili kurz, poplujeme právě tam. Ale my se nechystáme změnit kurz. Pokračujeme dál do New Yorku.“

Bruce to ohromilo. „Proč?“

„Takový byl rozkaz kapitána. Má své… dobře uvážené důvody.“

„A ty jsou?“

„Teď právě obeplouváme okraj velké severovýchodní písčiny Grand Banks. Změnit kurz lodi na St. John’s by rovněž znamenalo dostat se rovnou do jejího středu. Za druhé by to znamenalo, že poplujeme přímo přes Labradorský proud v červencové sezoně ledovců, což by sice nebylo nebezpečné, ale znamenalo by to zpomalení. A nakonec, odchýlení od původní trasy by nám ušetřilo pouhý jeden den. Podle kapitána je přistání v New Yorku mnohem vhodnější vzhledem k – no, vzhledem k tomu, jaké zdroje na uplatňování práva můžeme vyžadovat.“

„Na palubě je maniak,“ řekla Emily Dahlbergová. „Kdokoli se může kdykoli stát další obětí.“

„Přesto dal kapitán jednoznačný příkaz.“

Bruce vstal. „V takovém případě trváme na tom, že chceme mluvit přímo s ním.“

První důstojník Masonová také vstala a přitom jí z obličeje, jen na malou chvíli, spadla maska profesionála a Bruce zahlédl ustaranou, unavenou a nešťastnou tvář. „Kapitána teď nemůžeme vyrušovat. Je mi to moc líto.“

Bruce na ni upřeně hleděl. „Nám je to také líto. Buďte si jistá, že odmítnutí setkání s kapitánem nezůstane bez následků. Nyní ani později. Nepatříme k těm, které byste mohli brát na lehkou váhu.“

Masonová mu podala ruku. „Netvrdím, že nejsem nakloněna vašemu pohledu na věc, pane Brucei, a udělám vše, abych kapitánovi přetlumočila váš názor. Ale tato loď je na moři, máme kapitána, a ten učinil rozhodnutí. Jako bývalý kapitán jistě chápete, co to znamená.“

Bruce její podanou ruku ignoroval. „Na něco zapomínáte. Nejsme jen vaši pasažéři – a tedy vaši zákazníci –, ale máte za nás také zodpovědnost. Něco se udělat dá a my máme v úmyslu to uskutečnit.“ Gestem vybídl skupinku, aby ho následovala, otočil se na podpatku a odešel.

36

Paul Bitterman vystoupil z výtahu, zakolísal a chytil se leštěného chromového zábradlí. Britannia se prudce zhoupla, ale to byl jen částečný problém; Bitterman se musel ještě k tomu vypořádat s kombinací příliš vydatné večeře a devíti sklenic archivního šampaňského.

Stále se přidržoval zábradlí, když se rozhlédl po chodbě elegantní paluby 7, zamrkal a snažil se zorientovat. Zvedl ruku k ústům a odříhl – jeho dech byl odporně cítit kaviárem, lanýži, paštikou, karamelovým dezertem a suchým šampaňským. Lenivě se poškrábal. Něco tu nehraje.

Asi po minutě na to přišel. Místo aby nastoupil do výtahu na levoboku jako obvykle, omámen šampaňským nějak došel na pravobok, takže se musel otočit a dojít na správné místo. No, to zvládne snadno. Za nemelodického pobrukování tápavě hledal v kapse elektronický klíč od apartmá 961. Odpoutal se od zábradlí a trochu nejistě se vydal směrem, který považoval za správný – jenomže zjistil, že čísla na dveřích jsou přesně v opačném pořadí, než potřeboval.

Zůstal stát; otočil se; znovu odříhl, tentokrát se ani nepokusil zvednout ruku před ústa; potom vykročil zpátky na druhou stranu. Myšlenky měl naprosto zmatené, a aby je dokázal nějak urovnat, pokoušel se rozvzpomenout na celý sled událostí, které ho dovedly – poprvé za padesát tři let života – do stavu blízkého opilosti.

Všechno to začalo už odpoledne. Od chvíle, kdy se probudil, ho trápila mořská nemoc – nedokázal pozřít vůbec nic – a ani jeden ze spousty léků volně prodávaných v lékárně na lodi nezabral. Nakonec zašel na marodku a lékař mu předepsal skopolaminovou náplast. Přesně podle pokynů si ji nalepil za ucho a šel si lehnout do své kajuty.

Jestli to bylo tím, že měl za sebou tak špatnou noc, nebo tím, že ho uspala ta náplast, Paul Bitterman nevěděl. Nicméně vzbudil se ve čtvrt na deset večer, s radostí zjistil, že ho mořská nemoc přestala trápit, a cítil, že má v ústech vyschlo a neuvěřitelný hlad. Prospal osmou hodinu, obvyklou dobu, kdy večeřel, ale stačilo zavolat správci a nebyl problém získat na půl jedenáctou rezervaci do restaurace, která jako poslední tu noc nabízela jídlo – do Kensington Gardens.

Dopadlo to tak, že se tam Bittermanovi velmi zalíbilo. Prostředí tam vnímal jako velmi svižné, působilo mladistvě a všechno tam bylo velmi moderní v porovnání s poněkud usedlou restaurací, kam se předtím chodíval najíst. Všiml si několika skutečně rozkošných, nádherných žen, na které byla radost pohledět, a navíc se servírovalo vynikající jídlo. Kupodivu v téhle restauraci nebylo plno, skoro polovina míst byla volná. Měl velký hlad, a tak si objednal chateaubriand pro dva a snědl úplně všechno. Ani celou lahví šampaňského neuhasil žízeň, ale pozorný sklepník mu s velkou radostí přinesl druhou.

Vedle u stolu zaslechl podivný rozhovor: znepokojený pár si povídal o nějaké mrtvole, která se podle všeho někde objevila. Nejspíš zaspal nějakou závažnou událost. Když pomalu a opatrně kráčel chodbou paluby 9, dospěl k rozhodnutí, že druhý den hned ráno tomu musí přijít na kloub.

Ale měl ještě jeden problém. Čísla na dveřích kajut sice stoupala, což bylo znakem toho, že jde správným směrem – 954, 956 –, ale byla to čísla pouze sudá.

Zastavil, znovu se chytil zábradlí a pokoušel se myslet. Touhle rychlostí 961 nikdy nenajde. Potom se nahlas zasmál. Paule, kamaráde zlatej, používej trochu makovici! Musel vyjít na pravoboku, takže kajuty s lichými čísly, jako třeba ta jeho, jsou všechny na levoboku. Jak na to mohl zapomenout? Teď musel najít příčnou chodbu. Vydal se dál, trochu klopýtal, zmatenou mysl vyvážil příjemný pocit, jako by se vznášel. Rozhodl se, že i když je jáhen, bude muset šampaňské pít častěji. Samozřejmě to byla chiméra – tenhle výlet vyhrál ve věcné loterii YMCA a z učitelského platu by si nikdy nemohl dovolit lahve archivního francouzského vína.

Vepředu kousek nalevo uviděl mezeru v řadě dveří: to byl vchod do jedné z hal ve středu lodi. Ta ho navede na levobok a dál po chodbě do jeho apartmá. Nejistým krokem tudy prošel.

V hale uviděl pár výtahů naproti příjemné společenské místnosti s dubovými knihovnami a ušáky. V tuto pozdní hodinu tam bylo prázdno. Bitterman zaváhal, začichal. Něco ucítil ve vzduchu – podobalo se to zápachu kouře. Pocit líné euforie z něj na okamžik vyprchal: zúčastnil se dostatečného množství bezpečnostních cvičení, aby věděl, že požár na lodi je největším nebezpečím. Ale tenhle zápach byl velmi neobvyklý. Připomínal mu kadidlo, nebo přesněji vonné tyčinky, které jednou cítil v nepálské restauraci v čínské čtvrti v San Francisku.

Mnohem pomaleji kráčel dozadu k chodbě na levobok. Bylo tam takové ticho, že pod nohama slyšel a cítil hluboké hučení dieselových motorů. Zápach tady byl výraznější – mnohem výraznější. Zvláštní pižmové aroma se mísilo s dalšími, sladšími, mnohem nepříjemnějšími zápachy – možná plesnivých hub a ještě něčeho, co nedokázal určit. Zůstal stát a mračil se. Ohlédl se do haly a zabočil do chodby na levoboku.

Náhle se zastavil, opilost z něj v jediném okamžiku vyprchala.

Před sebou uviděl zdroj zápachu: temný mrak kouře, který mu zastoupil cestu. Takový dým ještě nikdy neviděl: podivně neprůhledný, sytě šedý a na povrchu jakoby žebrovaný. Připomínal mu – poněkud bizarně a nepříjemně – ložní prádlo.

Paul Bitterman se slyšitelným zasípáním nabral dech. Něco bylo špatně – hodně špatně.

Kouř by měl být unášen vzduchem, stáčet se, být v pohybu a postupně přecházet do slabých pramínků. Ale tohle zůstávalo pořád na místě, bylo to velké jako člověk, podivně zlovolné, nehybné, jako by ho to chtělo napadnout. Bylo to souměrné, neměnné a vypadalo to jako pevná, organická bytost. Puch byl tak silný, že skoro nemohl dýchat. Bylo to nesnesitelné, naprosto neznámé.

Cítil, jak se mu srdce najednou rozbušilo strachy. Byla to jen jeho představa, nebo má ten mrak tvar člověka? Viděl úponky, které vypadaly jako ruce; sudovitou hlavu s obličejem, podivné nohy, které se pohybovaly, jako by tančily… Panebože, nevypadalo to jako člověk, ale jako démon…

A právě v tu chvíli ta věc pomalu natáhla roztřepené paže a zvolna kráčela k němu.

„Ne!“ vykřikl. „NE! Nechte mě na pokoji! Nechte mě na pokoji!“

Po několika dalších zoufalých výkřicích se rychle otevíraly dveře kajut po obou stranách chodby na levoboku paluby 9. Následoval krátký, napjatý okamžik ticha. A potom se ozvalo lapání po dechu, výkřiky, někdo omdlel a upadl na koberec a bylo slyšet horečné zavírání dveří kajut. Bitterman nic z toho neslyšel. Naprosto fascinovaně zíral na tu příšernou věc, která lehce a neslyšně mířila k němu, stále blíž…

A najednou bylo po všem.

37

LeSeur se díval střídavě na Hentoffa a Kempera. Cítil se dotčený už jen tím, že kapitán svůj problém přehodil na něj – koneckonců je lodní důstojník, ne nějaký zaměstnanec kasina. Nejenže ten problém spadl na něj, ale nedaří se ho vyřešit – je to jenom pořád horší. Přinejmenším v souvislosti s jednou vraždou, možná i se třemi, se musel potýkat s nebezpečnějšími a děsivějšími záležitostmi, než je tahle. Obrátil upřený pohled z Hentoffa na Kempera a zase zpátky.

„Chci se jen ujistit, jestli jsem to dobře pochopil,“ řekl. „Vy tvrdíte, že ten chlap Pendergast dosáhl toho, že počítači karet v blackjacku prohráli milion liber a sám ještě do vlastní kapsy shrábl skoro tři sta tisíc.“

Hentoff přikývl. „Přesně tak to je, pane.“

„Mně připadá, pane Hentoffe, že jste se prostě nechal obalamutit.“

„Ne, pane,“ odpověděl Hentoff ledovým hlasem. „Pendergast musel vyhrát, aby oni přišli o ty peníze.“

„Vysvětlete to.“

„Pendergast začal tím, že sledoval míchání karet – použil techniku sledování hry u stolu s plnou ‚botou‘. Zapamatujete si, kde přesně jsou určité důležité karty nebo seskupení karet, kterým se říká pořadí, a potom je sledujete při celém míchání karet. Podařilo se mu také zahlédnout spodní kartu, a protože mu dali možnost zasunout kartu do balíčku, zasunul ji přesně tam, kde ji chtěl mít.“

„To se mi moc nezdá.“

„Jsou to známé, i když neobyčejně složité techniky. Vypadá to, že tenhle Pendergast je zvládl lépe než většina jiných lidí.“

„To pořád nevysvětluje, proč Pendergast potřeboval vyhrát, aby oni prohráli.“

„Tím, že věděl, kde jsou určité karty, a současně použil systém počítání, dokázal získat pod kontrolu, jaké karty dostanou ostatní hráči, a to buď účastí ve hře nebo tím, že hru vynechal – a také nadbytečným popichováním.“

LeSeur pomalu přikývl.

„Muset podržet dobré karty, aby se rozdávaly ty špatné. Aby ostatní prohráli, musel vyhrát.“

„Chápu,“ řekl LeSeur nasupeně. „A tak chcete vědět, co udělat s výhrou toho chlapa?“

„Přesně tak.“

LeSeur chvilku přemýšlel. Všechno záleží na tom, jak zareaguje kapitán Cutter, až se to dozví – což samozřejmě nakonec bude muset. To se nerýsovalo zrovna dobře. A až se o tom dozví společnost, bude ještě méně vstřícná. V každém případě bylo třeba získat peníze nazpátek.

Povzdechl si. „V zájmu budoucnosti nás všech u společnosti musíte ty peníze získat nazpátek.“

„Jak?“

LeSeur odvrátil unavený obličej. „Prostě to udělejte.“

Asi o třicet minut později kráčel Kemper přepychovou chodbou paluby 12 s Hentoffem v patách. Měl na sobě oblek a po celém těle cítil lepkavý pot. Zůstal stát před dveřmi do Tudorovského apartmá.

„Jste si jistý, že teď je pro to vhodná doba?“ zeptal se Hentoff. „Je jedenáct večer.“

„Měl jsem pocit, že LeSeur si nepřeje, abychom čekali,“ odpověděl Kemper. „Vy ne?“ Obrátil se ke dveřím a zaklepal.

„Dále,“ zaslechli vzdálený hlas.

Vešli a uviděli Pendergasta a mladou ženu, která s ním cestovala – Constance Greeneovou, jeho neteř nebo tak něco –, v salonu s tlumenými světly seděli u jídelního stolu, na němž viděli zbytky vytříbeného pokrmu.

„A, pan Kemper,“ řekl Pendergast, vstal, odsunul na stranu řeřichový salát. „A pan Hentoff. Očekával jsem vás.“

„Ano?“

„Přirozeně. Náš obchod ještě přece není dokončen. Posaďte se, prosím.“

Kemper se poněkud nemotorně usadil na pohovce. Hentoff zvolil židli, díval se střídavě na Pendergasta a na Constance Greeneovou, jako by se pokoušel odhalit jejich skutečný vztah.

„Mohu vám nabídnout sklenku portského?“ zeptal se Pendergast.

„Ne, děkuji,“ odpověděl Kemper. Po chvíli rozpačitého ticha pokračoval: „Chtěl jsem vám ještě jednou poděkovat za to, že jste se postaral o ty lidi, co v kasinu sčítají karty.“

„Nemáte vůbec zač. Držíte se mé rady, jak jim zabránit, aby znovu vyhráli?“

„Ano, děkuju vám.“

„A funguje to?“

„Naprosto,“ řekl Hentoff. „Kdykoli do kasina vejde pozorovatel, pošleme k němu servírku, která roznáší koktejly, aby s ním navázala povrchní konverzaci – v níž hrají svou roli čísla. Dohání je to k šílenství, ale jsou proti tomu bezmocní.“

„Výborně!“ Pendergast se tázavě podíval na pana Kempera. „Dělo se ještě něco?“

Kemper si mnul spánek. „No, zbývá otázka… těch peněz.“

„To mluvíte o tamtěch penězích?“ Pendergast pokynul hlavou k psacímu stolu a Kemper si až teď všiml štosu tlustých obálek; každá z nich byla převázaná širokou gumou.

„Pokud je to vaše výhra z kasina, pak ano.“

„A vzniká kolem těch peněz nějaká pochybnost?“

„Pracoval jste pro nás,“ řekl Kemper a sám cítil chabost svého argumentu, dokonce ještě než ho vyslovil. „Výhra oprávněně náleží vašemu zaměstnavateli.“

„Já nemám žádného zaměstnavatele,“ poznamenal Pendergast s ledovým úsměvem. „Samozřejmě s výjimkou federální vlády.“

Kemperovi bylo pod upřeným pohledem jeho stříbrných očí nesnesitelně nepříjemně.

„Pane Kempere,“ pokračoval Pendergast, „samozřejmě si uvědomujete, že tu výhru jsem získal zcela legálně. Počítání karet, pozorování karet při míchání a další techniky, které jsem použil, jsou legální. Zeptejte se tady pana Hentoffa. Dokonce jsem nemusel použít ani celý úvěr, který jste mi poskytli.“

Kemper vrhl pohled na Hentoffa, a ten nešťastně přikývl.

Další úsměv. „Dobře tedy: je to odpověď na vaši otázku?“

Kemper myslel na to, jak tohle všechno nahlásí Cutterovi, a mráz mu z toho přejel po zádech. „Ne, pane Pendergaste. Tu výhru považujeme za peníze společnosti.“

Pendergast přešel k psacímu stolu. Vzal jednu obálku, vyndal z ní tlustý svazek librových bankovek a pomalu je prolistoval. „Pane Kempere,“ oslovil ho, stál k němu zády, „za normálních okolností by mě ani nenapadlo napomáhat kasinu, aby o peníze připravilo hráče, kteří překonávají rekordní výhry. Sympatizoval bych s druhou stranou. Víte, proč jsem vám pomohl?“

„Abyste nás přiměl k protislužbě.“

„To je pravda jen zčásti. Důvodem bylo mé přesvědčení, že na palubě je nebezpečný zabiják, a pro bezpečnost na lodi jsem ho potřeboval najít – s vaší pomocí –, než bude moci zabít znovu. Bohužel se ukazuje, že je krok přede mnou.“

Kemperova sklíčenost zesílila. Peníze zpět nezíská, plavba bude v každém ohledu fiasko a vinu svalí na něj.

Pendergast se otočil, znovu prolistoval bankovky. „Hlavu vzhůru, pane Kempere! Vy dva ještě můžete získat peníze zpět. Jsem připraven požádat o laskavost.“

Z jakéhosi důvodu Kempera jeho slova ani trochu nevzpružila.

„Chtěl bych prohledat kajutu a sejf pana Scotta Blackburna. Za tím účelem budu potřebovat elektronický klíč od sejfu v místnosti a třicet minut na práci.“

Pauza. „To bychom snad mohli zařídit.“

„Má to však háček. Blackburn teď vůbec nevychází z kajuty.“

„Proč? Je znepokojený kvůli tomu vrahovi?“

Pendergast se znovu usmál: jen náznakem, ironicky. „To sotva, pane Kempere. Něco schovává, a já to potřebuji najít. Takže je nezbytné zařídit, aby z kajuty odešel.“

„Nemůžete po mně chtít, abych s pasažérem hrubě zacházel.“

„Hrubě zacházel? To by bylo surové! Mnohem elegantnější způsob, jak ho dostat ven, je vyhlášení požárního poplachu na pravoboční zádi paluby 9.“

Kemper se zamračil. „Vy po mně žádáte, abych vyvolal falešný požární poplach? To v žádném případě.“

„Ale to musíte udělat.“

Kemper se na okamžik zamyslel. „Myslím, že bychom mohli zorganizovat protipožární cvičení.“

„On z kajuty kvůli cvičení neodejde. Vyžene ho jen nařízená evakuace.“

Kemper si projel rukou vlhké vlasy. Strašně se potil. „Možná bychom mohli spustit požární poplach v té chodbě.“

Tentokrát promluvila Constance Greeneová. „Ne, pane Kempere,“ řekla s podivně archaickým přízvukem. „Promysleli jsme tu záležitost velmi pečlivě. Je třeba, abyste vyhlásili poplach. Na poškozené požární poplašné zařízení by se velmi rychle přišlo. V Blackburnově apartmá potřebujeme zůstat třicet minut. A budete muset dočasně vypnout systém rozprašovačů, což lze udělat pouze v centrálním systému požární ochrany.“

Kemper vstal, Hentoff okamžitě po něm. „Nepadá v úvahu. Žádat něco takového je šílené. Požár je nejnebezpečnější, co se může na lodi stát – kromě potopení. Lodní důstojník, který záměrně spustí falešný požární poplach… já bych se dopustil trestného činu, možná i těžkého zločinu. Ježíši, pane Pendergaste, jako agent FBI přece dobře víte, že něco takového nemůžu udělat! Musí existovat nějaký jiný způsob!“

Pendergast se usmál, tentokrát skoro smutně. „Jiný způsob neexistuje.“

„Já to neudělám.“

Pendergast listoval tlustým svazkem bankovek. Kemper ty peníze jasně cítil – jako zrezivělé železo.

Kemper upíral oči na peníze. „Já to prostě udělat nemůžu.“

Rozhostilo se ticho. Pendergast vstal, přešel k psacímu stolu, otevřel horní zásuvku a svazek bankovek do ní uložil. A potom i ostatní obálky. Po krátké rozvaze zásuvku pomalu zavřel, otočil se na Hentoffa a přikývl. „Uvidíme se v kasinu, pane Hentoffe.“

Znovu bylo ticho. Tentokrát delší.

„Vy půjdete… hrát?“ zeptal se Hentoff pomalu.

„Proč ne?“ Pendergast rozpřáhl ruce. „Koneckonců jsme na dovolené. A vy přece víte, jak zbožňuji blackjack. Napadlo mě, že ho naučím hrát i Constance.“

Hentoff se znepokojeně podíval na Kempera.

„Prý jsem docela učenlivá žačka,“ prohodila Constance.

Kemper si znovu rukou projel vlhké vlasy. Cítil, jak mu v podpaží stéká pot. Bylo to stále horší.

Atmosféra v místnosti byla hodně napjatá. Nakonec Kemper vyhrkl: „Příprava bude chvíli trvat.“

„Chápu.“

„Zaměřím se na všeobecný požární poplach na palubě 9 – v deset hodin zítra dopoledne. Nic lepšího nemůžu udělat.“

Pendergast odměřeně přikývl. „V takovém případě budeme muset počkat. Doufejme, že do té doby bude klid a všechno už budeme mít pod kontrolou.“

„Pod kontrolou? Co tím myslíte?“

Ale Pendergast se jen lehce uklonil každému zvlášť, potom se znovu posadil a vrátil se k večeři.

38

Byla půlnoc, když se Maddie Edmondsonová šourala po centrální chodbě paluby 3, k smrti unuděná. Babička s dědou ji vzali s sebou na tuhle plavbu, byl to dárek k jejím šestnáctým narozeninám, a zpočátku to vypadalo jako moc dobrý nápad. Jenomže jí nikdo neřekl, co ji čeká – že ta loď bude plovoucí peklo. Všechna skutečně zábavná místa – diskotéky a kluby pro starší dvaceti let, kasina – pro ni nebyla kvůli věku přístupná. A zábavné programy, na které mohla chodit, se líbí snad jen lidem, kterým je přes sto let. Antoniova magická revue, skupina Blue Man a Michael Bublé, který předvádí Franka Sinatru – to byla prostě fraška. Všechny filmy už viděla, plavecké bazény kvůli nepříznivému počasí zavřeli. V restauracích bylo příliš luxusní jídlo a ona měla takovou mořskou nemoc, že si v rychlém občerstvení nemohla dát ani pizzu nebo hamburger. Kromě posedávání ve společenských místnostech, kam se chodili bavit tak akorát osmdesátníci s naslouchátky, tu pro ni nebylo přístupné vůbec nic.

Jediná zajímavá věc, která se na lodi udála, byla ta tajemná poprava oběšením v sále Belgravia. Tak to bylo něco! Staré báby o holích vřeštěly, dědkové mručeli na výraz nesouhlasu a vraštili hustá obočí, důstojníci a palubní personál bezhlavě pobíhali sem tam. Mohli jí vykládat, co chtěli, to prostě musela být sranda, rekvizita, upoutávka na nový horor. V reálném životě lidi takhle prostě neumírají – jenom ve filmech.

Prošla kolem vchodu do Trafalgar’s ze zeleného skla a zlatého lamé, nejvyhledávanějšího klubu na lodi. Z temného interiéru byla ven slyšet hlasitá a naprosto fantastická hudba. Zastavila se, aby nahlédla dovnitř. Štíhlé postavy – studentské typy a lidi, co nedávno dodělali školu – se kroutily do rytmu, ve vzduchu plném kouře poblikávala světla. Před vchodem stál nepostradatelný vyhazovač: štíhlý a moc pěkný chlapík ve smokinku, nicméně vyhazovač – celý natěšený, aby zabránil příliš mladým lidičkám jako Maddie vejít a pobavit se.

Nabručeně šla dál chodbou. Přestože kluby a kasina kypěly životem, lidi s bleděmodrými přelivy, kteří za normálních okolností plnili arkády a obchody, zmizeli. Nejspíš se zavřeli v kajutách a zalezli pod postel. Taková legrace. Doufala, že na lodi nevyhlásí zákaz vycházení – mezi cestujícími už se o tom začalo šuškat. To by byl totální konec! Vždyť to přece byl stejně jenom vtip, ne?

Sjela po eskalátoru o jedno poschodí níž a toulala se kolem obchodů Regent Street v nóbl nákupní arkádě, pak vystoupala o pár schodů. Babička s dědou už šli spát, jenomže jí se vůbec nechtělo, ještě nebyla unavená. Takhle se bezcílně toulala po lodi už hodinu, tahala za sebou nohy po koberci. S povzdechem vyndala z kapsy sluchátka, vložila si je do uší a na iPodu vyhledala Justina Timberlakea.

Přišla k výtahu, nastoupila a – poslepu zmáčkla náhodné tlačítko. Výtah rychle sjel, zastavil a ona vystoupila – další nekonečné chodby, tyhle trochu stísněnější, než byla zvyklá. Zesílila hudbu na přehrávači a co noha nohu mine šla po chodbě, zahnula, kopnutím otevřela dveře s nápisem, který se ani neobtěžovala přečíst, poskakovala dolů po rameni schodiště a dál pokračovala líným tempem. Chodba se znovu stáčela, a když procházela ohybem, měla najednou pocit, že ji někdo sleduje.

Zaváhala a otočila se, ale chodba byla prázdná. Vrátila se o pár kroků a nahlédla za roh. Nic.

Určitě to byl nějaký nahodilý zvuk: tady dole loď hučela a vibrovala jako obrovské šlapadlo.

Šla dál kolem zdi, klouzala po ní loktem, pokračovala jiným směrem, na druhou stranu, stále s loktem na zdi. Ještě čtyři dny a doplují do New Yorku. Nemohla se dočkat, až bude doma a znovu uvidí své kamarády.

Zase to přišlo: stejný pocit, že za ní někdo jde.

Prudce se zastavila, tentokrát sundala sluchátka. Rozhlédla se – a zase nikde nikdo. A kde vlastně je? Byla to jen jedna z mnoha chodeb s kobercem, po obou stranách lemovaná tím, co vypadalo jako soukromé společenské místnosti. Bylo tam nezvykle liduprázdno.

Nervózně si odhrnula vlasy: ježíši, vždyť už jsem vyděšená jako ti staříci. Nahlédla oknem do jedné místnosti. Uvnitř uviděla dlouhý stůl a na něm řadu počítačů – internetová místnost. Napadlo ji vejít a trochu pobrouzdat, ale nakonec to neudělala – ty nejlepší stránky jsou stoprocentně zablokované.

Když se odvrátila od okna, koutkem oka zaregistrovala pohyb, někdo za ní právě zmizel za rohem. Tentokrát neměla sebemenší pochybnost.

„Haló!“ zavolala. „Kdo je tam?“

Žádná odpověď.

Nejspíš pokojská, těch byla na lodi spousta. Šla dál se sluchátky v rukou, tentokrát přidala do kroku. Stejně to ale byla dost deprimující část lodi; měla by se dostat zpátky k obchodům. Cestou stále sledovala grafická znázornění míst, kde právě je – ta byla rozvěšená po stěnách. Ale mohla by přísahat, že i přes hučení lodi slyšela kroky na koberci.

Taková blbost! Přidala do kroku, zabočila, potom znovu, ale pořád ještě nedošla k mapě ani k místu, které by znala – jen samé nekonečné chodby. Všimla si jediného rozdílu – koberec nahradilo linoleum.

Pochopila, že je v místech, kam se nesmí, nejspíš přehlédla nápis Vstup zakázán. Možná byl na dveřích, které rozkopla. Ale ani náhodou se nechtěla vracet.

Za sebou slyšela zřetelné kroky, teď už troufalejší, zrychlovaly a zpomalovaly přesně podle rytmu její chůze. Že by měla v patách úchyla? Možná by se měla rozběhnout – starýmu úchylovi by určitě utekla. Došla k bočním dveřím, protáhla se jimi a seběhla po kovovém schodišti do další dlouhé chodby. Za sebou slyšela kroky na kovových schodech.

V tu chvíli se rozběhla.

Chodba uhýbala a končila u dveří s červeným nápisem:

VCHOD POUZE PRO TECHNICKÝ PERSONÁL

Zalomcovala klikou. Zamčeno. V panice se otočila a zadržela dech. Chodbou se rozléhala ozvěna dupotu – někdo utíkal směrem k ní. Zoufale znovu zkusila dveře, lomcovala jimi a křičela. Z kapsy jí vypadl iPod a smýkl se po podlaze, nechala to bez povšimnutí.

Znovu se otočila, rozčileně hledala další dveře, požární schodiště, cokoli.

Dupot slyšela blíž, stále blíž – a potom se zpoza rohu náhle vynořila postava.

Maddie sebou prudce trhla, chtěla vykřiknout, ale když se lépe podívala na tu postavu, zhroutila se a s úlevou se rozplakala. „Díkybohu, že jste to vy. Já myslela… že mě někdo pronásleduje. Já nevím. Zabloudila jsem. Mám velkou radost, že jste to vy –“

Nůž se objevil tak rychle, že ani nestačila vykřiknout.

39

LeSeur stál vzadu na můstku, Masonová vedle něj. Sledoval kapitána Cuttera, jak s rukama sepjatýma za zády přechází sem a tam před pracovní stanicí a sestavou plochých obrazovek. Pečlivě kladl nohu před nohu, pohyboval se pomalu a rozvážně. Před každou obrazovkou se proměnil v pouhou siluetu. Oči upíral před sebe, obrazovkám ani důstojníkovi na hlídce, který stál na jedné straně, odsunutý a nešťastný, nevěnoval jediný pohled.

LeSeur přeletěl očima displej radaru a meteorologickou mapu. Loď obeplouvala jižní stranu velkého bouřkového systému, který se nezvykle stáčel zleva doprava. Dobré bylo, že měli vítr v zádech, ale znamenalo to, že dál poplují po neklidném moři. Stabilizéry zapnuli naplno už před několika hodinami, ale i tak se loď nakláněla ze strany na stranu, což cestujícím se slabším žaludkem určitě neudělá dobře. Znovu se podíval na displeje. Moře se pohybovalo rychlostí devíti metrů, vítr měl čtyřicet uzlů, radar ukazoval značný boční rozptyl. I tak si ale loď vedla dobře. LeSeur se neubránil pocitu pýchy.

Kemper k němu neslyšně přistoupil. Ve světle obrazovek měl přízračně modrý obličej. Vypadal jako člověk, kterého něco trápí.

„Na slovíčko, pane,“ zamumlal.

LeSeur se podíval na Masonovou a očima jí dal znamení. Oba šli za Kemperem do jednoho z krytých křídel můstku. Silný déšť bičoval do oken. Venku byla hluboká tma.

Kemper beze slova podal LeSeurovi list papíru. Druhý důstojník jej v matném světle zběžně prohlédl. „Proboha. Máme dalších osmnáct pohřešovaných?“

„Ano, pane. Ale když to pročtete až dolů, zjistíte, že šestnáct se už objevilo. Někteří z nich vyšli z kajuty na deset minut a partner či partnerka hned vyburcovali ochranku. To dokazuje, že situace na lodi se zhoršuje. Cestující propadají stále větší panice. A moji muži jsou už na hranici svých možností.“

„Co je s těmi dvěma, kteří se nenašli?“

„První je šestnáctiletá dívka – zmizení oznámili její prarodiče. Ta druhá je žena s lehkými příznaky Alzheimerovy choroby.“

„Jak dlouho se pohřešují?“

„To děvče tři hodiny. Stará paní asi hodinu.“

„Domníváte se, že je to důvod k vážným obavám?“

Kemper na okamžik zaváhal. „Kvůli té staré paní ne – podle mě je jenom trochu zmatená, možná někde usnula. Ale to děvče… jo, to mě dost znepokojuje. Neustále ji vyvoláváme rozhlasem, prohledali jsme všechny veřejné prostory. A pak je tu ještě tohle.“ Podal LeSeurovi další list papíru.

Druhý důstojník ho pročítal s rostoucí nedůvěrou. „Kruci, je to pravda?“ Zabodl prst do papíru. „Po lodi se potlouká přízrak?“

„Šest lidí z paluby 9 tvrdí, že ho viděli. Něco jako… já nevím co. Něco zahaleného v kouři nebo z hustého kouře. Popisy se liší. Je v nich spousta nesrovnalostí.“

LeSeur vrátil Kemperovi papíry. „To je absurdní.“

„To jen svědčí o míře hysterie. A podle mě je to znepokojující vývoj – velmi znepokojující. Masová hysterie na zaoceánském parníku uprostřed Atlantiku? V každém případě nemám dost personálu, abych tohle zvládl. Je nás málo a nevíme, kam dřív skočit.“

„Je možné nějak získat posilu pro bezpečnostní personál? Třeba dočasně přeřadit schopné mladší lodní inženýry?“

„To je podle platných pravidel zakázáno,“ zasáhla poprvé do diskuse Masonová. „Jediný, kdo tohle pravidlo může zrušit, je kapitán Cutter.“

„Můžeme o to požádat?“ napadlo Kempera.

Masonová se klidně podívala doprostřed můstku, kde Cutter stále přecházel sem a tam. „Teď není vhodná chvíle o cokoli kapitána žádat, pane Kempere,“ odpověděla stroze.

„A co třeba zavřít kasina a Hentoffuv personál přidělit k ochrance?“

„Za to by nám společnost dala oprátku. Čtyřicet procent jejího zisku pochází z kasin. A kromě toho ti lidé jsou jen krupiéři a vedoucí dozorů u herních stolů – jinou průpravu nemají. To bychom mohli stejně tak přeřadit obsluhující personál z restaurací.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Děkuju, pane Kempere, za informace,“ řekla Masonová. „To bude všechno.“

Kemper přikývl a odešel. LeSeur s Masonovou na můstku osaměli.

„První důstojníku Masonová?“ prolomil ticho nakonec LeSeur.

„Ano, pane LeSeure?“ Otočila se k němu, v tlumeném světle byly na jejím obličeji vidět hluboké vrásky.

„Promiňte, že o tom začínám znovu, ale proběhla nějaká další jednání o změně kurzu na St. John’s?“

Po této otázce se rozhostilo ticho skoro na celou minutu. Konečně Masonová odpověděla. „Žádná oficiální jednání, pane LeSeure.“

„Bylo by ode mne hodně troufalé, pane, zeptat se proč?“

LeSeur viděl, jak Masonová důkladně uvažuje nad svou odpovědí. „Kapitán dal již v tomto ohledu jasné rozkazy,“ řekla nakonec.

„Ale co když ta pohřešovaná dívka… je další obětí?“

„Kapitán Cutter ani v nejmenším nenaznačuje, že by hodlal změnit názor.“

LeSeur cítil, jak v něm narůstá zlost. „Promiňte, že se vyjadřuji tak upřímně, důstojníku, ale na palubě této lodi se potuluje brutální vrah. Pokud lze věřit tomu Pendergastovi, tak už zabil tři lidi. Cestující jsou vyděšení, polovina z nich se schovává v kajutách a ostatní se opíjejí ve společenských místnostech a v kasinech. A mně připadá, že k vystupňování všeobecné hysterie přispěly i řeči o přízraku, který bloudí po lodi. Náš šéf ochranky už připustil, že situace se mu vymyká z rukou. Nemáte pocit, že za daných okolností bychom měli seriózně uvažovat o změně kurzu?“

„Odklonění od kurzu by znamenalo, že se dostaneme blíž ke středu bouřky.“

„To vím. Ale raději bych se potýkal s počasím na severovýchodě než s rozvášněným davem pasažérů a posádky.“

„Na tom, co si myslíte vy nebo já, vůbec nezáleží,“ komentovala jeho slova Masonová chladně.

Přesto LeSeur poznal, že posledními slovy ťal do živého. Lodní důstojníci si velmi naléhavě uvědomovali, jak málo jich je. Tohle vedle požáru na lodi a neklidu cestujících – nebo něčeho horšího než neklidu – vždycky vzbuzovalo největší obavy.

„Vy jste první lodní důstojník,“ naléhal. „Druhý v pořadí velení. Máte nejlepší pozici, abyste ho ovlivnila. Takhle to dál nejde – musíte ho přesvědčit, abychom změnili kurz.“

Masonová se k němu otočila, oči měla k smrti unavené. „Pane LeSeure, vy to nechápete? Nikdo nemůže názor kapitána Cuttera změnit. To prostě nejde.“

LeSeur na ni zíral a ztěžka dýchal. Situace byla neskutečná, neuvěřitelná. Podíval se na hlavní můstek. Cutter stále přecházel sem a tam, pohroužený do svého soukromého světa, obličej měl jako nečitelnou masku. LeSeurovi připomněl kapitána Queega ze Vzpoury na lodi Caine, který popírá skutečný stav věcí, zatímco na lodi nastává naprostý chaos. „Pane, pokud dojde k další vraždě…“ Nedopověděl.

„Pane LeSeure, pokud dojde k další vraždě – nedej bože –, budeme muset tuto záležitost přehodnotit.“

„Přehodnotit tuto záležitost? Upřímně řečeno, pane, o čem se tady dá ještě diskutovat? Pokud dojde k další –“

„Nemám na mysli nějaké jalové tlachání. Mám na mysli akci podle článku pět.“

LeSeur se zarazil. Článek pět pojednává o sesazení kapitána na otevřeném moři pro zanedbání povinností.

„Nechcete naznačit –?“

„To je všechno, pane LeSeure.“

Sledoval Masonovou, jak se otočila a odcházela do středu můstku, cestou prohodila pár slov s navigátorem o vedení lodi – s naprostým klidem, jako by se nic nestalo.

Článek pět. Masonová má pro strach uděláno. Když na to přijde – nakonec proč k tomu nepřistoupit? Tohle všechno se rychle měnilo v bitvu – nejen o bezpečné vedení Britannie, ale o holé přežití.

40

Kemper vyšel z počítačového centra pro zpracování dat na palubě B a pokračoval k nejbližšímu výtahu. Valnou část noci mu zabrala příprava falešného poplachu. Obnášelo to hodně nepříjemné resetování bezpečnostních řídicích systémů lodi tak, aby za sebou nezanechal žádné stopy – zvlášť po dost složitém odpojení systému rozstřikování vody. Nebylo to tak dávno, vzpomněl si chmurně, kdy jedinými elektronickými systémy na zaoceánském parníku byl radar a komunikační zařízení. Teď mu připadalo, že se celá ta zatracená loď proměnila v obrovský systém sítí, vlastně v jeden obrovský plovoucí počítač.

Výtah přijel, Kemper nastoupil a stiskl tlačítko paluby 9. Bylo šílenství aktivovat falešný poplach na lodi s nervózními lidmi na palubě a s kapitánem, který se přinejmenším stavěl proti všemu, nebo se jednoduše totálně pomátl. To vše uprostřed rozbouřeného Atlantiku. Jestli na tohle někdo přijde, nejenže ho to bude stát místo, ale navíc ještě shnije ve vězení. V duchu se sám sebe ptal, jak ho k tomu vůbec Pendergast dokázal přemluvit.

A potom si vzpomněl na společnost a hned pochopil, proč to udělal.

Dveře výtahu se otevřely na palubě 9. Vystoupil a podíval se na hodinky: za deset minut deset. Sepjal ruce za zády, nasadil úsměv a kráčel chodbou na pravoboku, pokyvoval hlavou a usmíval se na cestující, kteří se vraceli ze snídaně. Paluba 9 patřila k těm „lepším“ na lodi a Kemper z celé duše doufal, že se nespustí rozstřikovače, když tomu věnoval tolik času. Pro North Star by to byla katastrofa, vezme-li v úvahu, že některé kajuty a apartmá si pasažéři vyzdobili vlastními předměty: drahými uměleckými díly, malbami a plastikami.

V neposlední řadě k nim patřilo rovněž Blackburnovo třípodlažní apartmá.

Znovu se letmo podíval na hodinky. Za dvě minuty deset. Hentoff by měl být na opačném konci chodby paluby 9 se členem ochranky, připravený spustit akci.

Eeeeeeee! Požární hlásič zaječel elegantní chodbou a znělo to jako hlas vrány. Potom se ozval hlas ze záznamu se snobským britským přízvukem:

„Prosím pozor: toto je požární poplach. Všichni cestující musí okamžitě opustit prostor. Personál lodi se přesune na svá nouzová shromaždiště. Dodržujte, prosím, instrukce umístěné na vnitřní straně dveří kajut, nebo příkazy důstojníků bezpečnosti. Prosím pozor: toto je požární poplach. Všichni cestující…“

Do chodby se otevíraly všechny dveře. Lidé se tlačili ven, někteří oblečení, jiní v županech nebo tričkách. Kempera napadlo, že je úžasné, jak rychle lidé reagují; jako by všichni něco takového očekávali.

„Co se děje?“ ptal se kdosi. „Co to je?“

„Požár?“ ozval se jiný hlas, téměř bez dechu, na hranici paniky. „Kde?“

„Lidičky!“ křičel Kemper, když spěchal vestibulem. „Není důvod ke znepokojení! Opusťte laskavě své kajuty! Shromážděte se v přední hale! Není se čeho obávat, není důvod propadat panice, všichni laskavě postupujte dál…“

„… Prosím pozor: toto je požární poplach…“

Mohutná žena v rozevláté noční košili vyběhla z jedné kajuty a chytila ho silnýma rukama. „Požár? Proboha kde?“

„Všechno je v pořádku, madam. Běžte laskavě do přední haly. Všechno bude v pořádku.“

Kolem něj se seskupili další lidé. „Kam máme jít? Kde hoří?“

„Jděte dál na konec chodby a shromážděte se v přední hale!“ Kemper se rychle prodíral davem. Z Blackburnova apartmá zatím nikdo nevyšel. Viděl Hentoffa s mužem od ochranky – spěchali chodbou, prodírali se mezi lidmi.

„Pepys! Můj Pepys!“ Jakási žena poskakovala proti proudu davu, odpojila se od Kempera a vrátila se do svého apartmá. Muž od ochranky ji chtěl zastavit, ale Kemper mu dal znamení, aby ji nechal. Po chvíli žena vyšla se psem.

„Pepysi! Díkybohu!“

Kemper se podíval na manažera kasina. „Třípodlažní apartmá Penshurst,“ zamumlal. „Musíme zajistit, aby tam nikdo nebyl.“

Hentoff zaujal pozici na jedné straně dveří a člen ochranky zabušil na lesklé dřevo. „Evakuace kvůli požáru! Všichni opusťte apartmá!“

Nic. Hentoff se podíval na Kempera, ten přikývl. Člen stráže vyndal univerzální elektronický klíč a zasunul jej do zdířky. Dveře se otevřely a oni oba vešli dovnitř.

Kemper čekal u dveří. Po chvíli zevnitř slyšel zvýšené hlasy. Nějaká žena v uniformě pokojské vyběhla z apartmá do chodby a utíkala dál. Potom do dveří vstoupil Blackburn, toho si vzal na starosti člen ochranky.

„Ty bastarde, dej ode mě pryč ty mastný pracky!“ křičel.

„Omlouvám se, pane, takové jsou předpisy.“

„Nikde nehoří! Vůbec není cítit kouř!“

„Takové jsou předpisy, pane,“ opakoval Kemper.

„Prokrista, nechte mě aspoň zamknout dveře!“

„Podle požárních předpisů musí v případě vyhlášení nebezpečí požáru zůstat všechny dveře otevřené. Buďte tak laskav a pokračujte do přední haly, kde je shromaždiště cestujících.“

„Pane,“ ozval se Hentoff a chytil ho za sako, „pokud nepůjdete s námi, budeme vás muset zadržet.“

„Zadržet mě! Jděte do hajzlu!“ Blackburn se po Hentoffovi ohnal, ten však včas uhnul. Blackburn se vrhl ke dveřím a Hentoff ho instinktivně popadl, až se oba svalili na podlahu. Dva muži v oblecích spolu zápasili. Bylo slyšet, jak se trhá látka.

Kemper přispěchal. „Nasaďte mu pouta!“

Muž od ochranky připravil pouta, a když se Blackburn překulil na Hentoffa, hbitě ho přitiskl k zemi, přidržel mu ruce u sebe za zády a pouta zacvakl. Blackburn sebou házel a třásl se vzteky. „Víte vůbec, kdo jsem? Za tohle zaplatíte –!“ Snažil se posadit.

Kemper k nim přistoupil. „Pane Blackburne, velmi dobře si uvědomujeme, kdo jste. Teď mě, prosím, pozorně poslouchejte: pokud se dobrovolně a v klidu nepřesunete do přední haly, pošlu vás do brigy, kde zůstanete až do chvíle vylodění, kdy budete předán místním bezpečnostním složkám a budete obviněn z napadení.“

Blackburn na něj upřeně zíral. Nozdry se mu chvěly a hlasitě supěl.

„Pokud se ale uklidníte a uposlechnete pokynů, sundám vám pouta a na vaše napadení člena posádky lodi, které nikdo nevyprovokoval, prostě zapomeneme. Jestli je to planý poplach, do půl hodiny se budete moci do svého apartmá vrátit. Tak, jak to tedy s vámi bude?“

Blackburn ještě chvíli nasupeně funěl a potom sklonil hlavu.

Kemper pokynul ochrance, a ta mu pouta sundala.

„Odveďte ho do haly. Půl hodiny se odtamtud nesmí nikdo vzdálit.“

„Ano, pane.“

„Teprve po oznámení, že je všechno v pořádku, se všichni mohou vrátit do svých kajut.“

„Rozumím, pane.“

Stráž odvedla Blackburna teď již prázdnou chodbou. Kemper a Hentoff osaměli. Díkybohu se rozstřikovače nespustily. Jeho pečlivá příprava nevyšla naprázdno. Přispěchali hasiči, rozvinuli hadice, prošli kajuty, zkontrolovali situaci a před odchodem každou kajutu zamkli. I když už bylo naprosto jasné, že se s největší pravděpodobností jednalo o falešný poplach, museli projít všechny prostory.

Kemper se podíval na Hentoffa a tiše poznamenal: „Měli bychom už taky jít. Nechceme tu přeci být, až Pendergast…“

„Ani to neříkejte.“ A Hentoff spěchal chodbou, jako by mu za patami hořelo.

41

Na druhém konci lodi, o sedm palub níže, vyšla Emily Dahlbergová z kavárny Soho – poté, co lehce posnídala čaj a koláčky – a vydala se k nedaleké arkádě s luxusními obchody známé jako Regent Street. Tuhle měla raději než tu druhou, St. James’s na palubě 6. Byla totiž postavena tak, aby vypadala jako skutečná Regent Street před sto lety. Architekti odvedli skutečně úžasnou práci: pouliční lampy s plynovými hořáky, dlážděné ulice po obou stranách lemované malými elegantními butiky vypadaly opravdu krásně. Přišla akorát včas: na rozdíl od kasin a klubů, kde bylo otevřeno celé dny a noci, na Regent Street měli pravidelnou otevírací dobu. Bylo deset hodin, obchody právě otvíraly, rozsvěcela se světla a prodavači vytahovali kovové mříže.

Deset hodin. Devadesát minut do chvíle, kdy má smluvenou schůzku s Gavinem Brucem, aby se domluvili na dalším postupu. Musí ten čas nějak zabít.

Dahlbergová namířila k prvnímu obchodu, prohlížela si zboží ve výloze. Skutečnou Regent Street znala velmi dobře a ceny v obchodech tady na lodi byly dokonce ještě vyšší. Jen si představ, uvažovala při pohledu do výlohy, zaplatit jedenáct set za koktejlové šaty ústřicové barvy, které v Londýně prodávají za třetinu téhle ceny. Jako by zaoceánský parník u cestujících potlačoval racionální uvažování.

S lehkým úsměvem kráčela po napodobenině bulváru a přemýšlela. Zvláštní, přistihla se, že přes všechnu paniku, zmatek a obavy, které se ve vzduchu vznášely jako mrak, myslí na elegantního pana Pendergasta. Od večeře první den na lodi ho neviděla, jen jednou ho letmo zahlédla v kasinu, ale myšlenky se jí k němu neustále vracely. Ve svých jednapadesáti měla za sebou tři sňatky, každý její manžel byl bohatší než ten předchozí, ale za celý život nikdy nepotkala muže tak fascinujícího, jako byl Aloysius Pendergast. A co jí připadalo úplně nejpodivnější, vůbec nedokázala pojmenovat, co na něm vlastně je. Ale věděla to; věděla to od chvíle, kdy se na sebe poprvé podívali, sotva slyšela jeho první slova vyřčená medovým hlasem…

Zastavila se, obdivovala žerzejový top Cornelli pošitý penízky, v duchu bloudila po různých mlhavě rozkošných a smyslných bulvárech, teprve po chvíli se vrátila do přítomnosti. Její první dva manželé pocházeli z anglické aristokracie, patřili ke staromódní nižší šlechtě s pozemkovými majetky. Emily je svou obratností a nezávislostí nakonec od sebe odehnala. Ve třetím manželovi, americkém magnátovi masného průmyslu, nakonec našla sobě rovného partnera – jenomže zemřel na mozkovou mrtvici při obzvláště energické kopulaci. Doufala, že při téhle plavbě potká vhodného čtvrtého manžela – život je krátký a představa, že ve stáří zůstane sama se svými koňmi, ji vyloženě děsila. Jenomže teď, při všeobecném povyku po té hrozné vraždě, měla jen mizivou šanci.

Nedá se nic dělat. Až přijede do New Yorku, přijdou další možnosti – večírek v Guggenheimově muzeu, banket časopisu Elle, večeře v klubu Metropolitan a řada dalších společenských příležitostí, kde by mohla potkat vhodného partnera. Přemýšlela, jestli nakonec nebude nutné poněkud snížit laťku… ale jen o maličko.

Na druhou stranu, možná to nebude zapotřebí. Například u pana Pendergasta určitě ne. Alespoň má jistotu, že by to šlo, aniž by ho musela svlékat.

Letmo přehlédla pomalu kráčející dav, prořídlejší než obvykle. Bylo to dozajista kvůli neklidnému moři, pohřešovaným osobám a vraždě. Možná také spousta lidí měla kocovinu – množství destilátů, které se předchozího večera vypilo v restauracích, klubech a společenských místnostech, bylo udivující.

Přistoupila k dalšímu elegantnímu obchodu, poslednímu v arkádě, kde zrovna vytahovali rolety. Kovový zvuk byl vyloženě odporný – to, co mělo své kouzlo na skutečné Regent Street, jí na lodi připadalo nesnesitelné – nicméně ji mile překvapilo, když se zpod rolety vynořila výloha malého kožešnictví. Ona sice kožichy nikdy nenosila, ale ráda se podívala na pěkné kousky, když se jí taková příležitost naskytla. Jeden z prodavačů ve výloze pečlivě urovnával dlouhý kožich od návrháře Zuki. Na staré proutěné figuríně vypadal trochu neúpravně. Paní Dahlbergová si kožich se zalíbením prohlížela – měl vrstvený lem a velmi pěkný střih. Dost teplý, aby zahrál člověka i v sibiřském gulagu, pomyslela si s úsměvem.

Prodavač za výlohou rovnal kožich a moc se mu to nedařilo. Znervózněl a po chvíli si všiml, že je zapnutý nakřivo. S přehnaným gestem obrátil oči v sloup, kabát rozepnul a rozevřel. Z manekýny začala vytékat nějaká vazká tekutina, potom vypadlo cosi podobného dlouhému červenobílému provazu. Prodavač zjevně ucítil vlhkost na rukou, zvedl je k obličeji. Měl je červené – lepkavá tekutina byla zcela zjevně krev.

Krev…

Emily Dahlbergová si zakryla ústa rukou. Prodavač reagoval mnohem divočeji. Trhl sebou, uklouzl na podlaze zbrocené krví a ztratil rovnováhu. Házel sebou, křičel, chytal se figuríny. Nakonec prodavač, kabát i figurína upadli na zem, kožich se rozevřel a pod ním teď byla vidět mrtvola.

Ale ne, uvědomila si Emily Dahlbergová; to není mrtvola, alespoň ne celá mrtvola, ale jen změť orgánů, červených, bílých a žlutých, vyhřezlých a volně visících ze zubaté díry v proutěném torzu figuríny. Zírala na tu scénu s pusou dokořán, byla v šoku a nevěřila vlastním očím, nedokázala se ani hnout. V minulosti byla svědkem krvelačných scén v rodině, jíž patřil podnik masného průmyslu, z takové pocházel její třetí manžel. Věděla, že orgány za výlohou nejsou dobytčí. Ne – vnitřnosti dobytka jsou větší. Tohle bylo něco úplně jiného…

Najednou si uvědomila, že jí údy znovu slouží. A když se nejistým krokem vracela po Regent Street, uslyšela za sebou výkřiky. Ale Emily Dahlbergová se neotočila. Ani jedinkrát.

42

Tři minuty po desáté cvakl elektrický zámek a průlez na palubu 9 na levoboku lodi se otevřel do zcela vylidněné chodby. Ječení požárního poplašného systému utichlo, nicméně hlas z aparatury stále ještě opakoval stejné hlášení. Z jedné strany byl slyšet vzdalující se hovor hasičů, ze společenské místnosti vepředu tlumená směsice hlasů. Po drobném zaváhání se z temného levoboku vynořil Pendergast jako pavouk ze svého úkrytu. Rozhlédl se na jednu, potom na druhou stranu, bedlivě prohlížel luxusní koberec a tapety na stěnách. Potom s kočičí rychlostí vyrazil vpřed, otevřel vstupní dveře třípodlažního apartmá Penshurst, protáhl se dovnitř, zavřel za sebou a z vnitřní strany zaklapl těžký zámek.

Chvíli stál bez hnutí, všude bylo ticho. Vzadu v salonu stažené záclony zakrývaly výhled na temnou a bouřlivou mořskou scenerii, takže do tichého interiéru pronikalo jen slabé světlo. Pendergast slyšel pravidelné hučení lodních motorů a nápory deště, který v poryvech větru bičoval do oken. Nadechl se, všechny smysly maximálně ostražité. Zaregistroval velmi slabý zápach směsi vosku, dýmu a pryskyřice, o kterém mluvil řidič taxíku. Ten zápach znal z vnitřního kláštera Gsanjing čhong.

Podíval se na hodinky: dvacet pět minut.

Penshurst byl jedním ze dvou největších apartmá na lodi, vypadal spíš jako elegantní městský dům než lodní kajuta – tři ložnice a posilovna v horních poschodích a přijímací salon, kuchyně, jídelní kout a balkon, to vše propojeno točitým schodištěm. Ode dveří postoupil do temného salonu. V příšeří matně zářilo stříbro, zlato, tyrkys a politura. Pendergast rozsvítil a na okamžik ho oslepila pozoruhodná různorodá umělecká sbírka, která se mu vynořila před očima: rané kubistické malby Braquea a Picassa nevybíravě umístěné mezi mistrovská díla asijského výtvarného umění – obrazy a plastiky z Indie, jihovýchodní Asie, Tibetu a Číny. Viděl tam i další poklady: na stole spoustu stříbrných a zlatých tepaných tabatěrek z raného anglického období; několik skříněk se starými řeckými zlatými mincemi; podivnou sbírku předmětů, které vypadaly jako jehlice na šerpy a římské tógy.

Kolekce jako celek prozrazovala, že sběratel má vytříbený cit, dokonalý vkus a kapsy plné peněz. A co víc, to vše nashromáždil člověk skutečně kulturně na výši a velmi soudný, člověk s obrovským zájmem a znalostmi daleko přesahujícími pouhé obchodní hledisko.

Je to snad, pomyslel si Pendergast, tentýž člověk, který bezdůvodně a nanejvýš sadisticky zohavil mrtvolu Jordana Ambrose? Znovu si připomněl, jak ta vražda byla v každém ohledu psychologicky rozporuplná.

Šel přímo k velké týkové skříni na protější straně místnosti, v níž, jak mu Constance řekla, byl ukrytý sejf. Otevřel ji, připravil si magnetický klíč od Kempera, zasunul jej do zdířky. Po chvíli dveře sejfu s lehkým cvaknutím povolily.

Pendergast je otevřel dokořán a nahlédl dovnitř. V tu chvíli ho obestřela zevnitř vycházející silná vůně pryskyřice a dýmu. V sejfu byl jen jeden předmět: dlouhá, obdélníková dřevěná schránka označená vybledlým tibetským písmem.

S maximální péčí ji vyndal, překvapilo ho, jak je lehká. Schránka byla prožraná hmyzem tak, že vypadala jako vysušená houba, a při pouhém doteku se začala drolit a sypal se z ní prach. Uvolnil starou mosaznou sponu a opatrně zvedl víko; to se mu v rukou rozpadlo. Opatrně poskládal úlomky a nahlédl dovnitř.

Schránka byla prázdná.

43

Bezpečnostní bzučák se rozezvučel na znamení, že někdo vchází na můstek. Po chvíli se v průlezu objevil Kemper. LeSeura na první pohled překvapilo, jak vypadá: byl šedý v obličeji, měl zplihlé vlasy a pomuchlané oblečení – jako by týden nespal.

„Co se děje, pane Kempere?“ Při té otázce se bezděčně podíval na kapitána Cuttera, který byl stále na můstku. Znovu začal přecházet sem a tam. Loď řídil autopilot – spojení softwaru, mechaniky a satelitní technologie, naprostý zázrak námořního inženýrství, který dokáže udržet kurz lodi mnohem lépe než člověk a navíc výrazně šetří spotřebu paliva. Celý problém, napadlo LeSeura, spočívá v tom, že autopilot stále udržuje kurz na New York.

„Našli tu pohřešovanou dívku,“ hlesl Kemper. „Nebo alespoň část z ní.“ Chvíli bylo ticho. LeSeura zaplavila hrůza, když se pokoušel pochopit ta slova.

„Část z ní,“ zopakoval nakonec. V krku jako by mu vyschlo.

„Části lidského těla – vnitřnosti – někdo nacpal do figuríny v jednom obchodě na Regent Street. Přibližně ve stejnou dobu jedna z mých pátracích skupin u zábradlí na levoboční zádi paluby 1 objevila krvavé stříkance, zpola rozdrcený náramek a… kaluž krve a další věci…“

„Takže vše ostatní někdo hodil přes palubu,“ komentoval tiše LeSeur. Tohle je ošklivý sen – noční můra. Určitě.

„Mohlo by to tak být, pane. Na palubě B před průlezem do prostoru technického personálu jsme našli iPod té dívky. Vypadá to, že právě tam ji někdo oslovil a potom ji odvedl nebo odnesl na palubu 1, na otevřené části ji zabil, zmasakroval a tělo hodil do moře – a ponechal si nějakou, ehm, trofej. Tu odnesl do kožešnictví na Regent Street a nacpal do figuríny.“

„Cestující už o tom vědí?“

„Ano. Podle všeho se to velmi rychle rozkřiklo. Snášejí to velmi špatně.“

„Jak špatně?“

„Viděl jsem řadu hysterických scén. Jednoho muže v kasinu Covent Garden bylo nutné znehybnit. Varoval jsem vás, že může vypuknout nebezpečná hysterie – doporučuji, aby kapitán vyhlásil kód prvního stupně podle mezinárodních pravidel a abyste okamžitě podnikli kroky pro zvýšení bezpečnosti na můstku.“

LeSeur se obrátil na třetího důstojníka. „Aktivujte bezpečnostní průlezy u všech vstupů na můstek. Bez povolení jimi nesmí nikdo projít.“

„Ano, pane.“

Otočil se zpátky na šéfa bezpečnosti. „Kód prvního stupně prodiskutuji s kapitánem. Nějaké stopy související s vraždou?“

„Žádné. Víme jen, že zabiják se zřejmě může zcela volně pohybovat po lodi, dokonce má i klíč od prostoru vyhrazeného pro technický personál a od obchodu s kožešinami na Regent Street.“

„Pendergast říkal, že se zabijákovi nějakým způsobem podařilo získat elektronický bezpečnostní klíč.“

„Nebo univerzální klíč,“ řekl Kemper. „Těch byly rozdány desítky.“

„Motiv?“

„Může to být dílo nepříčetného psychopata. Nebo tím někdo sleduje určitý cíl.“

„Jaký cíl?“

Kemper pokrčil rameny. „Já nevím. Třeba šířit na lodi paniku?“

„Ale proč?“

Když šéf bezpečnosti mlčel, LeSeur přikývl. „Děkuji vám, pane Kempere. Doprovodíte mě laskavě ke kapitánovi? Chci ho o všem informovat.“

Kemper polkl a přikývl. LeSeur přešel doprostřed můstku a zastoupil kapitánovi cestu. „Kapitáne Cuttere?“

Cutter se zastavil, pomalu zvedl mohutnou hlavu. „Co potřebujete, pane LeSeure?“

„Pan Kemper mě právě informoval o další vraždě na palubě. Obětí je mladá dívka.“

Při těch slovech Cutterovi v očích nakrátko zablesklo, ale za okamžik měl znovu netečný pohled. Obrátil se na šéfa bezpečnosti. „Pane Kempere?“

„Pane. Šestnáctiletá dívka byla zavražděna dnes brzy ráno na palubě 1. Jisté části jejího těla někdo dal do figuríny v jednom obchodě na Regent Street. Byly nalezeny dnes dopoledne, když obchod otvírali. Tato událost se po lodi rozkřikla a pasažéři propadají panice.“

„Vede váš tým vyšetřování?“

„Můj tým, pane, se ze všech sil snaží udržet pořádek, reagovat na zprávy o pohřešovaných osobách a uklidnit cestující. Při vší úctě, nemáme vůbec kapacitu na shromažďování důkazů, výslech podezřelých ani pro vedení vyšetřování.“

Cutter na něj dál upíral oči. „Ještě něco, pane Kempere?“

„Doporučil bych vyhlásit na lodi stav nouze podle pravidel Mezinárodní lodní a přístavní bezpečnosti.“

Cutter na okamžik zaostřil zrak na LeSeura a potom se obrátil na muže na hlídce. „Pane Worthingtone?“ zavolal. „Odhadovaný čas doplutí do New Yorku?“

„Za stávající rychlosti a směru šedesát šest hodin, pane.“

„Do St. John’s?“

„Dvacet tři hodin, pane, opět pokud udržíme rychlost.“

Na můstek se sneslo dlouhé ticho. Cutterovy oči svítily v tlumeném světle elektronických přístrojů. Znovu se obrátil na šéfa bezpečnosti.

„Pane Kempere, vyhlaste stav nouze. Nechte zavřít dvě kasina a polovinu nočních klubů. A ještě společenské místnosti a obchody – vyberte ty s nejmenším obratem. Zaměstnance z nich převeďte do skupin pro udržování pořádku na palubě lodi, pokud jim to schopnosti a zdatnost dovolí. Zavřete herny, posilovny, divadla a lázně – a opět veškerý vhodný personál přeřaďte do bezpečnostních složek.“

„Ano, pane.“

„Uzavřete všechna místa, kde by mohly být forenzní důkazy tohoto i dalších zločinů. Nikdo do těch míst nebude vstupovat, ani vy.“

„Už se stalo, pane.“

Otočil se. „Pane LeSeure, od deseti večer do osmi ráno platí zákaz vycházení, a to až do vylodění. Všichni cestující se ve stanovenou dobu budou zdržovat výhradně ve svých kajutách. Zařiďte, aby se poslední večeře v restauracích podávaly nejpozději do půl desáté.“

„Ano, pane.“

„Veškeré pokojové a další služby pro cestující se ruší. Personál restaurací omezí úklid na minimum. Všichni z posádky zůstanou ve vyhrazených prostorech, pokud nebudou servírovat v jídelnách. Bez výjimek. Pane LeSeure, vy podniknete kroky k omezení pohybu personálu na lodi pouze na nezbytnou míru.“

„Ano, pane.“

„Rozhlasem oznámíte cestujícím, že v souladu s pravidly Mezinárodní lodní a přístavní bezpečnosti vyhlašujeme na lodi námořní stav nouze, a zveřejníte moje rozkazy. Porušování bude velmi přísně trestáno. Z těchto pravidel nebude učiněna žádná výjimka bez ohledu na bohatství nebo… vlivnost jakékoli osoby, či pokud se někdo za takovou osobu bude prohlašovat.“

Rozhostilo se velmi dlouhé ticho. LeSeur čekal na nejdůležitější příkaz.

„To je všechno, pane LeSeure.“

Ale LeSeur se ani nehnul. „Kapitáne Cuttere, omlouvám se, že o tom mluvím, ale skutečně nezměníte kurz na St. John’s?“

Cutter se na něj podíval ledovýma očima. „Ne.“

„Proč ne, pane?“ LeSeur polkl.

„Nemám ve zvyku vysvětlovat své úvahy podřízeným.“

LeSeur znovu polkl, ale i tak měl stažené hrdlo. „Kapitáne, jestli mohu –“

Cutter ho nenechal domluvit. „Pane LeSeure, zavolejte na můstek prvního důstojníka a setrvejte ve svých prostorách, dokud nedostanete další příkazy.“

„Ano, pane.“

„To je všechno. Pane Kempere, vy rovněž můžete z můstku odejít.“ A bez dalšího slova se otočil a znovu začal přecházet po můstku.

44

S maximální opatrností přenesl Pendergast rozpadající se schránku ke světlu. Na jedno oko si nasadil hodinářskou lupu a pinzetou se probíral rozpadlými kousky dřeva uvnitř – mrtvý hmyz, kousky pryskyřice, piliny, vlákna – vybrané vzorky ukládal do malých zkumavek, které měl připravené v kapsách saka. Když svou práci dokončil, přiložil víko na schránku, velmi pečlivě je znovu složil a celou schránku vrátil do sejfu, přesně do obdélníku pilin, odkud ji vyndal. Zavřel sejf, projel kartou čtečku, a tak sejf zamkl. Poté zavřel týkovou skříň a ustoupil.

Zkontroloval čas: zbývalo mu devatenáct minut.

Blackburn ten předmět schoval – ať už to bylo cokoli – někam do apartmá.

Rozhlédl se po salonu. Předměty většími než schránka se nemusel zabývat. Nicméně zůstala celá řada dalších, které by se do schránky vešly, i když by to bylo dost složité; bylo jich příliš mnoho, za čtvrt hodiny, která mu zbývala, je nemohl zevrubně prozkoumat.

Vyšel po schodech a prohlédl ložnice, koupelny a posilovnu. Viděl, že Blackburn si vyzdobil jenom salon. Vybavení horních místností zůstalo původní – kromě hedvábného ložního prádla s ostentativně velkým monogramem, písmenem „B“.

Vrátil se do salonu a chvíli stál uprostřed. Stříbrnýma očima přejížděl po celé místnosti, soustředil se na každý jednotlivý předmět. I když vyloučil všechny, které nebyly tibetské ani indické nebo pocházely z doby po dvanáctém století, stále jich zbývalo znepokojivě mnoho – železné rituální kopí cizelované zlatem a stříbrem; dýka phurpa z masivního zlata s trojúhelníkovou čepelí; několik dlouhých modlitebních mlýnků z dokonale vyřezané slonoviny a stříbra s vyřezávanými mantrami; stříbrný rituální předmět dordže posázený tyrkysy a korály; a několik starých maleb thangk a mandal.

Všechny ty artefakty byly mimořádné. Ale který z nich – pokud vůbec nějaký – je Agozyen, strašný a zakázaný předmět, který očistí zemi od zamoření lidmi?

Zahleděl se na neobyčejně pozoruhodné malby thangk rozvěšené na stěnách: obrazy tibetských božstev a démonů lemované hedvábným brokátem, které se používají jako objekty pro meditace. První bylo nádherné zobrazení Avalókitéšvara bóddhisatva, buddhy soucitu; další vykreslení lítého démona Kalazygy s tesáky, třema očima s čelenkou z lebek, který divoce tančí uprostřed běsnícího ohně. Prozkoumal thangky zblízka lupou a z každé odtrhl hedvábnou nit z lemu a všechny pozorně prohlédl.

Přešel k největším mandalám nad plynovým krbem. Bylo to ohromující: spletité metafyzické provedení kosmu takového, jaký je, spolu s magickým zobrazením vnitřního stavu osvíceného Buddhy a schematickým vykreslením chrámu nebo paláce. Mandaly měly být předměty pro rozjímání, pomůcky k meditacím, jejich proporce magicky vyvážené tak, aby očistily a zklidnily mysl. Upřený pohled na mandalu měl přinést, byť na krátkou chvíli, pocit nicoty, která je podstatou osvícení.

Tahle mandala byla výjimečně působivá; Pendergast na ni upíral oči, téměř magneticky ho přitahoval její střed a cítil, že z ní vyzařuje důvěrně známý klid a oproštění od vazeb.

Je tohle Agozyen? Ne – žádnou hrozbu ani nebezpečí neviděl.

Podíval se na hodinky. Blackburn by se měl vrátit za dvanáct minut. Už neměl čas prozkoumat jednotlivé předměty. Vrátil se tedy doprostřed místnosti, stál tam a přemýšlel.

Agozyen tu někde je: to věděl s jistotou. Ale stejně tak si uvědomoval, že další hledání je mařením tolik vzácného času. V duchu si vzpomněl na jednu buddhistickou větu: Když přestaneš hledat, potom najdeš.

Posadil se na Blackburnův příliš vycpaný gauč, zavřel oči a – pomalu, klidně – vyprázdnil svou mysl. Když měl mysl v klidu, přestal se zabývat tím, jestli Agozyena najde nebo ne, otevřel oči a znovu se rozhlédl po místnosti, stále udržoval svou mysl prázdnou, intelekt v klidu.

Když to udělal, jeho pohled přitahovala znamenitá malba Georgese Braquea, zavěšená na nenápadném místě v rohu. Matně si na tu malbu vzpomínal, bylo to rané mistrovské dílo francouzského kubisty, nedávno vydražené v aukční síni Christie’s v Londýně – Pendergast si vzpomněl, že ho získal nějaký neznámý kupec.

Z místa na gauči si malbu prohlížel s příjemným uvolněným pocitem.

Sedm minut.

45

LeSeur zastavil prvního důstojníka Masonovou, když vcházela vnějším bezpečnostním průlezem můstku. Zarazila se, když viděla jeho tvář.

„Důstojníku Masonová…“ začal, ale nedopověděl.

Podívala se na něj, její tvář nic neprozrazovala. Stále působila klidně, soustředěně, vlasy zasunuté pod důstojnickou čepicí, ani jediný pramínek se neuvolnil. Jen její oči prozrazovaly velkou únavu.

Podívala se průlezem k můstku, zkontrolovala stav a obrátila pozornost zpátky na něj. „Chcete mi něco říct, pane LeSeure?“ promluvila naprosto neutrálním hlasem.

„Slyšela jste o té poslední vraždě?“

„Ano.“

„Kapitán Cutter odmítá změnit kurz na St. John’s. Udržujeme kurz na New York. Něco přes šedesát pět hodin.“

Masonová mlčela. LeSeur se otočil a chtěl odejít, ale ona mu položila ruku na rameno. Trochu ho to překvapilo: doposud se ho nikdy nedotkla.

„Důstojníku LeSeure, chci, abyste šel se mnou, až budu mluvit s kapitánem.“

„Byl jsem z můstku odvolán, pane.“

„Považujte se za znovu dosazeného. A prosím vás, zavolejte třetího a čtvrtého důstojníka na můstek. A také hlavního inženýra pana Halseye. Budu je potřebovat jako svědky.“

LeSeur cítil, jak se mu rozbušilo srdce. „Ano, pane.“

Během pěti minut diskrétně sehnal dohromady nižší důstojníky a Halseye a vrátil se s nimi na můstek. Masonová na ně čekala u bezpečnostního průlezu. LeSeur přes její rameno viděl kapitána, jak stále přechází před okny můstku. Byl teď pomalejší a s mučivou přesností kladl jednu nohu před druhou, hlavu měl skloněnou a nikoho a nic kolem sebe nevnímal. Když je slyšel vcházet, konečně vzhlédl. LeSeur věděl, že Cutter určitě viděl, jak se za ním členové osazenstva můstku postavili do řady.

Cutter se vodovýma očima podíval z Masonové na LeSeura a zase na Masonovou. „Co tady dělá LeSeur, první důstojníku? Odvolal jsem ho.“

„Požádala jsem ho, aby se na můstek vrátil, pane.“

Dlouho bylo ticho.

„A další důstojníci?“

„Jsou tu také na moji žádost.“

Cutter na ni dál upřeně hleděl. „Porušila jste subordinaci, důstojníku.“

Masonová odpověděla až po chvíli. „Kapitáne Cuttere, zdvořile vás žádám, abyste odůvodnil své rozhodnutí udržovat kurz a plout i nadále na New York, místo abychom změnili kurz na St. John’s.“

Cutterův pohled ztvrdl. „To už jsme probrali. Taková změna kurzu je zbytečná a neuvážená.“

„Promiňte, pane, ale většina vašich důstojníků – možná bych měla dodat, že i delegovaná skupina prominentních pasažérů – si myslí něco jiného.“

„Opakuji: porušujete subordinaci. Tímto vás zbavuji velení.“ Cutter se otočil na členy ochranky, kteří stáli na hlídce u průlezu na můstek. „Odveďte prvního důstojníka Masonovou z můstku.“

Dva muži přistoupili k Masonové. „Pane, pojďte laskavě s námi,“ vyzval ji jeden z nich.

Masonová je ignorovala. „Kapitáne Cuttere, neviděl jste to, co já; to, co my. Na palubě tohoto plavidla je čtyři tisíce tři sta vyděšených lidí – pasažérů i posádky. Bezpečnostního personálu je příliš málo a takovouhle situaci nemůže v žádném případě zvládnout. Pan Kemper to otevřeně uznává. A situace se nadále zhoršuje. Řízení, a tedy i bezpečnost lodi jsou bezprostředně ohroženy. Trvám na tom, abychom změnili kurz k nejbližšímu přístavu – St. John’s. Jakýkoli jiný kurz loď ohrozí, čímž dojde k zanedbání povinnosti, kterou ukládá článek pět Námořního kodexu.“

LeSeur sotva dýchal. Očekával výbuch vzteku nebo chladné odmítnutí, jako by byl kapitán Bligh z Bounty. Místo toho Cutter udělal něco nečekaného. Celé jeho tělo jako by se uvolnilo. Opřel se o kraj ovládacího panelu a složil ruce na prsou. Úplně změnil své chování.

„První důstojníku Masonová, všichni jsme poněkud rozrušeni.“ Letmo pohlédl na LeSeura. „Možná jsem se trochu unáhlil, když jsem mluvil s vámi, pane LeSeure. To, že loď má kapitána a že jeho rozkazy nemají nikdy být zpochybňovány, má své důvody. Nemáme čas a nemůžeme si dovolit dohadovat se mezi sebou, probírat svá zdůvodnění, hlasovat jako výbor. Nicméně, za daných okolností vám své odůvodnění vysvětlím. Vysvětlím to pouze jednou. Očekávám,“ přejel očima palubní důstojníky a hlavního inženýra a jeho hlas nabyl znovu na přísnosti, „že budete poslouchat. Všichni musíte přijmout dávnou, starobylou a úctyhodnou výsadu kapitána činit rozhodnutí na lodi, které velí. A to i v situacích, kdy jde o život, což je právě náš případ. Pokud se mýlím, probereme to, až doplujeme do přístavu.“

Narovnal se. „Do St. John’s je to dvaadvacet hodin, ale pouze pokud udržíme rychlost. Kdybychom změnili kurz, dostaneme se do centra bouřky. Z otevřeného moře na naši loď udeří příčný mořský proud, a až poplujeme přes Grand Banks, bude to proti pohybu moře. Jen s velkým štěstím dosáhneme rychlosti dvaceti uzlů. Prostým propočtem vám vyjde, že St. John’s je vzdálený třicet dva, nikoli dvacet dva hodin – a to pouze, pokud bouře nezesílí. Dokážu si představit, že do St. John’s poplujeme od této chvíle čtyřicet hodin.“

„To je pořád o den dřív –“

Kapitán zvedl ruku a zbrunátněl v obličeji. „Promiňte. Plavba přímo do St. John’s nás ale dovede nebezpečně blízko písčiny Eastern Shore a Carrion Rocks. Takže budeme muset kurz změnit, abychom se jim vyhnuli. Tím ztratíme minimálně další hodinu nebo dvě. To je dohromady čtyřicet dva hodin. Grand Banks jsou plné rybářských lodí a větší rybářské zpracovatelské lodi určitě kotví v pobřežních vodách, aby přečkaly bouři. Pokud se setkáme s jinou lodí, budeme jí muset uvolnit dráhu. Odečtěte dva uzly rychlosti, přičtěte nezbytný prostor pro manévrování – to je dalších několik hodin. I když je červenec, sezona ledovců ještě neskončila a na vnějších okrajích Labradorského proudu je hlášen aktivní malý ledovec, to je severně od Eastern Shoal. Přičtěte další hodinu. Takže od St. John’s nejsme dvacet dva, ale pětačtyřicet hodin.“

Udělal dramatickou pauzu.

„Britannia se teď stala místem zločinu. Všichni cestující a posádka jsou podezřelí. Ať přistaneme kdekoli, naši loď podle práva zadrží a nepustí nás dál, dokud neproběhne forenzní prohlídka celé Britannie a nebudou vyslechnuti všichni cestující a posádka. St. John’s je malé provinční město na ostrově v Atlantiku s minimálním policejním sborem a malou jednotkou Královské kanadské jízdní policie. Nemají možnosti odvést efektivní práci při shromažďování důkazů. Britannia bude živořit v St. John’s celé týdny, možná i měsíc nebo déle. Samozřejmě s posádkou i cestujícími. Pro společnost to bude znamenat ztrátu ve výši stovek milionů dolarů. Na palubě je spousta lidí, a ti zaplaví celé město.“

Rozhlédl se po tiché skupině, olízl si rty.

„New York, na druhou stranu, má možnosti provést řádné policejní a forenzní vyšetřování. Cestujícím to přinese minimální nepříjemnosti a loď budou moci s největší pravděpodobností opustit už za několik dní. A co je nejdůležitější, vyšetřování bude provedeno bravurně. Zabijáka najdou a potrestají.“ Cutter pomalu zavřel oči a znovu je otevřel. Z takového pomalého, podivného gesta LeSeurovi naskočila husí kůže. „Věřím, že jsem se vyjádřil jasně, důstojníku Masonová.“

„Ano,“ souhlasila ledovým hlasem. „Ale dovolte mi uvést skutečnost, kterou jste přehlédl, pane: zabiják během čtyř dnů zaútočil čtyřikrát. Jednou denně. Jako hodinky. Vašich čtyřiadvacet hodin navíc cestou do New Yorku znamená další smrt. Zbytečnou smrt. Smrt, za kterou budete vy osobně zodpovědný.“

Nastalo děsivé ticho.

„Co na tom, když cestující zažijí nějakou tu nepříjemnou chvíli?“ pokračovala Masonová. „Nebo že loď na nějakou dobu zůstane v přístavu? Nebo že by společnost mohla přijít o miliony dolarů? Co na tom záleží, když je ohrožen lidský život?“

„To je pravda!“ souhlasil LeSeur hlasitěji, než měl v úmyslu. Jeho samotného překvapilo, že slyší svůj hlas. Ale byl sklíčený – měl po krk vražd, byrokracie na lodi, nekonečných hovorů o zisku společnosti – nemohl si pomoci, prostě musel promluvit. „To je to nejdůležitější: peníze. Všechno se zúžilo jen na tohle. O kolik peněz společnost přijde, když loď na pár týdnů zůstane v St. John’s. Zachráníme tedy peníze společnosti, nebo lidské životy?“

„Pane LeSeure,“ namítl Cutter, „jste úplně mimo –“

Ale LeSeur mu skočil do řeči. „Poslouchejte: poslední obětí byla nevinná šestnáctiletá dívka, dítě, prokristapána! Cestovala s dědečkem a babičkou. Unesená a zavražděná! Co kdyby to byla vaše dcera?“ Otočil se čelem k ostatním. „Dopustíme, aby se to stalo? Pokud se budeme řídit doporučením kapitána Cuttera, s největší pravděpodobností odsoudíme dalšího člověka k příšerné smrti.“

LeSeur viděl, jak nižší důstojníci souhlasně přikyvují. Žádná náklonnost ke společnosti; Masonová ťala do živého. Hlavní inženýr Halsey měl zcela nečitelný výraz.

„Kapitáne, pane, nedáváte mi na výběr,“ řekla Masonová tichým, ale odměřeným, téměř nelítostným tónem. „Buď změníte kurz lodi, nebo budu nucena vyhlásit stav nouze podle článku pět.“

Cutter na ni upřeně zíral. „To by bylo nanejvýš nevhodné.“

„To je to poslední, co chci udělat. Ale pokud stále nechcete pochopit důvod, nemám jinou volbu.“

„Hovadina!“ Taková hrubost z kapitánových úst všechny na můstku šokovala.

„Kapitáne?“ řekla Masonová.

Ale Cutter nereagoval. Upřeně hleděl z oken můstku na nejasný horizont. Pohyboval rty, ale neřekl nic.

„Kapitáne?“ zopakovala Masonová. Žádná odpověď.

„Tak dobře.“ Masonová se otočila ke shromážděné skupině. „Jako druhá velící na lodi Britannia se tímto odvolávám na článek pět proti kapitánovi Cutterovi pro zanedbání povinnosti. Kdo se mnou souhlasí?“

LeSeurovi bušilo srdce tak prudce, až se bál, že mu poláme hrudní koš. Rozhlédl se a viděl vyděšené, váhavé pohledy ostatních. Potom vystoupil dopředu.

„Já,“ řekl.

46

Pendergast dál hleděl na Braquea. Drobná otázka, hlodavá pochybnost na okraji jeho vědomí nabývala na síle a vyplňovala prázdnotu, kterou vytvořil ve své mysli. Pomalu pronikala do jeho vědomých úvah: Na té malbě bylo něco nepatřičného.

Nešlo o podvrh. Před sebou měl nepochybně originál – tohle výtvarné dílo vydražili před pěti měsíci při zimní dražbě aukční síně Christie’s. Nicméně na něm bylo něco nepřijatelného. Jednak někdo vyměnil rám. Ale to nebylo všechno…

Vstal a přešel k malbě, zastavil se několik centimetrů před ní, pomalu od ní ustoupil a celou dobu na ni soustředěně upíral oči. Přišlo to jako blesk: část obrazu chyběla. Na pravé straně scházelo tři až pět centimetrů a nejméně sedm a půl centimetru nahoře.

Stál bez hnutí a zíral. Věděl s jistotou, že obraz byl v Christie’s prodán naprosto nedotčený. To mohlo znamenat jediné: Blackburn jej z nějakého důvodu poškodil.

Pendergast zpomalil dýchání a uvažoval o bizarní skutečnosti: sběratel umění poškodí olej, za který zaplatil přes tři miliony dolarů.

Sundal obraz ze zdi a otočil jej. Plátno bylo před nedávnem na rubu potažené, což se dělá, je-li originál zmenšen. Sklonil se a k plátnu přičichl – jasně poznal zápach křídy a lepidla, které se používá při potahování. Velmi čerstvé: zdaleka ne pětiměsíční. Přitiskl k plátnu nehet. Lepidlo ještě ani pořádně nezaschlo. Malbu někdo potáhl předchozího dne, možná před dvěma dny.

Podíval se na hodinky: pět minut.

Rychle položil obraz lícovou stranou na tlustý koberec, vyndal kapesní nůž, vsunul ho mezi plátno a rám, s maximální opatrností přitlačil na čepel a odhalil vnitřní okraj plátna. Zaujal ho volně visící proužek tmavého starého hedvábí.

Potažení bylo falešné; někdo pod něj něco ukryl. Něco tak hodnotného, že Blackburn odřízl malbu v hodnotě nejméně tří milionů dolarů, aby to schoval.

Rychle prohlédl falešné potažení. Mezi ním a plátnem něco bylo. Pendergast pomalu a nanejvýš opatrně znovu odhrnul potažení u rámu, uvolnil je a stejně postupoval na zbylých třech stranách. Obraz stále ležel lícem na koberci a Pendergast vzal roh potažení mezi palec a ukazováček a odloupl je.

Pod ním našel malbu na hedvábí, zlehka ovinutou dalším kouskem hedvábí. Držel ji na délku paže, položil ji na koberec a rozvinul hedvábný obal.

Na okamžik měl výpadek mysli. Bylo to, jako by náhlý poryv větru odvál silnou vrstvu prachu z jeho mozku a zbyla jen křišťálová čistota. Zobrazení na hedvábí se samo sestavilo v jeho mysli, když výpadek mysli pominul. Byla to velmi stará tibetská mandala: ohromující, pozoruhodná, naprosto nepochopitelně spletitá. Neskutečně, nesnesitelně složitá, vířící a propletená geometrická fantazie lemovaná zlatem a stříbrem, znepokojivá, rozpadající se paleta barev proti černotě vesmíru. Bylo to jako galaxie sama o sobě s miliardami hvězd kroužících kolem vířící jedinečnosti nesmírné pevnosti a síly…

Pendergast si uvědomil, že jeho oči neúprosně přitahuje cosi podivného uprostřed tohoto zvláštního motivu. Když se na něj zadíval, zjistil, že nemůže odtrhnout oči. Trochu se přemáhal, potom stále více obdivoval sílu, s jakou ten motiv zotročil jeho mysl a přitahoval jeho pohled. Stalo se to tak náhle, že neměl čas se připravit. Černá díra uprostřed mandáty jako by ožila, odpudivě pulzovala a rostla, rozevírala se jako odporný jícen. Měl pocit, že se mu stejná díra otevřela uprostřed čela, že bezpočet miliard vzpomínek, zážitků, pojmů a úsudků, které utvářejí jeho mimořádnou osobnost, se svíjí a pozměňují; že mu z těla uniká samotná duše, že ji do sebe nasává mandala, v níž se sám stává mandalou a mandala jím. Jako by byl přetvářen do metafyzického těla osvíceného Buddhy… Jenomže to nebyl Buddha.

Byla to hrůza – naprostá, nesmiřitelná, před níž neměl úniku.

Byla to univerzální bytost, antibuddha, fyzický projev čirého zla. A bylo to tu, s ním, v té malbě. V téhle místnosti…

A v jeho hlavě…

47

LeSeurův hlas na můstku utichl, slyšet bylo jen kvílení větru a nápory deště do oken, elektronické pípání a souzvuk kartografických a informačních elektronických systémů a radaru v obvyklém pracovním rytmu.

Nikdo nepromluvil. LeSeur propadl náhlé panice. Jako první se postavil za Masonovou. Právě udělal krok, kterým si zajistil kariérní sebevraždu.

Nakonec důstojník hlídky postoupil kupředu, byl to nevrlý námořník ze staré školy. Se sklopenýma očima a sepjatýma rukama na uniformě byl pravým obrazem tvrdohlavé kuráže. Odkašlal si a promluvil: „Kapitán lodi má zodpovědnost především za životy lidí na palubě – posádku a pasažéry.“

Cutter na něj upřel oči, jeho hrudník se viditelně zvedal a klesal.

„Jsem s vámi, první důstojníku Masonová. Musíme loď dostat do přístavu.“

Nakonec zvedl oči a postavil se před Cuttera. Kapitán ho upřeně sledoval s tak divokým výrazem, až se zdálo, že ho snad fyzicky napadne. Důstojník hlídky znovu sklopil pohled – ale neustoupil dozadu.

Teď dopředu vykročil třetí důstojník, za ním dva čtvrtí důstojníci. Halsey, lodní inženýr, beze slova udělal totéž. Stáli uprostřed můstku v semknuté skupině, nervózní, znepokojení, očima uhýbali před kapitánovým vražedným pohledem. Kemper, šéf bezpečnosti, zůstal na místě jako přibitý, masitý obličej měl napjatý úzkostí.

První důstojník Masonová se k němu otočila a promluvila chladně a věcně: „Mluvím o právní žalobě podle článku pět. Váš souhlas je nezbytně nutný, pane Kempere. Musíte se rozhodnout – teď hned. Pokud jasně nevyjádříte svůj souhlas, znamená to, že stojíte na straně kapitána. V takovém případě poplujeme dál do New Yorku – a vy tak na sebe převezmete břemeno zodpovědnosti za veškeré následky.“

„Já –“ hlesl Kemper.

„Tohle je vzpoura,“ řekl Cutter chraplavým hlasem tiše a výhružně. „Prostě vzpoura. Podpořte ji, Kempere, a proviníte se vzpourou na volném moři, což je trestný čin. Postarám se, abyste byl obžalován v plném rozsahu. Do konce života už nevstoupíte na žádnou loď. Totéž se týká i vás ostatních.“

Masonová postoupila o krok ke Kemperovi, hlas jen o trochu měkčí. „Ne vlastní vinou jste se ocitl mezi dvěma ohni. Na jedné straně možné obvinění ze vzpoury. Na straně druhé obvinění z lhostejnosti při zabití člověka. Život je těžký, pane Kempere. Zvolte si sám.“

Šéf bezpečnosti ztěžka dýchal, až skoro supěl. Podíval se z Masonové na Cuttera a zase zpátky, očima těkal, jako by hledal únikovou cestu. Žádnou nenašel. Vyhrkl: „Musíme se co nejdříve dostat do přístavu.“

„To je názor, nikoli prohlášení,“ zareagovala chladně Masonová.

„Já… jsem s vámi.“

Masonová se ostře podívala na kapitána.

„Děláte ostudu své uniformě a tisícileté námořní tradici!“ hřímal Cutter. „Tohle nelze tolerovat!“

„Kapitáne Cuttere,“ řekla Masonová, „tímto jste zbaven velení podle článku pět Námořního kodexu. Máte příležitost k důstojnému odchodu z můstku. Jinak dám rozkaz, aby vás odtud vyvedli.“

„Vy… vy zmije! Jste živoucím důkazem toho, že ženská nemá na můstku co dělat!“ A Cutter se na ni s neartikulovaným výkřikem vrhl, popadl ji za klopy uniformy, ale vzápětí ho polapili dva členové ochranky. Nadával, drápal a řval jako medvěd, když s ním zápasili na zemi, znehybnili ho a nasadili mu pouta.

„Ty hnědovlasá čubko! Ať shoříš v pekle!“

Další muži od ochranky, přivolaní z družstva pro zvláštní úkoly, kapitána s velkými problémy zkrotili. Nakonec ho přemohli silou. Hromovým hlasem chrlil kletby, když ho odváděli po schůdcích můstku. Nakonec se přece jen rozhostilo ticho.

LeSeur se podíval na Masonovou a překvapilo ho, když na její tváři uviděl ruměnec špatně skrývaného triumfu. Podívala se na hodinky. „Do lodního deníku napíšu oznámení o tom, že velení Britannie předal kapitán Cutter prvnímu důstojníkovi Masonové v deset hodin padesát minut greenwichského času.“ Otočila se na Kempera. „Pane Kempere, budu potřebovat všechny klíče, hesla a autorizační kódy lodi a veškerých elektronických a bezpečnostních systémů.“

„Ano, pane.“

Otočila se k navigátorovi. „A teď laskavě snižte rychlost na dvacet čtyři uzlů a změňte kurz na St. John’s v Newfoundlandu.“

48

Dveře se tiše otevřely. Constance s prudkým povzdechem vstala z pohovky. Pendergast se jimi protáhl, přešel k malému baru, vyndal láhev a zkontroloval vinětu. Se slabým puknutím vytáhl korkovou zátku a bezstarostně do sklenky nalil sherry. Láhev i sklenku odnesl k pohovce, posadil se, láhev postavil na stolek, opřel se zády a proti světlu zkontroloval barvu sherry.

„Našel jsi to?“ zeptala se Constance.

Přikývl, stále pozoroval barvu alkoholu, potom naráz sklenku vypil. „Bouře nabyla na síle,“ prohodil.

Constance pohlédla na prosklené balkónové dveře potřísněné mořskou pěnou. Přes vydatný déšť nebylo vidět na hladinu moře, všechno splývalo v šeď, která přecházela do temnoty.

„Takže?“ Snažila se, aby v jejím hlase nebylo znát rozrušení. „Co to je?“

„Stará mandala.“ Nalil si další sklenku a pozvedl ji směrem ke Constance. „Dáš si se mnou?“

„Ne, děkuji. Jaký druh mandaly? Kde byla schovaná?“ Jeho zdrženlivost byla až nesnesitelná.

Pendergast se dlouze a pomalu napil a vydechl. „Náš muž ji schoval za jeden olej od Braquea. Obraz seřízl a znovu jej napnul, aby za něj ukryl Agozyena. Pěkná práce z Braqueova raného kubistického období – úplně zničená. Taková hanba. Musel ho ukrýt nedávno. Zřejmě se dověděl o pokojské, která zešílela poté, kdy uklízela v jeho apartmá – a možná dokonce věděl i o mém zájmu. Schránka byla v sejfu. Nejspíš ho napadlo, že sejf není pro mandalu dost bezpečný – a jak se ukazuje, měl pro to dobrý důvod. Nebo ji možná jenom chtěl mít neustále k dispozici.“

„Jak vypadala?“

„Mandala? Obvyklé čtyřstranné uspořádání vzájemně se proplétajících čtverců a kruhů provedené v duchu staré školy Kadampa, podivuhodně složité – ale zajímavá jen pro sběratele nebo skupinu pověrčivých tibetských mnichů. Constance, mohla by ses, prosím tě, posadit? Není příjemné vsedě mluvit s člověkem, který stojí.“

Constance ho poslechla. „To je všechno? Prostě jen stará mandala?“

„Jsi zklamaná?“

„Myslela jsem, že budeme mít co do činění s něčím neobvyklým. Možná dokonce…“ Zaváhala. ‚Já nevím. S něčím se skoro nadpřirozenou silou.“

Pendergast se přidušeně zasmál. „Jak je vidět, vzala sis studium v Gsanjing čhong až příliš k srdci.“ Znovu upil sherry.

„Kde je?“

„Zatím jsem ji nechal na místě. U něj je v bezpečí – a my o ní víme. Na konci plavby mu ji vezmeme, na poslední chvíli, až nebude mít čas zareagovat.“

Constance se opřela. „Nechce se mi tomu věřit. Jenom thangka.“

Pendergast znovu zkoumal sherry. „Náš veřejně prospěšný úkol je skoro u konce. Zbývá jenom problém odpomoci Blackburnovi od nečestně získaného předmětu, ale to je podle mě už jen drobnost. Většinu detailů jsem promyslel předem. Doufám, že ho nebudeme muset zabít, ačkoli podle mého názoru by to nebyla žádná velká ztráta.“

„Zabít ho? Dobrý bože, Aloysie, upřímně doufám, že to nebude nutné.“

Pendergast zvedl obočí. „Vážně? Já myslel, že teď už jsi na to zvyklá.“

Constance na něj upřeně zírala. Zrudla. „O čem to mluvíš?“

Pendergast s úsměvem zase sklopil oči. „Constance, odpusť mi to, bylo to ode mě necitelné. Ne, Blackburna nezabijeme. Najdeme jiný způsob, jak mu tu drahocennou hračku vzít.“

Dlouho bylo ticho, Pendergast upil sherry.

„Slyšel jsi tu fámu o vzpouře?“ nadhodila Constance.

Pendergast jako by nevnímal.

„Marja mi o tom řekla. Podle všeho první důstojník převzala velení a teď míříme k Newfoundlandu místo na New York. Na lodi vypukla panika. Připravují zákaz vycházení, pravděpodobně to vyhlásí rozhlasem v poledne,“ – podívala se na hodinky – „to je za hodinu.“

Pendergast položil prázdnou sklenku a vstal. „Jsem po tom úkolu trochu unavený. Půjdu si odpočinout. Zařídíš, abych ve tři, až vstanu, měl připravenou snídani – Benediktinská vejce a zelený čaj hodžiča, aby to bylo čerstvé a horké?“

Bez dalšího slova plavně vyšel po schodech do své ložnice. Po chvíli za sebou zavřel dveře a s jemným cvaknutím je zamkl.

49

LeSeur byl hodinu na odpolední hlídce a stál na můstku před spoustou souřadnicových map a údajů radiolokátorů na elektronických kartografických a informačních systémech. Sledoval plavbu lodi přes Grand Banks v kurzu na St. John’s. Na moři nebyl nijak rušný provoz – jen pár velkých lodí vyplouvalo z bouřky ven – a všechno probíhalo svižným tempem.

Od změny velení bylo na můstku děsivé ticho. První důstojník Masonová jako by pod vahou nové zodpovědnosti zkrotla. Neopustila můstek od chvíle, kdy zbavila Cuttera velení, a vypadalo to, že tam zůstane, dokud loď nedopluje do přístavu. Vyhlásila mimořádný stav druhého stupně podle kodexu bezpečnostních směrnic. Potom na můstku nechala jen nejnutnější personál – jednoho důstojníka na hlídce, kormidelníka a jednoho muže na hlídce. LeSeura překvapilo, jak dobré bylo její rozhodnutí: vytvořila oázu klidu a soustředění. Ve větším počtu lidí na můstku tomu tak nikdy nebylo.

V duchu si kladl otázku, jak tuhle akci s článkem pět společnost vyhodnotí a nakolik to ovlivní jeho kariéru. Nepochybně nepříznivě. Utěšoval se, že neměl na výběr. Udělal dobrou věc, a to je nejdůležitější. Bylo to to nejlepší, co jsi v životě mohl udělat. To, jak situaci chápali ostatní, nemohl nijak ovlivnit.

LeSeur zkušeným pohledem přejel velké obrazovky elektroniky, Trimble NavTrac a Northstar 941 DGPS, čtvery různé elektronické diagramy, gyroskop, radar, údaje o rychlosti, navigaci a hodnotách hloubkoměru. Námořní důstojník, který sloužil na lodi před deseti lety, by dnes můstek asi nepoznal. U psacího stolu na jedné straně zaznamenával LeSeur stále postaru kurz lodi na papír a používal k tomu kvalitní mosazné navigační přístroje, souběžná pravítka a odpichovací kružítka, které mu dal otec. Občas dokonce určoval pozici podle slunce nebo hvězd. Bylo to zbytečné, ale cítil to jako vyjádření vztahu k velkým tradicím své profese.

Podíval se na údaje o rychlosti a kurzu. Loď řídil autopilot, jako vždy, a LeSeur musel připustit, že Britannia se ukázala jako neobvykle jistá na moři i přes boční proud moře o rychlosti devíti metrů a vichřici o rychlosti čtyřicet až padesát uzlů. Pravda, poměrně dlouho se točili ve spirále, ale dokázal si představit, o kolik horší by tohle bylo pro menší výletní loď. Britannia plula rychlostí dvacet dva uzlů, což bylo lepší, než se očekávalo. Za necelých dvacet hodin budou v St. John’s.

Velmi se mu ulevilo, jak klidně Masonová převzala závazky. Ve svém poledním oznámení lodním rozhlasem vysvětlila, že kapitán byl zbaven velení a že je přebrala ona. Uklidňujícím, konejšivým hlasem oznámila druhý stupeň stavu nouze podle kodexu bezpečnostních směrnic a vysvětlila, že se mění kurz k nejbližšímu přístavu. Požádala pasažéry, aby v zájmu vlastní bezpečnosti trávili většinu času ve svých kajutách. Vybídla je, aby do jídelny chodili výhradně ve skupinách nebo alespoň po dvou.

LeSeur se podíval na radar. Zatím v pořádku. Žádné náznaky, že by mohli narazit na led. A těch pár lodí na moři bylo stále ještě v oblasti Banks, daleko mimo jejich kurz. Ťukl na číselník kartografického a informačního systému a změnil stupnici měření na čtyřiadvacet mil. Pokračovali směrem zadaným autopilotovi, ten korigoval kurz tak, aby se vyhnuli Carrion Rocks na závětrné straně. Potom už poplují přímo do přístavu St. John’s.

Na můstek přišel Kemper.

„Jak to vypadá na palubách cestujících?“ zeptal se LeSeur.

„Přesně podle očekávání, pane.“ Zaváhal. „Oznámil jsem korporaci změnu velení.“

LeSeur polkl. „A?“

„Spousta komentářů, ale zatím žádná oficiální reakce. Vyslali pár ouřadů, aby na nás počkali v St. John’s. V podstatě jsou v šoku. Největší obavy mají z nepříznivé publicity. Když se do tohohle pustí tisk…“ Zmlkl a zavrtěl hlavou.

Jemný signál souřadnicového zapisovače map oznámil, že loď dosáhla traťového bodu. Jak autopilot automaticky přepnul na nový směr, pocítil LeSeur slabou vibraci: nový kurz trochu změnil úhel lodi k mořské hladině a houpání bylo citelnější.

„Nový azimut dva dva nula,“ sdělil LeSeur potichu prvnímu důstojníkovi.

„Nový azimut dva dva nula potvrzen.“

Vítr bičoval okna můstku. Viděl jen příďovou nástavbu lodi, zpola zahalenou mlhou, a za ní nekonečnou šeď.

Masonová se otočila. „Pane LeSeure?“

„Ano, důstojníku?“

Mluvila tiše. „Dělám si starosti o pana Craika.“

„Hlavního radistu? Proč?“

„Nevím ještě, zda se vyrovnal s novou situací. Nejspíš se zamkl u sebe.“ Kývla ke dveřím vzadu na můstku. LeSeura to překvapilo: velmi zřídka vídal ty dveře zavřené.

„Craik? Ani jsem nevěděl, že je na můstku.“

„Potřebuji se ujistit, že všichni důstojníci pracují jako tým,“ pokračovala. „Plujeme bouří a na palubě máme přes čtyři tisíce vyděšených cestujících a posádky, a až doplujeme do St. John’s, čeká nás dost nepříjemností. Nemůžeme si dovolit žádné dohadování nebo neshody mezi důstojníky. Rozhodně ne teď.“

„Ano, pane.“

„Potřebuji vaši pomoc. Nechci z toho dělat velkou záležitost, spíš bych si přála pohovořit s panem Craikem. Mezi čtyřma očima. Možná by ho vyděsilo, kdybyste u toho byl vy nebo někdo další.“

„To mi připadá velmi moudré, pane.“

„Loď řídí autopilot a zbývají nám čtyři hodiny, než proplujeme kolem Carrion Rocks. Chtěla bych, abyste odešli z můstku, a já si tak mohla s Craikem v klidu promluvit. Zvlášť důležité je, aby tu nebyl pan Kemper.“

LeSeur zaváhal. Podle daných směrnic musí být na můstku minimálně dva důstojníci.

„Hlídku převezmu dočasně já,“ řekla Masonová. „A Craika můžeme považovat za druhého důstojníka můstku – takže nepůjde o porušení předpisů.“

„Ano, pane, ale v té bouřce…“

„Chápu vaše zdráhání. Žádám vás jen o pět minut. Nechci, aby měl pan Craik pocit, že se stal obětí spiknutí. Upřímně řečeno, mám trochu starosti o jeho duševní stav. Udělejte to v tichosti a nikomu o tom neříkejte.“

Přikývl. „Ano, pane.“

„Děkuji, pane LeSeure.“

Přešel k důstojníkovi na hlídce. „Pojďte se mnou na okamžik na lodní schůdky.“ Pokývl na kormidelníka. „Vy také.“

„Ale –“

„Je to rozkaz prvního důstojníka.“

„Ano, pane.“

LeSeur se znovu připojil ke Kemperovi. „První důstojník na pár minut přebírá hlídku. Chtěla, abychom odešli z můstku.“

Kemper se na něj zostra podíval. „Proč?“

„Byl to rozkaz,“ zopakoval LeSeur tónem, který, jak doufal, odradí Kempera od dalších otázek. Podíval se na hodinky. Od této chvíle něco přes pět minut. Vydali se k lodním schůdkům hned za průlezem na můstek a LeSeur zavřel dveře a záměrně je nechal odemčené.

„O co jde?“ zajímalo Kempera.

„Záležitost velení,“ odpověděl LeSeur ještě příkřeji.

Stáli mlčky. LeSeur zkontroloval čas na hodinkách. Ještě dvě minuty.

Na opačné straně lodních schůdků se otevřely dveře a vynořila se postava. LeSeura hodně překvapilo, koho uviděl: byl to Craik. „Já myslel, že jste ve své pracovně,“ řekl mu.

Craik se na něj díval, jako by se zbláznil. „Jsem ve službě, pane.“

„Ale první důstojník Masonová –“

Přerušilo ho bzučení alarmu a blikání červeného světla. Ozvalo se několikeré cvaknutí po obvodu průlezu na můstek. „Co to je, sakra?“ zaklel kormidelník.

Kemper upřeně sledoval blikající světlo nade dveřmi. „Ježíši, někdo spustil kód třetího stupně podle bezpečnostních směrnic!“

LeSeur popadl kliku dveří na můstek a pokusil se je otevřít.

„Při stavu pohotovosti se automaticky zamknou,“ řekl Kemper. „Tak se můstek neprodyšně uzavře.“

LeSeur cítil, jak mu tuhne krev v žilách; jediný, kdo zůstal na můstku, byla první důstojník Masonová. Přešel k palubnímu telefonu. „Důstojníku Masonová, u telefonu LeSeur.“

Žádná odpověď.

„Důstojníku Masonová! Byl vyhlášen stav pohotovosti třetího stupně. Otevřte ty dveře!“

Ani tentokrát se odpovědi nedočkal.

50

V půl druhé se Roger Mayles ocitl v čele skupiny podrážděných cestujících, posledních na cestě na oběd v Oscar’s. Už více než hodinu odpovídal – lépe řečeno vyhýbal se odpovědím – na otázky, co se bude dít, až přistanou na Newfoundlandu; jak se dostanou domů; jestli jim vrátí peníze. Nikdo ho neinformoval, nevěděl vůbec nic, nemohl nikomu odpovědět – a přesto měl pokyn, aby zajišťoval „bezpečnost“, ať už to znamenalo cokoli.

Nic takového se mu ještě nikdy nestalo. Největší radost ze života na palubě lodi mu přinášela jeho předvídatelnost. Ale nic na téhle plavbě se ani v nejmenším předvídat nedalo. A teď už měl pocit, že zanedlouho bude na pokraji nervového zhroucení.

Šel po chodbě a nasadil široký úsměv. Pasažéři za ním mluvili zvýšenými, hádavými hlasy o stále stejných věcech: o vrácení peněz, soudních řízeních a o tom, jak se dostanou domů. Pod nohama cítil pomalé pohupování lodi, oči odvracel od širokých oken na pravoboku, která lemovala jednu stranu chodby. Už se mu dělalo zle z toho lijáku, skučení větru a nárazů divokých vln na trup lodi. Pravdou bylo, že ho moře děsilo – vždycky – a nikdy se neoddával požitku pozorování vody z lodi, ani za dobrého počasí, protože moře mu vždycky připadalo strašně hluboké a strašně studené. A nekonečné – tak děsivě nekonečné. Od doby, co se na Britannii začali ztrácet lidé, se mu stále vracely noční můry, jak v noci padá do temného Atlantiku, šlape vodu a vidí, jak světla lodi mizí v mlze. Pokaždé se s tichým naříkáním vzbudil v pomuchlané posteli.

Nedokázal si představit horší smrt. Vůbec ne.

Jeden muž ze skupiny za ním přidal do kroku. „Pane Maylesi?“

Otočil se, aniž by zpomalil, měl stále stejně napjatý úsměv. Nemohl se dočkat, až dojdou do Oscar’s.

„Ano, pane…?“

„Wendorf. Bob Wendorf. Podívejte – patnáctého mám v New Yorku dohodnutou hodně důležitou schůzku. Potřebuju vědět, jak se z Newfoundlandu dostaneme do New Yorku.“

„Pane Wendorfe, nepochybuji o tom, že společnost učiní náležitá opatření.“

„Krucinál, to není odpověď! A ještě něco: pokud si myslíte, že do New Yorku pojedu lodí, tak se šeredně mýlíte. Nikdy v životě už na žádnou loď nevstoupím! Chci letět, a to první třídou.“

Ze skupinky za panem Wendorfem bylo slyšet souhlasné mručení. Mayles zastavil a otočil se. „Náhodou – společnost už zařizuje lety.“ Věděl, že v tu chvíli se nic takového neděje, ale cestujícím by za těchto okolností řekl cokoli, jen aby se jich zbavil.

„Pro všechny cestující, pro tři tisíce lidí?“ Žena s prsteny na všech scvrklých prstech se prodrala dopředu a mávala rukama posetýma jaterními skvrnami a ozdobenýma šperky.

„V St. John’s je mezinárodní letiště.“ A je tam? Mayles o tom neměl sebemenší tušení.

Žena mluvila dál – hlasem jako cirkulárka. „Řeknu vám upřímně, podle mě je tak nedostatečná komunikace neúnosná. Za tuhle plavbu jsme zaplatili spoustu peněz. Zasloužíme si vědět, co se děje!“

Zasloužíte si tak akorát nakopat do povislýho starýho zadku, madam. Mayles se dál usmíval. „Společnost –“

„A co vrácení peněz?“ skočil mu do řeči někdo další. „Nepočítáte snad s tím, že za takovéhle zacházení budeme platit –!“

„Společnost se o každého postará,“ ujišťoval Mayles. „Prosím vás, buďte trpěliví.“ Rychle se otočil, aby předešel dalším dotazům – a vtom to uviděl.

Byla to věc, věc jakoby stvořená z hustého dýmu, na rohu chodby. Blížila se k nim s odporným, vlnivým kolébáním. Okamžitě zastavil a v úžasu jenom zíral. Bylo to jako temná, zhoubná mlha, jenomže to vypadalo, že má na sobě nějaké tkanivo, snad látku, ale neurčitou a hodně divnou, směrem do středu tmavší, se slabými, nevýrazně měňavými záblesky. Cosi jako pletence svalů vystoupilo a pohybovalo se po povrchu, když se ta věc blížila.

Nedokázal říct ani slovo, nemohl se ani hnout. Tak je to přece jen pravda, pomyslel si. Ale to nemůže být. To nemůže být…

Pohnulo se to k němu, klouzavě a vířivě, jakoby s jistým cílem, s děsivým záměrem. Lidé ve skupině za ním klopýtli a zůstali stát; nějaká žena zalapala po dechu.

„Co je to za hrůzu?“ ozval se kdosi další.

Semkli se k sobě, několik lidí vykřiklo strachy. Mayles od toho přízraku nemohl odtrhnout oči, neschopen jakéhokoli pohybu.

„Je to nějaký přírodní úkaz,“ prohlásil hlasitě Wendorf, jako by chtěl sám sebe přesvědčit. „Jako kulový blesk.“

Ta věc se pohybovala chodbou, kolísavě a nevyzpytatelně se blížila.

„Panebože!“

Roger Mayles za sebou zaregistroval všeobecný zmatený ústup, který se po chvíli proměnil v úprk. Změť výkřiků a pláče ztrácela na síle a vzdalovala se. Stále se nemohl hnout, ani promluvit. Zůstal sám, byl jako přikovaný.

Když se k němu ta věc přiblížila, uviděl něco uvnitř. Siluetu – přikrčenou, šerednou, divokou, s horečnatě těkavýma očima…

Ne, ne, ne, ne, néééééé…

Z Maylesových úst se ozval tichý nářek. Když se ta věc přiblížila, cítil zřetelnější dech – vlhký a páchnoucí po plísni, odporný puch špíny a shnilých prašivek… Nářek v jeho hrdle se proměnil v kloktavý proud slizu, jak se ta věc proplížila kolem něj. Přízrak mu nevěnoval ani jediný pohled, jako by ho vůbec neviděl, zmizel jako závan vlhkého sklepního vzduchu.

Potom Mayles vnímal až to, že leží na podlaze a dívá se na muže od ochranky se sklenicí vody v ruce.

Otevřel ústa, chtěl něco říct, ale kromě vzduchu, který mu proletěl mezi hlasivkami jako povzdech, se neozvalo nic.

„Pane Maylesi,“ řekl mu člen ochranky. „Jste v pořádku?“

Vydal ze sebe zvuk, který by nejspíš vyšel z děravého měchu.

„Pane Maylesi?“

Polkl, rozpohyboval lepkavé čelisti. „Bylo… to… tady.“

Silná mužská paže se k němu natáhla, popadla ho za sako a zvedla ho do sedu.

„Vaše skupina ke mně přiběhla s hysterickým pláčem. Ať to, co jste viděl, bylo cokoli, už je to pryč. Prohledali jsme všechny přilehlé chodby. Je to pryč.“

Mayles se předklonil, polkl a potom – jako by chtěl rozptýlit samotnou přítomnost té věci – zvracel na zlatý plyšový koberec.

51

„Důstojníku Masonová!“ LeSeur usilovně mačkal tlačítko palubního telefonu. „Máme stav pohotovosti kód tři. Ozvěte se, prosím!“

„Pane LeSeure,“ řekl Kemper, „ona ví moc dobře, že máme kód tři. Sama ho spustila.“

LeSeur se k němu otočil a zíral na něj. „Jste si jistý?“

Kemper přikývl.

Druhý důstojník se znovu otočil k průlezu. „Důstojníku Masonová!“ hulákal do telefonu. „Jste v pořádku?“

Žádná odpověď. Bouchl na dveře průlezu pěstí. „Masonová!“

Obrátil se na Kempera. „Jak se tam dostaneme?“

„To nejde,“ odpověděl šéf bezpečnosti.

„Houby nejde! Kde je přechod na ruční ovládání pro případ mimořádné události? Důstojníkovi Masonové se něco stalo!“

„Můstek je stejně odolný jako kokpit letadla. Když je vyhlášen stav pohotovosti zevnitř, můstek se zamkne. Neprodyšně. Nikdo nemůže dovnitř, pokud ho někdo zevnitř nevpustí.“

„Musí tady být přechod na ruční ovládání!“

Kemper zavrtěl hlavou. „Není tu nic, co by mohlo teroristům pomoci dostat se na můstek.“

„Teroristům?“ LeSeur nechtěl Kemperovým slovům věřit.

„No jistě. Podle nových bezpečnostních směrnic je nezbytné podniknout všechna opatření, která zabrání teroristům dostat se na loď. Největší zaoceánský parník na světě představuje zřejmý cíl. Neřekl byste, jaké protiteroristické systémy na lodi existují. Věřte mi – dovnitř se prostě nedostanete, dokonce ani za použití výbušnin.“

LeSeur se opřel o dveře, ztěžka dýchal. Nechápal to. Má snad Masonová srdeční záchvat? Ztratila vědomí? Rozhlédl se kolem. Muži na něj upírali zneklidněné pohledy s prosbou, aby je vedl.

„Pojďte se mnou na záložní můstek,“ řekl. „Je tam uzavřený televizní okruh. Ten nám ukáže, co se děje.“

Seběhl lodní schůdky, ostatní za ním, a otevřel dveře na služební schodiště. Kovové stupně bral po třech, dostal se o jednu úroveň níž, otevřel další dveře, hnal se chodbou kolem uklízeče s mopem k průlezu na záložní můstek. Když skupina vešla, strážce, který sledoval bezpečnostní údaje, překvapeně vzhlédl.

„Přepněte všechno na můstek,“ nařídil LeSeur.

Muž napsal několik příkazů na klávesnici. Na malé obrazovce se okamžitě ukázalo šest různých pohledů na můstek.

„Tamhle je!“ řekl LeSeur, skoro se složil úlevou. Důstojník Masonová stála u kormidla, zády ke kameře, očividně klidná a soustředěná, jako když ji opouštěl.

„Proč nás neslyší přes rádio?“ zeptal se. „A ani bušení?“

„Mohla by nás slyšet,“ řekl Kemper.

„Ale proč tedy…?“ LeSeur zmlkl. Jeho dokonale vyvinuté smysly vnímaly každou drobnou změnu vibrací velkého plavidla. Cítil, jak se moře mění. Loď se otáčela.

„Co se to sakra děje?“

V tu chvíli byl jasně cítit otřes, jak motory přidaly na rychlosti – velmi výrazně.

V hrudi jako by měl ledovou hroudu. Podíval se na monitor s údaji hodnot kurzu a rychlosti, sledoval soubory měnících se čísel, dokud se neustálily na nových hodnotách. Přesně dvě stě stupňů, rychlost se zvyšuje.

Přesně dvě stě stupňů… LeSeur se zběžně podíval na souřadnicový zapisovač map na plochém monitoru hned vedle. Všechno tam bylo ve skvostných barvách, malý symbol lodi, přímá linie plavby na písčiny a skály Grand Banks.

Cítil, jak se mu podlamují kolena.

„Co je?“ zeptal se Kemper a zblízka zíral LeSeurovi do obličeje, potom se stejně jako druhý důstojník podíval na souřadnicový zapisovač map.

„Co –?“ začal znovu Kemper. „Panebože.“ Visel očima na velké obrazovce. „Myslíte, že –?“

„Co je?“ zeptal se Craik při příchodu.

„Důstojník Masonová zvýšila rychlost,“ oznámil LeSeur přidušeným hlasem. „A změnila kurz přímo na Carrion Rocks.“

Znovu věnoval pozornost obrazovce, na níž byla Masonová u kormidla. Trochu pohnula hlavou, takže ji viděl z profilu – a všiml si, že na rtech jí pohrává slabý úsměv.

Venku na chodbě Lee Ng vytíral linoleum, znehybněl a napjatě poslouchal. Dělo se něco vážného, ale hlasy najednou utichly. Nejspíš to špatně pochopil. Byl to jazykový problém – přes usilovné studium stále ještě nemluvil anglicky tak, jak by chtěl. Učit se nový jazyk v šedesáti letech je hodně těžké. Navíc se tu používá spousta námořnických výrazů, které ve svém levném vietnamsko-anglickém slovníku nenašel.

Znovu začal vytírat. Ticho za otevřenými dveřmi záložního můstku teď přerušil překotný hovor. Velmi rozrušený. Lee Ng postoupil o kousek blíž, se skloněnou hlavou přejížděl po linoleu mopem v širokých půlkruzích, pozorně poslouchal. Hlasy byly hlučné, naléhavé a teď začínal chápat, že předtím nerozuměl špatně.

Držadlo mopu upadlo na podlahu a nadělalo pořádný rámus. Lee Ng ustoupil o krok, potom o další. Šel pryč. Chůze se proměnila v běh. Během si nejednou zachránil život v zoufalých situacích za války. Ale už když utíkal, napadlo ho, že tohle je něco jiného než válka: tady není žádné útočiště, žádná ochranná džungle za posledním rýžovým polem.

Tohle je loď. Není kam utéct.

52

Constance Greeneová pozorné poslouchala prohlášení prvního důstojníka v lodním rozhlase, velmi se jí ulevilo, když slyšela informaci o tom, že změnili kurz na St. John’s. Zklidnila ji i velmi přísná bezpečnostní opatření. Veškeré předstírání, že jsou stále na zábavné plavbě, bylo to tam. Teď šlo o bezpečnost a přežití. Napadlo ji, že je to možná karma, když někteří z těchto nadmíru privilegovaných lidí alespoň letmo zahlédnou životní realitu.

Podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na dvě. Pendergast jí řekl, že chce spát do tří hodin, a ona hodlala jeho přání vyhovět. Chápala, že si potřebuje odpočinout. Už jen proto, aby se zbavil panického strachu, do něhož jako by se propadl. Nikdy ho neviděla spát ve dne – a nikdy nepil alkohol dopoledne.

Constance se usadila na pohovce a ve snaze zaplašit obavy otevřela svazek Montaigneových esejů. Ale sotva se začala nořit do vytříbených francouzských obratů, někdo jemně zaklepal na dveře.

Vstala a šla ke dveřím.

„Tady Marja. Otevřete, prosím.“

Constance ji poslechla a pokojská proklouzla dovnitř. Uniformu, obvykle bez poskvrnky, měla zamazanou a vlasy rozcuchané. „Posaďte se, Marjo. Co se děje?“ Marja si přejela rukou čelo. „Tam je инсане.“

„Prosím?“

„Jak tomu říkáte? Blázinec. Poslouchejte, nesu vám zprávy. Moc špatné. Šíří se v podpalubí jako oheň. Modlím se, aby to nebyla pravda.“

„O co jde?“

„Prý nový kapitán lodi – první důstojník Masonová – se zamkla na můstku a vede loď ke skalám.“

„Cože?“

„Ke skalám. Carrion Rocks. Prý na ně narazíme ani ne za tři hodiny.“

„To mi připadá jako hysterická fáma.“

„Možná, ale tomuhle věří i celá posádka. A něco vážného se děje na záložním můstku, dovnitř a ven chodí hodně důstojníků, je tam rušno. A taky, jak říkáte vy, zase viděli přízrak. Tentokrát skupina pasažérů a taky šéf plavby.“

Constance se zarazila. Loď se silně zachvěla, když do ní narazila další veliká vlna, a vybočila z kurzu. Podívala se na Marju. „Počkejte tady, prosím.“

Vyšla do schodů a zaklepala na dveře Pendergastovy ložnice. Obvykle reagoval okamžitě, hlasem jasným a soustředěným, jako by byl hodiny vzhůru. Tentokrát však nikoli.

Zaklepala znovu. „Aloysie?“

Zevnitř bylo slyšet tichý, vyrovnaný hlas. „Chtěl jsem, abys mě vzbudila ve tři hodiny.“

„Nastala mimořádná situace, o které bys měl vědět.“

Dlouhé ticho. „Nechápu, proč by to nemohlo počkat.“

„Nemůže to počkat, Aloysie.“

Dlouhé ticho. „Za okamžik jsem dole.“

Constance sešla ze schodů. Po několika minutách se Pendergast objevil, měl na sobě černé kalhoty od obleku, sněhově bílou košili rozepnutou, černé sako od obleku a kravatu přes ruku. Odhodil sako na židli a rozhlédl se. „Benediktinské vejce a čaj?“ zeptal se.

Constance na něj upírala oči. „Pokojová služba je zrušená. Jídlo se podává pouze na směny.“

„Tady Marja je dost šikovná, aby něco sehnala, když se budu holit.“

„Na jídlo nemáme čas,“ vyštěkla Constance podrážděně.

Pendergast šel do koupelny, nechal dveře otevřené, sundal košili ze svého bílého, vypracovaného těla, přehodil ji přes madlo ve sprše, pustil vodu a pomalu si mydlil tvář. Vyndal dlouhou, rovnou břitvu a začal ji obtahovat. Constance vstala, chtěla dveře zavřít, ale Pendergast jí gestem naznačil, že si to nepřeje. „Čekám, že se dozvím, co je tak moc důležitého, žes mi nedopřála odpočinek.“

„Marja říká, že první důstojník Masonová převzala velení na lodi, když Cutter odmítl změnit kurz. Obsadila můstek a teď nabrala směr přímo k útesu, hrozí nám kolize.“

Břitva se zastavila na Pendergastově dlouhé bílé čelisti. Uběhlo skoro třicet vteřin. Potom v holení pokračoval. „A proč to Masonová udělala?“

„To nikdo neví. Asi se zbláznila.“

„Zbláznila,“ zopakoval po ní. Dál se holil, nesnesitelně pomalu a soustředěně.

„Navíc,“ pokračovala Constance, „se objevila ta věc, takzvaný kouřový přízrak. Řada lidí ho viděla, včetně šéfa plavby. Skoro to vypadá, jako by…“ Zmlkla, nevěděla jistě, jak to vyjádřit, nakonec od toho nápadu upustila. Určitě to byla jen její představivost.

Pendergast se v tichosti dál holil. Slyšeli jediné zvuky – slabé dunění bouře a občas nějaký zvýšený hlas na chodbě. Constance a Marja čekaly. Konečně byl hotový. Opláchl si obličej, otřel a složil břitvu, osušil si tváře, oblékl si košili, zapnul ji, zasunul zlaté knoflíky do manžet a několika zkušenými pohyby si uvázal kravatu. Potom vešel do obývacího pokoje.

„Kam jdeš?“ ptala se Constance podrážděně a trochu vyděšeně. „Máš vůbec představu, co se tu děje?“

Zvedl sako. „Chceš říct, že jsi na to sama nepřišla?“

„Samozřejmě ne!“ Constance cítila, že jí povolují nervy. „Neříkej, že ty tomu rozumíš!“

„Přirozeně že ano.“ Oblékl si sako a zamířil ke dveřím.

„Cože?“

Pendergast se zastavil mezi dveřmi. „Všechno je propojeno, jak jsem se domníval už dříve – krádež Agozyena, vražda Jordana Ambrose, mizení lidí na palubě a vraždy, a teď šílený první důstojník vede loď na útes.“ Pousmál se. „A to už nemluvím o tvém ‚kouřovém přízraku‘.“

„Jak to?“ Constance byla rozčilená.

„Máš stejné informace jako já a mně vysvětlování připadá únavné. Kromě toho je to teď nepodstatné – všechno.“ Neurčitě mávl rukou. „Pokud to, co říkáš, je pravda, tak tohle všechno brzy klesne ke dnu Atlantiku. A teď mám něco důležitého na práci. Za necelou hodinu jsem zpátky. Možná bys zatím mohla opatřit talíř s benediktinskými vejci a zelený čaj.“

Odešel.

Constance ještě dlouho upřeně hleděla na dveře. Potom se pomalu otočila na Marju. Chvilku neříkala nic.

„Ano?“ zeptala se Marja.

„Chci vás požádat o malou službu.“ Pokojská čekala.

„Chci, abyste mi co nejdříve přivedla doktora.“

Marju její slova zjevně vyděsila. Jste nemocná?“

„Já ne, ale nejspíš on.“

53

Gavin Bruce a skupina lidí, kterou začal chápat jako svůj tým, se usídlila ve společenské místnosti uprostřed paluby 8, byli zabráni do hovoru o stavu lodi a dalších krocích, které by mohli podniknout. Na to, že bylo časné odpoledne, se Britannia zdála, nevšedně tichá. I když zákaz vycházení platil jen v nočních hodinách, vypadalo to, že spousta cestujících zůstala v kajutách – buď proto, že měli strach z vraha, nebo kvůli vyčerpání z velmi napjatého dopoledne.

Bruce poposedl na židli. I když se jim nepodařilo promluvit s kapitánem Cutterem, potěšilo je, že ten chlap byl zbaven velení a nikdo nejednal podle jeho doporučení. Měl dojem, že jeho zásah nakonec přinesl své ovoce.

Cutter zjevně ztratil půdu pod nohama. Takového kapitána Bruce zažil, když byl u královského loďstva – typ, který si pletl tvrdohlavost s rozhodností a „postup podle předpisů“ s moudrostí. Takoví muži často znejistí, když nastane chaos. První důstojník Masonová zvládla přechod dobře; obdivoval její řeč v lodním rozhlase. Bruce pokládal ten projev za velmi profesionální a vyrovnaný.

„Plujeme přímo do spárů bouřky,“ řekl Niles Welch a pokynul na řadu oken omývaných deštěm.

„Moc nerad bych teď byl na palubě menšího plavidla,“ řekl Bruce. „Paráda, jak se takhle velká loď chová na rozbouřeném moři.“

„Ne jako torpédoborec, na kterém jsem sloužil za války na Falklandech,“ řekl Quentin Sharp. „To tedy byla síla!“

„Překvapuje mě, že důstojník Masonová tady zrychlila,“ řekla Emily Dahlbergová.

„To jí nezazlívám,“ odpověděl Bruce. „V jejím postavení bych taky chtěl tuhle příšernou loď dostat do přístavu co možná nejdřív a na pohodlí pasažérů bych nebral ohled. I když já bych na jejím místě možná trochu ubral. Britannia tak dostává hodně zabrat.“ Podíval se na Dahlbergovou. „Mimochodem, Emily, chtěl jsem vám poblahopřát k tomu, jak jste před chvílí dokázala zklidnit tu hysterickou dívku. Je to čtvrtá osoba, se kterou jste si za poslední hodinu dokázala poradit.“

Dahlbergová elegantně přehodila nohu přes nohu. „Všichni jsme tu ze stejného důvodu, Gavine – abychom se pokusili udržet pořádek a jakkoli pomohli, jak to jen půjde.“

„Ano, ale tohle bych nikdy nedokázal. V životě jsem nejspíš neviděl nikoho takhle rozčileného.“

„Použila jsem jen mateřské instinkty.“

„Nikdy jste děti neměla.“

„To je pravda.“ Dahlbergová se pousmála. „Ale mám velkou fantazii.“

Z chodby uslyšeli spěšné kroky a zmatený křik.

„Snad ne další partička násosků,“ zamumlal Sharp.

Hlasy nabíraly na síle a uviděli skupinu neukázněných pasažérů v čele se zjevně opilým mužem. Rozdělili se a tloukli na dveře kajut, pasažéři z nich vycházeli na chodbu.

„Slyšeli jste?“ křičel muž vpředu poněkud rozmazaně. „Slyšíte?“ Ostatní ze skupiny dál bušili na dveře a křičeli, aby všichni vyšli ven.

Bruce se narovnal.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se Dahlbergová ostře.

Opilec zůstal stát, trochu se kolébal. „Kurz lodi nás vede ke kolizi!“

Ozvala se změť vyděšených hlasů. Muž zamával rukama. „Masonová obsadila můstek! Rozbije loď o Grand Banks!“

Následovala exploze otázek a výkřiků.

Bruce vstal. „Na palubě lodi působí takové řeči jako zápalná bomba, pane. Měl byste se krotit.“

Muž se na něj nejisté podíval. „Tak krotit, jo? Tebe zkrotím, chlape. To uvidíš! Je toho plná loď, celá posádka o tom mluví.“

„To je pravda!“ ozval se výkřik zezadu. „První důstojník se zamkla na můstku – je tam sama. Nabrala kurz na Carrion Rocks!“

„Takový nesmysl,“ řekl Bruce, nicméně zmínka o Carrion Rocks ho znepokojila. Dobře si na ty skály pamatoval ještě z doby, kdy sloužil u námořnictva: široká řada kamenů, které jako tesáky vystupují nad hladinu severního Atlantiku. Představují hodně velké riziko pro lodní dopravu.

„Je to pravda!“ vykřikl opilý muž a máchl rukou tak mohutně, že skoro ztratil rovnováhu. „Je toho plná loď!“

Bruce sledoval, jak se panika zmocňuje celého davu. „Přátelé,“ řekl pevným hlasem, „to není možné. Na můstku lodi, jako je tahle, vůbec nikdy nezůstává jen jeden člověk. A určitě existuje tisíc způsobů, jak převzít řízení takové lodi ze strojovny nebo záložních můstků. Vím to: byl jsem velitelem u královského loďstva.“

„Dneska to takhle nefunguje, ty starej cvoku!“ zakřičel opilý muž. „Loď je plně automatizovaná. Důstojník Masonová se prostě vzbouřila a převzala řízení a teď se chystá loď potopit!“

Nějaká žena přispěchala k Bruceovi a popadla ho za sako. „Vy jste byl u námořnictva! Prokristapána, musíte něco udělat!“

Bruce se jí vytrhl a zvedl ruce. Měl přirozený velitelský talent a vyděšené hlasy trochu ubraly na síle.

„Prosím!“ vykřikl. Zavládlo ticho.

„Můj tým a já zjistíme, nakolik je tahle fáma pravdivá,“ pokračoval.

„Je tam –!“

„Ticho!“ Počkal. „Pokud tam je, zasáhneme – to vám slibuju. Zatím byste všichni měli zůstat tady a čekat na pokyny.“

„Pokud si vzpomínám,“ řekla Dahlbergová, „v klubu Admirál na palubě 10 je monitor, na kterém je vidět poloha lodi na dráze přeplavby a také údaje o kurzu a směru.“

„Výborně,“ ohodnotil její slova Bruce. „Tak získáme nezávislou kontrolu.“

„A potom co?“ skoro ječela žena, která ho předtím popadla za sako.

Bruce se k ní otočil. „Jak jsem říkal, zůstanete tady a vyzvete všechny, kdo půjdou kolem, aby udělali totéž. Všechny uklidněte a přestaňte šířit paniku – to je to poslední, co potřebujeme. Pokud je to pravda, pomůžeme ostatním důstojníkům znovu převzít řízení. A budeme vás informovat.“

Nakonec se obrátil ke své skupince. „Tak to prověříme?“

Rychle je vedl chodbou ke schůdkům. Celé to bylo šílené, ztřeštěné. Nemůže to být pravda…

Nebo ano?

54

Na záložním můstku byla spousta lidí. Nervozita stoupala. LeSeur svolal mimořádnou schůzku vedoucích všech sekcí a šéfové pohostinství a zábavy už přicházeli, spolu s hlavním hospodářem, loďmistrem a hlavním stevardem. Podíval se na hodinky, otřel si obočí a zkoumal snad posté záda důstojníka Masonové, která byla v záběru centrální obrazovky uzavřeného televizního okruhu. Stála u kormidla, vzpřímená a klidná, zpod čepice se jí neuvolnil ani sebemenší pramínek vlasů. Na hlavním mapovači NavTrac GPS se už objevil kurz Britannie. Tam to bylo: v záplavě chladných elektronických barev směr, rychlost… a Carrion Rocks.

Upíral oči na Masonovou. Naprosto klidně stála za kormidlem. Něco se s ní stalo, nějaký zdravotní problém, mozková příhoda, drogy, možná stav amnézie. Co se děje v její mysli? Jednala v naprostém protikladu všeho, co symbolizuje první lodní důstojník.

Na monitorovací pracovní stanici vedle něj seděl Kemper se sluchátky na uších. LeSeur do něj šťouchl a šéf bezpečnosti sundal sluchátka.

„Kempere, máte stoprocentní jistotu, že nás slyší?“ zeptal se.

„Všechny kanály jsou otevřené. Dokonce mám i nějakou odezvu.“

LeSeur se otočil na Craika. „Nějaká další reakce na náš tísňový signál?“

Craik zvedl oči od rádia a satelitního telefonu. „Ano, pane. Odpovídá americká a kanadská pobřežní stráž. Nejbližší plavidlo je loď kanadské pobřežní stráže Sir Wilfred Grenfell z přístavu St. John’s. Je to šedesát osm metrů dlouhý hlídkový člun v pobřežních vodách. Na palubě je devět důstojníků, jedenáct členů posádky, šestnáct lůžek a dalších deset nemocničních postelí. Plují v záchytném proudu a k nám se dostanou asi patnáct námořních mil východně až severovýchodně od Carrion Rocks… přibližně ve tři čtvrtě na čtyři odpoledne. Nikdo jiný není dostatečně blízko, aby nás dostihl před odhadovaným časem, ehm, kolize.“

„Jaký mají plán?“

„Stále ještě probírají možnosti.“

LeSeur se otočil na třetího důstojníka. „Přiveďte sem doktora Grandinea. Chci, aby mi vysvětlil, co se děje s Masonovou. A zeptejte se Maylese, jestli mezi cestujícími na palubě není psychiatr. Pokud ano, přiveďte mi ho sem.“

„Ano, pane.“

Potom se LeSeur obrátil na hlavního inženýra. „Pane Halseyi, zajděte osobně do strojovny a odpojte autopilota. Pokud to bude nezbytné, odřežte kabely, na ovládací panely použijte perlík. A posledním krokem bude vyřazení jednoho vrtulového pohonu.

Inženýr zavrtěl hlavou. „Autopilot je chráněný proti útoku. Byl vyprojektován tak, že obchází manuální systémy. I kdybyste mohli vyřadit jeden pohon – což nelze –, autopilot to dokáže vyrovnat. Tahle loď může v případě potřeby plout na jeden pohon.“

„Pane Halseyi, neříkejte mi, proč to nelze udělat, dokud to nezkusíme.“

„Ano, pane.“

LeSeur se otočil na radistu. „Zkuste navázat spojení s Masonovou na vysokofrekvenčním kmitočtu kanálu 16 ručním zařízením.“

„Ano, pane.“ Vyndal z pouzdra zařízení a přiblížil ho k ústům. Stiskl tlačítko přenosu. „Radiodůstojník můstku, radiodůstojník můstku, ozvěte se, prosím.“

LeSeur ukázal na obrazovku televize uzavřeného okruhu. „Vidíte to?“ vykřikl. „Zřetelně je vidět zelené světélko pro příjem! Ona je na příjmu, má to nahlas a slyší dobře!“

„Přesně tohle jsem vám říkal,“ odpověděl Kemper. „Slyší každé slovo.“

LeSeur zavrtěl hlavou. Znal Masonovou už léta. Vždycky se chovala profesionálně – bývá sice trochu upjatá, ale rozhodně postupuje podle předpisů, nebývá sice zrovna srdečná, ale je vždycky naprosto profesionální. Usilovně přemýšlel. Musí přece existovat nějaký způsob, jak s ní promluvit osobně. Strašně ho rozčilovalo, že neustále stojí zády k nim.

Možná kdyby na ni viděl, dokázal by ji přesvědčit. Nebo alespoň pochopit.

„Pane Kempere,“ řekl, „přímo pod okny je zábradlí, na které se připevňuje lávka pro mytí oken – je to tak?“

„Myslím, že ano.“

LeSeur rychle popadl sako z křesla a oblékl si ho. „Jdu tam.“

„Zbláznil jste se? Je to třicet metrů nad palubou,“ varoval ho Kemper.

„Chci se jí podívat do tváře a zeptat se, co to vyvádí.“

„Budete vydán na pospas silné bouři –“

„Třetí důstojníku Worthingtone, dokud se nevrátím, máte to tu na starosti.“ S těmi slovy se LeSeur vyřítil ze dveří.

LeSeur stál u zábradlí pozorovací plošiny na palubě 13 na levoboku lodi, vítr mu rval oblečení, déšť ho bičoval do obličeje, když upřeně hleděl vzhůru na můstek na nejvyšší plošině lodi. Nad ním už byly jen komíny a stěžně. Dvě křídla můstku vybíhala na levobok a pravobok, jejich okraje vyčnívaly přes trup. Pod stěnou mdle osvětlených oken stěží rozpoznal zábradlí, jednu mosaznou trubku silnou asi dva a půl centimetru, připevněnou ocelovými držáky pár centimetrů od nadstavby lodě. Úzký žebřík vybíhal z plošiny ke křídlu na levoboku a dosedal na zábradlí, které lemovalo dolní můstek.

LeSeur vrávoral přes palubu k žebříku, na chvíli zůstal stát a potom se chytil příčle v úrovni ramen – jako tonoucí. Znovu zaváhal, svaly na rukou a nohou se už pomalu roztřásly v očekávání příštích muk.

Položil nohu na nejnižší příčel a přitáhl se rukama. Jemná vodní tříšť se přes něj přelila a jeho šokovalo, že šedesát metrů nad vodní hladinou cítí sůl. Oceán přes hustý déšť a vodní tříšť neviděl – ale slyšel hukot a cítil otřesy, jak vlny v poryvech narážely do trupu lodi. Znělo to jako bušení rozezleného, raněného boha moře. V té výšce byly pohyby lodi zvláště zřetelné a jeho útroby už špatně snášely každý pomalý houpavý pohyb.

Mám to zkusit? Kemper měl pravdu: je to naprostá šílenost. Ale už když si tu otázku kladl, znal odpověď. Musí se jí podívat do tváře.

Vší silou se držel jednotlivých příčlí a pokračoval po žebříku vzhůru – jedna ruka a jedna noha, potom druhá ruka a druhá noha. Vítr ho bičoval takovou silou, že chvílemi musel zavřít oči a pokračovat po hmatu, drsnýma rukama námořníka svíral obrovskou silou jednotlivé příčle z opískované oceli. Loď vybočila po nárazu velmi silné vlny, až měl pocit, že visí nad prázdným prostorem, gravitační síla ho táhla dolů, dolů do mořského kotle.

Jedna ruka po druhé.

Stoupání k hornímu zábradlí mu připadalo nekonečné. Teď už měl hlavu v úrovni oken. Nahlédl dovnitř, ale byl příliš daleko od můstku na levoboku, takže viděl jen mdlé světlo elektronických systémů.

Nezbývalo než přejít kolem zábradlí do středu.

Okna můstku mírně vystupovala směrem ven. Nad nimi uviděl okraj paluby nahoře a špičku konce jejího zábradlí. Čekal na chvilku klidu mezi jednotlivými poryvy, potom se chytil horního okraje paluby nad můstkem, současně jednou nohou vystoupil na spodní zábradlí. Stál tak hodně dlouho, srdce mu bušilo, připadal si hrozivě vydaný na pospas úplně všemu. Přitiskl se k oknům můstku s roztaženýma nohama a rukama a pohupování lodi v tu chvíli vnímal ještě zřetelněji.

Zhluboka se přerývaně nadechl. A ještě jednou. Potom pomalu pokračoval dál. Zmrzlými prsty pevně svíral okraje paluby a při každém poryvu větru v sobě znovu sbíral síly.

Můstek byl 58 metrů dlouhý; to znamenalo jít 24 metrů podél zábradlí, než se dostane k pracovní stanici a kormidlu můstku.

Odbočil a sunul jednu nohu za druhou. Tady už zábradlí nebylo z opískované oceli – v těch místech se ho nikdy neměl člověk dotknout –, takže bylo pekelně kluzké. Postupoval pomalu, většinu váhy svého těla uváženě přenášel na prsty, kterými pevně svíral rosolem pokrytý konec horního leštěného zábradlí. Silný hučící vítr jím cloumal, podtrhával mu nohy, LeSeur dokonce chvíli visel volně ve vzduchu. Vířící šedý prostor dole ho děsil. Snažil se najít vhodnou pozici a znovu na chvíli zaváhal, lapal po dechu, srdce mu bušilo, prsty měl necitlivé. Po minutě se přinutil jít dál.

Konečně byl uprostřed můstku. A tam ji uviděl: první důstojník Masonová stála u kormidla a klidně se na něj dívala.

Oplácel jí upřený pohled, doslova šokovaný jejím naprosto nevzrušeným výrazem ve tváři. Ani ji nepřekvapilo, že se objevil na tak prapodivném místě. Byla jako přelud, oblečená do nepříznivého počasí, přitisknutá na druhé straně řady oken můstku.

Levou rukou znovu pevně uchopil horní zábradlí a pravou zabušil na okno. „Masonová! Masonová!“

Upřeně mu hleděla přímo do očí, ale duchem zůstávala skoro nepřítomná.

„Co to děláte?“

Žádná odpověď.

„K čertu, Masonová, mluvte se mnou!“ Udeřil pěstí do okna tak silně, až ho ruka zabolela.

Stále na něj jen upřeně hleděla. „Masonová!“

Konečně se pohnula, obešla kormidlo a přiblížila se k oknu. I přes rachot bouře slyšel její hlas, tlumený sklem. „Otázkou je, pane LeSeure, co děláte vy.“

„Neuvědomujete si, že plujeme v kurzu, který znamená přímou kolizi s Carrion Rocks?“

Další pohyb jejích rtů byl příslibem úsměvu. Řekla něco, ale přes hlomoz bouřky ji neslyšel.

„Neslyším vás!“ Pevně se držel lemu, napadlo ho, za jak dlouho mu prsty vypoví službu a on spadne do nespoutané šedivé mořské pěny.

„Říkala jsem,“ – přišla blíž k oknu a mluvila nahlas – „že si to plně uvědomuju.“

„Ale proč?“

Nakonec úsměv předvedla, bylo to jako odlesk slunce na ledu. „Tohle je ta správná otázka, pane LeSeure, nemyslíte?“

Přitiskl se ke sklu a přitom dělal, co mohl, aby se prsty udržel. Věděl, že to už moc dlouho nevydrží.

„Proč?“ ječel.

„Zeptejte se společnosti.“

„Ale… přece to nemůžete udělat záměrně!“

„Proč ne?“

Chtěl na ni zařvat, že je šílená, ale neudělal to. Musel se k ní dostat, zjistit důvod a domluvit jí. „Proboha, nechcete přece takhle zabít čtyři tisíce lidí!“

„Proti cestujícím ani posádce nic nemám. Ale stejně tuhle loď zničím.“

Nevěděl jistě, jestli mu po obličeji stéká déšť, nebo slzy. „Důstojníku, podívejte. Pokud máte problémy v osobním životě, problémy se společností, můžeme s tím něco udělat. Ale tady… jsou na palubě tisíce nevinných lidí, spousta žen a dětí. Naléhavě vás žádám, nedělejte to. Prosím vás!“

„Lidé umírají každý den.“

„Je tohle nějaký teroristický útok? Chcete snad,“ – polkl a hledal slova, jak to neutrálně formulovat – „vyjádřit nějaký… nějaký konkrétní politický nebo náboženský názor?“

Úsměv měla i dál ledový, zdrženlivý. „Když už se ptáte, tak vám odpovím – ne. Tohle je vyloženě soukromá záležitost.“

„Jestli chcete zničit loď, nechte nás aspoň napřed spustit na vodu záchranné čluny!“

„Moc dobře víte, že když jenom zpomalím, jsou schopní přivolat jednotky rychlého nasazení a zlikvidovat mě. Nepochybuju o tom, že polovina cestujících už posílá e-maily do světa. A určitě už se chystá náležitá reakce. Ne, pane LeSeure, rychlost je můj spojenec a cílem cesty Britannie jsou Carrion Rocks.“ Zběžně zkontrolovala mapu souřadnicového zapisovače autopilota. „Za sto čtyřicet devět minut.“

Uhodil pěstí do skla, „Ne!“ Tolik se do toho opřel, až skoro upadl. Honem se chytil zábradlí, nehty zarýval do gelcoatu, speciální pryskyřice, jíž bylo obalené, a bezmocně sledoval, jak Masonová přešla ke kormidlu a oči upírá do šedi bouřky.

55

Když Constance slyšela, jak se otevírají dveře, narovnala se. Podle tlumených zvuků zvenčí bylo zřejmé, jaká panika propukla na lodi: křik, klení, dupot nohou. Pendergast vešel a zavřel za sebou.

Na rameni nesl něco velkého a těžkého. Když přišel blíž, Constance viděla, že je to plátěný vak slonovinové barvy stažený provazem. Pendergast zůstal ve dveřích do kuchyně, sundal vak, oprášil si ruce a vešel do obývacího pokoje.

„Tak jsi konečně připravila čaj,“ poznamenal, když si nalil šálek a usedl do koženého ušáku. „Výborně.“

Chladně na něj pohlédla. „Stále čekám na tvou teorii o tom, co se vlastně děje.“

Pomalu s chutí upil čaj. „Věděla jsi, že Carrion Rocks představují jedno z největších nebezpečí pro lodní dopravu v severním Atlantiku? Když se potopil Titanik, domnívali se, že narazil právě na ně.“

„Velmi zajímavé.“ Podívala se na něj, jak tam sedí v křesle a klidně upíjí čaj, jako by všechno bylo v naprostém pořádku a žádné nebezpečí nehrozilo. A potom ji napadlo: třeba skutečně žádné nebezpečí nehrozí a všechno je, jak má být.

„Ty máš plán,“ řekla. Bylo to konstatování, ne otázka.

„Samozřejmě. Tak mě napadá, že možná nadešel správný čas, abych tě seznámil s podrobnostmi. Raději teď, protože později možná budeme muset dost rychle reagovat na vývoj situace, a už na to nebude čas.“

Znovu upil trochu čaje. Položil šálek, vstal a šel ke kuchyni. Zatáhl za provaz, rozvázal vak, rozevřel ho, vyndal z něj něco velkého, vrátil se do obývacího pokoje a tu věc položil mezi ně na podlahu.

Constance si ji zvědavě prohlížela. Byla to podlouhlá, pevná schránka z bílé gumy a plastu, asi tak metr dvacet na devadesát centimetrů, svázaná nylonovými popruhy. Na čelní straně viděla různé varovné nálepky. Sledovala, jak Pendergast odstranil popruhy a zvedl ochrannou desku. Uvnitř bylo něco pevně zabaleného ve žlutém polyuretanu.

„Samonafukovací zařízení schopné udržet se nad vodou,“ řekl Pendergast. „Záchranné zařízení obecně známé jako ‚bublina přežití‘. Jsou v ní balíčky podle úmluvy SOLAS B, určené k ochraně lidského života na moři, radiový maják s ukazatelem nebezpečné polohy, přikrývky a zásoby potravin. Takový balíček je v každém záchranném člunu Britannie, který se na vodu spouští volným pádem. Já, ehm, tenhle z jednoho člunu znárodnil.“

Constance upírala oči střídavě na schránku a na Pendergasta.

„Pokud důstojníci nedokáží Masonovou zastavit, možná se pokusí spustit záchranné čluny,“ vysvětlil. „Při rychlosti, jakou plujeme, by to mohlo být nebezpečné, možná nerozumné. Na druhou stranu, s minimálním rizikem se můžeme ze zádi vrhnout do vody s tímhle. Samozřejmě budeme muset pečlivě vybírat místo, odkud skočíme.“

„Skočíme,“ opakovala Constance.

„Budeme to muset udělat z paluby nejblíž ke hladině, samozřejmě.“ Natáhl ruku ke stolku, vzal brožuru o lodi a nalistoval lesklou fotografii Britannie. „Navrhuji tohle místo.“ Ukázal na řadu velkých oken nízko na zádi. „Takže z tanečního sálu Krále Jiřího Druhého. S největší pravděpodobností bude prázdný – vzhledem k tomu, že je vyhlášen stav ohrožení. Mohli bychom prohodit oknem židli nebo stůl, udělat díru a skočit. Samozřejmě si vezmeme to zařízení s sebou, schované ve vaku, abychom na sebe neupoutali pozornost.“ Na chvíli se zamyslel. „Bylo by moudré počkat přibližně třicet minut; tak se dostaneme blíže k místu dopadu dostatečně vzdáleného od záchranných člunů. Ne moc blízko, to by nás zdržoval zdivočelý dav, v poslední chvíli určitě propukne panika. Pokud se dostaneme na vodu z jednoho okna tanečního sálu, tady nebo tady, vyhneme se brázdě za lodí.“ Se spokojeným povzdechem odložil fotografii, jako by byl se svým plánem nadmíru spokojen.

„Říkáš ‚my‘,“ promluvila Constance pomalu. „To znamená jen my dva.“

Pendergast se na ni trochu překvapeně podíval. „Ano, samozřejmě. Ale neměj obavy: vím, že to možná v té schránce vypadá malé, ale pro nás oba to bude určitě dost velké, když se to nafoukne. Bublina je určena pro čtyři lidi, dva se tam pohodlně vejdeme.“

Nevěřícně na něj zírala. „Hodláš zachránit sebe a ostatní nechat prostě zemřít?“

Zamračil se. „Constance, nemluv se mnou takovým tónem.“

V návalu chladné zlosti vstala. „Ty…“ Polkla to slovo. „Ukrást takovéhle zařízení ze záchranného člunu… Ty jsi tam nebyl, abys hledal způsob, jak zabránit krizi, ani jak zachránit Britannii. Ty ses jen připravoval, jak zachránit vlastní kůži!“

„Kupodivu jsem ke své kůži dost přilnul. A nemusím ti připomínat, Constance, že nabízím záchranu i tvojí kůže.“

„Tohle ti není vůbec podobné,“ řekla hlasem prodchnutým nevírou, šokem a zlobou. „Tohle je vulgární sobectví. Co se s tebou stalo, Aloysie? Od chvíle, kdy ses vrátil z Blackburnovy kajuty, jsi… divný. Nejsi to ty.“

Dlouho se na ni díval. Beze slova znovu přiložil ochrannou desku na plastovou schránku. Potom vstal.

„Posaď se, Constance,“ řekl tiše. A v tónu jeho hlasu bylo něco podivného, něco úplně cizího, a to ji i přes zlost a šok a nevíru, které pociťovala, přimělo okamžitě poslechnout.

56

LeSeur se posadil v konferenční místnosti přilehlé k záložnímu můstku. Pořád byl promočen až na kost, ale teď, místo aby mu byla zima, měl pocit, že se zalkne horkem a pachem zpocených těl. V místnosti pro šest lidí byli natěsnáni palubní důstojníci a vyšší důstojníci a další stále přicházeli.

LeSeur ani nepočkal, až se posadí, vstal, zaťukal o stůl klouby na rukou a začal.

„Právě jsem mluvil s Masonovou. Potvrdila, že má v úmyslu plnou rychlostí najet Britannií na Carrion Rocks. Zatím se mi nepodařilo dostat se na můstek, ani odpojit autopilota. Nenašel jsem lékaře nebo psychiatra schopného stanovit její diagnózu nebo mi říci, jak by bylo možné s prvním důstojníkem Masonovou rozumně pohovořit.“

Rozhlédl se.

„Několikrát jsem mluvil s kapitánem Grenfellu, jediné lodi, která je dost blízko, aby se mohla pokusit nám pomoci. Ostatní lodi – civilní a pobřežní stráže – změnily kurz. Nedostanou se k nám dřív, než dojde k předpokládané kolizi. Kanadský kapitán pobřežní stráže také vyslal dvě letadla pro dohled a komunikační účely. Mají v pohotovosti flotilu helikoptér, ale zatím jsme mimo jejich pobřežní pásmo. Odtud tedy nemůžeme očekávat žádnou pomoc. A Grenfell není vybaven tak, aby mohl přijmout čtyři tisíce tři sta evakuovaných osob.“

Po krátké odmlce se zhluboka nadechl. „Jsme uprostřed bouře na moři s dvanáctimetrovými vlnami a větrem o síle čtyřicet až šedesát uzlů. Ale neřešitelným problémem je pro nás v této chvíli rychlost lodi vzhledem k vodě, a ta je dvacet devět uzlů.“ Olízl si rty. „Kdybychom se nepohybovali, měli bychom spoustu možností – přesunout lidi na Grenfell, další by mohla nalodit jednotka rychlého nasazení. Ale nic z toho není proveditelné za rychlosti devětadvaceti uzlů.“ Rozhlédl se. „Takže, lidi, potřebuju nápady, a to hned teď.“

„Co třeba vyřadit z činnosti motory?“ zeptal se někdo. „Víte, prostě je zničit.“

LeSeur se podíval na hlavního inženýra. „Pane Halseyi?“

Inženýr se zamračil. „Máme čtyři dieselové motory poháněné dvěma turbínami General Electric LM2500. Když odstavíme jeden diesel, nic se nestane. Pokud bychom chtěli odstavit dva, pak by bylo lepší odstavit turbíny, jinak stlačené palivo exploduje.“

„Odstavit tedy nejdřív obě turbíny?“ zeptal se LeSeur.

„Jsou to vysokotlaké tryskové motory, pane, s rotací 3600 otáček za minutu. Jakýkoli podobný pokus zasáhnout, když ta ženská nasadila takovouhle rychlost, by byl… sebevražda. Roztrhlo by se dno lodi.“

„Rozříznout hnací hřídele?“ zeptal se třetí důstojník.

„Žádné hnací hřídele tam nejsou,“ odpověděl inženýr. „Každý vrtulový systém má vlastní pohonný systém. Diesel a turbíny vyrábějí elektřinu, která napájí vrtulové komplexy.“

„Zablokovat ozubené převody?“ zeptal se LeSeur.

„Díval jsem se na to. Za chodu motoru jsou nepřístupné.“

„A co třeba jednoduše odstřihnout elektřinu do motorů?“

Hlavní inženýr se zamračil. „To nemůžu udělat. Ze stejného důvodu vybudovali ochranu můstku a systém autopilota – ze strachu před teroristickým útokem. Géniové z ministerstva vnitra se rozhodli vyprojektovat loď, kterou by nemohli teroristé po obsazení nijak ovládat. Za každou cenu chtěli, aby důstojníci zůstali zamčeni na můstku a dostali loď do přístavu, i kdyby teroristé obsadili zbytek plavidla.“

„Když už mluvíme o můstku,“ řekl čtvrtý důstojník, „co kdybychom se pokusili prorazit bezpečnostní průlez a pustili tam plyn? Cokoli, co by odtud vytlačilo vzduch. Sakra, v kuchyni je několik kontejnerů s CO2. Víte, nějak ji zlikvidovat.“

„A potom co? Pořád řídí autopilot.“

Chvíli bylo ticho. Potom zvedl hlavu šéf IT Hufnagel, obrýlený muž v laboratorním plášti. Odkašlal si. „Autopilot je software jako každý jiný,“ řekl tiše. „Je možné se do něj nabourat – alespoň teoreticky. Nabourat se a přeprogramovat ho.“

LeSeur vykřikl: „A jak? Je chráněný!“

„Žádná ochrana není neproniknutelná.“

„Dejte mi nejlepšího muže, hned teď.“

„Tak to bude Penner, pane.“ Šéf IT vstal.

„Co nejdříve mě informujte.“

„Ano, pane.“

LeSeur ho sledoval, jak odchází z konferenční místnosti. „Nějaké další nápady?“

„Co třeba armáda?“ zeptal se Crowley, další důstojník. „Mohli by použít stíhací letouny, zlikvidovat můstek raketou. Nebo použít ponorku, ta by mohla torpédem vyřadit z provozu lodní šroub.“

„Tuhle možnost jsme taky vzali v úvahu,“ odpověděl LeSeur. „Raketu nelze namířit dostatečně přesně. V blízkém okolí nejsou žádné ponorky a vzhledem k tomu, jakou rychlostí plujeme, nás nemohou zastavit ani dohonit.“

„Je nějaký způsob, jak spustit záchranné čluny?“ zeptal se někdo zezadu.

LeSeur se otočil na loďmistra Liua. „Je to možné?“

„Při rychlosti třiceti uzlů na rozbouřeném moři… Ježíši, nedovedu si představit, jak byste to udělal.“

„Nechci slyšet, co si nedovedete představit. Jestli je to alespoň vzdáleně možné, chci, abyste to prošetřil.“

„Ano, pane. Prošetřím, jestli je to možné. Ale k tomu budu potřebovat posádku, kterou spustím na vodu – a všichni muži plní jiné povinnosti.“

LeSeur zaklel. Kdo jim chyběl, to byli zkušení dokaři. Jistě, na palubě měli kdekoho od krupiérů přes maséry až po zpěváky sentimentálních písní – všichni naprosto nepoužitelní. „Ten chlap, co sem přišel před chvílí – jak se jmenuje? Bruce. Sloužil u královského loďstva a jeho kamarádi také. Najděte ho. Přesvědčte ho, aby nám pomohl.“

„Ale je to stařec, přes sedmdesát –“ protestoval Kemper.

„Pane Kempere, znám sedmdesátníky, bývalé příslušníky námořních sil, kteří by vás složili ve druhém kole.“ Obrátil se znovu na Crowleyho. „Tak pohyb!“

Ode dveří zahřměl hlas se silným skotským přízvukem. „Nemusíte mě hledat, pane LeSeure.“ Bruce se prodíral mezi lidmi. „Gavin Bruce k vašim službám.“

LeSeur se ohlédl. „Pane Brucei, jste informován o současné situaci?“

„To jsem.“

„Potřebujeme vědět, jestli za daných podmínek a za téhle rychlosti můžeme spustit na vodu záchranné čluny. Máte v tomto ohledu nějaké zkušenosti? Máme tu nový druh záchranných člunů – spouštějí se volným pádem.“

Bruce si zamyšleně mnul bradu. „Budeme se na ty čluny muset pořádně podívat.“ Zaváhal. „Mohli bychom je spustit po kolizi.“

„Tak dlouho nemůžeme čekat. Když narazíme na písčinu rychlostí třiceti uzlů… polovina lidí na palubě se zraní nebo zabije.“

Po těch slovech se rozhostilo ticho. Bruce po chvíli pomalu přikývl.

„Pane Brucei, zmocňuji vás a vaši skupinu, abyste se s tímto problémem vypořádali. Loďmistr, pan Liu, spolu s důstojníkem Crowleym vás povede – oba mají zkušenosti s opuštěním potápějící se lodi.“

„Ano, pane.“

LeSeur přejel očima celou místnost. Ještě něco. Potřebujeme kapitána Cuttera. Na lodi se vyzná lépe než kdokoli z nás a… no, on jediný zná číselný kód pro zrušení kódu tři. Přivolám ho zpátky na můstek.“

„Jako kapitána?“ zeptal se Kemper.

LeSeur zaváhal. „Nejprve si poslechneme, co nám řekne.“ Podíval se na hodinky.

Osmdesát devět minut.

57

První důstojník Carol Masonová stála na pracovní stanici můstku, klidně sledovala souřadnicový zapisovač map infonavigace 2.2 na dvaatřicetipalcové plazmové obrazovce Northstar 941X DGPS. Myslela na to, že je to zázrak elektronického inženýrství, technologie, která virtuálně nahradila zastaralou rutinu, matematiku, zkušenost a důvtipnou intuici, které byly potřebné pro pilotování a navigaci. S tímto přístrojem by Britannii v podstatě mohlo navigovat i bystré dvanáctileté dítě: za použití téhle velké barevné mapy s vyobrazením malé lodi, před níž je zakreslena linka znázorňující kurz lodi. Velmi prakticky označuje odhadovanou pozici v desetiminutových intervalech dopředu a také důležité body pro změnu kurzu.

Zběžně se podívala na autopilota. Další zázrak; nepřetržitě monitoruje rychlost lodi na vodě, rychlost vzhledem k zemskému povrchu, otáčky motoru za minutu, regulaci výkonu, kormidlo a úhel nastavení vrtulových komplexů a navíc provádí nespočetná seřízení tak jemná, že je nepostřehne ani zkušený lodní důstojník. Tenhle aparát udržuje kurz a rychlost lodi lépe než ten nejschopnější kapitán a současně šetří pohonné hmoty – právě proto v pokynech stálo, že autopilota je vhodné používat všude – s výjimkou pobřežních vod.

Před deseti lety by na můstku lodi, jako je tahle, museli být minimálně tři vysoce odborně kvalifikovaní důstojníci; dnes na to stačí sama… a většinu času nemá skoro nic na práci.

Obrátila pozornost na LeSeurův navigační stůl s papírovými mapami, souběžnými pravítky, kružítky, tužkami, značkovači a skříňkou, v níž měl sextant. Odepsané nástroje, odepsané dovednosti.

Obešla pracovní stanici můstku a znovu se vrátila ke kormidlu, jednu ruku položila na elegantní mahagonové kolo. Bylo tam jen pro ozdobu. Po pravé ruce měla kormidelníkovu konzoli a na ní skutečné řízení: šest malých joysticků, které se rozpohybovaly dotekem prstu, a tak se řídily dva pevné a dva rotující pohony vrtulových komplexů a škrticí ventily motorů. Na zádi usazené vrtulové komplexy s rotací 360 stupňů umožňovaly manévrovat s plavidlem tak skvěle, že nebyl problém vplout do přístavu jedním tahem bez jakékoli pomoci.

Přejela rukou po hladkém laku kormidla, zvedla oči na stěnu šedivých oken před sebou. Když zesílil vítr, déšť polevil a ona už viděla obrys přídě, která se otřásala, jak loď plula po moři, jež se zvedalo do výše dvanácti metrů, erupce vodní tříště a mořské pěny omývaly příď v pomalých bílých explozích.

Cítila jakýsi klid, naprostou prázdnotu, jakou ještě nikdy nezažila. Většinu života ji svazovala přílišná sebekritika, pocity nedostatečnosti, nedůvěry v sebe sama, zloba a přílišné ambice. Teď už je tohle všechno pryč – a to je skvělé. Rozhodnutí nebylo nikdy tak snadné a potom už nepocítila žádné mučivé pochybnosti, které ji po celou kariéru trýznily. Rozhodla se zničit loď; k takovému závěru dospěla klidně a bez emocí; a teď už zbývalo jenom to provést.

Proč? Takovou otázku jí položil LeSeur. Pokud to nedokáže sám odhadnout, rozhodně mu to nebude do detailů vysvětlovat. V tom měla jasno. Nikdy – ani jedinkrát – nebyla kapitánem zaoceánského parníku žena. Jak pošetilá byla, když se domnívala, že by tuhle hloupou tradici mohla prolomit právě ona. Věděla – a rozhodně to nebyla věc marnivosti –, že je lepší kapitán než většina mužů ve stejném postavení. Námořní akademii v Newcastlu absolvovala jako nejlepší v ročníku, dosáhla nejvyšších výsledků v celé historii školy. Záznamy měla perfektní – bez poskvrny. Dokonce zůstala i svobodná, aby vyloučila problém mateřské dovolené, i když měla několik skvělých příležitostí. S maximální péčí pěstovala konexe ve společnosti, hledala správné učitele a při tom dávala pozor, aby nikdy nedala najevo své karieristické sklony; vytrvale pracovala na svém neposkvrněném, profesionálním, nikoli však nepříjemném chování nejlepších kapitánů, vždy se upřímně radovala z úspěchů svých vrstevníků.

Snadno postupovala po žebříčku, třetí důstojník, potom druhý důstojník a nakonec první důstojník, přesně podle plánu. Ano, na své profesionální cestě se dočkala i negativních reakcí, nepříjemných poznámek a odpudivých sexuálních návrhů od nadřízených, ale vždycky to bez problémů zvládla. Nikdy nedělala vlny. Nikdy si nestěžovala. S jistými odpornými a komickými nadřízenými jednala nanejvýš korektně a s respektem, předstírala, že neslyší jejich pohoršlivé, vulgární komentáře a nechutné návrhy. Se všemi jednala v dobrém a s humorem, jako by od nich slyšela vtipný bonmot.

Když Oceánii před čtyřmi lety spustili na vodu, byla na řadě ona a dva další první důstojníci – Masonová, Cutter a Thrale. Thrale, nejméně schopný, který měl navíc problémy s pitím, to místo získal. Cutter, lepší kapitán, neuspěl kvůli své popudlivé a uzavřené povaze. Ale ji – jasně nejlepší z celé trojice – nechali bez povšimnutí. Proč?

Protože je žena.

To ale nebylo to nejhorší. Všichni její kolegové vyjádřili svou účast Cutterovi, i když mnozí z nich toho chlapa neměli rádi. Vždycky si ho někdo vzal stranou a řekl mu, jak je nespravedlivé, že funkci nezískal, že funkce ve skutečnosti patří jemu, že společnost udělala velkou chybu – a všichni ho ujišťovali, že příště ji určitě dostane.

Ani jeden si nevzal stranou ji. Nikdo jí svoji účast nevyjádřil. Všichni předpokládali, že něco takového jako žena neočekává – a navíc by to stejně nezvládla. Většina příslušníků královského loďstva tvořila veselou partu, z níž byla ona jako žena vyloučena. Nikdo se nikdy nedozvěděl, jak trýznivě takové přezírání vnímá – věděla dobře, že z dané trojice kandidátů je nejlepší, je služebně nejstarší a má nejvyšší hodnostní třídu.

Tehdy si to měla uvědomit.

A potom přišla Britannia. Největší, nejluxusnější zaoceánský parník, jaký kdy byl postaven. Společnost přišel téměř na bilion liber. A v tu chvíli naprosto jasně měla být na řadě. Velení patřilo jí – téměř automaticky…

Jenomže ho získal Cutter. A potom, snad aby ještě tu potupu zdůraznili, nějakým způsobem dospěli k závěru, že bude vděčná za funkci prvního lodního důstojníka.

Cutter není hloupý. Moc dobře věděl, že ona si to velení zaslouží. Věděl i to, že jako kapitán je lepší. A za to ji nesnášel. Cítil se ohrožen. Dokonce ještě než nastoupili na palubu, využil každé příležitosti, aby na ní našel chybu a znevážil ji. A potom dal jasně najevo, že na rozdíl od většiny ostatních kapitánů zaoceánských parníků nehodlá trávit čas s pasažéry a pořádat veselé sedánky u kapitánského stolu. Bude na můstku – bude uzurpovat místo, které oprávněně náleží jí.

A ona mu hned poskytla argumenty, které pro své usilovné snažení ponížit ji potřeboval. Poprvé v kariéře porušila disciplínu – a stalo se to dokonce ještě předtím, než Britannia vyplula z přístavu. Tehdy už musela podvědomě tušit, že velení na velké lodi nikdy nezíská.

Zvláštní že si Blackburn rezervoval lístek na první plavbu Britannie: muž, který jí kdysi jako první nabídl manželství a jehož velmi vášnivě odmítla. A taky bylo ironií osudu, že se během deseti let po jejich rozchodu stal multimilionářem.

Strávili spolu úžasné tři hodiny. Každý okamžik se jí vryl do paměti. Jeho kajuta byla nádherná. Salon si vyzdobil svými oblíbenými poklady, malbami v hodnotě milionů dolarů, plastikami, vzácnými starožitnostmi. Obzvláště nadšený byl z tibetské malby, kterou nedávno získal – očividně před necelými čtyřiadvaceti hodinami –, a v zápalu rozrušení a pýchy ji vyndal ze schránky a rozvinul před ní na podlaze salonu. Upřeně na ni hleděla, byla ohromená, užaslá a nenacházela slov. Klesla na kolena, opřela se o ruce, aby si to dílo mohla prohlédnout zblízka, očima sledovala a prsty přejížděla po každém z nesčetných detailů. To dílo ji do sebe vtahovalo, explodovalo v její mysli. A když si tak podrobně prohlížela ten složitý artefakt – naprosto fascinovaná a téměř omdlévající –, zvedl jí sukni přes boky, strhl z ní kalhotky a jako šílený hřebec kopuloval. Takový sex nikdy předtím nezažila a nikdy na něj nezapomene; navždy si bude pamatovat ten nejmenší detail, nejdrobnější kapku potu, nejtišší sten, každé uchopení a tření těl. Při pouhém pomyšlení na to všechno se celá rozechvěla novou vlnou vášně.

Škoda že se to už nikdy nebude opakovat.

Protože potom Blackburn magickou malbu svinul a uložil zpátky do schránky. Ještě celá rozpálená opojením z jejich sexu ho žádala, aby to nedělal; chtěla se ještě chvíli dívat. Otočil se, určitě viděl hladový výraz v její tváři. Jeho oči se okamžitě zúžily na dva závistivé a majetnické body. S úšklebkem jí řekl, že už to viděla a není třeba, aby se podívala znovu. A potom – stejně rychle, jako ji zachvátila neovladatelná touha – ji naplnila nezměrná temná zloba. Křičeli na sebe s obrovskou náruživostí, ani nevěděla, že je jí schopná. Rychlost, s jakou se její emoce proměnily, byla šokující, stejně tak jako radostná. A potom jí Blackburn přikázal, aby odešla. Ne – ona už s ním nikdy nepromluví ani slovo, nikdy se už nezadívá na tu malbu.

A potom došlo k něčemu nanejvýš ironickému. Na jejich křik si stěžoval cestující z vedlejší kajuty. Viděli ji odcházet z jeho apartmá. Někdo ji nahlásil. A takovou příležitost si Cutter nemohl nechat ujít. Ponížil ji na můstku, před všemi palubními důstojníky. Nepochybovala o tom, že už to má v záznamech a zpráva bude předána společnosti.

Mnozí důstojníci i členové posádky, dokonce i ti ženatí, mívají na lodi aférky; je to až trapně snadné. Zdálo se, že je nikdy nikdo nenahlásil – protože jsou to muži. U mužů se jednoduše předpokládá, že něco takového dělají, diskrétně a ve vlastním volnu, přesně jako to udělala ona. Jenomže u ženy to je něco jiného… nebo takhle to alespoň chápe kultura společnosti.

Její kariéra skončila. Jediné, v co může v tuto chvíli doufat, je velení na druhořadé výletní lodi, jedné z těch omšelých, které bezcílně brázdí Středozemní nebo Karibské moře a na jejichž palubách jsou tlustí, bílí senioři ze střední třídy, kteří se vydali na výlet plný jídla a nákupů. Už nikdy neuvidí, jak se mořská voda po každé bouři zbarví domodra.

Cutter. Jaký existuje lepší způsob pomsty než mu vzít loď, rozbít ji a poslat ke dnu Atlantiku?

58

Constance několik minut sledovala, jak Pendergast přechází sem a tam po obývacím pokoji Tudorovského apartmá. Jednou se zastavil, jako by chtěl něco říct, ale hned zase kráčel dál. Nakonec se k ní otočil. „Obviňuješ mě ze sobeckého chování. Že se chci zachránit na úkor ostatních lidí na palubě Britannie. Pověz mi, Constance: kdo přesně z těch, kdo jsou na palubě, podle tebe stojí za záchranu?“

Znovu ztichl, čekal na odpověď, v jeho očích viděla pobavení. Constance by nikdy nenapadlo, že taková slova od Pendergasta uslyší.

„Na něco jsem se ptal,“ připomněl, když neodpověděla. „Kdo z toho davu přízemních, hamižných a vulgárních lidí podle tebe stojí za záchranu?“

Constance stále mlčela.

Po chvíli se jí začal vysmívat. „Vidíš? Nemáš odpověď – protože žádná odpověď neexistuje.“

„To není pravda,“ řekla.

„Pravda? To si jen namlouváš. ‚Co je pravda?‘ zeptal se s úsměškem Pilát, a nečekal na odpověď. Od okamžiku, kdy jsi na tuhle loď nastoupila, dáváš najevo své znechucení nad do nebe volajícím přebytkem, zděšení ze samolibosti zhýčkaných zbohatlíků. Sama jsi mluvila o šokující nerovnosti mezi personálem a těmi, jimž slouží. Tvoje chování ten první večer, tvé pohotové odpovědi těm nesnesitelně neotesaným omezencům, s nimiž jsme byli nuceni sedět u stolu, jasně svědčilo o tom, že sis o Britannii už udělala úsudek. A to bylo dobře. Protože se tě zeptám znovu, trochu jinak: není tahle loď plovoucím památníkem lidské hrabivosti, nekultivovanosti a tuposti? Není to palác omezené chlípnosti, jež je právem odsouzený k zániku?“

Rozpřáhl ruce, jako by odpověď byla zřejmá.

Constance se na něj zmateně podívala. To, co říkal, jí připadalo pravdivé. Odpuzovali ji maloměšťáci a pupkatí „lepší lidé“, což byla většina cestujících, s nimiž se setkala. Pracovní a životní podmínky posádky ji šokovaly a rozhořčily. Něco z toho, co Pendergast říkal, velmi nepříjemně uhodilo na citlivou strunu, vyburcovalo a posílilo její dlouho zadržovanou nesnášenlivost.

„Ne, Constance,“ pokračoval. „Jediní dva lidé, kteří stojí za záchranu, jsme my.“

Zavrtěla hlavou. „Mluvíš o pasažérech. A co posádka a personál? Jenom se snaží vydělat na živobytí. Zaslouží si proto zemřít?“

Mávl rukou. „Pokud jde o ně, jsou to nahraditelní paraziti, tvoří součást početné pracující třídy, která přichází na břeh světa a zase z něj odchází, aniž zanechala sebemenší stopu v písku, stejně jako příliv a odliv.“

„Tohle nemyslíš vážně. Lidé jsou pro tebe vším. Celý život se snažíš zachránit životy jiných.“

„Pak jsem svůj život promarnil zbytečným, dokonce bych řekl pošetilým úsilím. Jediné, na čem jsme se s mým bratrem Diogenem vždycky shodli, bylo, že neexistuje nechutnější disciplína než antropologie: představ si věnovat celý život studiu svého bližního.“ Vzal ze stolu Brockovu monografii, zalistoval v ní a podal ji Constance. „Podívej se na tohle.“

Letmo pohlédla na otevřenou stránku. Byla na ní černobílá reprodukce olejomalby: mladý okouzlující anděl se sklání nad zmateně vyhlížejícím mužem a vede jeho ruku na stránce rukopisu.

„Svatý Matouš s andělem,“ řekl. „Znáš to?“

Rozpačitě se na něj podívala. „Ano.“

„Pak víš, že na světě je jen málo zobrazení impozantnějších než právě tohle. Nebo hezčích. Podívej se na výraz obrovského úsilí v Matoušově tváři – jako by se každé slovo evangelia, které píše, dralo z každičkého vlákna jeho těla. A porovnej si to s tím malátným výrazem anděla, který mu pomáhá – jak naklání hlavu; napůl naivní a napůl nesmělé postavení nohou; téměř skandálně smyslný obličej. Podívej, jak Matouš zaprášenou levou nohu vykopává přímo proti nám, tím skoro boří rovinu malby. Není divu, že to svatý patron odmítl! Anděl možná působí trochu zženštile, to však vyvažuje síla a majestátnost jeho velkolepých křídel, to abychom pochopili, že se ocitáme v blízkosti božského stvoření.“ Chvíli mlčel. „Víš, Constance, proč – ze všech reprodukcí v téhle monografii – je právě tahle černobílá?“

„To nevím.“

„Protože žádná barevná fotografie toho obrazu neexistuje. Ten obraz byl zničen. Ano – tohle úžasné vyjádření tvůrčího génia v období druhé světové války upadlo v zapomnění. A teď mi pověz: kdybych si měl vybrat mezi tímhle obrazem a životy milionů zbytečných, ignorantských, bezvýznamných lidí – lidí, kteří, jak říkáš, jsou pro mě tolik významní –, co myslíš, jak bych volil, kdybych měl jedno nebo druhé zachraňovat z plamenů?“ Strčil jí ten obraz před oči.

Constance na něj zděšeně hleděla. „Jak můžeš říct něco tak ohavného? A co ti dává právo takhle mluvit? Jak to, že ses tak změnil?“

„Moje milá Constance! Ani na okamžik to nechápej tak, že si připadám lepší než ostatní. Mám stejné lidské nedostatky jako kdokoli jiný. A jedním z nich je zájem o sebe sama. Já stojím za záchranu, protože chci, aby můj život pokračoval – a jsem v pozici, kdy s tím můžu něco udělat. Už to není jenom začátek: plujeme přímo do katastrofy, plnou rychlostí. A z praktického hlediska – jak bych asi mohl tuhle loď zachránit? Při každé katastrofě se každý stará o své.“

„Opravdu si myslíš, že bys sám se sebou dokázal žít, kdybys ty lidi nechal jejich osudu?“

„Samozřejmě že bych to dokázal. A ty také.“

Constance váhala. „Nejsem si jistá,“ mumlala. Kdesi hluboko v jeho slovech cítila něco hodně lákavého – a to ji zneklidňovalo ze všeho nejvíc.

„Ti lidé pro nás nic neznamenají. Jsou jako ti mrtví, o kterých čteš v novinách. Jednoduše z téhle plovoucí Gomory odejdeme a vrátíme se do New Yorku. Ponoříme se do intelektuálních kratochvílí, filozofie, poezie, diskuze: sídlo na Riverside 891 je neobyčejně dobře vybavené, poskytuje ústraní vhodné pro rozjímání a nabízí soukromí.“ Odmlčel se. „A nechoval se tvůj první poručník, můj vzdálený příbuzný Enoch Leng, úplně stejně? Jeho zločiny byly mnohem odpornější než naše chvíle, kdy jednáme jen ve vlastním zájmu. A přece se mu podařilo zcela se oddat příjemnému životu jak po fyzické, tak po intelektuální stránce. Dlouhý, dlouhý život. Víš, že tohle je pravda, Constance: byla jsi tam s ním celou dobu.“ A znovu přikývl, jako by právě vyřkl definitivní a nevratný argument.

„To je pravda. Byla jsem tam. A viděla jsem, jak jeho duševní klid sžírá svíravá bolest z pocitu viny – jako červotoči prožírají dřevo. Nakonec z toho úžasného člověka zbylo tak málo, že bylo skoro požehnání, když…“ Nemohla pokračovat dál. Ale v tu chvíli už byla rozhodnutá: nenechá se přesvědčit Pendergastovým nihilistickým poselstvím. „Aloysie, je mi úplně jedno, co říkáš. Je to strašně špatně. Vždycky jsi pomáhal ostatním. Tomu jsi zasvětil celou svou životní dráhu.“

„Přesně tak! A k čemu to bylo? Co jsem tím získal – kromě pocitu marnosti, lítosti, odcizení, ponížení, bolesti a výtek? Kdybych měl odejít od FBI, myslíš, že by mou nepřítomnost někdo oplakával? Částečně mou vinou zemřel můj jediný přítel v Úřadu hodně nepříjemným způsobem. Ne, Constance: konečně jsem se dozvěděl hořkou pravdu. Celou dobu pracuju marně – zbytečně jako Sisyfos –, pokouším se zachránit to, co se koneckonců zachránit nedá.“ Znovu se posadil do koženého křesla a zvedl šálek čaje.

Constance se na něj vyděšeně podívala. „Tohle není Aloysius Pendergast, jakého znám. Změnil ses. Od chvíle, kdy ses vrátil z Blackburnovy kajuty, se chováš divně.“

Pendergast znovu upil čaj, pohrdavě odfrkl. „Řeknu ti, co se stalo. Konečně mi spadly klapky z očí.“ Opatrně položil šálek na stůl a poposedl kousek dopředu. „On mi ukázal pravdu.“

„On?“

„Agozyen. Je to skutečně pozoruhodný předmět, Constance. Mandala, která ti umožní prohlédnout skutečnou pravdu uprostřed světa: čistou a nefalšovanou. Pravdu tak mocnou, že by dokázala zničit slabou mysl. Ale pro ty z nás, kdo máme silný intelekt, je to odhalení. Teď už sám sebe znám: kdo jsem a – co je hodně důležité – co chci.“

„Nepamatuješ, co říkali mniši? Agozyen je zlo, temný nástroj pomsty, jehož účelem je očistit svět.“

„Ano. Poněkud dvojznačný výběr slov, že? Očistit svět. Samozřejmě nikdy bych ho k takovému účelu nepoužil. Spíš ho umístím do knihovny v našem sídle na Riverside Drive, kde mohu strávit život rozjímáním o jeho zázracích.“ Pendergast se v křesle opřel a znovu zvedl šálek. „Agozyen mě tedy doprovodí na mé cestě k záchraně. Stejně jako ty – pokud ovšem shledáš můj plán přijatelný.“

Constance polkla. Neodpověděla.

„Čas se krátí. Čas tě žádá, aby ses rozhodla, Constance – jsi se mnou, či proti mně?“

A když se znovu napil, bledýma kočičíma očima ji klidně pozoroval přes okraj šálku.

59

LeSeur dospěl k závěru, že nejlepší bude, když půjde sám.

Teď se zastavil před obyčejnými dveřmi do prostor, v nichž kapitán Cutter bydlel, snažil se uklidnit obličejové svaly a usměrnit dýchání. Když měl pocit, že už je dost vyrovnaný, dvakrát jemně zaklepal.

Dveře se otevřely tak rychle, až LeSeur skoro nadskočil. Ještě vyděšenější byl, když viděl kapitána v civilním oblečení – v šedém obleku s kravatou. Stál ve dveřích, chladný pohled upíral kamsi vzhůru a mezi LeSeurovy oči, malé tělo jako by bylo vytesané ze žuly.

„Kapitáne Cuttere,“ začal LeSeur, „přišel jsem za vámi z titulu úřadujícího kapitána lodi, abych… požádal o pomoc.“

Cutter dál zíral na stejné místo, pohled jako by místo prstu tlačil doprostřed LeSeurova čela.

„Mohu dál?“

„Jestli chcete.“ Cutter ustoupil. Místnost byla podle očekávání spartánská – účelná, uspořádaná a neosobní. Žádné rodinné fotografie, žádné obyčejné námořnické maličkosti, žádné mužské doplňky, které jsou obvykle součástí kapitánských prostorů, jako například skříňka na doutníky, bar nebo křesla z červené kůže.

Cutter ho nevybídl, aby se posadil, a sám také stál.

„Kapitáne,“ začal LeSeur pomalu, „nakolik jste informován o současné situaci na lodi?“

„Vím jen to, co jsem slyšel z lodního rozhlasu. Nikdo mě nenavštívil. Nikdo se neobtěžoval se mnou promluvit.“

„Takže nevíte, že se důstojník Masonová zmocnila můstku, převzala řízení lodi, zvýšila rychlost na maximum a má v úmyslu najet s Britannií na Carrion Rocks?“

Trvalo okamžik, než jen pohybem rtů naznačil odpověď. Ne.

„Nemůžeme přijít na to, jak ji zastavit. Zamkla se na můstku a vyhlásila kód tři. Zbývá něco málo přes hodinu, než narazíme na skály.“

V tu chvíli Cutter trochu ustoupil, zavrávoral, znovu našel rovnováhu. Lehce pobledl v obličeji. Neřekl nic.

LeSeur rychle vysvětlil detaily. Cutter poslouchal, nepřerušoval ho, obličej měl bez výrazu. „Kapitáne,“ uzavřel LeSeur, „jenom vy a první důstojník znáte sekvenci čísel pro ukončení stavu pohotovosti. I když se dostaneme na můstek a vezmeme Masonovou do vazby, budeme muset ještě odvolat kód tři, než se nám podaří ovládnout autopilota lodi. Vy ty kódy znáte. Kromě vás už nikdo.“

Ticho. A potom Cutter řekl: „Kódy má společnost.“

LeSeur ze zašklebil. „Tvrdí, že je budou hledat. Upřímně, tam je úplné pozdvižení. Zdá se, že nikdo neví, kde ty kódy jsou, a každý ukazuje prstem na někoho dalšího.“

Kapitánovi se vrátila barva do obličeje. LeSeur nevěděl: je to strach o loď, nebo zlost na Masonovou?

„Pane, není to jen otázka kódu. Vy loď znáte nejlépe ze všech. Jsme v krizi a čtyři tisíce životů visí na vlásku. Do nárazu na Carrion Rocks nám zbývá jen sedmdesát minut. Potřebujeme vás.“

„Pane LeSeure, žádáte mě, abych se znovu ujal velení na lodi?“ zeptal se tichým hlasem.

„Pokud to je třeba, tak ano.“

„Řekněte to.“

„Žádám vás, kapitáne Cuttere, abyste se znovu ujal velení Britannie.“

Kapitánovy tmavé oči se zaleskly. Znovu promluvil tichým hlasem plným emocí. „Pane LeSeure, vy a palubní důstojníci jste vzbouřenci. Vás vnímám jako nejohavnější lidskou bytost na volném moři. Některé činy jsou tak odporné, že je nelze odčinit. Vzbouřili jste se a velení převzala psychopatka. Vy a všichni vaši patolízalové jste intrikáni, kteří už od vyplutí z přístavu plánují zradu a chystají se mi vrazit nůž do zad. A teď sklízíte bouři. Ne, pane: já vám nepomůžu. Ani s kódy, ani s lodí, prostě s ničím. Mám teď jedinou povinnost: pokud loď klesne ke dnu, půjdu ke dnu i já. Přeju vám hezký den, pane LeSeure.“

Cutter zrudl ještě víc a LeSeur najednou pochopil, že to není ze zlosti, nenávisti nebo zlé předtuchy. Ne – byl to ruměnec triumfu: smutného triumfu z toho, že na jeho slova došlo.

60

Scott Blackburn, oblečený v šafránové žluté róbě tibetského buddhistického mnicha, zatáhl závěsy přes posuvné skleněné dveře na balkoně, aby tak nevpustil dovnitř pochmurnost bouře. Stovky svíček s jačím máslem naplňovaly salon chvějivým žlutým světlem, zatímco dvě mosazné kadidelnice prosytily vzduch příjemnou vůní santalového dřeva a rostliny kewra.

Na stolku u zdi neodbytně vyzváněl telefon. Podmračeně se na něj podíval, potom k němu šel a zvedl ho.

„Co je?“ vyštěkl.

„Scotty?“ ozval se kdosi vysokým, přeskakujícím hlasem. „To jsem já, Jason. Hledáme tě už několik hodin! Hele, všichni šílí, musíme se dostat do –“

„Drž hubu,“ odsekl Blackburn. „Jestli mi ještě jednou zavoláš, rozpářu ti chřtán, a co mi zůstane v ruce, spláchnu do záchoda.“ A jemně vrátil sluchátko do vidlice.

Smysly neměl nikdy tak ostré, bdělé a soustředěné. Za dveřmi apartmá slyšel křik, nadávky, dupot nohou, ječení a hluboký hukot moře. Ať se dělo cokoli, zůstal klidný, byl v zamčeném apartmá – v bezpečí – s Agozyenem.

Když v duchu procházel veškeré přípravy, myslel na podivný vývoj událostí posledních několika dní a jak se jeho život neskutečně změnil. Zcela nečekaný telefonát o té malbě; to, jak ji poprvé viděl v hotelovém pokoji; jak ji vzal tomu holobrádkovi, který si ji ani trochu nezasloužil; jak ji přinesl na palubu. A potom, ještě týž den, narazil na Carol Masonovou, prvního důstojníka – jak je život podivný! V prvním návalu pýchy z toho, že tu malbu má, se s ní o Agozyena podělil a potom spolu divoce souložili, s takovou nevázaností, až se zdálo, že jejich sexuální spojení otřáslo celou jeho bytostí. Ale potom uviděl, co to s ní udělalo, a proměnu pozoroval i na sobě. Všiml si neklamné majetnické touhy v jejích očích, úžasné a děsivé zavržení všech starých a úzkoprsých morálních zábran.

Teprve tehdy si uvědomil, co si měl uvědomit už dávno: musí být nesmírně opatrný, aby ochránil svůj poklad. Každý, kdo ho spatřil, po něm toužil. Protože Agozyen, tenhle ohromující vesmír skrytý v mandale, má mimořádnou moc nad lidskou myslí. Moc, kterou lze osvobodit. A právě on, jediný ze všech lidí, to může udělat. Má kapitál, důvtip a – hlavně – technologii. Za použití nejnovějších grafických technik může tu malbu do posledního detailu předvést celému světu, což mu vynese veliký zisk a moc. S neomezeným přístupem ke kapitálu a talentem bude moci odhalit všechna tajemství malby a zjistit, jak dokáže lidskou mysl a tělo tak úžasně změnit, a tuto informaci využít pro vytvoření dalších obrazů. Všichni na celém světě – alespoň všichni důležití, dokonce i na nejnižší úrovni – se úplně změní. On bude mít originál a rozhodne, jak se bude rozšiřovat. Svět bude úplně jiný: bude patřit jemu.

Jenomže po světě běhá ještě jeden člověk, a ten ví o vraždě, kterou Blackburn spáchal. Ten detektiv, který – teď už o tom byl stoprocentně přesvědčen – ho na lodi pronásleduje. Muž, který využívá všechny prostředky, dokonce i pokojské z personálu Britannie, aby mu vzal jeho největší drahocennost. Při tom pomyšlení cítil, jak mu v těle buší krev a srdce se mu zrychlilo; prožíval tak intenzivní nenávist, až mu skoro hučelo a praskalo v uších. Blackburn neměl tušení, jak se ten chlap dověděl o mandale Agozyen. Možná mu ji chtěl Ambrose prodat už dřív; možná je ten chlap další zájemce. Ale nakonec bylo úplně jedno, jak se o tom vlastně dověděl: jeho hodiny jsou stejně sečteny. Blackburn už kdysi viděl, jakou spoušť za sebou nechává zhmotnělá myšlenka tulpa a ta, kterou našel – vyloženě jen silou vůle –, byla mimořádně rafinovaná a mocná. Žádný člověk před ní neunikne.

Zhluboka se rozechvěle nadechl, sedl si, zavřel oči a na nic nemyslel. Ve stavu takovéhle nenávisti a strachu, oddanosti materiálním potřebám, nemohl k Agozyenovi přistoupit. Pokoušet se ukojit pozemské touhy bylo jako nosit vodu do moře; nekonečný úkol – a koneckonců beznadějný.

Pomalu, zhluboka dýchal, narovnal se a zavřel oči, aniž se na něco soustředil. Když cítil, že se jeho rozháraná mysl zklidnila, znovu vstal, přešel k protější stěně salonu, sundal Braqueův obraz, otočil ho, odhrnul falešné potažení na rubu, a tak odhalil thangku. S maximální opatrností ji vyndal a s očima odvrácenýma ji za hedvábnou šňůrku pověsil na zlatý hák, který navrtal do stěny opodál.

Blackburn usedl před malbou a zaujal polohu lotosového květu, pravou ruku na levé, palce se dotýkaly, a tak se jeho paže uzavíraly do trojúhelníku. Lehce ohnul krk a nechal jazyk dotknout se horního patra v ústech, hned u předních zubů, nezaostřený pohled upíral na podlahu před sebou. Potom rozkošnicky pomalu otevřel oči a zahleděl se na mandalu Agozyen.

Zobrazení bylo krásně osvětlené blikajícími svíčkami rozestavěnými na stříbrných tácech ve žlutém a zlatém odstínu, které vyvolávaly dojem, že na povrchu mandaly stéká kov. Postupně, krok za krokem – se před ním mandala vynořila. Cítil v těle její mocné proudění, které jím projíždělo jako slabý elektrický proud.

Mandala Agozyen byla svět sám pro sebe, samostatný vesmír, složitý a hluboký jako ten náš, nekonečná spletitost uzamčená na dvojrozměrném prostoru se čtyřmi lemy. Ale když člověk upřeně zírá na Agozyena, malba se magicky osvobodí z dvojrozměrného zajetí; nabývá tvaru a formy v jeho mysli; mandala představuje podivné, vzájemně propletené linie, dráty, jimiž protéká elektřina jeho duše. Když se stal zobrazením a zobrazení jím, čas se zpomalil, rozptýlil a nakonec přestal existovat úplně; mandala pohltila jeho vědomí a duši, cele jí náležel: prostor bez prostoru, čas bez času, stal se vším a současně ničím…

61

Ticho v tlumeně osvětleném salonu Tudorovského apartmá bylo v příkrém rozporu s napětím, které v kajutě panovalo. Constance se postavila před Pendergasta a sledovala, jak znovu upil čaj a odložil šálek.

„No?“ zeptal se. „Nemáme celý den.“

Constance se zhluboka nadechla. „Aloysie, nemohu uvěřit, že tady takhle klidně sedíš a obhajuješ to, co je v úplném rozporu s názory, které jsi vždycky zastával.“

Pendergast odpověděl se špatně skrývanou netrpělivostí. „Prosím tě, neurážej mě protahováním téhle nesmyslné diskuze.“

„Agozyen nějak otrávil tvou mysl.“

„Agozyen nic takového neudělal. Osvobodil moji mysl. Očistil ji od fádních úzkoprsých konvencí.“

„Agozyen je nástrojem zla. Mniši to věděli.“

„Myslíš mnichy, kteří byli tak vystrašení, že se na něj neodvážili ani podívat?“

„Ano, a byli moudřejší než ty. Vypadá to, že Agozyen má nějakou moc odstranit všechno dobré a… a oslabit ty, kdo na něj pohlédnou. Jen si uvědom, jak zapůsobil na Blackburna – vraždil, aby ho získal. Podívej, co dělá s tebou.“

Pendergast se ušklíbl. „Narušuje chabý intelekt, ale ten silnější upevňuje. Podívej, jak zapůsobil na tu pokojskou, ostatně i na prvního důstojníka Masonovou.“

„Cože?“

„Constance, od tebe jsem očekával skutečně víc. Masonová ho samozřejmě viděla – jak jinak by se to všechno dalo vysvětlit? Jak k tomu došlo, nevím – a je mi to jedno. To ona má na svědomí všechna ta zmizení a vraždy, to je jasné – všechno provedla postupně a velmi promyšleně –, aby tak rozpoutala vzpouru a mohla odklonit loď od kurzu na St. John’s a prostě narazit na Carrion Rocks.“

Constance na něj upřeně hleděla. Taková teorie podle ní postrádala smysl – nebo ne? Téměř proti své vůli musela uznat, že některé dílky do sebe začínají zapadat.

„Ale nic z toho už není důležité.“ Pendergast mávl rukou. „Dál už nehodlám otálet. Pojď se mnou.“

Constance váhala. „Pod jednou podmínkou.“

„A ta je jaká, mohu-li se ptát?“

„Nejdřív se spolu oddáme meditaci čhong ran.“

Pendergast přivřel oči. „Čhong ran? Taková zvrácenost! Na to není čas.“

„Čas je. Oba dokážeme velmi rychle dosáhnout stavu stong pa nyid. Čeho se bojíš? Že tě meditace vrátí zpátky do normálu?“ Takové bylo její vroucí přání.

„To je nesmysl. Návrat neexistuje.“

„Tak se mnou medituj.“

Pendergast chvíli seděl bez hnutí. Potom se výraz jeho obličeje změnil. Znovu se uvolnil, zase byl sebejistý a rezervovaný.

„Tak dobře. Souhlasím. Ale pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Před opuštěním lodi chci získat Agozyena. Pokud čhong ran nesplní tvoje očekávání, tak se na Agozyena podíváš i ty. Osvobodí tě, tak jako osvobodil mě. Je to velký dar a já ti ho věnuji, Constance.“

Při těch slovech zalapala po dechu.

Pendergast se chladně usmál. „Stanovila sis podmínky. A tohle jsou zase moje podmínky.“

Chvíli mlčela. Potom mu s pohledem do jeho stříbrných očí řekla: „Tak dobře. Přijímám.“

Přikývl. „Výborně. Začneme?“

Právě v tu chvíli někdo zaklepal na dveře apartmá. Constance otevřela. Na chodbě stála Marja, velmi znepokojená.

„Promiňte, slečno Greeneová. Nenašla jsem žádného doktora. Hledala jsem všude, ale tahle loď šílí, křičí, lidi pijou, rabují –“

„To je v pořádku. Uděláte mi ještě jednu, poslední laskavost? Mohla byste chvilku počkat přede dveřmi a dohlédnout, aby nás nikdo nerušil?“

Žena přikývla.

„Děkuju mockrát.“ Tiše zavřela dveře a vrátila se do obývacího pokoje. Pendergast už seděl na koberci se zkříženýma nohama, hřbety rukou opřené o kolena a ve stavu dokonalé spokojenosti čekal.

62

Corey Penner, druhý informační technolog seděl v záři centrální serverové místnosti na palubě B shrbený nad terminálem přístupu k datům.

Hufnagel, šéf IT s tenounkými brýlemi na očích, sledoval přes Pennerovo rameno displej. „Tak co, zvládnete to?“ zeptal se.

V závanu zkaženého dechu Penner sevřel rty. „Pochybuju. Vypadá to, že je dost dobře chráněný.“

Vnitřně byl přesvědčen, že to zvládne. Na Britannii bylo jen málo systémů, pokud vůbec nějaké, do kterých by se nedokázal nabourat. Ale věděl, že není dobře o tom otevřeně mluvit – zvlášť se šéfem. Čím víc schopností takovým lidem člověk předvede, tím větší mají požadavky – v tomto ohledu už prošel hodně tvrdou zkouškou. A taky nechtěl, aby někdo věděl, jak ve svém volnu brouzdá po nepřístupných záznamech lodi. To, že se dokázal dostat ke spoustě placených programů Britannie, mu například umožnilo slušně si vybavit soukromou sbírku premiérovými DVD.

Stiskl několik kláves a na obrazovce naskočilo nové zobrazení:

HMS BRITANNIA – CENTRÁLNÍ SYSTÉMY

AUTONOMNÍ SLUŽBY (REŽIM ÚDRŽBY)

POHON

NAVÁDĚCÍ SYSTÉM

TOPENÍ, VENTILACE, KLIMATIZACE

ELEKTŘINA

FINANCE

SEŘÍZENÍ/STABILIZÉRY

STAV NOUZE

Penner přejel myší na NAVÁDĚCÍ SYSTÉM a ze submenu vybral heslo AUTOPILOT. Na obrazovce naskočila zpráva o chybě: MÓD OBSLUHY NENÍ PŘÍSTUPNÝ, JE-LI SYSTÉM POUŽÍVÁN.

Tak tohle předpokládal. Vyšel ze systému menu, spustil okno konzultace a rychle psal. Na obrazovku naskočila řada malých oken.

„Co to teď děláte?“ zeptal se Hufnagel.

„Použiju diagnostický přístup zezadu, abych se dostal k autopilotovi.“ Jenomže neřekl, jak se k přístupu dostane: Hufnagel nemusí vědět všechno.

Ve vzdáleném rohu serverové místnosti zazvonil telefon a jeden z techniků ho zvedl. „Pane Hufnagele, hovor pro vás.“ Technik měl v obličeji napjatý a znepokojený výraz. Penner věděl, že i on sám by pravděpodobně měl starosti, kdyby si stoprocentně nevěřil.

„Už jdu.“ A Hufnagel odešel.

Díkybohu. Penner rychle vyndal z kapsy laboratorního pláště CD, vložil ho do mechaniky a uložil do paměti tři pomocné programy: monitor systémových procesů, kódový analyzér a hex disassembler. CD dal zpátky do kapsy a minimalizoval tři programy těsně předtím, než se Hufnagel vrátil.

Několikrát klikl myší a na obrazovce se objevilo něco jiného:

HMS BRITANNIA – CENTRÁLNÍ SYSTÉMY

AUTONOMNÍ SYSTÉMY (DIAGNOSTICKÝ MÓD)

SUBSYSTÉM VII

OVLÁDACÍ SUBSTRUKTURA PAMĚŤOVÉHO JÁDRA

AUTOPILOTA

Aby Hufnagel zase s něčím nezačal, zeptal se: „Až – teda jestli to vyjde – přenesu kontrolu ovládání obslužných procedur, co dál?“

„Deaktivujte autopilota. Úplně ho vypněte a spusťte manuální ovládání kormidla na záložním můstku.“

Penner si olízl rty. „Že není pravda, že se první důstojník Masonová zmocnila –“

„Je to pravda. Pokračujte v práci.“

Penner poprvé pocítil něco jako zlou předtuchu. Ujistil se, že monitor systémových procesů je zapnutý, navolil autopilota a klikl na „diagnostiku“. Otevřelo se nové okno a po monitoru přerolovala spousta čísel.

„Co to je?“

Penner se podíval na monitor, v duchu si oddechl. Typickej šéf IT. Hufnagel znal všechna nejnovější stále dokola omílaná slova jako „rozložení zátěže“ a „serverová vizualizace“, a ať se snažil, jak chtěl, s důstojníky mluvil tak, že mu nerozuměli, ale o složitých datových systémech nevěděl vůbec nic. Nahlas řekl: „Tohle jsou data autopilota v reálném čase.“

„A?“

„A já je dám do opačného pořadí, najdu zásobník s často používanými daty, potom použiju vnitřní aktivaci a naruším celý proces.“

Hufnagel uvážlivě přikývl, jako by rozuměl všemu, co právě slyšel. Penner poměrně dlouho zkoumal data.

„No?“ ozval se Hufnagel. „Dělejte. Máme necelou hodinu.“

„Není to zrovna jednoduché.“

„Proč ne?“

Penner ukázal na obrazovku. „Podívejte se. Tohle nejsou příkazy v hexadecimálním formátu. Jsou zakódované.“

„Dokážete to zakódování odstranit?“

Sere medvěd v lese? napadlo Pennera. A najednou pochopil, že když to dobře sehraje, nejspíš dostane tučnou odměnu, možná se dočká i povýšení. Corey Penner, první informační technolog, hrdina hacker, který zachránil Britannii.

Znělo mu to moc hezky. Zklidnil se; bude to brnkačka. „Bude to dost obtížné, hodně obtížné,“ pronesl s náležitou dávkou melodramatu. „Tohle kódování bude vyžadovat pořádný kus práce. Můžete mi k tomu něco říct?“

Hufnagel zavrtěl hlavou. „Kódování autopilota bylo zadáno nějaké německé softwarové firmě. Společnost nemůže najít dokumentaci ani počítačovou architekturu. A v Hamburku už je po pracovní době.“

„Takže napřed musím provést analýzu zakódování, pak teprve můžu určit vhodnou strategii postupu.“

Když ho Hufnagel pozoroval, projel data autopilota kryptografickým analyzérem. „V hardwaru je původní systém zakódování,“ prohlásil.

„To je špatné?“

„Ne, to je dobré. Hardwarové zakódování bývá obvykle celkem jednoduché, možná tak 32 bitů. Vzhledem k tomu, že to není pokročilý šifrovací standard ani žádný mnohabitový algoritmus, mohl bych to za nějaký čas nabořit – ehm, rozkódovat.“

„Nemáme nějaký čas. Už jsem říkal, že nám zbývá sotva hodina.“

Penner jeho poznámku ignoroval, soustředěně sledoval analyzér okna. Proti své vůli se do toho problému zabral – a dařilo se. Uvědomil si, že je mu už úplně jedno, jestli jeho šéf uvidí, jaké nekonvenční postupy používá.

„No?“ pobídl ho Hufnagel.

„Jen vydržte, pane. Analyzér určuje, jak silné je kódování. Záleží to na bitové hloubce, mohl bych najet na vedlejší kanál, nebo možná…“

Analyzér dojel na konec a objevila se spousta čísel. Přestože v serverové místnosti bylo horko, Pennerovi začalo být zima.

„Ježíši,“ zamumlal.

„Co je?“ zeptal se okamžitě Hufnagel.

Penner zmateně zíral na údaje. „Pane, říkal jste, že máme necelou hodinu. Než… než se stane co přesně?“

„Než Britannia narazí na Carrion Rocks.“

Penner polkl. „A když to neklapne – jaký je plán B?“

„To není vaše starost, Pennere. Pokračujte.“

Penner znovu polkl. „Procedura zahrnuje šifrování pomocí eliptické křivky. Nejmodernější svinstvo.“

„Takže?“ zeptal se šéf IT. „Jak dlouho vám to bude trvat?“

V tichu, které po té otázce následovalo, Penner najednou vnímal hučení lodních motorů a tlumené bušení přídě, jak v příliš velké rychlosti proráží čelní vlny, přidušené skučení větru a víření vody – to všechno bylo slyšet i přes hluk ventilátorů v místnosti bez oken.

„Pennere? Jak dlouho, hergot!“

„Tolik let, jako je zrnek písku na všech plážích světa,“ zamručel. Ta slova řekl, skoro jako by se dávil hrůzou.

63

Přízrak beze jména se pohyboval ve stínu a prázdnotě. Žil v neurčitém, metafyzickém světě v šedi mezi živoucím světem Britannie a sférou čirého myšlení. Přízrak nebyl živý. Neměl žádné smysly. Nic neslyšel, nic necítil, nic nevnímal, nemyslel. Znal jenom jednu věc: chtíč.

Proplul labyrintem chodeb Britannie pomalu, jako by ho vedlo jen tušení. Svět lodi byl pro něj pouhým stínem, neskutečnou krajinou, zastřenou jakousi tkaninou stínu a ticha, kterou je třeba zničit, protože jen tak uspokojí svoji potřebu. Občas narazil na matné světlo živých bytostí; jejich nevyzpytatelné pohyby ignoroval. Byly pro něj nehmotné, stejně jako on pro ně.

Neurčitě vnímal, že se blíží ke kořisti. Cítil, jak ho velmi silně, jako magnet, přitahuje aura živé bytosti. Nechal se vést tou mdlou návnadou, nestejnoměrně se pohyboval po palubách lodi, pokračoval chodbou a dál přes ocelovou přepážku, hledal, stále hledal to, co ho k sobě přivolalo, aby to pozřel a sprovodil ze světa. Jeho čas nebyl jako ten pozemský, ten pro něj představoval jen poddajnou síť, kterou lze natáhnout, přetrhnout, opominout, vniknout do ní a zase z ní uniknout. Přízrak měl trpělivost věčnosti.

Nevěděl nic o bytosti, která ho přivolala. Ta bytost už nebyla důležitá. Dokonce ani ten, který ho povolal, ho teď nemohl zastavit; jeho existence byla nezávislá. Přízrak neměl žádnou představu o vzezření objektu svého chtíče. Znal jenom sílu touhy: najít tu věc, vyrvat duši z pozemské bytosti a spálit ji touhou, pozřít a nasytit se – a oharek potom odhodit do temnoty vesmíru.

Klouzal mdle osvětlenou chodbou, šedým tunelem přítmí s komíhajícími se postavami dalších živých bytostí ve stínech ztěžklých strachem a hrůzou. Aura jeho kořisti byla v tom místě silnější: skutečně silná. Cítil, jak v něm touha narůstá a rozpíná se, hledá vyvrcholení kontaktu.

Tulpa teď byla blíž, hodně blízko oběti.

64

Gavin Bruce se svou skupinkou – Nilesem Welchem, Quentinem Sharpem a Emily Dahlbergovou – šli za Liuem a Crowleyem k průlezu na otevřenou palubu 7 na levoboku. Byl označen nápisem Záchranné čluny; podobný průlez byl i na pravoboku. Před průlezem byla tlačenice, a jakmile ti lidé spatřili přicházející skupinku, zamířili k ní.

„Tamhle jsou!“

„Dostaňte nás na záchranné čluny!“

„Podívejte, dva lodní důstojníci! Chtějí si zachránit kůži!“ Skupinka byla obklíčena. Podsaditá žena v pomuchlané teplákové soupravě s výkřikem popadla Liua.

„Je to pravda?“ ječela. „Míříme ke skalám?“

Dav se k nim hrnul. Ti lidé propadli panice, byli zpocení a zapáchali. „Je to pravda?“

„Musíte nám to říct!“

„Ne, ne, ne,“ odpověděl Liu se zvednutýma rukama a úšklebkem na rtech. „Ta fáma je naprosto lživá. Pokračujeme v kurzu na –“

„Oni lžou!“ vykřikl nějaký muž. „Co teda děláte tady u záchranných člunů?“

„A proč sakra jedeme tak strašně rychle? Celá loď buší jako šílená!“

Crowley křičel, aby ho všichni slyšeli. „Poslouchejte! Kapitán jenom vede loď tak, abychom co nejrychleji dopluli do St. John’s.“

„Posádka ale mluví jinak!“ hulákala paní v teplákové soupravě, popadla Liua za klopy uniformy a horečně jím cloumala. „Nelžete nám!“

Chodba teď byla plná rozčilených pasažérů. Bruce šokovala jejich divokost a neukázněnost.

„Prosím!“ křikl Liu a ženu setřásl. „Právě jdeme z můstku. Všechno je pod kontrolou. Tohle je jenom rutinní prohlídka záchranných člunů –“

Mladší muž se prodral dopředu. Měl rozepnuté sako i knoflíky na košili. „Nelži nám, ty hajzle!“ Napřáhl ruku k Liuovi, ten ale včas uhnul; muž se otočil a uhodil Liua do spánku. „Lháři!“

Liu zakolísal, ramena mu poklesla, otočil se, a když se k němu ten chlap vracel, dal mu pěstí na solar plexus. Pasažér zasténal a ztěžka dopadl na podlahu. Obézní mohutný muž vyrazil dopředu a vší silou Liua udeřil. Další člověk po něm šel zezadu; Bruce na nic nečekal a přesně mířenou ranou tlusťocha srazil. Crowley se v tu chvíli vrhl na druhého pasažéra.

Všichni cestující strnuli v naprostém šoku z takového výbuchu násilí. V tom okamžiku ztichli a ustoupili.

„Vraťte se do kajut!“ vykřikl Liu a prudce oddechoval.

Gavin Bruce předstoupil. „Vy!“ Ukázal na ženu v teplákové soupravě vepředu. „Ustupte od průlezu, okamžitě!“

Jeho pokyn, vyřčený příkrým tónem lodního důstojníka, se neminul účinkem. Lidé se zdráhavě odšourali stranou, mlčeli, celí vystrašení. Liu přešel k průlezu a odemkl ho.

„Oni jdou do záchranných člunů!“ vykřikl nějaký muž. „Vemte mě s sebou! Panebože, nenechávejte mě tady!“

Dav se znovu probral, tlačil se dopředu, ozvaly se výkřiky a prosby.

Bruce srazil muže o polovinu mladšího, než byl sám, který se snažil dostat ke dveřím. Tak získal dost času, aby celá skupina prošla. Za okamžik za sebou zavřeli dveře. Dav zpanikařených cestujících zůstal venku. Všichni začali křičet a bušit na dveře průlezu.

Bruce se otočil. Přes palubu otevřenou na levoboku se přehnala studená vodní tříšť. Dunění a hlomoz vln byly v tom místě mnohem hlasitější a mezi podpěrami skučel a sténal vítr.

„Ježíši,“ zamumlal Liu. „Ty lidi se snad úplně zbláznili.“

„Kde je ochranka?“ zeptala se Emily Dahlbergová. „Proč ten dav neusměrní?“

„Ochranka?“ ozval se Liu. „Máme čtyřiadvacet pracovníků ochranky na víc než čtyři tisíce cestujících a posádku. Panuje tady naprostá anarchie.“

Bruce zavrtěl hlavou a pozornost věnoval dlouhé řadě záchranných člunů. Situace ho velmi překvapila. Za celou dobu, co byl u námořnictva, nic takového neviděl: obrovská uzavřená plavidla ve tvaru torpéda s okénky po stranách natřená jasně oranžovou barvou. Vypadala spíš jako kosmické lodě než čluny. A co víc, čluny nevisely na jeřábech, ale každý byl nasazen na kolejnicích nakloněných směrem od lodi.

„Jak to funguje?“ zeptal se Liua.

„Spouští se volným pádem. Už roky jsou jimi vybaveny těžební plošiny a nákladní lodě, ale Britannia je první loď pro přepravu osob, která je má.“

„Záchranné čluny spouštěné volným pádem? To nemyslíte vážně. Vždyť na hladinu je to odtud osmnáct metrů!“

„Cestující jsou připoutaní na sedadlech vypolstrovaných tak, aby byla zmírněna síla dopadu. Čluny dopadnou do vody špičkou, hydrodynamicky, a potom se vynoří. V tu chvíli už budou devadesát metrů od lodi.“

„Jaké mají motory?“

„Každý má diesel pětatřicet koní, který dokáže vyvinout rychlost osmi uzlů, a ve všech je zásoba jídla, vody, je tam teplo a dokonce vzduch na deset minut – pro případ, že by na hladině hořelo palivo.“

Bruce zíral na Liua. „Panebože, chlape, to je parádní! Já myslel, že budeme muset spouštět ty staromódní čluny na hladinu z jeřábů. To by na takhle neklidném moři nešlo. Tyhle bychom mohli spustit na vodu okamžitě!“

„Bohužel to není tak jednoduché,“ řekl Liu.

„Proč ne?“

„Problém je v tom, že se pohybujeme dopředu. Třicet uzlů. To je přes padesát kilometrů za hodinu –“

„Já vím, kolik je uzel, sakra!“

„Jenomže my nemůžeme nijak zjistit, co takováhle rychlost udělá se čluny. Pravidla velmi striktně stanovují, že čluny lze spouštět výlučně ze stojící lodi.“

„Tak cvičně spustíme jeden prázdný.“

„Tak ale nezjistíme, co s cestujícími udělá laterální gravitační síla.“

Gavin Bruce se zamračil. „Chápu. Takže potřebujeme pokusného králíka. To není problém. Dejte mi přenosnou VHF a posaďte mě tam. Spusťte člun. Já vám řeknu, jak silný je úder při dopadu.“

Crowley zavrtěl hlavou. „Mohl byste se zranit.“

„Máme na výběr?“

„Tohle nemůžeme dovolit pasažérovi,“ odpověděl Liu. „Udělám to já.“

Bruce na něj upřeně hleděl. „V žádném případě. Jste loďmistr. Musíte být tady nahoře.“

Liu Crowleyho probodával očima, ten mu oplácel stejný pohled. „Dopad může být nebezpečný. Asi jako byste jel v autě, které bočně narazí na jiné jedoucí auto v rychlosti padesát dva kilometrů za hodinu.“

„Mluvíme o vodě. Ne o střetu oceli s ocelí. Podívejte, někdo musí být pokusným králíkem. Riskoval jsem už víc. Možná se zraním, ale aspoň budu z lodi pryč. Myslím, že nemám co ztratit. Zbytečně marníme čas.“

Liu váhal. „Měl bych jít já.“

Bruce se podrážděně zamračil. „Pane Liu, kolik vám je let?“

„Dvacet šest.“

„A vám, pane Crowleyi?“

„Třicet devět.“

„Děti?“

Oba přikývli.

„Mně je šedesát osm. Jako modelový případ jsem lepší, protože věkem a kondicí jsem blíž ostatním cestujícím. Vás je zapotřebí na lodi. A,“ dodal, „vaše děti vás ještě potřebují.“

V tu chvíli do hovoru zasáhla Emily Dahlbergová. „Jeden na provedení takového testu nestačí. Budeme potřebovat alespoň dva lidi.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Bruce. Podíval se na Nilese Welche. „Co vy na to, Nilesi?“

„Jsem vám k dispozici,“ odpověděl Welch okamžitě.

„Okamžik,“ protestovala Dahlbergová. „Takhle jsem to –“

„Já vím, jak jste to myslela,“ řekl Bruce. „A jsem vám velmi vděčný, Emily. Ale co by řekla Aberdeen Bank and Trust, kdybych jednu z jejích nejdůležitějších klientek vystavil nebezpečí?“ S těmi slovy vzal Liuovi z ruky VHF – ten vůbec neprotestoval. Přešel k zadnímu průlezu nejbližší oranžové kosmické lodi a otočil klikou. S jemným zasyčením se na pneumatických závěsech otevřela. Vešel do temného interiéru a Welchovi pokynul, aby ho následoval. Po chvíli vystrčil hlavu.

„Tahle věcička je vybavená líp než luxusní jachta. Jaký kanál?“

„Použijte sedmdesát dvojku. Na palubní desce záchranného člunu jsou zabudovaná rádia VHF a SSB a také radar, souřadnicový zapisovač map, rádiový zaměřovač hloubky, navigace – prostě úplně všechno.“

Bruce přikývl. „Dobře. Nestůjte jako stádo ovcí. Až vám dám znamení, řekněte Zdrávas Maria a zatáhněte za tu zatracenou páku!“

A bez dalšího slova zavřel a zajistil průlez.

65

Constance Greeneová otevřela starou krabičku ze santalového dřeva a vyndala z ní bizarní, neskutečně složitý uzel na šedé hedvábné šňůře. Na první pohled připomínal málo známý evropský uzel, kterému se říká Mors du Cheval, ale byl ještě mnohem složitější. Tibetský se jmenuje gong, což znamená „nerozmotatelný“.

Ten uzel dostala od Ccheringa, když odjížděla z kláštera Gsanjing čhong. V osmnáctém století ho uvázal vážený lama a byl určený pro zvláštní druh meditačního cvičení pro přerušení vztahu, osvobození od zhoubných myšlenek a vlivů nebo pro spojení dvou myslí. Constance měla tento uzel použít pro očištění sebe sama od stigmatu vraždy; teď doufala, že vymaže skvrnu, kterou Agozyen zanechal v Pendergastovi. Ve skutečném světě uzel neměl být nikdy rozvázaný: aby to bylo možné, musel uvolnit svou sílu a proměnit se zpátky v pouhou hedvábnou šňůru. Šlo výlučně o cvičení mysli a ducha.

Kajuta byla temná, závěsy na balkónových oknech zatažené. Marja – která nedokázala najít lékaře – stála u dveří salonu, v očích se jí zračilo znepokojení a nejistota.

Constance se k ní otočila. „Marjo, prosím vás, hlídejte zvenku. Nedovolte, aby nás kdokoli vyrušoval.“

Žena přikývla, otočila se a rychle vyšla na chodbu.

Když Constance slyšela, jak zavřela dveře, položila uzel na malý hedvábný oltářík na podlaze, obkroužený zapálenými svíčkami. Potom se podívala na Pendergasta. Agent se sarkastickým úsměvem usedl k jedné straně uzlu, Constance byla na druhé straně. Uzel ležel mezi nimi, jeden volný konec směřoval k ní, druhý k Pendergastovi. Byl to duchovní i fyzický symbol propojení celého života a zejména dvou bytostí, které seděly na každé jeho straně.

Constance zaujala pozměněnou pozici lotosového květu, Pendergast rovněž. Chvíli seděla, nic nedělala, uvolňovala se. Potom s otevřenýma očima pozorovala uzel, zpomalila dech a tlukot srdce, jak ji to naučili mniši. Dovolila své mysli, aby spočinula v okamžiku, oprostila se od minulosti a budoucnosti a zastavila nekonečný proud myšlenek, které běžně sužují lidskou mysl. Vymanila se z mentálního tlachání, její smysly velmi jasně vnímaly okolní prostředí: dunění a silné chvění vln na trupu lodi, poryvy deště na sklech balkónových dveří, novou vůni, slabý závan vosku svíček a santalového dřeva z uzlu. Velmi jasně si uvědomovala postavu proti sobě, temnou siluetu v periferním vidění. Oči upírala na uzel.

Pomalu se zbavovala vnějších počitků, jednoho po druhém. Léčky vnějšího světa zmizely v temnotě, jako když se zavřou okenice v temném domě. Nejprve místnost kolem ní; potom loď a pak nekonečný oceán, po němž pluli. Zmizely zvuky v místnosti, vůně, pomalý houpavý pohyb lodi i uvědomění vlastního těla. Zmizela samotná země, slunce, hvězdy, vesmír… všechno přestalo existovat, zbyl jen uzel a postava na jeho druhé straně.

Čas přestal existovat. Dosáhla stavu th’an shin gha, prahu ryzí prázdnoty mysli.

V podivném meditativním stavu naprostého uvědomění a přece absolutní neexistence úsilí nebo touhy se soustředila na uzel. Na okamžik zůstal beze změny. Potom – pomalu, rovnoměrně, jako když se roztáčí had – se uzel začal sám rozvazovat. Neskutečně složité smyčky a zákruty, propletené záhyby a měnící se stáčení šňůry – všechno se postupně povolovalo; konce šňůry se provlékly uzlem v opačném směru, proti původním spletitým smyčkám starým tři sta let. Byl to proces matematicky nesmírně složitý, symbolizující rozluštění ega, které musí předcházet dosažení stavu stong pa nyid – stavu ryzí prázdnoty mysli – spojení s univerzální myslí.

Byla tam; Pendergast tam byl; a uzel uprostřed se sám rozvazoval. To bylo celé.

Po neurčité době – mohla to být vteřina, mohlo to být tisíc let – ležela šedá hedvábná šňůra v jemné hromádce, rozvázaná a volně stočená. Uprostřed se objevil malý pomačkaný kousek hedvábí. Na něm byla napsána tajná modlitba, kterou dovnitř zavázal dávný mnich.

Pečlivě ji pročetla. Potom pomalu, monotónně začala odříkávat modlitbu, znovu a znovu…

Když ta slova opakovala stále dokola, rozvinula své vědomí k volnému konci šňůry, který byl blíž k ní. Současně vnímala zář bytosti proti sobě, která se stejným způsobem přiblížila k rozvázané šňůře.

Stále opakovala slova, tiché, zklidňující tóny odhalovaly její osobnost, jemně oddělovala všechny vazby s materiálním světem. Cítila v sobě proud, jak se její vlastní mysl dotýká šňůry a pohybuje se po ní, přitahována k bytosti na druhém konci. Stejně tak byla bytost naproti přitahována ke Constance. Ta postupovala dál po stočených pramenech šňůry, sotva dýchala, srdce jí tlouklo velmi pomalu, dostávala se stále blíž… Potom se její mysl setkala a splynula se září té druhé. Tak bylo dosaženo poslední fáze.

Náhle zjistila, že je na místě cizím, a přece známém. Stála na dlážděné ulici mezi elegantními plynovými lampami, upírala oči na tmavé sídlo se zavřenými okenicemi. Byl to výsledek mimořádného soustředění, samotné čisté myšlenky. Něco tak reálného neviděla nikdy v žádném snu; na kůži cítila chladnou vlhkost noční mlhy; slyšela bzučení a šelestění hmyzu; vnímala zápach uhelného dýmu a sazí. Vzhlížela k sídlu přes železný tepaný plot, očima bloudila po mansardové střeše, arkýřových oknech a střešní platformě se zábradlím.

Po krátkém zaváhání prošla bránou do temné, vlhké zahrady plné uvadlých květin a silně páchnoucí jílem. Šla dál po pěšině ke krytému sloupořadí. Za ním uviděla pootevřené dvojkřídlé dveře. Prošla jimi až do vstupní haly. Ze stropu visel křišťálový lustr, tmavý a hrozivý – slabě cinkal, jako by se ho dotkl vítr, přestože vzduch v domě se ani nepohnul. Dál bylo možné projít do knihovny s vysokým stropem; ušáky a pohovky zely prázdnotou, krb byl tmavý a studený. Další chodba vedla k jakési jídelně, nebo možná výstavní síni – tiché a vyčkávající.

Přešla vstupní halu, podpatky klapala po mramorové podlaze a kráčela po širokém schodišti do chodby v prvním poschodí. Řady tapisérií a nezřetelných olejomaleb rozvěšených po stěnách se táhly do temného srdce domu, přerušované dubovými, časem ztmavlými dveřmi.

Cestou se letmo podívala nalevo. Vepředu, ani ne v polovině dlouhé chodby, byly otevřené dveře – poničené, se zdemolovanou zárubní. Na podlaze viděla poházené třísky a zkroucené kusy olova. Zející černá díra vydechovala chladný vzduch prodchnutý sklepním zápachem plísní a mrtvých těl tlustých stonožek.

Se zachvěním rychle prošla kolem. Silně ji přitahovaly dveře na druhé straně. Už byla skoro u nich.

Otočila knoflíkem. S tichým zaskřípěním se dveře pootevřely dovnitř a ona jakoby na uvítanou ucítila proud tepla, což v ní vyvolalo příjemnou představu chvíle, kdy člověk v zimě překročí práh útulného příbytku.

Aloysius Pendergast stál před ní, jako obvykle oblečený v černém, s rukama sepjatýma před tělem. Usmíval se.

„Vítám tě,“ řekl.

Místnost byla velká a krásná, lemovaná deštěním. V mramorovém krbu plápolal oheň a staré hodiny na krbové římse odbíjely čas vedle starožitného dřevoplynového kotle a několika broušených sklenek. Jelení hlava pověšená na zdi shlížela skleněnýma očima na stůl plný papírů a knih vázaných v kůži. Dubovou podlahu pokrýval vysoký koberec, na němž leželo několik drahých perských koberců. Po místnosti byly rozestavěny pohodlné ušáky, na sedadlech některých z nich ležely otevřené knížky. Byl to nesmírně útulný, velmi pěkný luxusní prostor.

„Pojď dál a ohřej se u krbu,“ vybídl ji.

Přešla ke krbu, oči upřené na Pendergasta. Něco na něm bylo jiné. Něco divného. Přestože místnost a dům působily nesmírně realisticky, obrysy jeho postavy byly rozmazané, zastřené, trochu průhledné, jako by tam nebyl úplně.

Dveře se za ní s tlumeným bouchnutím zavřely.

Natáhl k ní ruku a ona mu podala svou. Hned ji uchopil a velmi silně sevřel. Snažila se vyprostit, ale on ji přitáhl k sobě. Jako by se mu hlava třásla, potom zduřela a nakonec kůže praskla a zevnitř vyšla zář. Obličej se mu sloupl, kůže v třepotavě hořících proužcích padala k zemi a potom Constance uviděla známou tvář. Byl to nepopsatelný obličej démona Karazygy.

Zírala na něj bez obav, což bylo podivné, cítila jeho teplo, přitahoval ji a zároveň se ho bála. Jako by ji naplňoval ohněm: nevýslovným, vše pohlcujícím, triumfálním ohněm, který cítila, když jako šílená pronásledovala Diogena Pendergasta. Byla v tom čistota, která v ní budila posvátnou úctu.

„Jsem vůle,“ řeklo to zjevení ne sice příliš pevným, ale podnětným hlasem, „jsem ryzí myšlenka zcela očištěná ohněm od veškerých pozůstatků lidského sentimentu. Jsem svoboda. Připoj se ke mně.“

Fascinovaná a odpuzovaná zároveň se znovu pokusila vymanit ruku, ale držel ji pevně. Ta tvář, strašná a krásná, se přiblížila k ní. Není to doopravdy, říkala si v duchu, je to jen výplod mojí mysli; zobrazení jedné z thangk, nad kterými hodiny rozjímala, a které se teď právě tou intenzivní meditací vrátilo.

Démon Karazyga ji přitáhl k ohni. „Pojď. Do ohně. Spal v něm tu suchou slupku morálních zábran. Vynoříš se z něj jako motýl z kukly, svobodná a krásná.“

Postoupila o krok k ohni, zaváhala, potom udělala další krok, skoro jako by se vznášela nad kobercem k teplu.

„Ano,“ řekl další hlas. Pendergastův. „To je dobré. To je správné. Jdi k ohni.“

Když přistoupila blíž k plamenům, silný pocit viny a pokoření z vraždy, kterou jako závaží cítila na bedrech, se rozplynul a místo něj ji zaplavila vzpruha, obrovské osvěžení a zlověstná radost, kterou poznala, když viděla Pendergastova bratra, jak se přes okraj La Sciary řítí do krvavě rozpálené hlubiny. Taková prchavá extáze se jí nabízela teď a navždy.

Stačilo jediné – vstoupit do plamenů.

Ještě jeden krok. Oheň vyzařoval teplo, pronikalo do každého jejího údu. Vzpomněla si, jak byla na samém okraji, viděla sebe a jeho v děsivé karikatuře sexuálního spojení, jak spolu zápasí na kraji burácející sopky La Sciary. Vzpomněla si na svoji nečekanou kličku, na výraz jeho obličeje, když pochopil, že dolů se zřítí oba dva. Výraz jeho obličeje: byla to nejděsivější, nejubožejší věc, kterou viděla – a přece ji vnímala jako nanejvýš uspokojivou – vychutnávala si obličej člověka, který věděl, že bez sebemenší pochybnosti zemře. Nulová naděje. A tahle hořká radost v ní teď navždy zůstane; může ji kdykoli podle libosti prožívat znovu. A dokonce si to nebude muset ani omlouvat samolibou pomstou: může jednoduše zavraždit kohokoli a kdekoli, znovu a znovu se oddat prudkému vzteku, divokému, orgiastickému triumfu…

Nulová naděje…

S výkřikem se začala svíjet v sevření démona a s náhlou vlnou nezměrné vůle se dokázala osvobodit. Ucouvla od ohně, odvrátila se a proběhla dveřmi. Náhle padala, padala domem, suterénem, sklepením, padala…

66

Za zábradlím zpola otevřené paluby 7 zuřila bouře, a i když paluba byla osmnáct metrů nad čarou ponoru, dopadala na ni vodní tříšť. Liu při dunění moře a skučení větru dokázal stěží přemýšlet.

Crowley přišel úplně promočený. „Opravdu to zkusíme, pane?“

„Máte snad lepší nápad?“ odpověděl Liu podrážděně. „Dejte mi vysílačku.“

Crowley mu ji podal.

Liu naladil kanál 72 a stiskl dačítko. „Tady Liu, volám Bruce, přepínám.“

„Tady Bruce.“

„Jak mě slyšíte?“

„Slyším perfektně.“

„Dobře. Připoutejte se na sedadle u kormidla. Welch by měl sedět přes uličku.“

„Už se stalo.“

„Potřebujete instrukce?“

„Hodily by se.“

„Záchranný člun je téměř úplně automatický,“ pokračoval Liu. „Motor automaticky naskočí při nárazu. Povede člun směrem od lodi. Měli byste jen přiškrtit kormidlovací rychlost – tak vás rychleji najdou. Ovládací panel by měl být muži od námořnictva naprosto jasný.“

„Dobře. Má tenhle šílenej člun rádiový maják s ukazatelem nebezpečné polohy?“

„Dva. A jsou to skutečně nejmodernější typy, které vysílají vaše koordináty GPS. Při dopadu se automaticky aktivuje na 406 a 121,5 megahertzů – vy nemusíte dělat vůbec nic. VHF záchranného člunu nalaďte na tísňový kanál 16. Se mnou komunikujte přes kanál 72 na sledovacím zařízení. Budete odkázáni sami na sebe, než naberete rychlost – Britannia se nezastaví. Oba zůstanete celou dobu připoutáni – ve vodě uděláte aspoň pár výkrutů.“

„Rozumím.“

„Otázky?“

„Ne.“

„Připraveni?“

„Připraveni.“ Bruceův hlas praskal v ruční vysílačce.

„Dobře. Automatické odpočítávání trvá patnáct vteřin. Nechte stisknuté tlačítko přenosu, abychom slyšeli, co se děje. Ozvěte se mi co nejdřív po dopadu na hladinu.“

„Rozumím. Spusťte to.“

Liu se otočil ke kontrolnímu panelu spouštění volným pádem. Celkem bylo na lodi třicet šest záchranných člunů, osmnáct na levoboku a osmnáct na pravoboku, do každého se vešlo až 150 lidí. Dokonce i když spustí jeden člun prakticky prázdný, stále zbývalo dost místa pro ostatní. Podíval se na hodinky. Pokud všechno vyjde, budou mít padesát minut na evakuaci celé lodi. To bylo teoreticky proveditelné.

Krátce se šeptem pomodlil.

Když Liu inicioval spouštěcí sekvenci, dýchalo se mu o trochu lépe. Vyjde to. Ty zatracené čluny byly příliš dokonalé, vyprojektované tak, aby vydržely volný pád z výšky osmnácti metrů. Zvládly by i větší zátěž.

Zelená přes palubu. Odemkl ochranný kryt vypínače pro odpočítávání záchranného člunu jedna, otevřel kryt. Malá červená páčka přerušovače uvnitř zářila čerstvým nátěrem. Bylo to všechno mnohem jednodušší než za starých časů, kdy se záchranné čluny spouštěly jeřáby a šíleně se kymácely. Teď stačí jen stisknout páčku; člun se uvolní z úchytů, sjede po kolejnici a volným pádem se snese osmnáct metrů na moře, dopadne na příď. Po chvíli se vyhoupne na hladinu a popluje směrem od lodi. Mnohokrát si to nacvičovali: od spuštění po vynoření uplynulo šest vteřin.

„Slyšíte mě, Brucei?“

„Jasně a hlasitě.“

„Pozor. Uvolňuji spínač.“

Zatáhl za červenou páčku.

Ženský hlas z reproduktoru namontovaného nahoře ohlásil: „Záchranný člun číslo jedna bude spuštěn během patnácti vteřin. Deset vteřin. Devět, osm…“

Hlas se odrážel od stěn pokrytých kovovými pláty na otevřené palubě. Začalo odpočítávání; ozvalo se hlasité cvak, když se uvolnily ocelové úchyty. Člun popojel po namazaných kolejnicích, příď vyletěla volně do prostoru a Liu se naklonil přes bok lodi, aby viděl ten pád. Připadal mu jako ladný let potápěče do zpěněného moře.

Člun dopadl na hladinu s obrovským výbuchem vodní tříště, mnohem větším, než Liu viděl při nácviku: tenhle gejzír dosahoval výšky dvanáct, možná patnáct metrů. Voda se v prudkém větru slévala zpátky v zubatých plátech. Kanál VHF vysílal jen skřípání statické elektřiny.

Ale místo aby se člun ponořil do vody a zmizel, plul dopředu. Protože v pohybu byla i loď, nabíral na rychlosti, prudce se zmítal ze strany na stranu, jako když oblázek poskakuje po hladině rybníka, podruhé dopadl plnou silou celou délkou na hladinu a další obrovská vodní erupce pohřbila oranžový člun do vířící vody. A potom se vynořoval, velmi pomalu, trup Day-Glo se postupně rýsoval jasněji, jak prosvítal zelenou vodou. Statická elektřina na VHF najednou utichla.

Emily Dahlbergová zalapala po dechu a odvrátila oči.

Liu zíral na záchranný člun, který už velmi rychle padal dozadu. Připadalo mu, že ho vidí z podivného úhlu. Ale nebylo tomu tak: člun vypadal úplně jinak – trup byl zdeformovaný, odletovaly od něj oranžové a bílé kusy a silný proud vzduchu u švu vynesl k nebi vodní tříšť.

Liuovi bylo zle, když pochopil, že trup se poškodil a po délce pukl jako shnilý meloun, a teď se z něj valí vnitřnosti ven.

„Ježíši…“ hlesl Crowley vedle něj. „Ježíši…“

V hrůze upřeně sledoval zatopený záchranný člun. Nevyrovnal se, převaloval se do stran a klesal pod vodu, šroub motoru zbytečně čeřil hladinu, zůstala po něm stopa benzinu a trosek, když se převrátil dozadu a zmizel v šedém moři bičovaném bouří.

Liu popadl VHF a stiskl tlačítko přenosu. „Brucei! Welchi! Tady Liu. Odpovězte! Brucei!“

Ale odpovědi se nedočkal – předem to věděl.

67

Na záložním můstku čelil LeSeur přívalu otázek.

„Záchranné čluny!“ vykřikl důstojník přes hlasy ostatních. „Jak to vypadá se záchrannými čluny?“

LeSeur zavrtěl hlavou. „Zatím ani slovo. Stále čekám, až se ozve Liu a Crowley.“

První radista promluvil: „Mám Grenfella na kanálu 69.“

LeSeur se na něj podíval. „Pošlete mu fax, aby zapnul kanál… 79.“ Když pro komunikaci s Grenfellem zvolí málo používaný kanál VHF – číslo 79, obvykle vyhrazený pro výměnu informací mezi výletními čluny na Velkých jezerech –, třeba ten hovor před Masonovou utají. Z duše doufal, že Masonová nesleduje kanály VHF. Samozřejmě na radaru už viděla profil Grenfellu, jak se blíží k Britannii, a slyšela všechno na pohotovostním kanálu 16.

„Jaký je odhadovaný čas setkání?“ zeptal se hlavního radisty.

„Devět minut.“ Odmlčel se. „Na sedmdesát devítce mám kapitána Grenfellu, pane.“

LeSeur přešel ke konzole VHF, nasadil si sluchátka. Mluvil tiše. „Grenfelle, tady druhý důstojník LeSeur, úřadující velitel Britannie. Máte nějaký plán?“

„Situace je hodně nepříjemná, Britannie, ale máme pár nápadů.“

„Jsme rychlejší než vy, přinejmenším o deset uzlů, a nemůžeme s tím nic udělat.“

„Rozumím. Máme na palubě vrtulník BO-105, mohli bychom vám přepravit nějaké výbušniny, které používáme na proražení trupu –“

„Při naší rychlosti a v bouřce nemůžete v žádném případě přistát.“

Ticho. „Doufáme, že se nám podaří využít vhodný okamžik.“

„To je nepravděpodobné. Ale i tak mějte vrtulník připravený – pro každý případ. Nějaký další nápad?“

„Mohli bychom se pokusit Britannii odtáhnout na háku našeho vlečného navijáku a odklonit ji z kurzu.“

„Jaký typ navijáku máte?“

„Elektrohydraulický tažný naviják na ocelovém laně silném čtyřicet milimetrů, utáhne sedmdesát tun –“

„To by prasklo.“

„Patrně ano. Další možnost by byla shodit bóji a natáhnout lano přes dráhu kurzu lodi, snad by se podařilo zablokovat vaše lodní šrouby.“

„Není možné, aby čtyřicetimilimetrové ocelové lano zastavilo čtyři šrouby, každý má dvacet jedna a půl megawattu. Nemáte rychlé záchranné plavidlo?“

„Bohužel, naše dva rychlé záchranné čluny na takhle rozbouřené moře nemůžeme spustit. V každém případě nemůžeme připlout a zastavit paralelně s Britannií, ani vás evakuovat, protože s vámi neudržíme krok.“

„Nějaké další nápady?“

Pauza. „Žádnou jinou variantu nemáme.“

„Tak budeme muset přejít k mému plánu,“ prohlásil LeSeur.

„Sem s ním.“

„Vy jste ledoborec, mám pravdu?“

„No, Grenfell je sice vyztužený pro případ srážky s krou, ale není skutečný ledoborec. Někdy přebíráme jeho úlohu, když je třeba prorazit cestu z přístavu.“

„To je docela dobré. Grenfelle, chci vám vytyčit kurz, ve kterém narazíte do naší přídě, abyste jí kus odlomili.“

Odpověď přišla až za chvíli. „Promiňte, Britannie, ale asi jsem vám nerozuměl.“

„Rozuměl jste mi dobře. Jde o to, že otevřením vybraných průlezů mezi přepážkami můžeme zaplavit vodotěsné komory jedna, dvě a tři. Tak se skloní přední část naší lodi dost na to, aby se šrouby téměř vynořily z vody.“

„Žádáte mě, abych do vás narazil? Panebože, ztratil jste rozum? Vždyť bych tak mohl dostat ke dnu i svoji loď!“

„Je to jediný způsob. Pokud připlujete čelně, odkloníte se jen pár stupňů od našeho pravoboku při nepříliš velké rychlosti – dejme tomu pět až osm uzlů – a těsně před nárazem couvnete a současně spustíte přední tažná zařízení, abyste smykem zasáhli příď Britannie vyztuženými pláty na trupu vaší lodi, změníte směr a my proplujeme pravobokem kolem vás. Bude to hodně těsné, ale mohlo by to vyjít. Tedy pokud máte kormidelníka, který takový manévr zvládne.“

„Musím se poradit s velením lodi.“

„Do našeho setkání zbývá pět minut, Grenfelle. Moc dobře víte, že povolení nedostanete včas. Podívejte, máte kuráž to udělat, nebo ne? To je to hlavní.“

Dlouhé ticho.

„Tak dobře, Britannie. Zkusíme to.“

68

Constance mela otevřené oči, její tělo se chvělo tlumeným pláčem. Okolní svět se vrátil – loď, kolébající se místnost, nápory deště, hukot a sténání větru.

Upřeně zírala na gong. Ležel pocuchaný kolem prastarého cáru zmuchlaného hedvábí. Uzel se rozvázal – doopravdy.

Ohromeně se podívala na Pendergasta. Nepatrně zvedl hlavu a jeho oči znovu ožily, stříbrné duhovky jiskřily ve svitu svíček. V obličeji měl zvláštní úsměv. „Přerušila jsi meditaci, Constance.“

„Tys mě chtěl… vtáhnout do ohně,“ zalapala po dechu.

„Přirozeně.“

Byla zoufalá. Místo aby ho dokázala vymanit z temnoty, skoro ji do ní vtáhl.

„Snažil jsem se tě osvobodit ze světských okovů.“

„Osvobodit,“ zopakovala hořce.

„Ano. Abys dosáhla, čeho chceš: osvobození z řetězů sentimentu, morálky, zásad, cti, mravnosti a všech těch malicherností, které nás spoutaly v lidských galejích se všemi ostatními a unášely nás nikam.“

„A přesně tohle ti Agozyen udělal. Zbavil tě všech morálních a etických zábran. Dovolil, aby se tvé nejtemnější touhy psychopata vymkly kontrole. A totéž nabídl i mně.“

Pendergast vstal a natáhl k ní ruku. Nepřijala ji.

„Rozvázal jsi uzel.“

Promluvil tichým hlasem, v němž slyšela podivné vibrace triumfu. „Já se ho vůbec nedotkl.“

„Ale jak tedy…“

„Rozvázal jsem ho svou myslí.“

Dál na něj upřeně zírala. „To není možné.“

„Nejenže je to možné, došlo k tomu, jak vidíš.“

„Meditace nepomohla. Zůstal jsi stejný.“

„Meditace pomohla, moje milá Constance. Změnil jsem se – kolosálně. Díky tomu, žes na tom tolik trvala, jsem si teď plně uvědomil, jakou sílu mi Agozyen dal. Sílu čisté myšlenky – vítězství myšlenky nad hmotou. Spojil jsem se s obrovským rezervoárem síly – a ty můžeš také.“ Oči se mu leskly nadšením. Je to mimořádný projev mandaly Agozyen a její schopnosti přetvořit lidskou mysl a lidské uvažování na nástroj gigantické síly.“

Constance se do srdce vkrádala hrůza.

„Chtěla jsi mě přivést zpátky. Vrátit mi starou, rozporuplnou a pošetilou osobnost. Místo toho jsi mě ale posunula kupředu. Dala jsi mi příležitost. A teď, moje drahá Constance, je řada na tobě, aby ses osvobodila. Pamatuješ na naši dohodu?“

Nemohla promluvit.

„Je to tak. Teď je řada na tobě, aby ses podívala na Agozyena.“

Stále váhala.

„Jak chceš.“ Vstal a popadl plátěný pytel. „Už na tebe nebudu dohlížet.“ Šel ke dveřím, ani se neohlédl, pytel si přehodil přes rameno.

Otřáslo jí, když pochopila, že už k ní nemá o nic větší úctu než ke komukoli jinému.

„Počkej –“

Výkřik z chodby ji umlčel. Najednou se otevřely dveře a dovnitř vcházela pozpátku Marja. Za ní zahlédla Constance něco šedého, neurčitého tvaru. Blížilo se to k nim.

Odkud je ten dým? Hoří snad loď?

Pendergast upustil pytel a zíral před sebe. Couvl o krok. Constance překvapilo, když v jeho tváři spatřila šok, dokonce strach.

Zablokovalo to dveře, Marja znovu vykřikla, ta věc ji celou zahalila a zadusila její křik.

Když to podivné stvoření prošlo dveřmi, na okamžik ho zezadu osvítila lampa od vstupních dveří. To, co Constance spatřila, jí připadalo neskutečné – byla to podivná vířící silueta uvnitř oblaku dýmu – oči podlité krví, třetí oko uprostřed čela – démon sebou škubal a vzdouval se, jako by se plížil… možná tančil…

Marja vykřikla potřetí a upadla na zem, oči obracela v sloup a zmítala se v křečích. V tu chvíli to stvoření už bylo za ní, naplnilo salon vlhkým chladem a zápachem hnijících hub, hnalo Pendergasta do rohu – a potom na něj skočilo, bylo v něm, polykalo ho a on ze sebe vydal přidušený výkřik čiré hrůzy, který Constance projel jako ledový nůž až do morku kostí.

69

LeSeur stál uprostřed záložního můstku, kde byla spousta lidí, upíral oči na radarové zobrazení přibližující se lodi. Přímo před nimi se objevil stále se zvětšující fosforeskující obrys. Hodnoty Dopplerova posuvu ukazovaly kombinovanou závěrečnou rychlost třicet sedm uzlů.

„Dva tisíce pět set metrů a stále se přibližuje,“ řekl třetí důstojník. LeSeur v duchu rychle počítal: dvě minuty do střetu.

Podíval se na citlivější kmitočtové pásmo, ale to bylo rušené mořskými vlnami a deštěm. Tiše a v rychlosti informoval ostatní důstojníky o svém plánu. Jak věděl, Britannia neměla žádné bezpečnostní zařízení pro odblokování komunikace hlavního můstku, nemohl tedy vyloučit, že Masonová slyšela všechno, co řekl kapitánovi Grenfella. Přinejmenším tu možnost měla. Ale jakmile se Grenfell pohne, Britannia bude muset nějak reagovat.

Hlavní inženýr Halsey k němu přistoupil. „Mám předběžné hodnoty, které jste chtěl.“ Mluvil tiše, aby to ostatní neslyšeli.

Tak ono je to takhle špatné, přemýšlel v duchu LeSeur. Vzal si Halseye stranou.

„Tahle čísla,“ řekl Halsey, „vycházejí z přímého střetu ve středu mělčiny, jak očekáváme.“

„Řekněte mi to rychle.“

„Vezmeme-li v úvahu sílu nárazu, úmrtnost odhadujeme na třicet až padesát procent – s tím, že téměř všichni ostatní budou poranění: zlomené končetiny, pohmožděniny, otřesy mozku.“

„Rozumím.“

„Při ponoru deset metrů Britannia narazí na malou mělčinu v určité vzdálenosti od hlavního útesu. Než se loď zastaví o hlavní skály, už bude od přídě po záď rozpáraná. Všechny vodotěsné komory a přepážky budou proražené. Odhadovaná doba potopení jsou necelé tři minuty.“

LeSeur polkl. „Je nějaká šance, že uvízne na kamenech?“

„Skála tam prudce klesá. Záď se odtrhne a odpadne – rychle.“

„Ježíšikriste!“

„Vzhledem k množství poranění a úmrtí a rychlosti, s níž se Britannia potopí, nebude čas zorganizovat a zahájit kroky k opuštění lodi. To znamená, že nikdo na palubě při kolizi nemá šanci na přežití. Včetně“ – zaváhal a rozhlédl se kolem – „včetně posádky na záložním můstku.“

„Patnáct set metrů a blíží se,“ řekl třetí důstojník s očima upřenýma na radar. Po obličeji mu stékaly proudy potu. Na záložním můstku se rozhostilo ticho, všichni upřeně sledovali zvětšující se zelenou skvrnu na radaru.

LeSeur uvažoval, jestli má vyhlásit výstrahu pro pasažéry a posádku, aby se připravili, ale rozhodl se to neudělat. Kdyby použil lodní rozhlas, odkryl by tak karty pro Masonovou. Ale co bylo důležitější, kdyby Grenfell provedl manévr správně, Britannia by svým obrovským objemem sílu bočního nárazu do přídě do značné míry utlumila. Bylo by to trhnutí, které by možná vylekalo cestující, přinejhorším by jich pár upadlo. Ale takové riziko musel na sebe vzít.

„Dvanáct set metrů.“

70

Roger Mayles slyšel, jak někdo běží, a přitiskl se ke zdi ve slepé uličce na palubě 9. Houf cestujících utíkal, všichni s hysterickým křikem bezhlavě šermovali rukama. Ve zpocené ruce svíral magnetický klíč, který bez ustání mnul, jako by to byl kamínek pro štěstí. Druhou rukou vyndal láhev, pořádně upil jednosladovou whisky – osmnáctiletou Macallan – a zase ji schoval do kapsy. Oko mu už pomalu natékalo po úderu, který utržil při tahanici s rozzuřeným pasažérem v Oscar’s. Měl pocit, jako by mu tam někdo pumpoval vzduch a otok byl čím dál větší. Bílou košili a sako od smokinku měl potřísněné krví, která mu z nosu ještě nepřestala téct. Určitě vypadá jako strašidlo.

Podíval se na hodinky. Třicet minut do nárazu, pokud dostal správné informace. Neměl důvod jim nevěřit. Znovu zkontroloval, jestli je chodba ještě pořád prázdná, teprve potom se z uličky vypotácel. Za každou cenu se musí cestujícím vyhnout. Na palubě Britannie nadešel čas Pána much, kdy každý myslí sám na sebe – a nikdo nemá k brutálnímu chování blíž než banda bohatých kreténů.

Opatrně kráčel chodbou paluby 9. I když nebyl nikdo v dohledu, vzdálené výkřiky, ječení, prosby a zoufalé vzlykání byly všudypřítomné. Nemohl uvěřit, že lodní důstojníci prakticky zmizeli, nechali pohostinský personál, jako je on, na milost a nemilost velmi nervózním pasažérům. Neslyšel nic, nedostal žádné instrukce. Bylo jasné, že pro katastrofu takového rozsahu nemají vypracovaný žádný plán. Na lodi zavládl naprostý zmatek, nikdo nebyl o ničem informován, a tak se začaly šířit ty nejdivočejší dohady jako stepní požár za vydatného větru.

Mayles se kradl chodbou a v ruce pevně svíral klíč. Byla to jeho jízdenka pryč z té hrůzy, a on ji rozhodně využije. Nehodlá skončit jako jeden ze čtyř tisíc tří set lidí rozmašírovaných na kaši, až se loď rozpáře o nejnebezpečnější písčinu Grand Banks. Šťastlivci, kteří nezemřou při nárazu, budou ještě dalších dvacet minut živořit v ledové vodě – potom zemřou na podchlazení.

Tak tenhle večírek si nechám ujít, děkuju za pozvání.

Znovu upil whisky a proklouzl dveřmi označenými červeným nápisem východ. Běžel dolů po kovovém schodišti, zastavil se o dvě podesty níž, aby nahlédl do chodby, která vedla na otevřenou část paluby, kde byly záchranné čluny. Chodba zela prázdnotou, ale šílené výkřiky a rozlícené cestující slyšel mnohem hlasitěji. Nechápal, proč záchranné čluny nespustili na vodu. On sám se zúčastnil cvičení a několikrát absolvoval spuštění volným pádem. Tyhle čluny byly skoro nezničitelné, dosednou na hladinu, když je člověk bezpečně připoutaný k polstrovanému sedadlu, není to o nic nebezpečnější než jízda na horské dráze v Disneylandu.

Jakmile prošel za roh k odkryté části paluby, hluk davu zesílil. To se dalo tušit: dav pasažérů se shromáždil u zamčených průlezů k záchranným člunům, všichni do nich bušili a halasně se dožadovali vstupu.

Na levobok ke člunům vedla jediná cesta – tím davem. Další šílení cestující se určitě shromáždili na pravoboku. Šel dál, stále svíral v ruce klíč. Třeba ho nikdo nepozná.

„Hele! Tamhle je šéf plavby!“

„Šéfe! Haló! Maylesi!“

Dav se hrnul k němu. Jeden opilý muž s rudým obličejem ho popadl za rukáv. „Co se tu, do hajzlu, děje? Proč už nejsme v záchranných člunech?“ Zaškubal mu rukou. „Co? Proč ne?“

„Nevím o nic víc než vy!“ křičel Mayles vysokým a napjatým hlasem a snažil se tomu muži vytrhnout. „Nic mi neřekli!“

„Kecy! On jde do záchrannýho člunu – jako to už udělali tamti!“

Kdosi další ho popadl a pořádně s ním zalomcoval. Slyšel, jak praskla látka jeho uniformy. „Nechte mě projít!“ zaječel a dral se dopředu. „Říkám vám, že nic nevím!“

„To teda kecáš!“

„Chceme se dostat do záchranných člunů! A tentokrát nám dveře před nosem nezabouchneš!“

Zpanikařený dav ho obklopil a lidé s ním začali škubat, jako když se děti perou o panenku. Zřetelně bylo slyšet, jak mu povolil rukáv, někdo ho utrhl. „Nechte mě!“ žadonil.

„Nás nenecháte potopit, vy šmejdi!“

„Už spustili záchranný čluny! Proto tu není vidět nikoho z posádky!“

„Je to pravda, ty kreténe!“

„Pustím vás tam,“ křičel vyděšený Mayles, „ale necháte mě na pokoji!“ Dav se po takovém návrhu zarazil. A potom se ozvalo: „Řek, že nás pustí dovnitř!“

„Slyšeli jste ho! Pustí nás dovnitř!“

Dav ho tlačil dopředu, najednou se v očekávání trochu zklidnil. Mayles roztřesenou rukou zasunul do zámku klíč, otevřel dveře, skočil dovnitř a chtěl je za sebou rychle zavřít. Marná snaha. Dav se hrnul za ním a srazil ho na zem.

Vydrápal se na nohy. Slyšel mohutné burácení moře a prudký vítr ho zasáhl přímo do obličeje. Obrovské chomáče mlhy velmi rychle pluly nad vlnami a v prolukách mezi nimi viděl černý, zlobný, zpěněný oceán. Mohutné nápory vodní tříště se rozlévaly po palubě a v okamžení byl promočený na kost. Uviděl Liua a Crowleyho u řídicího panelu pro spouštění člunů na vodu a u nich ještě jednoho muže. Poznal v něm bankovního úředníka – všichni nevěřícně zírali na dav. Emily Dahlbergová, dědička továren masného průmyslu, stála vedle nich. Hlouček lidí z davu se vrhl k prvnímu volnému člunu. Liu a Crowley je chtěli rychle zastavit, pomáhal jim i bankovní úředník. Lidé křičeli a ječeli a byly slyšet i děsivé zvuky úderů pěstí do masa. Crowley upustil vysílačku – poskakovala a rotovala na palubě a nakonec mu zmizela z dohledu.

Mayles se držel zpátky. Pro řešení takové situace byl vyškolen. Věděl, jak se používají záchranné čluny, znal postup jejich spuštění a ani ho nenapadne, aby se o tohle podělil s bandou šílených cestujících. Boj mezi Liuovou skupinou a pasažéry nabýval na síle a cestující jako by na Maylese úplně zapomněli, jak byli dychtiví dostat se do nejbližšího záchranného člunu. Mohl by se odtud dostat, než si všichni okolo uvědomí, co se vlastně děje.

Liu krvácel v obličeji z několika ran. „Informujte záložní můstek!“ stihl zavolat na Dahlbergovou, ještě než ho přemohl rozvášněný dav.

Mayles prošel kolem místa konfliktu a pokračoval na protější stranu. Cestou nenuceně stiskl několik tlačítek na kontrolním spouštěcím panelu. Nastoupí do člunu, spustí ho na vodu a bezpečně se dostane pryč. Do soumraku bude na břehu.

Došel k nejvzdálenějšímu člunu, roztřesenou rukou naťukal na klávesnici kód a spustila se aktivace nastavení. Pozoroval dav na druhé straně paluby – pustil se do bankéře a dupal po nehybných tělech Liua a Crowleye. Jedna hlava se otočila směrem k němu. A další.

„Hele! On jeden spouští! Hajzl!“

„Počkej!“

Viděl, jak se k němu blíží skupina cestujících.

Mayles navolil zbývající čísla a průlez pro nalodění na zádi na hydraulických závěsech se otevřel. Utíkal k němu, ale dav tam byl dřív. Dohnali ho a stáhli zpátky.

„Ty parchante!“

„Je tam dost místa pro všechny!“ zapištěl. „Tak nastupte, blbci! Jeden po druhém!“

„Ty půjdeš poslední!“ Starý, šlachovitý muž ho velmi prudce odstrčil stranou a zmizel na člunu. Za ním se hrnula všechna ta mizerná ječící lůza. Mayles chtěl jít za nimi, ale někdo ho popadl a stáhl zpátky.

„Grázle!“

Uklouzl po mokré palubě, upadl a někdo ho skopl na zem k palubnímu zábradlí. S námahou se postavil na nohy. Nezůstane tady. Ten člun si nenechá vzít. Popadl muže, který se před něj nacpal, srazil ho a znovu uklouzl. Muž vstal a vrhl se na něj. V pevném sevření se začali prát. V zápalu boje vrávorali ke kolejnici. Mayles v sobě sebral poslední zbytek sil a natáhl se k pákovému mechanismu. Lidé spěchali na plavidlo, tlačili se do úzkého průlezu.

„Potřebujete mě!“ křičel Mayles. „Vím, jak se to řídí!“

Odstrčil útočníka a vrhl se k průlezu, ale ti, kdo byli uvnitř, už v tu chvíli honem zavírali dveře.

„Vím, jak se to řídí!“ vykřikl a drápal se přes záda těch, kdo se zvenčí pokoušeli udržet dveře otevřené.

A potom to přišlo – křečovité, odporné zrychlení noční můry. Ke své hrůze viděl, jak se kolo na dveřích průlezu otočilo a vstup se s cvaknutím zavřel. Uchopil kolo, pokoušel se jím otočit nazpátek; ozvalo se cvak a uzavírací háky povolily – a potom záchranný člun obrovskou rychlostí sjížděl dolů po kolejnici. Mayles a asi půl tuctu cestujících vyrazili dopředu. Nekontrolované se řítili po naolejovaných kovových kolejnicích, nemohli to zastavit a – zcela neočekávaně – Mayles padal do rozvířeného černého oceánu, ve vzduchu se pomalu otáčel ve střemhlavých kotrmelcích.

Poslední, co těsně před dopadem do vody uviděl, byla jiná loď, vynořila se z mlhy nad mořem těsně před Britannií. Připlouvala kurzem, při němž do ní nutně musela narazit.

71

LeSeur upřené vyhlížel z předních oken záložního můstku. Vítr nabyl na síle, déšť trochu polevil a mlha se pomalu rozplývala, takže chvílemi viděl na bouří zmítané moře. Pohled upíral tak soustředěně, až si kladl otázku, jestli to, co vidí, není jen jeho představa.

Ale najednou to uviděl jasně: mezi chomáči mlhy se vynořil Grenfell, jeho baňatá příď bušila do vln. Mířil přímo na ně.

Všichni na záložním můstku, kdo to viděli, zalapali po dechu.

„Osm set metrů.“

Grenfell provedl manévr. Náhlé zvíření zpěněné vody na pravoboční zádi svědčilo o obratu lodního šroubu; současně prudké vystříknutí zpěněné vody u pravoboční přídě dokazovalo, že příčné elektromotory zabraly. Červená příď Grenfellu uhýbala na pravobok, jak se lodi k sobě přiblížily. Obrovská Britannia plula mnohem rychleji než kanadské plavidlo.

„Připravte se!“ vykřikl LeSeur a chytil se hrany navigačního stolu.

Téměř bezprostředně po manévru Grefellu se ozval rachot hluboko v trupu Britannie. Masonová vypnula autopilota a teď reagovala – znepokojivě rychle. Loď se s duněním roztřásla, jako by vypuklo zemětřesení, a paluba se začala naklánět.

„Ona stáhla stabilizátory!“ vykřikl LeSeur. Nevěřícně sledoval ovládací panel. „A – ježíšikriste – otočila vrtulové komplexy na zádi o devadesát stupňů na pravobok!“

„To nemůže udělat!“ ječel hlavní inženýr. „Vždyť je odtrhne od trupu!“

LeSeur zkontroloval údaje o motorech, za každou cenu chtěl přijít na to, o co se Masonová snaží. „Otáčí Britannii bokem… schválně… aby nás Grenfell rozpáral!“ V duchu si živě představil hrůzný obrázek: Britannia vyloženě nabízí naprosto nechráněný střed trupu Grenfellu, který je zvenčí vyztužený ocelovými pláty na rozrážení ledu. Ale přímý střet to nebude; Britannia nestihne Grenfell objet. Takže to dopadne hůř. Grenfell udeří v úhlu pětačtyřiceti stupňů, diagonálně rozetne hlavní blok s kajutami a společenskými prostory. Bude to masakr. Krveprolití. Jatka.

Okamžitě pochopil, že Masonová tenhle protitah velmi důkladně promyslela. Bude to stejně účinné, jako kdyby loď narazila na Carrion Rocks. Postavení prvního lodního důstojníka dokonale využila. Jakmile se jí naskytla první příležitost, využila ji – prospěchářka.

„Grenfelle!“ LeSeur křikem přerušil ticho rádia, „spusťte druhý lodní šroub do protisměru! Spusťte elektromotory na přídi na zpětný chod! Ona otáčí loď proti vám!“

„Rozumím,“ ozval se neobyčejně klidným hlasem kapitán.

Grenfell zareagoval okamžitě, voda vířila kolem celého jeho trupu. Loď jako by zaváhala, když svou přídí zpomalila jejich těžkopádný obrat a pohyb vpřed se zvolnil.

Pod nimi se ozýval stále hlasitější křik, skřípání a děsivé otřesy, jak Masonová zvýšila rotaci šroubů na zádi na maximum, síla 43 000 kilowatt byla nasazena v úhlu devadesáti stupňů do pohybu lodi vpřed. Šílený manévr. Bez stabilizérů a působením bočního proudu se Britannia naklonila ještě víc: pět stupňů, deset stupňů, patnáct stupňů od vertikály, což bylo hodně vzdálené od všeho, co si inženýři vůbec dokázali představit v těch nejhorších nočních můrách. Navigační přístroje, hrnky s kávou a další volně položené předměty na záložním můstku klouzaly a padaly na podlahu, muži se chytali všeho kolem sebe, aby sami neupadli.

„Ta šílená mrcha chce dostat palubu pod vodu!“ vykřikl Halsey. Nohy mu podjely.

Vibrace se proměnily na dunění, jak se levobok zaoceánského parníku potápěl, dolní hlavní paluba už byla pod hladinou. Moře se vzedmulo, bičovalo nástavbu, do nejníže položených kajut a na balkony na levoboku už natékala voda. LeSeur matně slyšel třesk praskajícího skla a burácení vody, která vtrhla na paluby pro cestující, tlumený hlomoz padajících a tříštících se předmětů. Mohl si jen představovat zděšení a chaos mezi pasažéry, když se loď nahnula a všechno v kajutách popadalo.

Celý můstek se otřásl obrovským vypětím motorů, okna rachotila a samotný rám lodi úpěl na protest. Za příďovou nástavbou se vynořil Grenfell, velmi rychle se blížil; dál se hodně odchyloval k levoboku, ale LeSeur viděl, že už je pozdě. Britannia se svou ohromující schopností manévrovat se teď blížila ke Grenfellu a hlídkový člun se chystal udeřit doprostřed lodi – 2500 tun se střetne se 165 000 tunami celkovou rychlostí pětačtyřicet mil v hodině. Protrhne Britannii šikmo, jako když harpuna vjede do těla mečouna.

Začal se modlit.

72

Emily Dahlbergová se zastavila na chodbě vedoucí z paluby na levoboku, kde byly připraveny záchranné čluny, a zalapala po dechu. Za sebou slyšela výkřiky a ječení rozvášněného stáda – skutečně stáda, toho nejprimitivnějšího, nejvražednějšího druhu –, mísily se s burácením větru a vody, které se neslo otevřenými průlezy. Mnoho dalších lidí dostalo nápad vydat se k záchranným člunům a plynulý zástup v panice spěchal kolem ní. Nikdo z nich ji vůbec nevnímal.

Dahlbergová viděla dost na to, aby pochopila, že jakýkoli pokus použít záchranný člun při téhle rychlosti je vyložená sebevražda. Viděla to na vlastní oči. A teď dostala za úkol sdělit tuto zásadní informaci záložnímu můstku. Gavina Bruce a Nilese Welche to stálo život – a rovněž cestující v dalším člunu. Byla odhodlaná splnit, o co ji požádali.

Znovu se dala do pohybu, hledala směr, kudy jít, když se nějaký statný muž řítil po chodbě, rudý v obličeji a s očima navrch hlavy a křičel: „Na záchranné čluny!“ Chtěla uskočit, ale nebyla dost rychlá; udeřil ji a ona upadla na koberec. Než se postavila na nohy, zmizel jí z dohledu.

Opřela se o stěnu, popadla dech a uhnula skupině zpanikařených lidí, kteří spěchali na palubu k záchranným člunům. Otřáslo jí, jak lidé mají sklon k nejbizarnějším projevům sobectví – dokonce, nebo možná zvlášť, ti privilegovaní. Nikoho z posádky ani personálu neviděla povykovat, ječet, kňučet a bezhlavě pobíhat. Nemohla si pomoci, ale myslela na to, v jakém je ta situace kontrastu s důstojným koncem plným sebeovládání cestujících Titaniku. Svět se vskutku změnil.

Když se dala dohromady, pokračovala dál chodbou, podél stěny. Vzpomněla si, že záložní můstek je v přední části lodi, přímo pod hlavním můstkem – paluba 13 nebo 14. V tu chvíli byla na otevřené palubě 7 – takže musí jít nahoru.

Šla dál chodbou, míjela opuštěné kavárny a obchody, podle ukazatelů mířila do Grand Atria – odkud, jak věděla, se bude lépe orientovat. Za několik minut prošla klenutým průchodem k půlkruhovému zábradlí s výhledem na rozlehlý šestiúhelníkový prostor. Dokonce ani za tak mimořádných okolností neodolala a chtěla se pokochat: osm poschodí vysoké stěny s prosklenými výtahy na dvou stranách, zdobené nespočtem maličkých balkonů a parapetů s rozkvetlými mučenkami.

Opřená o zábradlí se podívala dolů na Atrium. Byl to šok. King’s Arms – elegantní restaurace o pět poschodí níž – byla téměř k nepoznání. Příbory, zbytky jídla, pošlapané květiny a rozbité sklo se povalovaly na podlaze. Převrácené stoly a všechno z nich rozházené kolem. Napadlo ji, že to vypadá, jako by se tudy prohnalo tornádo. Všude byli lidé – někteří pobíhali po Atriu, další bloumali bezcílně a jiní popíjeli víno a destiláty rovnou z lahví. Až k ní nahoru doléhaly výkřiky.

Skleněné výtahy stále fungovaly, a tak přešla k tomu nejbližšímu. V tu chvíli se však rozlehlým prostorem ozval pronikavý rachot: dunění hluboko z nitra lodi.

A potom se Atrium naklonilo.

Nejprve ji napadlo, že je to jen její představa. Ale nebylo tomu tak: když vzhlédla k velkým lustrům, viděla, že jsou nakloněné k jedné straně. Jakmile ten hluboký zvuk nabral na intenzitě, lustr se rozechvěl, cinkal a chrastil. Dahlbergová rychle ucouvla do klenutého průchodu, když shora začaly padat kusy křišťálu, bušily jako kroupy do stolů, křesel a zábradlí.

Bože, pomyslela si, co se to děje?

Loď se naklonila ještě víc a ona pevně sevřela rukama mosazné zábradlí uchycené ke sloupku na jedné straně klenutého průchodu. Stoly a židle dole v restauraci se skřípotem klouzaly k jedné straně, nejprve pomalu a potom nabíraly rychlost. Za malou chvíli slyšela třesk a hned nato padající sklo – to se na elegantní bar na jedné straně restaurace sesypala stěna plná lahví s alkoholem.

Dahlbergová křečovitě svírala zábradlí, nedokázala odvrátit pohled od té hrůzy dole. Velké koncertní křídlo Steinway uprostřed Atria se dalo do pohybu, jelo na kolečkách a nakonec prudce narazilo do obrovské sochy Britannie – rozpadla se na kusy a zbyla z ní hromada polámaného mramoru.

Celá situace vyvolávala dojem, jako by loď uchopil nějaký obr do obrovské ruky a navzdory úpění a protestům motorů ji násilím naklonil na stranu. Loď se svezla ještě víc ke straně a spousta věcí – židle, vázy, stoly, stolní prádlo, sklo, fotoaparáty, boty a peněženky – padala kolem ní z balkonů nahoře a ve staccatu úderů a hřmotu to všechno skončilo v Atriu.

Nad výkřiky a jekotem uslyšela shora obzvlášť ostré zavřísknutí; po chvíli se z horního balkonu vyřítila malá, podsaditá žena s kudrnatými blonďatými vlasy, oblečená do uniformy supervizora. S křikem přepadla na piano dole. Ozvala se rána, slonovinové klávesy se rozletěly, v bizarní symfonii vysokých a nízkých tónů popraskaly struny.

Zaskřípal kov a výtah nejblíže k ní se otřásl ve svislém plášti a potom –, s třeskotem skla, které se rozletělo po Atriu – se celý tubus najednou otřásl a pomalu padal jako třpytivá skleněná záclona. Z výtahu zbyl jenom ocelový rám – mohutně se zachvěl, vypadl z kolejnic a pohupoval se na ocelovém laně. Uvnitř trosek kabiny uviděla dva lidi. Tiskli se k mosazným tyčím uvnitř a křičeli. S hrůzou sledovala, jak se rám výtahu děsivě kymácí v obrovském interiéru Atria a otáčí se. Potom udeřil do řady balkonů na protější straně. Lidé zevnitř vyletěli do vzduchu, jejich těla rychle padala dolů a nakonec zmizela ve změti nábytku a dalšího vybavení sesuté k dolní stěně King’s Arms.

Dahlbergová vší silou svírala mosazné zábradlí, když se podlaha nachýlila. Dole najednou jako by vybuchl nový zvuk – byl to hlučný, obrovský proud vody doprovázený přívalem studeného slaného vzduchu tak silného, že ji skoro odfoukl; potom zpěněná voda zalila nejnižší prostory Atria, kypěla a v divokých vzedmutých vlnách demolovala nábytek, všechno vybavení a pomlácená lidská těla. Ve stejný okamžik se obrovský lustr nad její hlavou s praskotem železa a sádrové malty utrhl, s mohutným hlomozem upadl šikmo na parapet těsně před ní, potom se v přemetech kutálel po straně Atria. Odletovaly od něj nesčetné lesklé kusy křišťálu, podobné rozdrcenému ledu.

Studený zápach moře jí naplnil nozdry. Pomalu – jakoby ve snu – si začala uvědomovat, že přes strašlivou destrukci všude kolem ní nic nenasvědčovalo tomu, že by se loď potápěla; alespoň pro tuto chvíli. Jen se naklonila a nabrala vodu. Motory řvaly dál a Britannia stále plula.

Dahlbergová se snažila nevnímat hlomoz tříštícího se skla, burácení vody a skřípění. I když moc chtěla, nemohla udělat nic, aby někomu pomohla. Ale co udělat mohla, musela, bylo informovat můstek, že záchranné čluny nelze použít, pokud je loď v pohybu. Rozhlédla se a nedaleko uviděla schodišťovou šachtu. Pevně se držela zábradlí a pomalu došla až k ní. Šachta byla nachýlená v děsivém úhlu. Dahlbergová se vší silou přitahovala k zábradlí a pokračovala vzhůru k záložnímu můstku.

73

Zvláštní agent Pendergast upřeně pozoroval bizarní přízrak z mlhy a temnoty, který ho zcela obklopil. Zároveň se kajuta otřásla a naklonila; zdola cítil mohutnou vibraci. Na lodi se dělo něco dramatického. Upadl dozadu přes křeslo a narazil do knihovny. Při dalším naklonění lodi slyšel hlomoz destrukce a zoufalství: ječení a křik, třesk, borcení, hukot vody u trupu. Kajuta se děsivě zhoupla a kolem něj padaly knížky.

Všechno přestal vnímat; soustředil se jen na jedno – na tu nejbizarnější věc. V živoucím dýmu byl mlhavě vidět přízrak: koulel rudýma očima, v úsměvu ukazoval tesáky, natahoval k němu ruce s drápy, aby ho uchopil. Byl vyhladovělý a potřeboval se nasytit.

Několik věcí mu okamžitě proletělo myslí. Věděl, co to je – i kdo to stvořil a proč. Pochopil, že musí bojovat nejen o svůj život, ale i duši. Sebral v sobě duševní síly, když ho přízrak sevřel v lepkavém objetí, zaplavil jeho smysly nasládlým zápachem vlhkosti, sklepní hniloby, kluzkého hmyzu a ochablých mrtvol.

Pendergast náhle pocítil, jak ho zaplavuje klid – netečný, osvobozující klid, který nedávno objevil. Překvapilo ho to; měl málo času, aby se připravil; ale mohl čerpat mimořádnou duševní sílu, kterou Agozyen uvolnil v jeho mysli, a tak začal vítězit. Tento zápas bude zkouškou těch sil, bude ohněm.

Přízrak se pokoušel vstoupit do jeho mysli, vlhkými úponky záštiplně a s čirou touhou hledal slabá místa. Pendergast zcela vyprázdnil svou mysl. Nedopustí, aby měl co uchopit, nedá mu šanci na cokoli se upnout. Závratnou rychlostí přivedl svou mysl do stavu th’an shin gha, prahu ryzí prázdnoty mysli, a potom stong pa nyid, stavu ryzí prázdnoty mysli. Přízrak vstoupí a najde jen pustotu. Dokonce nebude mít ani kudy vstoupit.

Mlhavě si uvědomoval, jak přízrak prohledává prázdnotu, těká zlovolnýma očima, které svítí jako dva oharky. Trhal sebou, hledal pevný bod. Připomínal kočku potápějící se v bezedném oceánu. Přízrak už utrpěl porážku.

Přestal sebou mlátit a náhle, rychlostí blesku sevřel Pendergasta umaštěnými úponky, tesáky zabořil do jeho mysli.

Projela jím strašlivá bolest. Okamžitě zareagoval protiúderem a použil při tom protivníkovy zbraně tak, že vytvořil necitlivou duchovní bariéru. Vnitřní prostor vymezil čistě intelektuálnímu ruchu – ohlušujícímu a neprostupnému.

Do temné prázdnoty povolal stovku nejvýznamnějších filozofů a všechny zapojil do hovoru. Byli tam Parmenides a Descartes, Hérakleitos a Kant, Sokrates a Nietzsche. V okamžení se rozpoutaly desítky disputací – o podstatě a vědomí, svobodě a čisté příčině, pravdě a božské podstatě čísel – tak vznikla bouře intelektuálního hřmotu od horizontu k horizontu. Pendergast stěží dýchal, aby celé své dílo silou vůle udržel.

Šepot hovorů se rozčeřil, jako když kapka vody dopadne na hladinu černého jezera. Když se rozlila, debaty filozofů v její blízkosti ustaly. Uprostřed vznikla díra ticha – jako oko bouře. Zjevení z kouře proniklo dírou, přiblížilo se.

Pendergast okamžitě ukončil nesčetné disputace, muže a ženy vyvedl ze své mysli. Znovu se s obrovským úsilím očistil od vědomé myšlenky. Když nezabere takovýhle racionální přístup, možná se to podaří s něčím abstraktnějším.

V mysli rychle seřadil tisíc nejvýznamnějších obrazů západní kultury, jeden za druhým, v chronologickém sledu. Nechal je zaplnit celý rámec svého vědomí až do krajů; silou vůle dovolil, aby barvy, tahy štětcem, symboly, skryté významy, alegorie sotva patrné i zřejmé jeho vědomí zcela zaplavily. Ducciova Maestà; Botticelliho Zrození Venuše; Masacciova Svatá trojice; Fabrianovo Klanění tří králů; van Eyckova Podobizna manželů Arnolfini. Explodovaly v jeho duševní krajině, svou složitostí a okouzlující krásou přehlušovaly myšlení. Pokračoval ve stále rychlejším tempu až k současnosti. Rousseau a Kandinsky a Marin. Potom se vrátil zpátky na začátek, řadil je za sebou stále rychleji, až všechno nabylo podoby barevné rozmazané skvrny neurčitého tvaru. Každý obraz si uložil do mysli v nesmírné spletitosti, aby démon nenašel ani jediný záchytný bod…

Barevná skvrna zakolísala a začala se rozplývat. Malá, nevzhledná postava tulpy procházela kaleidoskopem obrazů, jímkou temnoty a vysávala všechno, co se přiblížilo její mysli.

Pendergast sledoval, jak přichází, tiše jako myš pod upřeným pohledem kobry. S nesmírnou námahou roztrhal své myšlenky na kusy. Uvědomoval si, že mu srdce bije mnohem rychleji. Cítil, že to stvoření prahne po jeho podstatě – duši. Touha z kouřového přízraku vycházela jako žár. Podvědomí vyslalo Pendergastovi do celého těla osten paniky, na okraji jeho vědomí se tvořily trhlinky a naskakovaly drobné puchýřky.

Bylo to mnohem silnější, než jak si to představoval. Kdokoli bez výjimečně silného duševního krunýře, který teď právě využíval, by tulpě okamžitě podlehl bez boje.

Přízrak přišel ještě blíž. Ve stavu velmi blízkém zoufalství Pendergast znovu ustoupil do království absolutní logiky, stále poničenější krajinu své mysli naplnil přívalem čisté matematiky. Tulpa prokluzovala touto obranou rychleji.

Žádná metoda na ni vůbec neúčinkovala. Možná je v podstatě nepřemožitelná…

A v tu chvíli znenadání pochopil, jak obrovské nebezpečí mu hrozí. Přízrak útočil nejen na jeho mysl, ale i na tělo. Cítil, jak mu svaly cukají v nezvladatelných křečích; jak mu buší srdce, jak se mu ruce zatínají v pěsti a zase povolují. Bylo strašné a děsivé ovládat mysl a tělo odděleně. Stále obtížněji udržoval odpoutání od těla, naprosto nezbytné k dosažení stavu stong pa nyid. Jeho údy stále více ovládala tulpa; nevnímat své tělo ho stálo stále větší úsilí.

A potom nadešel okamžik, kdy to už nebylo možné. Všechny jeho pečlivě vybudované obrany, triky, taktické manévry a úskoky přestaly fungovat. A jediné, na co Pendergast dokázal v tu chvíli myslet, bylo přežít.

Teď se před ním objevilo staré rodinné sídlo na Dauphine Street, palác paměti, který byl vždy příslibem úniku do minulosti. Utíkal k domu zběsilou rychlostí. Dvůr přeběhl v okamžiku, venkovní schody vzal velkým skokem. Celý udýchaný zápolil se zámky a řetězy na dveřích.

Otočil se a zády opřený o veřej se divoce rozhlížel. Maison de la Rochenoire bylo tiché a ostražité. Vepředu, na konci dlouhé chodby ponořené do stínu, viděl křivku velkého foyeru s jedinečnými sbírkami kuriozit a uměleckých předmětů, točité schodiště do prvního patra. Ještě o kus dál stála potemnělá knihovna, tisíce svazků vázaných v kůži byly pokryté vrstvičkou prachu. Za normálních okolností by ho takový pohled naplnil tichou radostí.

V tu chvíli však cítil jen atavistickou hrůzu štvaného tvora.

Utíkal chodbou u jídelny do foyeru, snažil se neohlédnout přes rameno. Ve foyeru se prudce otočil, zoufale hledal úkryt.

Zezadu ucítil záchvěv studeného, vlhkého vzduchu.

Pohled mu padl na klenutý prostor přede dveřmi. Věděl, že za ním vede schodiště do suterénu a potom ještě dál do nesourodých komnat a katakomb ve sklepních prostorech pod suterénem. Věděl, že tam dole jsou doslova stovky výklenků, podzemních hrobek a tajných chodeb, kde by se mohl ukrýt.

Rychle přeběhl k zavřeným dveřím, potom zůstal stát. Představa, že se tam krčí v nějakém temném vlhkém koutě a čeká, až ho to stvoření najde, byla nesnesitelná.

V narůstajícím zoufalství utíkal zadní chodbou, proběhl několikerými dveřmi do kuchyní. Tam byla změť zaprášených špižíren a místností pro služky, řítil se jimi dál, hledal bezpečné místo. Bezvýsledně. Znovu se otočil. Popadal dech. Přízrak tam byl, cítil ho – a pořád se k němu blížil.

Neztrácel ani okamžik a utíkal zpátky do foyeru. Na vteřinu zaváhal, divoce těkal očima po kabinetech z leštěného dřeva, třpytivém lustru a kuželovitě klenutém stropě. Bylo tam jen jedno možné útočiště, jediné místo, kde by mohl být v bezpečí.

Vyběhl po točitém schodišti do prvního patra a utíkal, jak mohl nejrychleji, galerií, kde se od stěn odrážely zvuky. Dorazil k otevřeným dveřím v polovině galerie nalevo, rychle do nich vběhl a zabouchl je za sebou, okamžitě otočil klíčem v zámku a zasunul zástrčku.

Jeho pokoj – jeho vlastní pokoj. I když sídlo už dávno vyhořelo, stejně tu byl vždycky v bezpečí. Bylo to jediné místo, které si v paměti vytvořil tak, aby ho ochránilo – a nikdo, ani jeho vlastní bratr Diogenes, tam nemohl nikdy proniknout.

Na roštu v krbu praskal oheň a na stolcích u zdi mihotavě plápolaly svíčky. Vzduch voněl kouřem ze dřeva. Čekal, jeho dech se postupně zpomaloval. Uklidňující bylo už jen to, že se ocitl zase v teplém, nepřímém světle. Srdce už mu netlouklo tak rychle. Napadlo ho, že neuplynula moc dlouhá doba od chvíle, kdy v téhle místnosti seděl a meditoval s Constance a objevil nové a netušené duševní síly. Byla v tom ironie, dokonce trochu pokořující. Ale s tím se nedá nic dělat. Brzy – velmi brzy – nebezpečí pomine a on bude moci zase vyjít ven. Byl vyděšený, hodně vyděšený – a měl k tomu důvod: přízrak ho už obklopil v materiálním světě a téměř se mu to podařilo i ve světě duševním. Stačilo pár minut a jeho život, paměť, duše, všechno, co ho jako lidskou bytost formovalo, mohlo být rozerváno ve dví. Ale on tam nepronikne. Nemůže, nikdy, nikdy…

Najednou měl ten pocit znovu, těsně za krkem: vlhký, studený dech, lepkavý, s odporným zápachem mokré hlíny a hemžení olejnatého hmyzu.

Vykřikl a postavil se na nohy. Už tam byl, v jeho pokoji, stáčel se k němu, v černorudém obličeji měl křečovitý úsměv, nejasné šedé paže natahoval k němu v gestu téměř něžném – nebýt těch pařátů…

Ucouvl a on po něm okamžitě skočil, zneuctil ho tím nejhorším způsobem, roztáhl se na všechny strany a sál, vytrvale vysával, až cítil něco hluboko uvnitř sebe sama – nějakou esenci někde na dně. Nikdy si neuvědomoval, že něco podobného má. Ta esence se začala vzdouvat, uvolňovat, křivit… a on v záchvěvu čiré hrůzy pochopil, že už nemá žádnou naději – naprosto žádnou.

Constance se držela knihovny, stála jako přibitá strachy, když Pendergast ležel na podlaze v obývacím pokoji u stěny, naprosto bez hnutí, s aureolou mlžného oparu. Loď se dál nakláněla, věci kolem ní padaly, burácení vody venku nabíralo na hlasitosti, jak loď ztrácela stabilitu. Několikrát se pokoušela vztáhnout k němu ruku, ale nemohla ho udržet.

Teď, když se dívala, ta bizarní a děsivá věc, která pokryla Pendergasta jako vlhly opar, se začala posouvat a rozpadat. Naděje, kterou ztratila při krátké a děsivé hlídce, se teď náhle vrátila: Pendergast vyhrál. Tulpa byla poražena.

Ale potom s novou vlnou hrůzy viděla, že se tulpa nerozptýlila, ale vnořila do Pendergastova těla.

Najednou se jeho oblečení začalo kroutit a zmítat, jako by pod ním běhala spousta švábů. Jeho údy se roztřásly, jako by celé jeho tělo ožilo přítomností něčeho cizího. Obličej mu zachvátila křeč. Na chvíli otevřel oči, upíral je do prázdna. V jeho stříbrných očích zahlédla hrůzu a zoufalství hluboké jako sám vesmír.

Přítomnost něčeho cizího…

Constance se najednou uklidnila. Věděla, co musí udělat.

Vstala, přinutila se přejít přes místnost a pokračovala nahoru po bizarně skloněném schodišti do Pendergastovy ložnice. Nevnímala náklon lodi, prohledávala jednu zásuvku za druhou, dokud nenašla jeho Les Baer .45. Vyndala zbraň a zkontrolovala, jestli je nabitá. Potom ji odjistila.

Věděla, jak chce Pendergast žít – a jak chce umřít. Kdyby mu nemohla pomoci jinak, pomůže mu alespoň s tímhle.

Se zbraní v ruce vyšla z ložnice, a když scházela ze schodů, držela se pevně zábradlí.

74

LeSeur upřeně pozoroval pokovovanou červenou příď Grenfellu, když kanadská loď zoufale spustila elektromotory na zpětný chod, a tak se snažila uhnout Britannii z dráhy, i když se velký zaoceánský parník odchýlil z kurzu a bleskovou rychlostí mířil přímo k němu.

Paluba záložního můstku se otřásla, když systémy pohonu vrtulových komplexů zabraly naplno při extrémním manévru. LeSeur se ani nemusel dívat na přístroje, aby věděl, že je po všem: dráhu obou lodí dokázal odhadnout pouhým pohledem z oken můstku. Věděl, že obě plují v kurzu, který vyústí ve srážku. Grenfell sice při pokusu manévrovat ubral rychlost o tři nebo čtyři uzly, ale Britannia stále plula plnou parou vpřed se dvěma pevně nastavenými lodními šrouby, zatímco vrtulové komplexy na zádi rotovaly v devadesáti stupních, a tak se otáčela kolem zádi jako baseballová pálka a mířila ke Grenfellu.

„Panebože, panebože, panebože…“ LeSeur slyšel hlavního inženýra opakovat ta slova polohlasem, byla to nepřetržitá modlitba, při níž se díval oknem na moře.

Záložní můstek se zachvěl a naklonil se v ještě šílenějším úhlu. Palubní varovné signály se rozsvítily, když spodní části lodi nabíraly vodu. LeSeur slyšel spoustu nových zvuků: skřípot a trhání ocelových plátů, praskání nýtů jako kulometná palba, hluboké sténání obrovského ocelového rámu lodi.

„Panebože,“ zašeptal znovu inženýr.

Zdola se ozvalo zadunění, po něm přišlo prudké zakolísání, jako by se trup lodi proměnil v obrovský rozhoupaný zvon. Ten pohyb byl tak prudký, že LeSeur upadl, a když se zvedl na kolena, druhé zadunění bylo předzvěstí dalšího zhoupnutí záložního můstku, které s ním smýklo na roh navigačního stolu – rozsekl si o něj hlavu. Zarámovaná fotografie ze slavnostního spuštění Britannie na vodu za přítomnosti královny Alžběty se uvolnila a ve zběsilých kotrmelcích poskakovala po zemi, odletovaly od ní střepy skla, a nakonec se zastavila LeSeurovi před obličejem. S pocitem neskutečnosti zíral na královninu vyrovnanou, usměvavou tvář, zvednutou ruku v bílé rukavičce směrem ke zbožňujícímu davu. Celá situace v něm vyvolala pocit selhání – jeho selhání. Zklamal svoji královnu, svoji zemi, všechno, co pro něj bylo důležité a v co věřil. Dopustil, aby loď ovládla bestie. Byla to jeho chyba.

Chytil se hrany stolu a vstal, cítil, jak mu pramínek teplé krve stéká do oka. Prudkým pohybem krev rukou setřel a snažil se dát dohromady.

Pochopil, že s lodí není něco v pořádku. Paluba se při rostoucí rychlosti lodi vyrovnávala a Britannia náhle plula rovně, už sebou tolik neházela. Uslyšel poplašná zařízení.

„Co se to –?“ vykřikl LeSeur. „Halseyi, co se děje?“

Halsey se vyškrábal na nohy a s nepopsatelnou hrůzou ve tváři upřeně hleděl na panel motoru.

Ale LeSeur nepotřeboval od Halseye nic slyšet. Najednou pochopil, k čemu došlo: Britannia měla utržené oba zadní rotující vrtulové komplexy – v podstatě kormidlo. Grenfell byl v tu chvíli skoro těsně před nimi, do nárazu zbývalo několik desítek vteřin. Britannia už přestala manévrovat, plula přímo k němu.

LeSeur popadl vysílačku. „Grenfelle!“ křičel. „Necouvejte a vyrovnejte kurz! Ztratili jsme kormidlo!“

Nebylo nutné, aby volal, už v tu chvíli viděl zpěněnou vodu kolem zádi Grenfellu, jako by kapitán pochopil předem, co má udělat. Grenfell se otočil rovnoběžně s Britannit právě ve chvíli, kdy lodi byly na dosah.

Jak jeho příď míjela Britannii, lodě byly tak blízko sebe, že LeSeur slyšel hukot vody stlačené do aerodynamického tunelu mezi dvěma lodními trupy. Následovala šňůra hlasitých úderů a skřípění kovu, když křídlem můstku na levoboku Grenfell zasáhl dolní palubu Britannie. Do vzduchu vyletěly velké gejzíry jisker – a potom najednou bylo po všem. Dvě lodi se minuly.

Z poplašných zařízení na záložním můstku se ozval rozjásaný křik a totéž LeSeur slyšel přes VHF z Grenfellu.

Hlavní inženýr se na něj podíval, obličej měl zbrocený potem. „Pane LeSeure, přišli jsme o oba vrtulové komplexy na zádi. Prostě se utrhly –“

„Já vím,“ odpověděl LeSeur. „A trup je porušený.“ Prožíval triumf. „Pane Halseyi, lodní prostory a komory šest a pět na zádi jsou zaplavené. Neprodyšně uzavřete lodní prostor přepážkami uprostřed lodi.“

Ale Halsey neudělal nic, jenom tam stál.

„Udělejte to!“ vyštěkl LeSeur.

„Nemůžu.“

„To by mě zajímalo proč.“

Halsey rozpřáhl ruce. „To nejde. Přepážky se zavírají automaticky.“ Pokynul na panel mimořádných opatření.

„Tak je otevřte! Vezměte dolů tým lidí, aby palubní průlezy otevřeli ručně!“

„Nemůžu,“ hlesl Halsey bezmocně. „Nejde to, když jsou zaplavené. Na ruční ovládání se prostě nedá přejít.“

„Zatracená automatizace! Jak to vypadá s dalšími dvěma vrtulovými komplexy?“

„Jsou v provozu. Každý přenáší plný výkon na šrouby. Ale naše rychlost klesla na dvacet uzlů.“

„A když nemáme vrtulové komplexy na zádi, využije ta ženská motor.“ LeSeur se podíval na důstojníka na hlídce. „Odhadovaný čas připlutí ke Carrion Rocks?“

„Při téhle rychlosti a směru třicet pět minut, pane.“

LeSeur upřeně vyhlížel z oken můstku na příďové nástavbě Britannie. Stále neúprosně pokračovala v plavbě. Dokonce i při dvaceti uzlech jsou ztraceni. Jaké mají možnosti? Na žádnou nemohl přijít.

„Dávám rozkaz opustit loď,“ řekl.

Na můstku zavládlo ticho.

„Promiňte, pane – v čem?“ zeptal se hlavní inženýr.

„Samozřejmě na záchranných člunech.“

„To nemůžete udělat!“ vykřikl nový hlas – ženský hlas.

LeSeur se ohlédl a uviděl Emily Dahlbergovou z týmu Gavina Bruce. Šaty měla potrhané a promáčené. Překvapeně na ni zíral.

„Nemůžete spustit záchranné čluny na vodu,“ řekla. „Gavin a Niles Welch provedli test – člun při dopadu praskl.“

„Praskl?“ opakoval LeSeur. „Kde je Liu a Crowley? Proč mě o tom neinformovali?“

„Kolem člunů byl rozvášněný dav.“ Ztěžka dýchala. „Liua a Crowleyho napadli. Možná zabili. Pasažéři spustili druhý člun. Ve chvíli, kdy dopadl na hladinu, také praskl.“

Rozhostilo se hrobové ticho.

LeSeur se otočil k hlavnímu radiotelegrafistovi. „Aktivujte automatické vyzvání k opuštění lodi.“

„Pane, vždyť jste ji slyšel!“ řekl Kemper. „Ty čluny nejsou nic víc než plovoucí rakve. Kromě toho za ideálních podmínek trvá nalodění a spuštění záchranných člunů čtyřicet pět minut. My máme třicet. K nárazu dojde ve chvíli, kdy dav cestujících bude shromážděný na otevřených palubách, je to tam samá ocel a vzpěry. Bude to masakr. Polovina lidí přepadne přes palubu a zbývající se umlátí.“

„Naložíme jich co nejvíc do člunů, tam budou do nárazu a potom je spustíme na vodu.“

„Při nárazu se čluny mohou pohnout a zůstanou mimo kolejnici, natěsnané na otevřené palubě, a nebude možné je spustit. Potopí se s lodí.“

LeSeur se obrátil na Halseye. „Je to pravda?“

Halsey byl v obličeji úplně bílý. „Jsem přesvědčen, že ano, pane.“

„Jaká je další alternativa?“

„Dáme cestujícím pokyn, aby se zdržovali v kajutách a připravili se na náraz.“

„A potom co? Loď půjde ke dnu během pěti minut!“

„Potom spustíme záchranné čluny.“

„Ale právě jsem slyšel, že náraz možná čluny vykolejí!“ LeSeur si uvědomil, že rychle dýchá. Silou vůle se pokusil zklidnit.

„Při dvaceti uzlech to bude méně nebezpečné, náraz nebude tak prudký. Alespoň několik člunů zůstane bezpečně na kolejnici a bude možné je spustit. A při menším nárazu možná budeme mít víc času, než… se potopíme.“

„Možná? To nestačí.“

„Nic víc nemáme,“ hlesl Halsey.

LeSeur si znovu otřel krev z oka a s lusknutím prstů ji odstříkl. Znovu se obrátil na hlavního radiotelegrařistu. „Vyhlaste lodním rozhlasem pokyn pro cestující. Všichni ať okamžitě jdou do svých kajut – bez výjimky. Ať si oblečou plovací vesty, které najdou pod lůžkem. Potom ať si lehnou s pokrčenýma nohama směrem po plavbě a ať se chrání polštáři a přikrývkami. Pokud se nemohou dostat do kajut, ať si sednou na nejbližší židli nebo křeslo do bezpečnostní polohy – ruce sepnuté za hlavou, hlavu mezi kolena.“

„Ano, pane.“

„Okamžitě po nárazu ať se všichni dostaví k záchranným člunům, stejně jako to bylo při nácviku. S sebou nesmí mít nic než záchranné vybavení do člunu. Je to jasné?“

„Ano, pane.“ Otočil se zpátky k terminálu. Po chvíli se spustila siréna a jeho hlas bylo slyšet z lodního rozhlasu. Dával cestujícím pokyny.

LeSeur řekl Emily Dahlbergové: „Vás se to také týká. Měla byste se vrátit do kajuty.“

Upřeně mu hleděla do očí. Po chvíli přikývla.

„A – paní Dahlbergová, děkuju vám.“

Odešla z můstku.

LeSeur sledoval průlez jen kousek za ní. Potom se ponuře podíval na průmyslovou televizi a uviděl zrnitý obraz kormidla. Masonová tam pořád stála, jednu ruku položenou na kormidle, druhou na ovladačích dvou předních pomocných motorů vrtulových komplexů, udržovala směr lehkým přizpůsobením rychlosti lodních šroubů.

LeSeur přepnul na intercom pro komunikaci mezi můstky a naklonil se k němu. „Masonová? Vím, že mě slyšíte.“

Žádná odpověď.

„Opravdu to uděláte?“

Místo odpovědi přesunula bílou ruku od škrticího ventilu k malému panelu. Otevřela kryt, zatáhla za dvě páky, vrátila se zpátky ke škrticím ventilům a oba stiskla, co nejvíc to šlo.

Motory zareagovaly chraplavým burácením.

„Ježíši,“ řekl Halsey nevěřícně, oči upřené na panel motoru. „Vypíná plynové turbíny.“

Loď prudce vyrazila dopředu. LeSeurovi se udělalo zle, když viděl, jak ručička ukazatele rychlosti šplhá nahoru. Dvacet dva uzlů. Dvacet čtyři. Dvacet šest.

„Jak je tohle možné?“ zeptal se, naprosto vyvedený z míry. „Vždyť jsme přišli o polovinu pohonného systému!“

„Pohání turbíny nad specifikace,“ odpověděl Halsey.

„Jak vysoko mohou jít?“

„Nevím přesně. Ona je vytáčí na víc než pět tisíc otáček za minutu…“ Naklonil se nad ciferníky a jednoho se dotkl, jako by nechtěl uvěřit. „A teď vypíná všechny čtyři diesely Wärtsilä, které předávají nadbytečný výkon do dvou zbývajících vrtulových komplexů.“

„Shoří ty motory?“

„To si pište. Ale ne dost brzy.“

„Za jak dlouho?“

„Takhle by mohla pokračovat ještě… třicet čtyřicet minut.“

LeSeur se podíval na souřadnicový zapisovač. Britannia plula rychlostí skoro třicet uzlů a Carrion Rocks byly dvanáct námořních mil daleko. „Stačí jí jen dvacet čtyři,“ řekl pomalu.

75

Pendergast ležel tváří dolů v noci plné výkřiků. Naposledy se s téměř nadlidskou silou bránil, sebral v sobě znovu nalezené intelektuální síly, kterými se Agozyen probíral – a při celém tom pochodu je vyčerpal. Bylo to k ničemu. Tulpa mu pronikla do morku kostí, do nejhlubšího jádra jeho mysli. Sám v sobě cítil strašnou cizost, jako odosobnění návalem nejhorší úzkosti. Cizí bytost ho vytrvale a nesmiřitelně pohlcovala… a jako člověk paralyzovaný noční můrou nebyl schopen odporovat. Byla to psychická agónie mnohem horší než nejhrůznější fyzické mučení.

Snášel to nekonečnou, nepopsatelnou chvíli. A potom, zcela náhle, ho pohltila požehnaná temnota.

Nevěděl, jak dlouho tam ležel – neschopen myslet, neschopen jakéhokoli pohybu. A pak se ze tmy ozval hlas. Hlas, který poznal.

„Co myslíš – nenadešel čas, abychom si promluvili?“

Pendergast pomalu, váhavě otevřel oči. Zjistil, že je v malém, šerém prostoru s nízkou, svažující se střechou. Na jedné straně viděl omítnutou zeď vyzdobenou dětinskými mapami pokladů a čmáranicemi napodobujícími známé obrazy, namalované vodovými barvičkami a pastelkami; ve druhé viděl dveře s mřížkou. Matné odpolední světlo pronikalo mřížovím, byla v něm vidět smítka prachu, která se líně vznášela ve vzduchu a dodávala tajnému prostoru nadpozemskou záři věčnosti podmořské jeskyně. Knihy autorů jako Howard Pyle, Arthur Ransome a Booth Tarkington ležely poházené v rozích. Vonělo to tam příjemně starým dřevem a leštidlem na parkety.

Na opačné straně seděl jeho bratr Diogenes Pendergast. Údy měl ponořené v hlubokém stínu, ale světlo pronikající mřížkou odhalovalo ostré kontury jeho obličeje. Ještě měl obě oči oříškové barvy… takové měl před tou Událostí.

Ta místnost bývala jejich úkrytem, maličký pokoj, který si udělali pod zadním schodištěm ve starém domě: říkali mu Platónova jeskyně. Bylo to poslední, co dělali společně, ještě než nastaly zlé časy.

Pendergast zíral na svého bratra. „Ty jsi mrtvý.“

„Mrtvý.“ Diogenes to slovo převaloval v ústech, jako by si ho vychutnával. „Možná ano. Možná ne. Ale vždycky budu žít ve tvé mysli. A v tomhle domě.“

To bylo naprosto nečekané. Pendergast se na chvíli zarazil a přezkoumal své pocity. Najednou si uvědomil, že ta příšerná bolest, když ho tulpa prozkoumávala, je pryč, alespoň na chvíli. Necítil nic – ani překvapení, dokonce neměl ani pocit neskutečnosti. Předpokládal, že je v nějakém doposud neznámém, nepochopitelně skrytém zákoutí vlastního podvědomí.

„Jsi v poněkud tísnivé situaci,“ pokračoval jeho bratr. „V takhle velkých nesnázích jsem tě snad nikdy ani neviděl. Ač nerad, musím přiznat, že tentokrát jsem to nevymyslel já. A tak se tě chci znovu zeptat: co myslíš – nenadešel čas, abychom si promluvili?“

„Nemůžu to porazit.“

„Správně!“

„A nelze to zabít.“

„To je pravda. Odejde to, až dovede svou misi do konce. To ale neznamená, že to nelze zvládnout.“

Pendergast zaváhal. „Jak to myslíš?“

„Studuješ literaturu. Znáš různá učení. Tulpy jsou nedůvěryhodné, nespolehlivé.“

Pendergast jeho odpověď nepochopil hned.

„Mohou být přivolány za určitým účelem. Ale když už se to stane, mají sklony k toulání, k rozvíjení vlastních myšlenek. To je jeden důvod, kvůli němuž mohou být velmi, velmi nebezpečné, pokud je někdo použije – řekněme – nezodpovědně. A právě to můžeš obrátit ve svůj prospěch.“

„Moc tomu nerozumím.“

„Musím ti to objasňovat, frater? Už jsem ti řekl: tulpu můžeš podřídit své vůli. Stačí jediné – změnit její úmysly.“

„Nejsem v stavu cokoli změnit. Bojoval jsem s tím – až na dno svých sil – a ona mě přemohla.“

Diogenes se samolibě uculoval. „To jsi přesně ty, Aloysie. Zvykl sis, že všechno je jednoduché, takže při prvním náznaku nesnáze rozhodíš zoufale rukama jako uražené dítě.“

„Všechno, čím jsem se vymykal, mi vysála jako morek z kostí. Nezbylo vůbec nic.“

„Mýlíš se. Přišel jsi jen o vnější krunýř. Tu předpokládanou superzbraň intelektu, jíž ses nedávno obrnil. Podstata tvé bytosti zůstává – alespoň prozatím. Kdyby zmizela, úplně zmizela, poznal bys to – a teď bychom spolu nemluvili.“

„Co můžu udělat? Už nemám sílu bojovat.“

„To je přesně ten problém. Díváš se na to ze špatné stránky: jako na boj. Ty jsi zapomněl všechno, co tě učili?“

Pendergast chvíli seděl a jen nechápavě zíral na svého bratra. A potom mu najednou svitlo.

„Lama,“ vydechl.

Diogenes se usmál: „Bravo.“

„Jak…“ Pendergast se zarazil, začal znovu. „Jak o tomhle víš?“

„Ty o tom víš také. Jen jsi na chvíli byl prostě příliš… přetažený, než abys to viděl. Teď pokračuj a už nehřeš.“

Pendergast odvrátil oči od bratra a sledoval proužky zlatého světla, které šikmo dopadaly mřížovím na dveřích. Trochu ho překvapilo, když si uvědomil, že má strach: poslední, co by chtěl udělat, bylo vyjít těmi dveřmi ven.

Zhluboka se nadechl a přiměl se dveře otevřít.

Černota ho znovu pohltila. Znovu přišel ten hladový přízrak, který ho zcela pozřel: znovu uvnitř sebe sama cítil děsivou cizost, která si prorážela cestu jeho myšlenkami i údy, vetřela se do jeho nejprimitivnějších emocí. Bylo to zneuctění důvěrnější, nenasytnější a neukojitelnější, než si vůbec dovedl představit. Připadal si naprosto, nesnesitelně opuštěný, bez útěchy a pomoci – a to mu svým způsobem připadalo horší než jakákoli bolest.

Znovu se nadechl, sebral v sobě poslední zbytky fyzických a duševních sil. Věděl, že má jen jedinou možnost; potom bude navždy ztracen, zcela pozřen.

Vyprázdnil svou mysl, jak nejlépe dokázal, nechal stranou to nenasytné stvoření a vzpomněl si na lamovo vlastní učení o touze. Představil si sebe sama na jezeře, dost slaném, s vodou neurčitelné barvy o teplotě přesně odpovídající teplotě těla. Představil si, jak nehybně leží na hladině. Potom – a to bylo nejtěžší ze všeho – pomalu přestal zápolit.

Bojíš se zániku těla i duše? položil sám sobě otázku.

Pauza. Ne.

Nevadí ti, že se ocitneš v prázdnotě?

Znovu pauza. Ne.

Jsi ochoten všeho se zříci?

Ano.

Bezvýhradně se odevzdat?

Rychlá odpověď: Ano.

Pak jsi připraven.

Jeho údy se dlouho zmítaly v křečích, potom se uvolnily. V celé jeho duchovní a fyzické existenci – v každém svalu, v každém spojení nervových buněk – cítil, že tulpa váhá. Byl to podivný, naprosto nepopsatelný okamžik stagnace. Přízrak pomalu povolil sevření.

A v té chvíli Pendergast ve své mysli vytvořil novou postavu – jedinou, silnou, neodvratnou.

Jakoby z dálky slyšel svého bratra. Znovu promluvil: Vale, frater.

Na okamžik Diogena znovu uviděl. Poté se rozplynul, stejně rychle, jako se objevil.

„Počkej,“ řekl Pendergast. „Nechoď pryč.“

„Ale já musím.“

„Potřebuji vědět jedno – jsi opravdu mrtvý?“

Diogenes neodpověděl.

„Proč jsi to udělal? Proč jsi mi pomohl?“

„To nebylo kvůli tobě,“ odpověděl Diogenes. „Udělal jsem to pro své dítě.“ Když mizel do okolní temnoty, krátce a tajemně se usmál.

Constance seděla v ušáku u Pendergastových nohou. Snad desetkrát zvedla zbraň a namířila mu na srdce; desetkrát zaváhala. Skoro ani nevnímala, že se loď najednou vyrovnala a rychle pluje dál. Pro ni přestala existovat.

Nemohla už čekat déle. Bylo kruté nechat ho trpět. Byl na ni vždycky tak hodný; věděla s jistotou, že by měla respektovat jeho přání. Pevně sevřela zbraň a s novou rozhodností ji zvedla.

Pendergastova postava se mohutně otřásla. Po chvíli s chvěním otevřel oči.

„Aloysie?“ zeptala se.

Chvíli se ani nepohnul. Potom slabounce přikývl.

Najednou uviděla kouřový přízrak. Objevil se u agentova ramene. Chvíli zůstal nehybný. Potom přešel na jednu stranu, na druhou, skoro jako pes, když hledá pachovou stopu. Zakrátko odcházel.

„Nezasahuj,“ zašeptal Pendergast. Na chvilku Constance vylekalo, že zůstal tak děsivě změněný. Ale potom znovu otevřel oči a podíval se na ni. Okamžitě pochopila.

„Ty ses vrátil.“

Přikývl.

„Jak?“ zašeptala.

Odpověděl jí velmi tenkým hlasem. „To, co jsem do sebe vstřebal, když jsem uviděl Agozyena, jsem spálil v boji. Jako když vosk taje při odlévání kovu. To, co zůstává, je… originál.“

Ochable zvedl ruku. Bez dalšího slova k němu poklekla a pevněji sevřela.

„Nech mě odpočinout,“ zašeptal. „Dvě minuty – ne víc. Potom musíme jít.“

Přikývla a podívala se na hodiny na krbové římse. Přes rameno jí klouzavě proletěla tulpa. Když se otočila, tulpa se vzdalovala – pomalu, ale s naprosto jasným záměrem – přes nehybnou Marju v bezvědomí vstupními dveřmi ven z apartmá a dál do světa zahaleného tajemstvím.

76

LeSeur stál na záložním můstku a upřené vyhlížel okny. Viděl, jak příď lodi velkou rychlostí pluje neklidným mořem, vlny narážejí do trupu a zelená voda v pravidelných intervalech omývá příďovou nástavbu. Mlha se zvedala, déšť prakticky ustal a viditelnost se zlepšila téměř na jednu míli.

Nikdo nemluvil. LeSeur usilovně přemýšlel o východisku z celé situace. Žádné nebylo. Mohli jen sledovat monitory elektronických zařízení, nad nimiž neměli žádnou kontrolu. Souřadnicový zapisovač map ukázal, že Carrion Rocks jsou dvě námořní míle přímo před nimi. LeSeur cítil, jak mu pot a krev stékají po obličeji a pálí ho v očích.

„Odhadovaný čas připlutí ke Carrion Rocks čtyři minuty,“ oznámil třetí důstojník.

Muž na hlídce stál u okna s dalekohledem na očích, klouby na rukou měl bílé. LeSeura udivilo, proč je pro něj tak důležité vidět, jak se skály blíží – nemohli s tím udělat naprosto nic. Vůbec nic.

Kemper mu položil ruku na rameno. „Pane, myslím, že byste měl dát instrukce posádce můstku, aby všichni zaujali bezpečnostní pozice… vzhledem k blížící se kolizi.“

LeSeur přikývl, dělalo se mu zle od žaludku. Otočil se a dal signál, aby mu všichni věnovali pozornost.

„Důstojníci a posádko můstku. Všichni zaujměte zárodečnou polohu na podlaze, nohama miřte dopředu, hlavu si kryjte rukama. Zanedlouho dojde ke kolizi. Nezvedejte hlavu, dokud loď nebude naprosto v klidu.“

Muž z hlídky se zeptal: „Já také, pane?“

„Vy také.“

Váhavě a rozpačitě si lehli na podlahu a zaujali bezpečnostní polohu. „Pane, nemůžeme dopustit, aby v kritickém okamžiku byl kapitán zraněn,“ řekl Kemper LeSeurovi.

„Hned to bude.“

LeSeur se naposledy podíval na záběry uzavřeného televizního okruhu z můstku. Masonová stála naprosto klidně u kormidla, jako by plavba byla zcela rutinní, jednu ruku měla nenuceně položenou na kormidle, druhou si uhladila kadeř vlasů, která jí vyklouzla zpod čepice.

Koutkem oka za okny můstku něco zahlédl. Podíval se tam pozorněji.

Přímo vepředu, něco přes kilometr od lodi, uviděl bledou šmouhu, která se vynořila z mlhy. Postupně nabývala nejasné bílé rysy pod nezřetelným horizontem. Hned pochopil, že se tam voda tříští o vnější okraje Carrion Rocks. Hrůzně fascinován upřeně sledoval, jak se bílá linie rozbíjí do divokých vln, které kypí a odrážejí se od vnějších útesů, vybuchují na skalách a do vzduchu vylétají k obloze gejzíry velikosti malých mrakodrapů. A za rozčeřenou zpěněnou vodou viděl skály, které se tyčily vzhůru jako černé rozpadlé věže nějakého ponurého hradu v hlubině.

Tenhle pohled byl nejděsivější, jaký se mu naskytl za celá léta strávená na mořích.

„Lehněte si, pane!“ vykřikl Kemper, který už ležel na zemi.

Ale LeSeur to prostě nemohl udělat. Nedokázal odtrhnout pohled od místa, které pro ně znamená definitivní konec. Jen málo lidí nahlédlo do samého pekla – a pro něj tenhle kotel zmítající se vody a zubatých skal peklem byl, skutečným peklem, mnohem horším než jen plameny a pekelná síra. Chladné, černé, vodnaté peklo.

Komu to chtějí namluvit? Nikdo nepřežije – nikdo.

Panebože, dej, ať je to rychlé.

A potom zahlédl na obrazovce vnitřního okruhu nějaký pohyb. Masonová už skály také viděla. Nakláněla se dopředu, dychtivě, jako by pobízela loď vpřed čirou silou vůle a toužebně si přála, aby ji dostala do vodního hrobu. Ale potom se stalo něco podivného: poskočila a otočila se, vyděšené oči upírala na cosi mimo obrazovku. Ucouvla od kormidla s výrazem panického strachu ve tváři. Dostala se tak mimo zorné pole kamery a chvíli se nedělo nic. Pak se na obrazovce objevil podivný výbuch statické elektřiny, skoro jako oblak dýmu, který se pohnul až tam, kam Masonová ustoupila. LeSeur uhodil do přístroje v domnění, že je porouchaný. Ale potom ve svých sluchátkách naladěných na frekvenci můstku uslyšel výkřik, při kterém krev tuhla v žilách – byla to Masonová. Znovu se objevila na obrazovce, potácela se. Oblak – byl jako dým – se kolem ní obtáčel a ona ten dým vdechovala a vydechovala, ovíjel se jí kolem hrudníku a krku. Důstojnická čepice jí spadla z hlavy a vlasy jí teď divoce poletovaly ve větru. Údy pohybovala podivně trhavě, skoro jako by bojovala se svým tělem. LeSeura zděsilo, jak moc mu připomněla marionetu vzpouzející se svému vodiči. Masonová zmítaná stejnými křečovitými pohyby přistoupila k řídicímu panelu. Údy zahalenými dýmem jako by znovu zápasila. Potom LeSeur viděl, jak natahuje ruku dopředu – jakoby proti svojí vůli – a tiskne tlačítko. Zdálo se, že se oblak do ní ponořil, dral se jí dovnitř hrdlem. Lapala po dechu, nohama a rukama škubala v agónii. Padla na kolena, ruce vzepjala v karikatuře modlitby; potom se s výkřikem skácela na podlahu, mimo záběr kamery.

Chvíli stál LeSeur bez hnutí a v údivu nevěřícně sledoval obrazovku. Potom popadl vysílačku, nastavil frekvenci hlídky před můstkem. „LeSeur bezpečnostní hlídce na můstku, co se to tam, kristapána, děje?“

„Nevím, pane,“ přišla odpověď. „Ale byl zrušen poplach třetího stupně. Bezpečnostní zámky na průlezu můstku se právě uvolnily.“

„Tak na co ještě, hergot, čekáte?“ křičel. „Běžte tam a naberte kurz prudce na levobok, prudce na levobok, ty kreténe, hned. Honem! Dělej!“

77

Emily Dahlbergová odešla ze záložního můstku a podle pokynu, který dostala, zamířila do své kajuty. Loď stále plula svižně, zdálo se, že plnou parou. Pokračovala ze schodů na palubu 9, potom chodbou a znovu se ocitla na balkoně s výhledem na Grand Atrium.

Zůstala stát, šokovaná z pohledu, který se jí naskytl. Voda odtekla na nižší paluby, zůstala po ní spoušť nasáklého a rozbitého nábytku, drátů, chaluh, dřevěného obložení, vytrhaných koberců, rozbitého skla a – tu a tam – nehybného těla. Celé to místo silně zapáchalo mořskou vodou.

Věděla, že musí jít do své kajuty a připravit se na kolizi. Vyslechla hádku na záložním můstku, slyšela hlášení lodního rozhlasu. Ale napadlo ji, že její kajuta tady na palubě 9 možná není úplně dobré místo. Zdálo se, že lepší by bylo jít na některou z nižších otevřených palub blízko zádi, na nejvzdálenější místo od bodu nárazu. Možná by potom mohla skočit do moře. Byla to samozřejmě dost žalostná naděje, ale připadalo jí, že je lepší riskovat, než zůstat uvězněná v kajutě třicet šest metrů nad vodou.

Běžela po schodech, sestoupila o dalších sedm poschodí, potom prošla klenutým průchodem a pokračovala na záď. Brodila se promočenými troskami na podlaze Grand Atria. Elegantní tapety v restauraci King’s Arms byly zašpiněné a ztmavlý úzký proužek chaluh ukazoval, kam až hladina vody vystoupila. Prošla kolem poničeného piana, odvrátila oči, když zahlédla rozdrcenou nohu, která vyčnívala z ozvučené skříně.

Všichni byli ve svých kajutách a loď zůstala podivně tichá, pustá a přízračná. Ale potom nedaleko zaslechla vzlykot. Ohlédla se a uviděla asi jedenáctiletého urousaného chlapce, byl bez košile a krčil se mezi troskami. Srdce jí překypovalo lítostí.

Šla k němu. „Ahoj, mladý muži,“ řekla co možná nejodlehčenějším tónem.

Zíral na ni, když k němu natahovala ruku. „Pojď se mnou, odvedu tě odtud. Jmenuju se Emily.“

Chlapec ji vzal za ruku, pomohla mu vstát, potom si sundala sako a dala mu je přes ramena. Klepal se hrůzou, položila mu ruku kolem ramen. „Kde máš rodinu?“

„Nemůžu najít mámu a tátu.“

„Spolehni se na mě, pomůžu ti. Nemáme moc času.“

Ještě jednou vzlykl a potom už ho rychle odváděla pryč z Grand Atria, kolem obchodů na Regent Street – opuštěných a se zavřenými okenicemi –, dál postranní chodbou na otevřenou palubu. Zastavila se u pohotovostního stanoviště, pro každého vzala záchrannou vestu a oba si ji oblékli. Potom vedla chlapce dál k průlezu.

„Kam jdeme?“ zeptal se.

„Ven na palubu. Tam to bude bezpečnější.“

Než otevřela průlez a pomohla chlapci dovnitř, byla úplně promočená vodní tříští, kterou přivál vítr. Nad jejich hlavami kroužila letadla – zbytečně. Držela chlapce pevně za ruku a došla k zábradlí, připravena jít dál na záď. Motory ječely a bušily a zmítaly lodí, jako když teriér drží myš v zubech a cloumá jí.

Ohlédla se na chlapce. „Tak pojď –“ začala. Potom jí slova uvízla v krku. Přes chlapcovo rameno před Britannií uviděla linii pěnivého příboje, který se tříštil o černé obrovské zubaté skály. Bezděčně vykřikla. Chlapec upřeně hleděl. Stěna smrti se k nim hodně rychle blížila. Nestačí dojít na záď, nestihnou nic víc než se připravit na náraz.

Zaslechla dunění vlnobití o skály, hlubokou vibraci, která jako by se odrážela v jejím těle. Objala chlapce. „Tady zůstaneme, ano? Schoulíme se u zdi.“

Útočiště našli u nástavby, uplakaného chlapce přitáhla k sobě. Odněkud nad ní se ozval výkřik – bylo to, jako by křičel zbloudilý racek.

Jestli má zemřít, přála si důstojnou smrt s jiným lidským tvorem v náruči. Přidržovala chlapcovu hlavu na své hrudi, zavřela oči a začala se modlit.

A potom se zvuk motoru změnil. Loď se naklonila. Otevřela oči, skoro se bála doufat. Ale bylo to tak – loď se začala otáčet. Vstala a odvedla chlapce zpátky k zábradlí, nevěřila vlastním očím – dunící příboj se sice přibližoval, ale už ne tak rychle. Jak loď odbočovala z původního kurzu, stoupající vlna uhodila do trupu a vystřikovala jednu vodní stěnu za druhou. Ale mezi nimi Emily uviděla černé skály kolem přídě – obrátka, obrátka – a potom pluly souběžně s vlnobitím a obrovský příboj se přesunul na pravobok, skály byly tak blízko, že si na ně mohli skoro sáhnout, lodní příď prorážela příkré vodní stěny.

A potom najednou hřeben poslední vzduté vlny dopadl na záď, hukot příboje ustal a loď plula dál – teď už mnohem pomaleji. A přes skučení motorů a řev příboje zaslechla další zvuk: radostné výkřiky.

„No,“ otočila se k chlapci. „Půjdeme najít tvoji maminku a tatínka?“ A když se Emily Dahlbergová na roztřesených nohou vracela k průlezu, sama se s úlevou pousmála.

78

Scott Blackburn seděl se zkříženýma nohama v troskách třípodlažního apartmá Penshurst. Salon byl totálně zničený – vzácný porcelán, drahocenný křišťál, dokonalé olejomalby, nefritové a mramorové sochy – všechno se povalovalo na hromadě u stěny. Zbyla jen kupa harampádí.

Blackburn si toho nevšímal. Během celé té kritické situace byl ukrytý v komoře – se svým vzácným, nejcennějším, jediným majetkem, svíral ho v náruči, aby se nepoškodil. A teď, když už to nejhorší pominulo a loď mířila do přístavu – od začátku věděl, že to tak dopadne –, ho láskyplně vrátil na zlatý hák v salonu.

Jeho majetek – ale tak to nebylo. Protože, pokud jde o vlastnictví, ten předmět vlastnil jeho.

Přitáhl si mnišské roucho pevně k atletickému tělu, posadil se na zem před Agozyena do pozice lotosového květu a nedovolil, aby jeho oči zabloudily na mandalu. Byl sám, báječně sám – jeho osobní služebná už zmizela, pokud věděl, dost možná je mrtvá – a nikdo ho nebude rušit při komunikaci s věčností a nekonečnem. Celý se chvěl v bezděčné rozkoši už při pouhém pomyšlení na to, co bude následovat. Působilo to jako droga – nejdokonalejší, extatická, osvobozující droga – a on se jí nemohl nabažit.

Zanedlouho bude zbytek světa sdílet jeho potřebu.

Seděl tiše, tlukot srdce a vnitřní nepokoj se zklidnily. Nakonec s obezřetností, která byla nádherná a současně ho dováděla k šílenství, zvedl hlavu a upřel oči na nezměrný zázrak a tajemnost Agozyena.

Ale jakmile to udělal, jeho soukromý svět něco narušilo. V nevysvětlitelném chladu se pod hedvábným oděvem roztřásl. Uvědomil si, že celou místnost prostupuje silný zápach hub a hlubokých lesů, který zcela přehlušil jemnou vůni svíček z jačího másla. Neklid zaplašil jeho očekávání a touhu. Bylo to skoro, jako by… ale ne, to není možné…

Náhle pochopil a ohlédl se přes rameno. A k jeho naprostému zděšení a úleku tam byl on – ne nachýlený, jako když se snaží dopadnout zločince, ale spíš se kolem něj ovíjel, obklopoval ho se zjevnou lačností a touhou. Vyskočil na nohy, ale démon už byl na něm, pronikal jím, zaplavoval jeho údy i myšlenky svou spalující, vše pohlcující touhou. Se zavřeštěním ustoupil, zakopl o stolek u zdi a upadl na podlahu. V tu chvíli už cítil, jak z něj ten démon vysává život, houževnatě ho táhne do černé a nepokojné prázdnoty, z níž není návratu…

Zanedlouho byl v třípodlažním apartmá Penshurst znovu klid. Hrdelní výkřiky a hluk zápasu se rozplynuly do slaného vzduchu plného kouře. Uplynula minuta, druhá. A potom kdosi univerzálním klíčem otevřel vstupní dveře. Zvláštní agent Pendergast vešel. U vchodu se na okamžik zastavil, bledýma očima prohlížel všechnu tu spoušť. Překročil změť poničených uměleckých předmětů s dokonalými pohyby kočky a pokračoval do salonu. Scott Blackburn ležel rozvalený na koberci, nehybný, s rukama křečovitě staženýma v podivném úhlu, jako by z něj někdo vysál kosti, šlachy a vnitřnosti a z muže zbyl jen povadlý prázdný vak z lidské kůže. Pendergast mu věnoval jen letmý pohled.

Překročil tělo a přistoupil k Agozyenovi. S odvráceným pohledem se k němu natáhl, jako by to byl jedovatý had. Přehodil jemné hedvábí přes líc obrazu, prsty pečlivě kontroloval okraje, aby měl jistotu, že je zakrytý úplně. Potom – až teprve potom – k němu obrátil obličej a sundal ho ze zlatého háku, pečlivě ho svinul a zasunul pod paži. V tichosti okamžitě z apartmá odešel.

79

Patrick Kemper, šéf bezpečnosti Britannie, stál na můstku a sledoval věž Cabot na srázu u vjezdu do přístavu St. John’s. Bylo slyšet tlumené dunění rotorů, když z příďové nástavby vzlétl další vrtulník určený pro evakuaci těžce raněných cestujících. Přeprava raněných probíhala bez přestávky od chvíle, kdy bouře ustoupila a loď doplula dostatečně blízko ke břehu. Zvuk rotorů se změnil, když vrtulník vzlétl, ještě chvíli byl vidět z můstku, potom se stočil a zmizel v oblacích. Loď byla jako válečná zóna na frontě – a Kemper zažíval pocity vojáka trpícího válečnou neurózou, který se vrací z boje.

Velká loď proplula Soutěskami a zpomalovala, její dva šrouby vrtulového komplexu se pomalu otáčely a třásly se. LeSeur a lodivod z přístavu St. John’s se snažili mít neohrabanou loď pod kontrolou: bez rotujících pohonných vrtulových komplexů byla Britannia ovladatelná asi jako zdechlina velryby. Jediné kotviště v St. John’s schopné přijmout takové plavidlo bylo v kontejnerovém přístavu, a když dva pomocné tažné čluny postrkovaly loď na pravoboku, vynořila se rzí prožraná plošina, obklopená obrovskými kontejnerovými jeřáby. Kotviště spěšně uvolnil velký tanker a teď byl v přístavu.

Jak se Britannia dál stáčela ke kotvišti, Kemperovi se naskytl pohled na nábřeží, které připomínalo scénu z katastrofického filmu: desítky pohotovostních vozidel, sanitky, hasičské vozy, pohřební dodávky a policejní vozy připravené převzít mrtvé a raněné, spousta blikajících majáčků a v dálce ječení sirén.

Kemper byl naprosto vyčerpaný. V hlavě mu bušilo a z nedostatku spánku a přemíry stresu viděl rozmazaně. Když teď celé to martyrium skončilo, přistihl se, že uvažuje o chmurných následcích: výslechy Námořní vyšetřovací správy, výpovědi, soudní řízení, neústupní novináři, ostuda a provinění. Nejdůležitější bude najít viníka. Věděl dobře, že on jako velící důstojník bezpečnosti, spolu s LeSeurem – jedním z nejspořádanějších mužů, se kterými kdy pracoval – to odnesou nejvíc. Budou moc rádi, když se jim podaří vyváznout bez obžaloby z trestného činu, zvlášť LeSeur. Cutter přežil a bude úhlavním nepřítelem.

Podíval se na LeSeura, s lodivodem z přístavu stáli nahrbeni nad elektronickými kartografickými a informačními systémy. Moc by ho zajímalo, co si druhý důstojník myslí. Ví o tom, co je čeká? Samozřejmě že ano – není přece blázen.

Britannia se teď pohybovala pouze vlečnou silou, aby bez problémů dorazila do kotviště. Vzadu za věží na vzdálené straně přístavu viděl ve vzduchu helikoptéry různých tiskových agentur. Visely sice mimo vzdušný prostor lodi, ale i z dálky se jim dařilo udělat spoustu záběrů. Poškozená silueta zaoceánského parníku se právě v ten okamžik v přímém vysílání dostala na miliony televizních obrazovek. Byla to jedna z nejhorších – nebo alespoň nejbizarnějších – námořních katastrof v poslední době.

Polkl: měl by si na to raději zvyknout. Teď už to s ním půjde celým dalším životem: Patrick Kemper, šéf ochranky při první plavbě Britannie. Tak bude všeobecně známý, dokud neumře. Bude to dost pochybná sláva.

Přinutil se takové myšlenky zaplašit a věnovat pozornost bezpečnostním obrazovkám. Alespoň že všechny systémy byly stabilizované – což se nedalo říct o plavidle. Mohl si jen představovat, jak to všechno vypadá při pohledu z přístavní hráze: okénka a balkony v dolní části povolily pod obrovským tlakem vody, pravá část paluby 6 připomíná otevřenou plechovku sardinek, jak do ní narazilo křídlo můstku Grenfellu. Uvnitř je to dokonce ještě horší. Když se blížili k St. John’s, provedl Kemper bezpečnostní kontrolu dolních palub. Moře dovnitř naplavilo všechny střepy z dolní paluby 4 na levoboku – z okének, skleněných výplní velkých oken i balkonů. Voda se prohnala obchody, restauracemi, kasiny a chodbami se silou nečekané povodně, všechno zničila a smetla na obrovské hromady v rozích, zůstala po ní spoušť jako po hurikánu. Dolní paluby byly cítit mořskou vodou, zkaženým jídlem a mrtvými těly. Zděsil se, když viděl, kolik lidí se zabilo nebo utopilo, jejich potrhaná těla byla poházená nebo děsivě vklíněná mezi sutinami zničeného vybavení, několik mrtvol dokonce viselo ze stropu na tom, co zbylo z lustrů. Přes sto padesát cestujících a členů posádky přišlo o život a dalších téměř tisíc bylo zraněno.

Vlečné čluny pomalu dovedly loď na určené místo. Přes vítr na můstku byl slabě slyšet hukot sirén a křik z megafonů, když vozy záchranné služby přijely pro stovky raněných cestujících i lidí z posádky, kteří ještě zůstali na palubě.

Otřel si obličej a znovu se podíval na panely bezpečnostních systémů. Musel se soustředit na ten zázrak, že jsou ještě živí – zázrak, který se stal na můstku těsně před Carrion Rocks. Nedokázal to nijak vysvětlit a ani to nikdy v budoucnosti nedokáže.

Loď pomalu plula podél přístaviště. Lana už odhodili na pevninu a přístavní dělníci je ve skupinách obtáčeli kolem úvazných kůlů. LeSeur se odtrhl od vektorového radiolokátoru. „Pane Kempere,“ jeho hlas naprosto jasně prozrazoval absolutní vyčerpanost, „do deseti minut nás zavezou do doku. Prosím vás, oznamte všem způsob evakuace.“

Kemper přikývl, potom stiskl tlačítko pro vysílání lodním rozhlasem a promluvil do mikrofonu na můstku. „Žádám o pozornost všechny cestující a posádku: loď během deseti minut zakotví v doku. Vážně zranění budou evakuováni jako první. Opakuji: první budou evakuováni vážně zranění. Všichni ostatní zůstanou ve svých kajutách nebo v sále Belgravia a počkají na další instrukce. Děkuji vám.“

Kemper slyšel ozvěnu svého hlasu na můstku a stěží ho poznal. Znělo to, jako by mluvila mrtvola.

80

Z ranní oblohy jemně mžilo. LeSeur, opřený o týkové zábradlí na přídi Britannie, se ohlédl na obrovské plavidlo. Naskytl se mu pohled na temné davy cestujících kráčejících v semknutých skupinách po palubách. Slyšel jejich hádavé hlasy, které až k němu unášel déšť, jak soupeří o místo před vstupem na přístavní můstek, aby se co nejdříve dostali z lodi. Většina sanitek už odjela a nadešel čas, aby vystoupili ti, kteří vyvázli bez zranění. Na přístavní hrázi už čekaly řady autobusů připravených pro převoz lidí do hotelů a domů, které dobrovolně dali k dispozici obyvatelé Newfoundlandu.

Když se přístavní dělníci chystali odvázat lano přístavního můstku, zvýšené hlasy posádky na palubě se mísily s pronikavými výkřiky cestujících – ti si stěžovali a vyhrožovali. LeSeura udivilo, kde ještě berou sílu se bouřit. Měli obrovské štěstí, že zůstali naživu.

Lana, vymezovací pásy a přenosné zábrany byly narychlo rozmístěny tak, aby pasažéři mohli co možná nejjednodušeji vyjít na pevninu. Jako prvního v řadě viděl Kempera, který svým lidem dával poslední pokyny, co mají dělat: každého cestujícího je třeba identifikovat a vyfotografovat – podle nařízení Královské kanadské jízdní policie – a ukázat mu, do kterého autobusu má nastoupit. Výjimky se nepřipouštějí.

LeSeur věděl, že se jim to nebude líbit. Ale společnost musela vytvořit nějaký právní záznam o tom, kdo vystoupil z lodi, aby tak bylo možné definitivně vytřídit pohřešované a raněné na jedné straně a zdravé na straně druhé. Společnost, jak se dověděl, chtěla fotografie, aby nezranění bohatí cestující nepodali žalobu kvůli újmě na zdraví. Pořád – dokonce i po tom všem – se všechno dělá výlučně a jednoznačně kvůli penězům.

Brána na přístavním můstku se zvedla a temný proud cestujících se vyřinul, podobný nevyrovnané řadě běženců. A koho by to napadlo: první vyšel statný muž v ušpiněném smokinku, protlačil se před ženy a děti. Vrhl se na nakloněnou rampu, křičel a v bezvětří se jeho hlas nesl až na příď lodi.

„Krucinál! Chci mluvit s tím, kdo to tady má na starosti! Nedám se vyfotit jako nějaký kriminálník!“

Protlačil se přes pevně sevřenou skupinu mužů, kteří řídili vylodění, na úpatí můstku, ale přístavní dělníci St. John’s a příslušníci Královské kanadské jízdní policie, kteří byli povoláni na pomoc, nebrali celou situaci na lehkou váhu. Zablokovali mu cestu, a když se vzpěčoval, nasadili mu pouta a odvedli ho stranou.

„Nešahejte na mě!“ dolehl k němu hlasitý výkřik. „Co si to dovolujete! Jsem šéfem investiční společnosti v New Yorku se jměním pětadvacet miliard dolarů! Co to je tady? Komunistické Rusko?“

Okamžitě ho odvedli k připravenému antonu a nastrkali ho dovnitř. Celou dobu vydatně hulákal. Všechno to mělo pozitivní dopad na kohokoli, kdo by snad chtěl ztropit podobnou scénu.

LeSeur s velkou námahou přestal vnímat zvýšené hlasy vyjadřující nespokojenost a rozhořčení. Chápal důvod zneklidnění pasažérů a měl pro ně pochopení, ale v té chvíli bylo rozhodující jedno – dostat je co nejrychleji z lodi pryč. A pořád zbývalo ještě najít sériového vraha.

Kemper k němu přišel a opřel se o zábradlí. Sledoval zástup lidí z místa, odkud na ně bylo dobře vidět. Oba tam stáli v tiché lítosti. Naprosto vyčerpaní. Nevypadalo to, že by jeden či druhý chtěl něco říct.

LeSeur přemýšlel o tom, jak bude probíhat výslech před vyšetřovací komisí, který je určitě čeká. Uvažoval, jak vysvětlí tu bizarní… záležitost, kdy na Masonovou zaútočila ta věc. Jako by byla posedlá ďáblem. Celou tu událost si opakovaně v duchu přehrával jako film – mnohokrát. A přece nepochopil, co vlastně viděl. Co řekne? Viděl jsem přízrak, který ovládl prvního lodního důstojníka Masonovou? Ať to popíše jakýmikoli slovy, bude to na všechny působit tak, že buď zvolil úhybný manévr, nebo se jednoduše zbláznil – nebo se stalo něco horšího. Ne – v žádném případě nebude moci říct, co viděl. Za žádných okolností. Místo toho by mohl říct, že Masonová měla nějaký záchvat, třeba epileptický, a o všem ostatním by mohl pomlčet. Ať lékaři posoudí, co se stalo s jejím bezvládným tělem, z něhož jako by někdo vypustil vzduch.

Sledoval nekonečný zástup lidí, kteří pomalu odcházeli v přetrvávajícím mrholení. V tu chvíli nikdo z cestujících nevypadal jako člověk, který náleží k vrstvě vysoce postavených nebo mocných; všichni spíš vyvolávali dojem skupiny uprchlíků.

Jeho myšlenky se neodbytně vracely k tomu, co viděl. Možná neviděl všechno; možná to všechno byla jen porucha na vnitřním televizním okruhu. Vlastně to mohlo být jenom smítko, které ulpělo na kameře, stokrát zvětšené, které se rozechvělo vibrací lodních motorů. Ve stresu a vyčerpání mohl vidět to, co ve skutečnosti neexistovalo.

Ano, v tom to je. Určitě.

Ale vzápětí si znovu vybavil to, co našli na můstku: bizarní mrtvolu prvního důstojníka Masonové. Podobala se spíš vaku zhroucenému na podlaze. Její kosti byly na kaši…

Z myšlenek ho vyrušil jakýsi korpulentní člověk s vycházkovou hůlkou a bílým karafiátem na dokonale čisté klopě, který se k němu blížil. LeSeurovi se v tu chvíli přitížilo: byl to Ian Elliott, vrchní ředitel společnosti North Star Line. Nebylo pochyb o tom, že přijel osobně, aby své podřízené ostře pokáral. Kemper vedle něho tiše zasténal. LeSeur ztěžka polkl – tak tohle bude mnohem horší, než předpokládal.

Elliott přišel až k němu. „Kapitán LeSeur?“

LeSeur ztuhl. „Ano, pane.“

„Chtěl jsem vám pogratulovat.“

Jeho slova byla tak nečekaná, že jim LeSeur nejprve nerozuměl. Možná je to všechno jen jeho představa – jen Bůh ví, jak je unavený, takže může vidět v podstatě cokoli.

„Pane?“ zeptal se úplně jiným hlasem.

„Děkuji vám za odvahu, námořnické umění a uvážlivost, s nimiž jste dokázal Britannii udržet na vodě. Zatím nevím, co všechno se stalo, ale z toho, co se ke mně doneslo, jsem pochopil, že daná situace mohla dopadnout úplně jinak. Přijel jsem, abych vám mohl osobně poděkovat.“ Natáhl k němu ruku.

S pocitem neskutečnosti mu LeSeur rukou potřásl.

„Hned vám dám možnost dál dohlížet na vylodění. Ale než se všichni cestující dostanou z lodi, mohli byste mě možná podrobněji informovat.“

„Samozřejmě, pane.“

„A potom je tu ještě otázka Britannie.“

„Chcete se na něco zeptat, pane? Nevím jistě, jestli vám rozumím.“

„Víte, až ji opravíme a znovu vybavíme, bude potřebovat kapitána, že ano?“ A potom se Elliott s pousmáním otočil a odešel.

Ticho, které se po té události rozhostilo, prolomil Kemper. „To je naprosto neuvěřitelné,“ mumlal.

Ani LeSeur tomu nemohl uvěřit. Možná jenom lidi z oddělení pro styk s veřejností z North Star hráli divadélko – aby z nich udělali hrdiny, kteří zachránili život více než dvou a půl tisíce cestujících. A třeba to bylo úplně jinak. V každém případě to nehodlal nijak zpochybňovat. A byl by nesmírně rád, kdyby mohl Elliottovi říct o všem, co se stalo – nebo alespoň skoro o všem.

Jeho myšlenky přerušil důstojník Královské kanadské jízdní policie.

„Který z vás je pan Kemper?“ zeptal se.

„Já jsem Kemper,“ odpověděl šéf ochranky.

„Je tady jeden muž od FBI a chce s vámi mluvit.“

LeSeur viděl, jak ze stínu nástavby vyšel hubený muž. Byl to agent FBI Pendergast.

„Co chcete?“ zeptal se Kemper.

Pendergast vykročil do světla. Měl na sobě černý oblek a s vyčerpaným výrazem ve tváři vypadal jako mrtvola – jako každý, kdo se dostane z lodi odsouzené k záhubě. Pod jednou paží nesl dlouhou, útlou mahagonovou schránku. Do jeho druhé paže byla zavěšená mladá žena s krátkými tmavými vlasy a nesmírně vážnýma očima.

„Děkuji vám, pane Kempere, za nanejvýš zajímavou plavbu.“ S těmi slovy uvolnil ruku, do které byla žena zavěšena, a sáhl do cestovní tašky.

Kemper ho udiveně sledoval. „Lodním důstojníkům není zapotřebí dávat spropitné,“ pronesl odměřeně.

„Myslím, že toto spropitné chtít budete,“ odpověděl Pendergast a z tašky vyndal balíček ve voskovém plátně. Podal ho Kemperovi.

„Co to je?“ zeptal se Kemper a převzal balíček.

Muž neřekl nic. Jen se otočil a i s tou ženou zmizel do stínů časného rána ke spoustě lidí, kteří kráčeli směrem od lodi.

LeSeur sledoval Kempera, jak rozbaluje voskové plátno.

„Vypadá to jako tři sta tisíc liber,“ řekl, když Kemper překvapeně upíral oči na ušpiněné svazky bankovek.

„Takového podivína jsem snad ještě nepotkal,“ podotkl Kemper jakoby pro sebe.

LeSeur ho neslyšel. Znovu myslel na démona z kouře, který pozřel prvního lodního důstojníka Masonovou.

EPILOG

V údolí Llölung konečně začalo léto. Voda řeky Cangpo s hučením tekla přes valouny na dně koryta, bylo jí hodně, protože ve vysokých horách odtával sníh. Květiny vyplnily praskliny a dutiny na dně údolí. Nad útesy se vznášeli orli černí, jejich pronikavý křik se odrážel od vysokých žulových skalních stěn na vzdáleném konci údolí, mísil se s vytrvalým hučením vodního proudu, který přetékal přes okraj vrcholu a padal na kameny hluboko dole. Vzadu se tyčily tři masivní vrcholy Dhaulágiri, Annapurny a Manaslu ovinuté věčnými ledovci a sněhem jako tři chladní a nepřístupní králové.

Pendergast a Constance jeli na koních vedle sebe po úzké cestě, vlekli se za poníkem, který měl na hřbetě přivázanou dlouhou schránku obalenou plátnem.

„Měli bychom tam být před západem slunce,“ řekl Pendergast s upřeným pohledem na sotva viditelnou cestu, která se vinula po žulové skalní stěně.

Chvíli jeli mlčky.

„Připadá mi zvláštní,“ řekl Pendergast, „že Západ, v mnoha ohledech tak vyspělý, je v oblasti chápání nejhlubšího fungování lidské mysli stále v temném středověku. Agozyen je dokonalým příkladem toho, o kolik vyspělejší je v této oblasti Východ.“

„Napadá tě, na jakém principu je to založeno?“

„Čirou shodou okolností jsem v Timesech četl článek, který by to mohl trochu osvětlit. Nedávno byl objeven matematický předmět známý jako E8.“

„E8?“

„E8 objevil vědecký tým Technologického institutu v Massachusetts. Superpočítač po čtyřech letech provozu musel vyřešit dvě stě miliard rovnic, aby ho zobrazil – výsledek byl nesporně velmi nedokonalý. V novinách se objevila hrubá reprodukce, a když jsem ji spatřil, ohromilo mě, jak moc se podobá mandale Agozyena.“

„Jak to vypadá?“

„Je to jen těžko popsatelné, nesmírně složité zobrazení proplétajících se linií, bodů, ploch a kruhů v kruzích, a to všechno zahrnuje téměř dvě stě padesát matematických dimenzí. E8 je označován za nejsymetričtější předmět, jaký může existovat. Dokonce víc než to, podle fyziků může E8 reprezentovat nejhlubší vnitřní strukturu samého vesmíru, skutečnou symetrii čtyřrozměrného prostoru. Je až neskutečné jen pomyslet, že před tisíci lety mniši v Indii nějakým způsobem dokázali odhalit toto mimořádné zobrazení a uměli jej převést na plátno.“

„Stejně tomu nerozumím. Jak je možné, že pouhý pohled na něco takového může změnit myšlení?“

„To nevím přesně. Ta konfigurace nějakým způsobem zažehne mozkovou nervovou síť. Vyvolává ozvěnu, chceš-li. Možná někde hodně hluboko náš mozek sám reflektuje na elementární symetrii vesmíru. Agozyen je vzácným průsečíkem neurologie, matematiky a mysticizmu.“

„Pozoruhodné.“

„Je spousta věcí, které netečná západní mysl ještě bude muset ocenit na východní filozofii a mysticizmu. Ale pomalu se k tomu začínáme přibližovat. Vědci na Harvardu například nedávno zahájili studie účinků tibetských meditačních cvičení na mysl – a ke svému údivu zjistili, že skutečně vyvolávají trvalé fyzické změny mozku a těla.“

Dojeli k přechodu na řece Cangpo. Brod byl mělký a široký, voda tekla svižně po mělkém oblázkovém dně, vzduchem se nesl zvuk zurčícího proudu. Jejich koně velmi opatrně vstoupili do proudu a vybírali si nejschůdnější cestu. Když vyšli na protější břeh, pokračovali dál.

„A co ten kouřový přízrak? Na ten existuje nějaké vědecké vysvětlení?“

„Vědecky se dá vysvětlit všechno, Constance. Nic takového jako zázraky a kouzla neexistuje – jen jim věda musí přijít na kloub. Kouřový přízrak byla samozřejmě tulpa nebo ‚forma myšlení‘ – bytost stvořená aktem intenzivní, soustředěné obrazotvornosti.“

„Mniši mě naučili některé techniky vytvoření tulpy, ale varovali mě před nebezpečím.“

„Je to nesmírně nebezpečné. Tento úkaz poprvé popsala francouzská cestovatelka Alexandra David-Néelová. O tajemstvích vytvoření tulpy se dověděla nedaleko odtud, u jezera Manosawar. Nezávazně to zkusila a podle všeho si v duchu vytvořila malého buclatého, veselého mnicha, který se jmenoval Friar Tuck. Nejprve mnich existoval pouze v její mysli, časem však začal žít svým vlastním životem a občas ho vídala. Pobíhal po táboře a děsil její souputníky. Dál to šlo z kopce; mnich se vymkl její kontrole a postupně se proměnil ve většího, štíhlejšího a mnohem zlověstnějšího. Začal žít svým vlastním životem – přesně jako náš kouřový přízrak. Chtěla ho zničit tak, že ho zpětně pohltí do své mysli, ale tulpa usilovně odolávala a konečným výsledkem byla psychická bitva, která David-Néelovou skoro stála život. Tulpa na palubě Britannie byla výtvorem našeho přítele Blackburna – a ten výtvor ho zabil.“

„Takže on to uměl vytvořit.“

„Ano. V mládí cestoval a studoval v Sikkimu. Okamžitě si uvědomil, co je Agozyen a jak by ho mohl využít – naneštěstí pro Jordana Ambrose. To, že Agozyen skončil u Blackburna, není náhoda; v jeho pohybu po světě nebylo naprosto nic ponecháno náhodě. Mohla by se nabízet varianta, že Agozyen vyhledal Blackburna, a k tomu využil Ambrose jako médium. Blackburn s vědomostmi v oblasti počítačové techniky měl dokonalou možnost rozeslat zobrazení Agozyena po celé zeměkouli.“

Chvíli jeli dál beze slov. „Víš, nikdy mi asi nevysvětlíš, jak jsi poslal tulpu na důstojníka Masonovou.“

Pendergast neodpověděl hned. Zřejmě jeho vzpomínky byly stále ještě hodně bolestivé. „Když jsem se osvobodil z její moci, dovolil jsem své mysli vytvořit jedinou postavu: Agozyena. V podstatě jsem to zobrazení převedl do tulpy. Dal jsem mu novou touhu.“

„Proměnil jsi jeho kořist.“

„Přesně tak. Když nás tulpa opustila, vyhledala si jinou živou bytost, která se zadívala na Agozyena – a v případě Masonové to byl člověk, který měl, alespoň nepřímo, sklony k sebedestrukci. A tulpa je zničila oba.“

„A potom?“

„Nemám ponětí, kam se poděla. Věci se vrátily do počátečního bodu, v každém případě je možné, že všechno se vrátilo do sféry, ať už byla jakákoli, z níž byla přivolána. Nebo možná prostě zmizela ve chvíli, kdy její stvořitel zemřel. Bude zajímavé vyslechnout si na všechno tohle názory mnichů.“

„Takže nakonec byla zprostředkovatelkou dobra.“

„Dalo by se to tak říct. I když pochybuji, že dobrota je pojem, kterému by rozuměla nebo který by ji zajímal.“

„Přesto jsi ji využil k záchraně Britannie.“

„To je pravda. A výsledek je takový, že se cítím trochu méně zahanben tím, že jsem se mýlil.“

„Mýlil? V čem?“

„Předpokládal jsem, že všechna ta zabití má na svědomí jeden člověk – cestující. Blackburn vlastně zabil jen jednoho člověka – a to na pevnině.“

„Nejbizarnějším způsobem. Zdá se, že Agozyen pozvedá víko, a tak v člověku probouzí nejskrytější a nejatavističtější impulzy.“

„Ano. A to mě právě zmátlo – podobný modus operandi. Předpokládal jsem, že všechny ty vraždy spáchala jedna a tatáž osoba. Ale mohl jsem pochopit, že to byli dva různí zabijáci pod vlivem stejného zlovolného úkazu – úkazu Agozyena.“

Doputovali k úpatí cesty, která vedla vzhůru na útes. Pendergast sesedl z koně a v modlitebním gestu přiložil ruku na obrovský kámen mani na úpatí cesty. Constance udělala totéž a pokračovali vzhůru, koně vedli za otěže. Konečně došli na vrchol, prošli zničenou vesnicí a za úbočím hory už viděli špičky střech, věží a svažujících se ochranných valů kláštera Gsanjing čhong. Prošli kolem kamenité stráně pokryté zvětralými kostmi – supi už odletěli – a dostali se až ke klášteru.

Brána ve vnější kamenné stěně se otevřela skoro dřív, než k ní dojeli. Uvítali je dva mniši; jeden odvedl jezdecké koně, když Pendergast sundával náklad z poníka. Pod paži uchopil schránku a společně s Constance šli za mnichem dveřmi pobitými železem do temného interiéru kláštera provoněného santalovým dřevem a kouřem. Objevil se další mnich s mosazným svícnem v ruce a vedl je do vnitřních prostor.

Vešli do místnosti se zlatou sochou Padmasambhavy, tantrického buddhy. Mniši už seděli na kamenných lavicích – v čele se starým opatem.

Pendergast položil schránku na podlahu a usedl na jednu lavici, Constance vedle něj.

Cchering povstal. „Příteli Pendergaste a přítelkyně Greeneová,“ pronesl, „vítáme vás zpátky v klášteře Gsanjing čhong. Prosím, napijte se s námi čaje.“

Každý dostal šálek sladkého čaje s máslem a v tichosti jej všichni vychutnávali. Potom znovu promluvil Cchering.

„Co jste nám přinesli?“

„Agozyena.“

„To ale není jeho schránka.“

„Původní schránka se poškodila.“

„A Agozyen?“

„Je uvnitř – neporušený.“

Ticho. Starý opat promluvil a Cchering jeho slova přeložil. „Opat by rád věděl, jestli se na něj někdo podíval.“

„Ano.“

„Kolik lidí?“

„Pět.“

„A kde jsou teď?“

„Čtyři jsou mrtví.“

„A ten pátý?“

„Já jsem byl pátý.“

Když opat vyslechl překlad, s upřeným pohledem na Pendergasta okamžitě vstal. Potom k němu přešel, uchopil ho kostnatou rukou a s překvapivou silou ho zvedl na nohy. Upřeně mu hleděl do očí. Až po několika minutách ticha promluvil.

„Opat říká, že je to neobvyklé,“ tlumočil Cchering. „Upálíš démona, ale sám zůstaneš poškozen, protože jakmile jedenkrát prožiješ extázi čisté svobody zla, nikdy nezapomeneš na tu radost. Pomůžeme ti, ale nemůžeme tě dát úplně dohromady.“

„Toho jsem si vědom.“

Opat přikývl. Sklonil se a zvedl schránku, podal ji dalšímu mnichovi, a ten ji odnesl.

„Patří ti náš věčný dík, příteli Pendergaste,“ řekl Cchering. „Vykonal jsi velký skutek – a zaplatil jsi velkou cenu.“

Pendergast zůstal stát. „Obávám se, že ještě není po všem,“ odpověděl. „Máte mezi sebou zloděje. Podle všeho si jeden z vašich mnichů myslel, že svět dozrál do chvíle, kdy je třeba ho očistit, a loupež Agozyena připravil. Musíme toho mnicha odhalit a zabránit mu, aby to udělal znovu – jinak Agozyen nebude nikdy v bezpečí.“

Když opat vyslechl jeho slova v překladu, otočil se a podíval se na něj s lehce pozdviženým obočím. Zaváhal. Potom začal hovořit. Cchering tlumočil. „Opat říká, že máš pravdu, ještě není po všem. Tohle není konec, ale začátek. Požádal mě, abych ti sdělil jisté důležité věci. Posaď se, prosím.“

Pendergast se posadil, opat také.

„Když jste odešli, zjistili jsme, kdo vypustil Agozyena na svět – a proč to udělal.“

„Kdo?“

„Byl to svatý lama ve stěně. Ten starý.“

„Zazděný poustevník?“

„Ano. Jordan Ambrose byl tím mužem fascinován a hovořil s ním. Lama vpustil Ambrose do vnitřního kláštera a přemluvil ho, aby Agozyena ukradl. Ale ne proto, aby očistil svět. Lamu k tomu vedl jiný důvod.“

„Jaký?“

„Těžko se to vysvětluje. Než jste na jaře přijeli, jeho svatost Ralang rinpočhe zemřel. Je osmnáctou inkarnací rinpočheho, který před dávnou dobou založil tento klášter. Bez našeho inkarnovaného učitele nemůžeme jako klášter existovat. A tak když rinpočhe umírá, musí se vydat do světa a najít svou reinkarnaci. Až to uděláme, přineseme do kláštera dítě a vychováme ho jako příštího rinpočheho. Tak jsme to dělali vždycky. Když sedmnáctý rinpočhe zemřel v roce 1919, byl Tibet svobodnou zemí a bylo možné jít a vyhledat jeho reinkarnaci. Ale teď je osmnáctý rinpočhe mrtvý a Tibet obsazený. Volné cestování tibetských mnichů je velmi těžké a nebezpečné. Číňané na takových misích tibetské mnichy zatýkají, bijí je, někdy je zabíjejí. Svatý muž ve stěně zná spoustu závažných věcí. Věděl o proroctví, které říká: až nebudeme moci vyjít a najít nového rinpočheho, potom nový rinpočhe přijde do Gsanjing čhong. Poznáme takového rinpočheho, protože vyplní proroctví zapsané v našem zakládajícím svatém textu kláštera. V něm stojí:

Až Agozyen vstoupí do Západního moře

a kolo temnoty v temnotě,

vody zlostně vzkypí

a dobijí obrovský palác hlubiny.

A rinpočheho poznáte podle jeho opatrovníka,

který se vrátí s Green Tarou,

tančící přes vody Západního moře

ze zničeného paláce hlubin.

„A tak abychom mohli proroctví vyzkoušet, svatý muž vypustí Agozyena do světa, aby viděl, kdo ho přinese nazpět. Protože člověk, který ho přinese zpátky, je poručníkem devatenáctého rinpočheho.“

Pendergast pocítil cosi, co prožíval jen velmi výjimečně: naprosté překvapení.

„Ano, příteli Pendergaste, přinesli jste nám devatenáctého rinpočheho.“ Cchering se na Pendergasta podíval s lehce pobaveným výrazem ve tváři. A potom upřel pronikavý pohled na Constance.

Vstala. „Poručník… promiňte, chcete tedy říct, že já jsem reinkarnací rinpočheho? Ale to je absurdní – narodila jsem se dlouho předtím, než zemřel.“

Mnich se usmál ještě víc. „Nemluvím o tobě. Mluvím o dítěti, které nosíš.“

Pendergast byl překvapený dvojnásob. Obrátil se ke Constance, která upírala oči na mnicha a v obličeji měla naprosto nečitelný výraz.

„Dítě?“ zeptal se Pendergast. „Ale šla jsi přece na Fevershamskou kliniku. Domníval jsem se – předpokládal…“

„Ano. Byla jsem na té klinice. Ale pochopila jsem, že to prostě nedokážu. Ani… i když vím, že je jeho.“

Cchering prolomil mlčení, které následovalo. „Existuje jedna stará modlitba. Zní: Doveď mě do neštěstí. Jen tak mohu to špatné proměnit v dobré.“

Constance přikývla, jednou rukou si mimovolně pohladila maličko vystouplé bříško. A potom se usmála: zpola tajnůstkářsky, zpola nesměle.

ROMÁNY DVOJICE AUTORŮ PRESTON-CHILD

SLOVO AUTORŮ

Často se nás lidé ptají, v jakém pořadí, existuje-li vůbec nějaké, by se měly naše knihy číst.

Taková otázka přísluší románům, v nichž vystupuje postava zvláštního agenta Pendergasta. I když romány píšeme jako nezávislé příběhy, jen málo z nich je zasazeno do samostatného světa. Právě naopak. Zdá se, že čím více románů společně píšeme, tím více přesahů postav a událostí přibývá. Například postavy z jednoho románu se mohou objevit v některém pozdějším, nebo se události z jedné knihy mohou přelít do následující. Zkrátka, pomalu budujeme svět, v němž žijí všechny postavy našich románů, získávají životní zkušenosti a jejich osudy mohou přesahovat hranice jednoho díla.

Přesto však číst romány v nějakém stanoveném sledu je nezbytné jen výjimečně. Velmi usilujeme o to, aby co nejvíc našich knih přinášelo příběhy, které čtenáře potěší, i pokud nečetl žádné jiné, výjimek je jen málo.

Předkládáme svůj rozpis.

ROMÁNY S PENDERGASTEM

Relikvie byl náš první román, v němž se poprvé objevila postava zvláštního agenta Pendergasta.

Relikviář je pokračování Relikvie.

Kabinet kuriozit je naším třetím „Pendergastovským“ románem a je naprosto samostatný.

Zátiší s vránami je další. Příběh je rovněž samostatný (i když čtenáři, kteří jsou zvědavi na Constance Greeneovou, se právě v tomto románě o ní něco dozvědí, stejně jako v Kabinetu kuriozit).

Pekelná síra je následujícím románem, je prvním z řady, kterou jsme neoficiálně nazvali Pendergastovská trilogie. Ačkoli je příběh rovněž samostatný, v něčem navazuje na Kabinet kuriozit.

Tanec smrti je prostředním románem Pendergastovské trilogie. Lze jej číst jako samostatnou knihu, ale čtenáři by možná před Tancem smrti rádi sáhli po Pekelné síře.

Kniha mrtvých je kulminující román „Diogenovské“ trilogie.

Pro maximální požitek je dobré přečíst si nejprve román Tanec smrti.

Kolo temnoty je samostatný román, který sleduje Pendergasta a jehož děj se odehrává po událostech v románu Kniha mrtvých.

ROMÁNY BEZ PENDERGASTA

Napsali jsme také další samostatné dobrodružné příběhy, v nichž postava zvláštního agenta Pendergasta nevystupuje. Jejich názvy uvádíme v pořadí, v němž vyšly: Dračí hora, Poklad, Bouře a Ledová bariéra.

Bouře představuje archeoložku Noru Kellyovou, která se objevuje v pozdějších Pendergastovských románech. Ledová bariéra představuje Eliho Glinna, který se objevuje v Tanci smrti a Knize mrtvých.

Na závěr bychom chtěli naše čtenáře ujistit, že toto sdělení není myšleno jako jakýsi „povinný postup“, ale jen jako odpověď na otázku, V jakém pořadí bych mel číst vaše romány? Máme velké štěstí, že existují lidé jako vy, kterým četba našich románů přináší radost, stejně tak jako nám dělá radost je psát.

S přáním všeho nejlepšího

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai