Hřbitovní tanec

Douglas Preston Lincoln Child

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Pendergast – nejtajemnější zvláštní agent FBI – se vrací do New Yorku, aby prošetřil zabijácký kult. William Smithback Jr., význačný reportér listu New York Times, byl brutálně zavražděn ve svém bytě na Upper West Side. Jeho manželka Nora Kellyová, archeoložka z Přírodopisného muzea, byla rovněž poraněna. Několik očitých svědků za útočníka označilo souseda z domu. Colin Fearing byl podle nepotvrzených výpovědí před deseti dny pohřben. Objevily se neoficiální zprávy o tom, že zvláštní agent FBI Pendergast se o tento případ zajímá…

Douglas Preston

& Lincoln Child

Hřbitovní tanec

The New York Times

New York, čtvrtek 2. října 20…

NOVINÁŘ ZAVRAŽDĚN

William Smithback Jr., význačný reportér listu New York Times, byl včera večer brutálně zavražděn ve svém bytě na Upper West Side. Jeho manželka Nora Kellyová, archeoložka z Přírodopisného muzea, byla rovněž poraněna. Několik očitých svědků za útočníka označilo souseda z domu. Colin Fearing byl podle nepotvrzených výpovědí před deseti dny pohřben. Objevily se neoficiální zprávy o tom, že zvláštní agent FBI Pendergast se o tento případ zajímá, ale už ne…

DOUGLAS PRESTON a LINCOLN CHILD

jsou spoluautoři románů: Relikvie, Dračí hora, Relikviář, Poklad, Bouře, Ledová bariéra, Kabinet kuriozit, Zátiší s vránami, Pekelná síra, Tanec smrti, Kniha mrtvých, Kolo temnoty.

Douglas Preston, pravidelný přispěvatel listu The New Yorker, vydal pět vlastních románů, pracoval pro Americké přírodopisné muzeum. Je zkušeným jezdcem na koni, na Západě projel tisíce mil.

Lincoln Child je bývalý knižní redaktor, publikoval čtyři vlastní romány. Je milovník motorek, exotických papoušků a anglické literatury devatenáctého století.

Autoři zvou čtenáře na svou webovou stránku www.prestonchild.com, kam mohou rovněž zasílat e-maily.

Hřbitovní tanec

Hřbitovní tanec

DOUGLAS PRESTON

& LINCOLN CHILD

Přeložila Věroslava Ončáková

Vydalo nakladatelství B B/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2009 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Cemetery Dance

(First published by Grand Central Publishing, New York, 2009)

přeložila © 2010 Věroslava Ončáková

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-803-6

Lincoln Child věnuje tuto knihu své dceři Veronice

Douglas Preston věnuje tuto knihu Karen Copelandové

Poděkování

Uvádíme jména lidí, jimž bychom chtěli poděkovat za péči a pomoc: Jaime Levine, Jamie Raab, Kim Hoffmanová, Kallie Shimeková, Mariko Kagaová, Jon Couch, Claudia Rülkeová, Eric Simonoff, Matthew Snyder a všichni z Grand Central Publishing. K výše uvedeným patří i ti, kteří pomáhají dostat naše knihy ke čtenářům.

Nesmírně vděční jsme těm, kdo byli nápomocní při vytvoření Pendergastovy webové stránky Corrie Swansonové, k nimž se řadí rovněž Carmen Elliottová, Nadine Waddellová, Cheryl Deeringová, Ophelia Julienová, Sarah Hanleyová, Kathleen Munschová, Kerry Opel, Maureen Shockeyová a Lew Lashmitt. Pozvedáme sklenku jednadvacet let starého vína lagavulin na váš výjimečný talent a literární cit.

A jako vždy nekonečný a neutuchající vděk zaslouží naše rodiny za lásku a podporu.

Čtenáři, kteří znají Manhattan, si možná všimnou, že jsme při popisu parku Inwood Hill do jisté míry popustili uzdu své fantazii.

Není třeba zdůrazňovat, že veškeré postavy, místa, veřejné a soukromé instituce, společenské a oficiální subjekty i náboženské organizace, popsané ve Hřbitovním tanci, jsou smyšlené nebo použité výlučně fiktivně. Zejména rituály a dogmata zobrazené v tomto románu jsou smyšlenkou a v žádném ohledu nemají připomínat, ozřejmovat či popisovat jakékoli existující náboženství či přesvědčení.

1

„Věříš tomu, Bille? Já ne. Řekli mi to skoro před dvanácti hodinami a pořád tomu nemůžu uvěřit.“

„Věř tomu, miláčku.“ William Smithback Jr., s roztaženými údy pohodlně uvelebený na pohovce v obývacím pokoji, objal jednou rukou svou ženu kolem ramen. „Je tam ještě trochu portského?“

Nora mu nalila sklenku. Zvedl ji proti světlu a kochal se granátovou barvou. Zaplatil za něj sto dolarů – a rozhodně stálo za to. Upil doušek a vydechl. „Jsi vycházející hvězda muzea. Jen počkej. Za pět let z tebe bude proděkanka pro vědecko-výzkumnou činnost.“

„Nenech se vysmát.“

„Noro, už třetí rok po sobě se škrtá v rozpočtu – a tvojí expedici dají zelenou. Ten váš novej šéf není hlupák.“ Smithback zabořil obličej Noře do vlasů. Ani po tak dlouhé době mu nepřestala ta vůně – špetka skořice s troškou jalovce – připadat velmi vzrušující.

„Jen si to představ: příští rok v létě budeme zase v Utahu na archeologickém výzkumu. Tedy pokud dostaneš volno.“

„Mám čtyři týdny. Pro Timesy nepochybně obrovská ztráta, ale budou to muset nějak zvládnout.“ Znovu upil víno, poválel ho na patře. „Nora Kellyová: expedice číslo tři. Lepší dárek k výročí sis nemohla přát.“

Nora mu věnovala cynicky pohled. „Já myslela, že dárek pro mě k výročí byla dnešní večeře.“

„To je pravda.“

„A byla skvělá. Děkuju.“

Smithback přimhouřil oči. Pozval Noru do své oblíbené restaurace, Café des Artistes na 67. západní, perfektního místa pro romantické posezení. Měkké, svůdné osvětlení, pohodlné čalouněné lavičky, výzdoba uměleckými díly Howarda Chandlera Christyho – a k dovršení všeho božské jídlo.

Smithback si uvědomil, že na něj Nora hledí. V očích a potutelném úsměvu viděl příslib dalšího dárečku k výročí. Políbil ji na tvář a přivinul k sobě.

Vydechla. „Dali mi tolik peněz, kolik jsem chtěla. Do posledního centu.“

Smithback jen souhlasně zamumlal. Byl šťastný, že se může ke své ženě přitulit a v duchu provádět podrobný rozbor jídla, které právě snědl. Nejprve podpořil chuť několika sklenkami martini a po nich si dopřál talíř masných specialit. Následoval hlavní chod, kterému nikdy nedokázal odolat: krvavý steak s omáčkou béarnaise s pomfrity a pikantním špenátem se smetanou – a samozřejmě si dal vydatnou porci grilovaného srnčího hřbetu z Nořina talíře…

„… A víš, co to znamená? Můžu dokončit analýzu rozšíření kultu předků na Jihozápadě.“

„To je fantastický.“ Dezert bylo čokoládové fondue pro dva s talířkem nádherně uleželých zavánějících francouzských sýrů. Smithback si položil ruku na břicho.

Nora zmlkla. Leželi vedle sebe, šťastní, že mohou být spolu. Smithback se kradmo podíval na svoji ženu. Naplnil ho pocit naprosté spokojenosti. Nemohl by o sobě tvrdit, že je zbožný muž – a přece si v tu chvíli připadal požehnaný, že může být v tomto elegantním bytě v největším městě světa a že má práci, o níž vždycky snil. A v Noře našel přinejmenším dokonalou společnici. Za roky, které spolu prožili, prodělali mnohé, ale problémy a nebezpečí je spíš sblížily. Je nejen krásná, štíhlá, inteligentní, oddaná své práci, lhostejná k popichování, ale má i dar empatie – prostě se z ní vyklubalo jeho úžasné druhé já. Když se na ni díval, neubránil se úsměvu. Nora byla prostě příliš dobrá, aby byla skutečná.

Nakonec promluvila. „Ovšem stejně nemůžu být příliš spokojená. Alespoň prozatím.“

„Proč ne?“

Vyvinula se z jeho objetí, odešla do kuchyně a vzala si kabelku. „Musím ještě něco zařídit.“

Smithback zamrkal. „Teď? V tuhle dobu?“

„Za deset minut jsem zpátky.“ Vrátila se ke gauči, políbila ho a rukou mu uhladila neposlušný pramen vlasů. „Nikam nechoď, ty moje velký zvíře,“ zamumlala.

„Děláš si legraci? Ani se odtud nehnu. Budu jako skála na Gibraltaru.“

Usmála se, znovu ho pohladila po vlasech a potom zamířila ke dveřím.

„Buď opatrná,“ zavolal za ní. „Nezapomínej na ty divný balíčky, který dostáváme.“

„Neboj. Už jsem velká holka.“ Po chvíli se dveře zavřely a zámek zaklapl.

Smithback si dal ruce za hlavu a s povzdechem se natáhl na gauči. Slyšel její vzdalující se kroky na chodbě, potom výtah. Nakonec všechno ztichlo, jen zvenčí k němu doléhal tichý šum města.

Dokázal si představit, kam šla – do cukrárny za rohem. Tam prodávají jeho oblíbené speciality a zavírají až o půlnoci. Smithback měl obzvláště rád biskvitový máslový dort s praženými mandlemi plněný máslovým krémem s calvadosem; nejspíš ho Nora objednala na dnešní oslavu.

Oddal se lenošení v tlumeně osvětleném bytě, naslouchal dechu Manhattanu. Koktejly, které vypil, všechno trochu zpomalily. Vzpomněl si na výraz z jedné Thurberovy povídky: spokojenost obestřená mlhou, mátožný klid. Vždycky měl rozumem neovládanou slabost pro styl, jakým píše jeho kolega novinář James Thurber. Stejně tak i pro brakovou literaturu Roberta E. Howarda. Jeden na něj působil dojmem, že se vždycky snaží příliš, druhý zase málo.

Z jakéhosi důvodu se Smithbackovy myšlenky spirálovitě stočily k tomu letnímu dni, kdy poprvé viděl Noru. Všechny vzpomínky se vrátily: Arizona, jezero Powell, rozpálené parkoviště, velká limuzína, kterou přijel. Zavrtěl hlavou a při té vzpomínce se potichu zasmál. Nora Kellyová na něj působila jako velmi problematická osoba. Měla čerstvý velký doktorát a byla celá naježená. Ani on tehdy neudělal nejlepší dojem, choval se jednoznačně jako naprostý hlupák. To bylo před čtyřmi lety – nebo pěti… ach, bože, je vůbec možné, že to tak rychle uteklo?

Zaslechl přešlapování za dveřmi, potom klíč v zámku. Nora je tak brzy zpátky?

Čekal, až otevře dveře, ale místo toho se znovu ozvalo chrastění klíče, jako by měla Nora potíže se zámkem. Možná je to tím, že v jedné ruce drží krabici s dortem. Už chtěl vstát a otevřít jí, když dveře se skřípotem povolily a slyšel kroky přes práh.

„Jak jsem slíbil, pořád jsem tady,“ zavolal. „Pan Gibraltar. Ale, hele, klidně mi můžeš říkat Skála.“

Zaslechl další krok. Nepřipomínal Nořinu chůzi, byl moc pomalý a těžkopádný, jako by se někdo nejistě šoural.

Smithback se posadil na gauči. V malé vstupní hale se objevila postava zezadu orámovaná světlem z chodby. Moc vysoká, s příliš širokými rameny, aby to byla Nora.

„Kdo sakra jste?“ zeptal se.

Smithback rychle natáhl ruku k lampě na stolku vedle gauče a rozsvítil ji. Téměř okamžitě tu postavu poznal. Nebo si myslel, že ji poznal – obličej vypadal divně. Byl sinalý, opuchlý, skoro houbovitý. Jako nemocný… nebo něco horšího.

„Coline?“ zeptal se Smithback. „Jsi to ty? Zatraceně, co pohledáváš v mým bytě?“

Právě v tu chvíli zahlédl řeznický nůž.

V okamžení byl na nohou. Postava se přišourala až k němu a odřízla mu cestu. Nastal krátký, děsivý okamžik, v němž se nedělo nic. Poté nůž příšernou rychlostí prudce vyletěl a sekl do vzduchu na místo, kde před necelou vteřinou Smithback stál.

„Co to sakra vyvádíš?“ zaječel na vetřelce.

Nůž znovu vyletěl, Smithback zakopl o konferenční stolek, v zoufalém pokusu vyhnout se ráně upadl a stolek převrátil. Vydrápal se na nohy a stál tváří v tvář útočníkovi přikrčený k zemi, ruce od těla a roztažené prsty, připravený zaútočit. Rychle se rozhlédl po nějaké zbrani. Nenašel žádnou. Postava stála mezi ním a kuchyní – kdyby se mu podařilo kolem ní proklouznout, mohl by popadnout nůž a jejich šance by se vyrovnaly.

Lehce sklonil hlavu, kryl se loktem a zaútočil. Postava padala dozadu, ale v poslední chvíli po Smithbackově paži sekla nožem a zasadila mu hlubokou ránu od lokte až k rameni. S výkřikem překvapení a bolesti ucukl k jedné straně – a vtom ucítil dokonale chladnou ocel zabořenou hluboko v dolní části zad.

Měl pocit, že do těla proniká nekonečně dlouho, škube mu uvnitř životně důležité orgány a způsobuje mu bolest, kterou zažil předtím jen jednou. Zalapal po dechu, zavrávoral, snažil se dostat pryč; nůž mu vyjel z těla a znovu se do něj zabořil. Na zádech náhle pocítil vlhkost, jako by ho někdo polil teplou vodou.

Sebral v sobě veškerou sílu, postavil se na nohy, zoufale bušil do vetřelce pěstmi. Nůž znovu a znovu útočil na kotníky ruky, ale to už Smithback necítil. Postava po tom divokém útoku ucouvla. To byla Smithbackova příležitost. Prudce se otočil s úmyslem hledat útočiště v kuchyni. Ale připadalo mu, že podlaha se pod jeho nohama děsivě naklání a s každým nádechem v hrudi cítil podivnou horkost. Dovrávoral do kuchyně, lapal po dechu, snažil se udržet rovnováhu, kluzkými prsty šátral po zásuvce s noži. Ale i když se mu ji podařilo otevřít, uviděl, jak na pult linky dopadl stín… a potom dostal další strašlivou ránu nožem do zad, hluboko mezi lopatky. Chtěl ucuknout, ale nůž se zvedal a bodal, zvedal a bodal, karmínový třpyt čepele byl stále matnější, jak světla pomalu ubývalo. Vybavila se mu poslední slova Roberta E. Howarda…

Všechno už odešlo – všechno už je pryč, tak položte mne na oltář. Je po slavnosti a lampy ztlumily svou zář…

Dveře výtahu se otevřely a Nora vyšla na chodbu. Zvládla to docela rychle a při troše štěstí bude Bill stále ještě na gauči, třeba si bude číst ten román od Thackerayho, o kterém básnil celý týden. Opatrně balancovala s dortovou krabicí, když vyndávala klíč; určitě uhádl, kam šla, ale připravit překvapení k prvnímu výročí bylo strašně těžké…

Něco bylo špatně. Tolik se zaobírala svými myšlenkami, že jí chvíli trvalo, než poznala, co je špatně: dveře bytu našla otevřené dokořán.

Když na ně strnule hleděla, někdo vyšel ven. Poznala ho. Oblečení měl špinavé a nasáklé krví a v ruce držel velký nůž. Jak tam stál a díval se na ni, z nože na zem vydatně odkapávala krev.

Instinktivně upustila dort i klíč a vrhla se na vetřelce. To už sousedé vycházeli z bytů, slyšela hlasy plné děsu a strachu. Když k němu běžela, zvedl nůž, ale dokázala ho odrazit a ještě mu zasadila ránu na solar plexus. Ohnal se a mrštil ji na protější stěnu chodby, narazila do ní hlavou a upadla na zem. Před očima měla mžitky, když se k ní šoural s napřaženým nožem. Uskočila, když po ní sekl. Surově ji kopl do hlavy a znovu zvedl nůž. Chodbou se rozléhal křik. Ale ten už Nora neslyšela; všechny zvuky utichly a zbyly jen rozmazané obrazy. A nakonec i ty zmizely.

2

Poručík Vincent D’Agosta stál na chodbě plné lidí přede dveřmi bytu se dvěma ložnicemi. Pohnul rameny pod hnědým sakem ve snaze odlepit propocené podpaží od polyesterové košile. Byl bez sebe vzteky a vztek nepomáhá. Ovlivní všechno, co udělá, ztratí tak pozorovací schopnosti.

Zhluboka se nadechl a vydechl, aby se ho zbavil.

Dveře bytu se otevřely a v nich se objevil hubený, nahrbený muž s chomáčem vlasů na temeni, za sebou táhl balík s náčiním a před sebou tlačil kovový kufr připásaný na kolečkách. „Jsme hotoví, poručíku.“ Vzal si desku s klipsem od dalšího policisty a odepsal se. Totéž po něm udělal jeho asistent.

D’Agosta se podíval na hodinky. Tři ráno. Tým vyšetřovatelů na místě činu si dal na čas. Byli zvlášť důkladní. Věděli, že on a Smithback se znají hodně dlouho. Popudilo ho, jak kolem něj prošli se skloněnou hlavou, dívali se na něj úkosem, zvědaví, jak to zvládá. Uvažovali, jestli na tom případu odmítne pracovat. Spousta detektivů z oddělení vražd by to udělala – i kdyby jen proto, že to vyvolává otázky při soudním řízení. Nevypadá dobře, když takového člověka obhájce vidí na svědecké lavici. „Zesnulý byl váš přítel? Není to poněkud zajímavá shoda okolností?“ To je nežádoucí komplikace soudního řízení a okresní státní návladní to vyloženě nesnáší.

Ale D’Agosta neměl v úmyslu to vzdát. Za žádnou cenu. Navíc to byl jasný případ. Pachatel byl prakticky usvědčen, měli ho na lopatkách. Zbývalo už jen toho bastarda najít.

Poslední z týmu techniků vyšel z bytu, odepsal se a nechal D’Agostu samotného. Chvíli stál v prázdné předsíni a pokoušel se zklidnit rozdrásané nervy. Potom si natáhl latexové rukavice, plešatějící temeno zakryl síťkou a vyrazil k otevřeným dveřím. Trochu se mu zvedal žaludek. Tělo už samozřejmě odvezli, jinak ale zůstalo všechno netknuté. Z místa, kde se vstup do bytu lomil, viděl jen kousek místnosti – kaluž krve na podlaze; krvavé šlépěje a otisk ruky táhnoucí se po stěně krémové barvy.

Opatrně překročil krvavou skvrnu a zastavil se před obývacím pokojem. Kožená pohovka, dvě křesla, převrácený konferenční stolek, další sražená krev na perském koberečku. Pomalu přešel doprostřed místnosti v botách s podrážkou ze surové gumy, zastavil se, otočil a v duchu zkoušel provést rekonstrukci celé události.

D’Agosta požádal členy týmu, aby odebrali dostatečné množství vzorků krvavých skvrn; viděl složité překrývající se cákance a chtěl je rozplést, šlépěje v krvi, otisky rukou přes další otisky rukou. Smithback se rval jako lev. Pachatel nemohl odejít, aniž by po sobě na místě zanechal svoji DNA.

Zločin byl na první pohled prostý – divoká a špinavá vražda. Pachatel otevřel dveře univerzálním klíčem. Smithback byl v obývacím pokoji. Zabiják zaútočil nožem a okamžitě dostal Smithbacka do obrovské nevýhody. Potom spolu zápasili. Dostali se až do kuchyně – Smithback se chtěl ozbrojit: zásuvka s noži byla z poloviny otevřená, otisky byly na úchytce i na desce kuchyňské linky. Ale nestihl vzít nůž do ruky. Pachatel mu zasadil ránu zezadu a ošklivě ho zranil. Znovu se prali. To byl Smithback už hodně pobodaný, po celé podlaze viděl krev a stopy po sklouznutí bosých nohou. D’Agosta si byl téměř jistý, že v tu chvíli už krvácel i útočník. Kromě toho z něj padaly vlasy a vlákna, funěl a supěl námahou, možná rozséval sliny a hlen. Věřil, že to všechno technici našli. Dokonce vyřízli a odnesli několik podlahových prken, v nichž zůstaly vrypy po noži, a kusy suché zdi, odebrali otisky ze všech povrchů, sebrali každé vlákno, každý chuchvalec a kousek drti, které našli.

D’Agosta dále bloudil pohledem, v duchu mu běžel film o tom zločinu. Nakonec Smithback ztratil tolik krve, že byl dostatečně zesláblý, aby mu zabiják zasadil ránu z milosti: podle soudního lékaře projelo ostří srdcem a zabodlo se skoro centimetr hluboko do podlahy. Pachatel nůž páčil s takovou silou, až ze dřeva létaly třísky. D’Agosta cítil, jak se ho při té představě znovu zmocňuje příval zloby a smutku. To prkno také kolegové vyřízli.

Ne že by všechny tyhle detaily měly nějaký význam – už vědí, kdo je pachatelem. Přesto je vždycky dobré shromáždit co nejvíce důkazů. Člověk nikdy neví, na jakou porotu v tomhle šíleném městě narazí.

Navíc zabiják na místě ještě nechal ty bizarnosti. Pomačkaná pírka svázaná zeleným motouzem. Kousek látky poseté křiklavými flitry. Maličký pergamenový sáček prachu s podivnou kresbou na vnější straně. Vrah je položil do kaluže krve – jako obětinu. Technici to všechno samozřejmě odnesli, ale stejně mu to pořád nešlo z hlavy.

Jednu věc odnést nemohli: chvatně nakreslený symbol na zdi: dva hadi obtočení kolem jakési podivné špičaté rostliny, s hvězdami, šípy a složitými čarami. A také slovo, něco jako dambalah. Nepochybně napsané Smithbackovou krví.

D’Agosta vstoupil do hlavní ložnice. Postel, sekretář, zrcadlo, okno s výhledem na jihovýchod na West End Avenue, běhoun, stěny, strop. Na protějším konci byla druhá koupelna se zavřenými dveřmi. Zvláštní, když to tady prohlížel minule, byly otevřené.

Z koupelny slyšel nějaký zvuk. Někdo tam pustil vodu a zase ji zavřel. V bytě byl ještě někdo ze soudního. D’Agosta vzal za kliku. Dveře byly zamčené.

„Haló, vy tam! Co tam sakra děláte?“

„Okamžik,“ odpověděl mu kdosi přidušeným hlasem.

D’Agostovo překvapení se změnilo ve zlost. Ten idiot klidně používá koupelnu. Na místě zločinu! To snad není pravda!

„Otevřete ty dveře. A rychle!“

Dveře se otevřely – a v nich stál zvláštní agent A. X. L. Pendergast, v jedné ruce držel stojánek se zkumavkami, ve druhé pinzetu a na čelence měl hodinářskou lupu.

„Vincente,“ uslyšel známý medový hlas. „Je mi líto, že se musíme setkat za tak nešťastných okolností.“

D’Agosta na něj jen zíral. „Pendergaste – vůbec jsem nevěděl, že jste ve městě.“

Pendergast hbitě schoval pinzetu do kapsy a stojánek se zkumavkami uložil do lékařské tašky značky Gladstone, po něm i lupu. „Vrah nebyl uvnitř, ani v ložnici. To je nabíledni, ale chtěl jsem se jen ujistit.“

„FBI tenhle případ převzala?“ zeptal se D’Agosta a šel za Pendergastem přes ložnici do obývacího pokoje.

„Ne tak docela.“

„Takže na tom zase pracujete jako nezávislá osoba?“

„Dalo by se to tak říci. Ocenil bych, kdybyste si tuhle informaci prozatím nechal pro sebe.“ Otočil se. „Váš názor, Vincente?“

D’Agosta mu popsal svou představu o zločinu. Pendergast souhlasně přikývl. „Vlastně to ani nemá nijak valný význam,“ shrnul D’Agosta. „Víme, kdo je ten padouch. Jen ho potřebujeme najít.“

Pendergast tázavě pozvedl obočí.

„Bydlí v tomhle domě. Máme dva očité svědky, kteří viděli vraha vcházet, a další dva ho viděli odcházet. Byl celý zbrocený krví a v ruce držel nůž. Napadl Noru Kellyovou, když vycházel z bytu – tedy pokusil se zaútočit, ale tak přilákal pozornost sousedů a utekl. Viděli ho. Nora je teď v nemocnici se slabým otřesem mozku, ale podle všeho by měla být v pořádku.“

Pendergast znovu lehce přikývl.

„Je to ten hajzl Fearing. Colin Fearing. Britský herec bez práce. Byt číslo čtrnáct. Jednou nebo dvakrát obtěžoval Noru na chodbě. Připadá mi, že se mu nepodařilo ji znásilnit. Nejspíš doufal, že Nora bude doma sama, a místo ní narazil na Smithbacka. Je docela možné, že klíč od bytu vzal z uzamykatelné skříňky v recepci. Jeden můj muž to ověřuje.“

Tentokrát Pendergast nekývl na souhlas, jen v hlubokých stříbřitých očích měl ten svůj záhadný pohled.

„Ať tak či onak, je to jednoznačný případ,“ dodal D’Agosta, protože z jakéhosi neznámého důvodu nabyl dojmu, že se musí bránit. „Svědkem není jen Nora. Máme ho také na bezpečnostních videozáznamech z budovy, podal výkon hodný Oskara. Vchází a vychází. Při odchodu se nám podařilo získat úplný záběr zepředu. V ruce drží nůž a je celý umazaný od krve, vláčí se chodbou, a ještě než odejde, ohrožuje vrátného. Před porotou to bude vypadat moc dobře. Tenhle bastard dostane co proto.“

„Podle vás je to jednoznačný případ?“

D’Agosta v Pendergastově poznámce vycítil ostrý hrot pochybnosti. „Ano,“ prohlásil neústupně. „Naprosto jednoznačný.“ Zkontroloval čas na hodinkách. „Moji muži drží dole vrátného a čekají na mě. Bude náš korunní svědek. Spolehlivý muž, řádný otec rodiny. Pachatele znal celá léta. Chcete se ho na něco zeptat, než ho pustíme domů?“

„Velmi rád. Ale než půjdeme dolů…“ Agentův hlas se vytratil. Dvěma hubenými bílými prsty vytáhl z náprsní kapsy svého černého obleku složenou listinu. S rozmáchlým gestem ji zdvořile podal D’Agostovi.

„Co to je?“ D’Agosta list papíru rozložil a všiml si červeného notářského razítka, Velké pečeti státu New York, elegantní rytiny, podpisů.

„Tohle je úmrtní list Colina Fearinga. Úředně podepsaný, s datem starým deset dní.“

3

D’Agosta vešel do místnosti bezpečnostní služby na West End Avenue 666 s přízračnou Pendergastovou postavou v patách. Vrátný Enrico Mosquea, kyprý muž z Dominikánské republiky, seděl na kovové židli s roztaženýma tlustýma nohama. Měl okázalý úzký knírek a vytlačenou vlnu na vlasech. Když vešli, vyskočil na nohy s překvapivou mrštností.

„Najděte toho prevíta,“ řekl zaníceně. „Smithback byl moc dobrý chlap. Řeknu vám –“

D’Agosta jemně položil ruku na jeho dokonale upravenou hnědou uniformu. „Tohle je zvláštní agent Pendergast z FBI. Pomůže nám.“

Mosquea se podíval na Pendergasta. „To je dobře. Moc dobře.“

D’Agosta se zhluboka nadechl. Ještě zcela nevstřebal to, co stálo v dokumentu, který mu Pendergast ukázal. Možná existují dva Colinové Fearingové. New York je velké město a snad polovina Britů, kteří v něm žijí, se jmenuje Colin. Je také možné, že soudní lékař udělal velkou chybu.

„Vím, že už jste zodpověděl spoustu otázek, pane Mosqueao,“ pokračoval D’Agosta, „ale agent Pendergast má ještě pár dotazů.“

„Žádný problém. Odpovím třeba desetkrát, dvacetkrát, pokud to pomůže dopadnout toho prevíta.“

D’Agosta vyndal zápisník. Ve skutečnosti chtěl, aby Pendergast toho muže vyslechl. Je to nanejvýš důvěryhodný svědek.

Pendergast mluvil tiše. „Pane Mosqueao, popište, co jste viděl. Od začátku.“

„Ten chlap Fearing přišel, zrovna když jsem někoho usazoval do taxíku. Viděl jsem ho vejít. Nevypadal moc dobře, jako by se někde popral. Měl oteklý obličej a možná i monokl. Kůži měl hodně divnou, až moc bledou. A taky se divně pohyboval. Pomalu.“

„Kdy jste ho viděl naposledy – než se tohle stalo?“

„Tak před dvěma týdny. Myslím, že byl pryč.“

„Pokračujte.“

„Prošel kolem mě a nastoupil do výtahu. Chvilku po něm se vrátila paní Kellyová. Uběhlo možná pět minut. On potom odešel. Vypadal odporně. Byl celý od krve, v ruce měl nůž, potácel se, jako by byl poraněný.“ Mosquea pokračoval po krátké odmlce. „Chtěl jsem ho zastavit, ale on se po mně ohnal tím nožem a utekl. Zavolal jsem policii.“

Pendergast si přejel rukou slonovinové barvy po bradě. „Předpokládám, že když jste usazoval tu osobu do taxíku, zahlédl jste Fearinga vcházet.“

„Viděl jsem ho moc dobře. Nebyl to jen letmý pohled. Jak jsem řekl, šel pomalu.“

„Zmínil jste se, že měl oteklý obličej. Nemohl to být někdo jiný?“

„Fearing tady bydlí šest let. Otevírám tomu prevítovi třikrát čtyřikrát denně.“

Pendergast zaváhal. „A potom, když vycházel, měl, alespoň předpokládám, zkrvavený obličej.“

„Na obličeji neměl žádnou krev. Nebo možná jen trochu. Zato na rukou a oblečení ano. A na noži.“

Po chvíli mlčení Pendergast pronesl: „Co kdybych vám řekl, že tělo Colina Fearinga bylo před deseti dny nalezeno v řece Harlem?“

Mosquea přivřel oči. „To bych vám já zase řekl, že nemáte pravdu!“

„Obávám se, že tomu tak není, pane Mosqueao. Identifikovali ho a mrtvolu ohledali.“

Muž ve své výši necelých 160 centimetrů povstal a důstojným hlasem řekl: „Jestli mi nevěříte, tak se podívejte na videozáznam. Ten chlap na záběrech je Colin Fearing.“ Zmlkl a vzdorovitě se na Pendergasta podíval. „Nějaké tělo v řece mě vůbec nezajímá. Vrah je Colin Fearing. Já to prostě vím.“

„Děkuji vám, pane Mosqueao,“ řekl Pendergast.

D’Agosta si odkašlal. „Pokud s vámi ještě budeme chtít hovořit, dám vám vědět.“

Muž přikývl, stále podezřívavě hleděl na Pendergasta. „Vrah je Colin Fearing. Najděte toho prevíta.“

Vyšli na ulici, ostrý říjnový vzduch byl osvěžující po omezeném prostoru bytu. Pendergast ukázal na Rolls-Royce Silver Wraith ’59, který stál u obrubníku s motorem spuštěným na volnoběh, D’Agosta za volantem uviděl netečnou siluetu Pendergastova řidiče Proctora. „Chcete se projet kousek dál od centra?“

„Klidně. Je půl čtvrté, stejně už dneska neusnu.“

D’Agosta nastoupil do vozu vonícího kůží, Pendergast vklouzl vedle něj. „Podíváme se na záznam bezpečnostních kamer.“ Agent stiskl tlačítko na opěrce a ze stropu se spustila LCD obrazovka.

D’Agosta ze svého kufříku vyndal DVD. „Tady je kopie. Originální záznam už odvezli na ústředí.“

Pendergast zasunul DVD do mechaniky. Po chvíli se na širokoúhlé obrazovce vynořil vestibul domu 666 na West End. Širokoúhlý objektiv zabíral prostor od výtahu k hlavnímu vstupu. V rohu obrazovky ubíhal čas po vteřinách. D’Agosta se díval, snad podesáté, jak vrátný vyšel s jedním z nájemníků ven, kde pravděpodobně zastavil taxi. Mezitím někdo vešel dveřmi. Na způsobu chůze toho člověka bylo cosi nevýslovně mrazivého. Podivně se vlekl, skoro jako bez cíle, těžkopádně, beze spěchu. Jednou se podíval do kamery skelnýma, jakoby nevidomýma očima. Měl na sobě bizarní oblečení – křiklavý plášť pošitý flitry, pod ním červenou košili se strakatým vzorem kudrlinek, srdíček a stehenních kostí jako chrastítek. Obličej měl opuchlý a zdeformovaný.

Pendergast zrychleným tempem posunul záznam dopředu k okamžiku, kdy do zorného pole kamery vstoupil další člověk: Nora Kellyová s dortovou krabicí z cukrárny. Vešla do výtahu a zmizela. Po dalším rychlém převinutí záznamu dopředu se z výtahu vypotácel Fearing, najednou jako by se neovládal. Oblečení měl potrhané a potřísněné krví, v pravé ruce svíral velký potápěčský nůž s pětadvaceticentimetrovou čepelí. Vrátný k němu přišel a pokusil se ho zastavit, ale on se po něm tím nožem ohnal. Potom se odšoural dvojitými dveřmi ven a zmizel do noci.

„Bastard,“ poznamenal D’Agosta. „Nejraději bych mu urval koule a nacpal mu je do chřtánu.“

Podíval se na Pendergasta. Agent vypadal zamyšleně.

„Musíte uznat, že na tom pásku je to jasně vidět. Jste si jistý, že to tělo v Harlemu bylo Fearingovo?“

„Mrtvolu identifikovala jeho sestra. Potvrdilo to několik mateřských znamének a tetování. Soudní lékař, který s tělem pracoval, je spolehlivý, i když je s ním poměrně těžká domluva.“

„Jak zemřel?“

„Spáchal sebevraždu.“

D’Agosta zamručel: „Nikdo další z rodiny tam nebyl?“

„Matka je nepříčetná, léčí se v soukromém sanatoriu. Jinak už nikdo z rodiny nežije.“

„A ta jeho sestra?“

„Po identifikaci těla se vrátila do Anglie.“ Zmlkl a potom D’Agosta slyšel, jak polohlasem mumlá: „To je podivné, velmi podivné.“

„Co?“

„Můj milý Vincente, v už tak záhadném případu je na tom záznamu jedna věc, která mě obzvláště mate. Všiml jste si, co dělá na záběru, když poprvé vchází do vestibulu?“

„Jo, co?“

„Zvedl pohled do kamery.“

„Věděl, že tam ta kamera je. V tom domě bydlel.“

„Přesně tak.“ Agent FBI zmlkl a znovu se ponořil do myšlenek.

4

Caitlyn Kiddová seděla za volantem svého RAV4, jednou rukou se snažila udržet v rovnováze sendvič, který si koupila ke snídani v Subway, a v druhé balancovala velkou černou kávou. Byla začtená do časopisu Vanity Fair, opřeného o volant. V ranní špičce na 79. západní ulici auta bez ustání troubila.

Policejní vysílačka na přístrojové desce ožila a Caitlyn se na ni okamžitě podívala.

„… Ústředí pro 2527, ozvěte se na 10-50 na rohu 118. a 3…“

Její zájem opadl stejně rychle, jako vzplál. Znovu se zakousla do sendviče, špičkou prstu listovala stránkami časopisu.

Jako reportérka, která píše o zločinu na Manhattanu, trávila spoustu času nečinně v autě. Ke zločinům často dochází v zastrčených koutech ostrova, a pokud se člověk dobře orientuje, pak je cesta autem mnohem rychlejší než metrem nebo taxíkem. Při její práci bylo získání sólokapra vším, takže šlo o minuty. Díky rádiu na policejní frekvenci se držela se svými příběhy na špici. V tomto ohledu patří k nejlepším. Doufala, že se jí podaří získat materiál pro sólokapra. Pořádného sólokapra.

Na sedadle spolujezdce zavřískal její mobilní telefon. Dala si ho mezi rameno a bradu a současně předvedla složitou etudu žonglování se sendvičem, telefonem a kávou. „Kiddová.“

„Caitlyn, kde jsi?“

Poznala ten hlas: Larry Bassington, autor nekrologů z West Sideru, plátku dobrého tak akorát na jedno přečtení, kde oba pracovali. Nenechal ji na pokoji. Občas mu dovolila, aby ji pozval na oběd, většinou proto, že neměla dost peněz a výplata byla až na konci týdne.

„V terénu,“ odpověděla.

„Takhle brzy?“

„Nejlepší telefonáty mívám zpravidla za úsvitu. Ideální doba pro nalezení mrtvol.“

„Nechápu, proč se takhle honíš – West Sider není zrovna Daily News. Hele, nezapomeň –“

„Počkej chvíli.“ Znovu se zaposlouchala do hlášení policejní vysílačky.

„… Ústředí pro 3133, zprávy z 10-53 na Broadwayi 1579, ozvěte se, prosím.“

„3133 pro ústředí, 10-4…“

Vypnula vysílačku a vzala telefon. „Promiň. Co jsi říkal?“

„Abys nezapomněla na naše rande.“

„Není to rande, ale oběd.“

„Nech mi prostor pro fantazii, jo? Kam chceš jít?“

„Ty platíš, tak to rozhodni.“

Pauza. „Co třeba ten vietnamskej podnik na Dvaatřicátý?“

„Hmm, to ne, díky. Včera jsem tam jedla a celý odpoledne jsem toho hořce litovala.“

„Dobře, tak co Alfredo’s?“

Ale Kiddová znovu poslouchala policejní vysílačku.

„…Hlášení, hlášení, tady 7477, na 10-29 zabitý člověk. Obětí je Smithback, William, teď ho vezou na soudní. Dohled odjíždí.“

„10-4, 7477…“

Skoro upustila kelímek s kávou. „Do prdele! Slyšels to?“

„A co?“

„Zachytila jsem hlášení na policejní frekvenci. Došlo k vraždě. A já znám oběť – je to Bill Smithback. Ten chlápek z Timesů – minulej měsíc jsem se s ním setkala na novinářský konferenci v Columbii v Jižní Karolíně.“

„Jak víš, že je to právě tenhle chlap?“

„Kolik znáš lidí, který se jmenujou Smithback? Hele, Larry, už musím jet.“

„No, tak to má blbý. A ten náš oběd –“

„Kašli na oběd.“ Zavřela telefon bradou, nechala ho spadnout do klína a nastartovala vůz. Salát, rajče, zelené papriky a míchané vajíčko – to všechno se rozletělo, když pustila spojku a vyrazila.

Na roh West End Avenue a Dvaadevadesáté to trvalo pět minut. Caitlyn po městě jezdila výborně. Na toyotě měla dost šrámů a škrábanců, takže všichni ostatní pochopili, že další podobné poškození by jí vůbec nevadilo. Zastavila před hydrantem – s trochou štěstí získá dobrý materiál na článek a odjede dřív, než si dopravní policajt všimne jejího přestupku. A když ne, tak co, vykašle se na to, na pokutách dluží víc, než je hodnota jejího auta.

Rychle kráčela kolem bloku, z kapsy vyndala digitální nahrávací zařízení. Před West End Avenue 666 bylo vedle sebe zaparkovaných několik vozů: dvě policejní auta, neoznačený ford Crown Victoria a sanitka. Z místa právě odjížděl pohřební vůz. Dva policisté v uniformách stáli na horním stupni schodiště do domu, dovnitř pouštěli jen nájemníky, ale dole na chodníku postával hlouček lidí, kteří si něco nervózně šeptali. Měli ztrhané a vyčerpané tváře. Kiddové to připadalo, jako by všichni viděli ducha.

Zkušeně se vetřela mezi ně. Za svou kariéru se naučila umění poslouchat několik hovorů současně, dovedně oddělit plané tlachání a zaměřit se na lidi, kteří podle všeho něco vědí. Sledovala jednoho z nich, plešatého podsaditého muže s obličejem barvy granátového jablka. I když bylo podzimní chladno, hodně se potil.

„Promiňte,“ řekla a přistoupila k němu. „Jsem Caitlyn Kiddová, novinářka. Je pravda, že někdo zabil Williama Smithbacka?“

Přikývl.

„Toho reportéra?“

Muž znovu přikývl. „Taková tragédie. Byl to sympatický chlápek, nosil mi zadarmo noviny. Vy jste jeho kolegyně?“

„Jsem z redakce West Sideru. Takže jste ho znal dobře?“

„Bydlel na stejné chodbě jako já. Zrovna včera jsem ho viděl.“ Zavrtěl hlavou.

Právě tohle potřebovala. „Co přesně se stalo?“

„Bylo to pozdě v noci. Nějaký chlap ho ošklivě pobodal nožem. A všechno jsem to slyšel. Hrůza.“

„A vrah?“

„Já ho viděl, poznal jsem ho, bydlí tady v domě. Jmenuje se Colin Fearing.“

„Colin Fearing,“ zopakovala Kiddová pomalu do nahrávacího zařízení. Výraz mužova obličeje se změnil v něco, čemu nerozuměla. „Víte, je v tom háček.“

Kiddová zareagovala okamžitě. „Ano?“

„Vypadá to, že Fearing už skoro před čtrnácti dny zemřel.“

„Vážně? Jak to?“

„Jeho tělo vyplulo na hladinu nedaleko Spuyten Duyvil. Identifikovali ho, provedli pitvu, prostě všechno.“

„Víte to určitě?“

„Policie o tom řekla vrátnému. A on to potom řekl nám.“

„Tomu nerozumím,“ namítla Kiddová.

Muž zavrtěl hlavou. „Já taky ne.“

„Ale jste si jistý, že muž, kterého jste včera večer viděl, byl Colin Fearing?“

„Stoprocentně. Zeptejte se tady Heidi, taky ho poznala.“ Muž ukázal na vyděšenou ženu, na první pohled intelektuálku, která stála vedle něj. „Vrátný ho taky viděl. Pral se s ním. Támhle je, zrovna jde z domu.“ Ukázal ke dveřím, z nichž vycházel malý, upravený hispánec.

Caitlyn si honem zapsala jejich jména a pár dalších důležitých detailů. Dokázala si představit, jaký titulek k takovému článku vymyslí kolega z West Sideru.

V tu chvíli přijížděli další reportéři, slétali se jako supi, dohadovali se s policisty, kteří se konečně rozhoupali a vyzvali všechny nájemníky, aby se vrátili do domu. Když přišla k autu, pod stěračem našla lístek z pokutového bločku.

Bylo jí to úplně jedno. Má pořádného sólokapra.

5

Nora Kellyová otevřela oči. Byla noc a všude vládlo ticho. Slabý větřík zvenčí foukal do nemocničního pokoje a jemně šustil slabým závěsem kolem prázdné postele vedle ní.

Omámení z léků proti bolestem vyprchalo, a když si uvědomila, že nedokáže usnout, ležela tiše a pokoušela se potlačit příval hrůzy a zármutku, aby ji zcela nepohltil. Svět je krutý a vrtkavý a snaha nabrat dech jí připadala marná. Přesto se pokoušela ovládnout smutek, upnout pozornost na mírnou pulzující bolest v ovázané hlavě a vnímat zvuky velké nemocnice. Třas v končetinách pomalu odezněl.

Bill – její manžel, milenec a přítel – je mrtvý. Nejenže to viděla, cítila to v kostech. Jeho neexistenci, tu prázdnotu. Zmizel z povrchu zemského.

Šok a hrůza z té tragédie jako by s každou ubíhající hodinou narůstala. Jasné myšlenky pro ni byly trýznivé. Jak se to mohlo stát? Taková noční můra, brutální čin nelítostného boha. Včera večer slavili první výročí sňatku. A teď… teď…

Znovu se úporně snažila překonat nápor nesnesitelné bolesti. Napřáhla ruku k tlačítku pro přivolání pomoci, aby poprosila o další dávku morfia, ale nakonec ji stáhla. Tohle není řešení. Znovu s velkým úsilím zavřela oči v naději, že usne, ale dobře věděla, že to nepůjde. Možná už nikdy spát nebude.

Zaslechla nějaký zvuk a prchavý pocit déjà vu jí připomněl, že právě tenhle zvuk ji probudil. Otevřela oči. Zavrčení se ozvalo z vedlejší postele dvoulůžkového pokoje. Náhlá panika ustoupila; určitě do té postele někoho uložili, když spala.

Otočila hlavu po zvuku, chtěla toho člověka za závěsem vidět. V tu chvíli uslyšela slabý dech – trhaný, chroptivý. Závěsy se rozhoupaly. Uvědomila si, že to nezpůsobil závan vzduchu, ale spíš pohyb člověka na lůžku. Znovu povzdech doprovázený šustěním naškrobeného ložního prádla. Na průsvitný závěs dopadalo světlo od okna, takže rozeznala pouze temný obrys postavy. Ta se pomalu vzpřímila, námahou vzdychala a sípavě chroptěla.

Ruka se zvedla a zevnitř se zlehka dotkla závěsu.

Nora viděla, jak nejasný stín prstů přejíždí a klouže po záhybech tenkého závěsu a celý ho rozhoupává, dokud nenašly mezeru. Proklouzly jí a sevřely okraj látky.

Všechno to upřeně sledovala. Ruka byla špinavá, pokrytá tmavými, vlhkými šmouhami – skoro jako od krve. Čím déle to všechno v mdlém světle pozorovala, tím větší měla jistotu, že je to krev. Možná toho člověka před chvílí přivezli z operačního sálu, nebo mu praskly stehy. Asi je to s ním zlé.

„Je vám dobře?“ zeptala se hlasem, který v tichu zazněl příliš nahlas a ochraptěle.

Další zavrčení. Ruka velmi pomalu odhrnovala závěs. V tom, s jakou obezřetností ocelové kroužky klouzaly po konzole, bylo cosi příšerného. Rachotily v chladném, nezdravém rytmu. Nora znovu šátrala podél zábradlí postele po tlačítku pro přivolání pomoci.

Když se závěs rozhrnul, vynořila se temná postava v potrhaném oblečení posetém tmavými skvrnami. Od hlavy jí do všech stran trčely slepené, rozcuchané vlasy. Nora zadržela dech. Postava k ní pomalu otočila hlavu, otevřela ústa a z nich vysel hrdelní zvuk, jako když teče voda do odpadu.

Nora nahmatala tlačítko a několikrát jej horečně stiskla.

Postava spustila nohy z postele, chvilku tak zůstala, odpočívala a potom se vrávoravě postavila. V tlumeném světle se zakymácela a zkusila postoupit o drobný krůček k Noře. Na obličej jí okénkem ve dveřích dopadl paprsek bledého světla a Nora na okamžik zahlédla zablácené tváře s otylými rysy, napuchlé a vlhké. Přepadl ji děsivý pocit, že rysy i šouravý pohyb toho člověka jsou jí povědomé. Další nejistý krok dopředu, roztřesená paže se k ní natahovala…

Nora vykřikla a zoufale mlátila rukama proti té postavě, posouvala se co možná nejdále, aby byla z jejího dosahu, nohy se jí zamotaly do prostěradla. Křičela, opakovaně tiskla tlačítko a současně zápasila s povlečením. Proč to sestrám trvá tak dlouho? Mohutným trhnutím se vymanila z látky, vyskočila z postele, převrhla stojan na kapačku a omráčená hrůzou a vybičovaná panikou upadla na podlahu…

Byla naprosto zmatená, připadala si jako v mlze. Trvalo dlouho, než zaslechla dupot běžících nohou a hlasy. Světla se rozsvítila, nad Norou se skláněla zdravotní sestra. Opatrně ji zvedla ze země a tiše ji konejšila.

„Uklidněte se,“ říkala. „Měla jste noční můru –“

„Bylo to tady!“ vykřikla a vzpírala se. „Támhle!“ Chtěla ukázat rukou. Sestra ji jemně, ale nekompromisně držela.

„Pojďte, uložím vás do postele. Noční můry jsou po otřesu mozku obvyklé.“

„Ne! Bylo to doopravdy, přísahám!“

„Samozřejmě, vypadalo to jako doopravdy. Ale teď jste už zase v pořádku.“ Sestra ji pomalu položila na lůžko a přitáhla přes ni pokrývky. „Podívejte se! Za tím závěsem!“ V hlavě jí bušilo a stěží dokázala myslet. Přiběhla další sestra s připravenou injekcí.

„Já vím, rozumím vám. Ale už jste v bezpečí…“ Jemně jí otřela čelo chladným plátnem. Nora hned ucítila vpich do nadloktí. Přišla třetí sestra, aby postavila stojan na kapačku.

„… za tím závěsem… v posteli…“ Přes sebevětší snahu Nora cítila, jak se celé její tělo uvolňuje a poddává účinku injekce.

„Tady?“ zeptala se sestra a narovnala se. Jednou rukou odhrnula závěs – za ním bylo dokonale ustlané lůžko. „Vidíte? Jen se vám to zdálo.“

Nora ležela a cítila, jak jí údy těžknou. Tak to nakonec přece nebyla pravda.

Sestra se nad ni sklonila a uhladila jí přikrývku. Nora mlhavě viděla druhou sestru, jak zavěšuje novou láhev s fyziologickým roztokem a připojuje kanylu. Všechno jí připadalo vzdálené. Byla unavená, hodně unavená. Samozřejmě to byl zlý sen. Nakonec jí to začalo být jedno a jen si v duchu říkala, jak je krásné nedělat si s ničím starosti…

6

Vincent D’Agosta zůstal stát v otevřených dveřích nemocničního pokoje a nesměle zaklepal. Paprsky dopoledního slunce dopadaly do chodby, pozlacovaly nemocniční vybavení vyrovnané u kachlíčkovaných zdí.

Neočekával, jak silný hlas uslyší. „Pojďte dál.“

Vešel, cítil se nesvůj, čepici odložil na jedinou židli, po chvíli ji musel sebrat, aby si měl kam sednout. Tohle nikdy moc dobře nezvládal. Trochu váhavě pohlédl na Noru a překvapilo ho, co vidí. Místo zraněné, rozrušené a truchlící vdovy, kterou očekával, viděl ženu pozoruhodně vyrovnanou. Oči měla zarudlé, ale jasné a klidné. Obvaz, který jí částečně zakrýval hlavu, a slabý náznak modřiny pod pravým okem byly jediné památky po předvčerejším nočním útoku.

„Noro, je mi to moc líto, strašně líto…“ Hlas se mu zlomil.

„Bill vás považoval za dobrého přítele,“ odpověděla. Slova volila pomalu a pečlivě jako člověk, který ví, co je třeba říci, aniž by skutečně chápal jejich obsah.

Pauza. „Jak se vám daří?“ zeptal se, a ještě než jeho slova dozněla, věděl, jak hloupě to vyznívá.

Nora jen zavrtěla hlavou a položila mu stejnou otázku. „Jak se daří vám?“

D’Agosta odpověděl upřímně. „Mizerně.“

„Byl by rád, že se tím… zabýváte vy.“

D’Agosta přikývl.

„V poledne se na mě přijde podívat doktor, a jestli bude všechno v pořádku, brzy mě propustí.“

„Noro, chci vás ujistit, že toho bastarda najdeme. Najdeme ho, zavřeme pod zámek a klíč zahodíme.“

Nora nijak nereagovala.

D’Agosta si pohladil pleš. „Aby se nám to podařilo, budu vám muset položit ještě pár otázek.“

„Jen do toho. Mluvit o tom… opravdu pomáhá.“

„Tak dobře.“ Zaváhal. „Jste si jistá, že to byl Colin Fearing?“

Klidně mu pohlédla do očí. „Stoprocentně. Byl to Fearing.“

„Jak moc jste ho znala?“

„Pošilhával po mně na chodbě. Jednou mě pozval na schůzku – i když věděl, že jsem vdaná.“ Zachvěla se. „Prostě čuně.“

„Vykazoval nějaké znaky duševní lability?“

„Ne.“

„Kdy vás, ehm, pozval na tu schůzku?“

„Shodou okolností jsme spolu nastoupili do výtahu. Otočil se ke mně s rukama v kapsách a zeptal se, tím svým uhlazeným britským přízvukem, jestli se nechci zajít podívat k němu do bytu na jeho lepty.“

„Vážně řekl lepty?“

„Nejspíš si myslel, že to má ironický podtext.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Viděla jste ho, řekněme, v posledních čtrnácti dnech?“

Nora neodpověděla hned. Jako by musela zavzpomínat. D’Agosta s ní soucítil. „Ne. Proč se ptáte?“

D’Agosta ještě nebyl připraven pustit se tímhle směrem dál. „Měl přítelkyni?“

„O žádné nevím.“

„Viděla jste někdy jeho sestru?“

„Ani nevím, že nějakou má.“

„Měl Fearing blízké přátele? Další příbuzné?“

„Neznám ho tak dobře, abych k tomuhle mohla něco říct. Připadal mi spíš jako samotář. Měl zvláštní životní rytmus – jako herec. Víte, pracoval v divadle.“

D’Agosta si udělal poznámku do bloku, v němž měl zapsané některé rutinní otázky. „Ještě pár formalit pro upřesnění. Jak dlouho jste s Billem manželé?“ Nedokázal tu otázku položit v minulém čase.

„Byl to den našeho prvního výročí.“

D’Agosta se snažil ovládnout svůj hlas, aby vyzněl klidně a neutrálně. Připadalo mu, že má něco v krku. Nasucho polkl. „Jak dlouho pracuje v Timesech?“

„Čtyři roky. Předtím byl v Postu. A ještě předtím byl nezávislý novinář, psal knihy o muzeu a Bostonském akváriu. Pošlu vám kopii jeho životopisu –“ V tu chvíli mluvila velmi potichu. „Jestli chcete.“

„Děkuju, moc by mi to pomohlo.“ D’Agosta si udělal poznámku. Potom se znovu podíval na Noru. „Je mi to moc líto, ale musím se zeptat. Máte nějakou představu, proč to Fearing udělal?“

Nora zavrtěla hlavou.

„Žádné spory? Zlá krev?“

„O ničem nevím. Fearing byl prostě jeden z obyvatel tohoto domu.“

„Chápu, že tyhle otázky jsou pro vás hodně těžké, a velmi si cením –“

„Poručíku, těžké je vědomí, že Fearing je pořád volný. Ptejte se na všechno, co potřebujete vědět.“

„Tak dobře. Myslíte si, že měl v úmyslu vás sexuálně zneužít?“

„Je to možné. I když si to špatně načasoval. Přišel do bytu těsně potom, kdy jsem odešla.“ Zaváhala. „Můžu se na něco zeptat, poručíku?“

„Samozřejmě.“

„V tu noční hodinu nejspíš předpokládal, že nás najde doma oba. Ale měl jenom nůž.“

„Přesně tak, jen nůž.“

„Člověk se přece nevloupe do cizího bytu jen s nožem, když předpokládá, že bude stát tváří v tvář dvěma lidem. Dneska má přece kdekdo střelnou zbraň.“

„To je pravda.“

„Tak co myslíte?“

D’Agosta o tomhle už předtím dost dlouho přemýšlel. „To je dobrá otázka. A vy jste si jistá, že to byl on?“

„Pokládáte mi tutéž otázku podruhé.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Jen pro jistotu.“

„Vy ho přece hledáte, ne?“

„Samozřejmě.“ Jo, například v hrobě. Už se pustili do přípravy papírů potřebných k exhumaci. „Ještě pár otázek. Měl Bill nějaké nepřátele?“

Poprvé a naposledy se Nora zasmála. Ale nebyl v tom humor, bylo to jen tiché, neveselé odfrknutí. „Reportér z New York Times? Samozřejmě že měl.“

„Někoho konkrétního?“

Na okamžik se zamyslela. „Lukase Klinea.“

„Koho?“

„Řídí softwarovou společnost tady ve městě. Rád souloží se svými sekretářkami a potom je zastrašuje, aby mlčely. Bill o něm zveřejnil skandální odhalení.“

„A čím se liší od ostatních?“

„Poslal Billovi dopis. Výhružný.“

„Rád bych ho viděl.“

„Bez problému. I když Kline není jediný. Pracoval také například na materiálu o ochraně práv zvířat. Přemýšlela jsem o tom. A taky ty podivné balíčky…“

„Jaké podivné balíčky?“

„Minulý měsíc dostal dva. Krabičky s podivným obsahem. Byly v nich maličké panenky ušité z flanelu, zvířecí kosti, mech, flitry. Až se vrátím domů…“ Hlas se jí zlomil, ale odkašlala si a tvrdošíjně pokračovala dál. „Až se vrátím domů, projdu výstřižky a dám dohromady všechny poslední články, které mohly někoho rozčílit. Mohl byste promluvit s editorem z Timesů, který mu zadává úkoly, a zjistit, na čem pracoval.“

„Už to mám v plánu.“

Na okamžik zmlkla a dívala se na něj zarudlýma, odhodlanýma očima. „Poručíku, nezaráží vás, jak byl ten zločin absurdní? Fearing vešel a odešel, vůbec se nesnažil, aby ho neviděl žádný svědek, nijak se nemaskoval, ani kameře se nevyhýbal.“

I o tomhle už D’Agosta přemýšlel: byl Fearing skutečně tak hloupý? Pokud to ovšem vůbec byl on. „Zbývá objasnit ještě celou řadu věcí.“

Dlouze se na něj zadívala. Potom sklopila oči. „Byt je stále ještě zapečetěný?“

„Od deseti dopoledne už ne.“

Zaváhala. „Odpoledne mě propustí a já… chci se tam co nejdřív vrátit.“

D’Agosta to pochopil. „Už jsem na – na váš návrat všechno připravil. Existuje jedna společnost, která tyhle věci dokáže rychle zařídit.“

Nora přikývla a odvrátila hlavu.

To byl okamžik, kdy se slušelo odejít. D’Agosta vstal. „Děkuji vám, Noro. Budu vás informovat o našem postupu. Pokud vás ještě něco napadne, dáte mi vědět?“

Znovu přikývla, aniž by se na něj podívala.

„A nezapomeňte, co jsem vám řekl. Fearinga najdeme – máte moje slovo.“

7

Zvláštní agent Pendergast lehce a neslyšně procházel dlouhou, tlumeně osvětlenou hlavní chodbou svého bytu na 72. západní ulici. Minul elegantní knihovnu; místnost s renesančními a barokními olejomalbami; klimatizovaný klenutý sklep od podlahy ke stropu plný archivních vín na policích z týkového dřeva; salon s koženými křesly, drahými hedvábnými koberci a terminály stále připojenými k šesti databázím policejních a bezpečnostních složek.

Všechny tyto prostory byly běžně přístupné, ale chodilo tam jen pár lidí. Teď agent kráčel k soukromým pokojům, které znal jen on a Kyoko Išimura, hluchá a němá hospodyně, která v bytě bydlela a starala se o něj.

Během několika let Pendergast v tichosti koupil dva přilehlé byty, když se k prodeji naskytly, a ty potom spojil se svým původním obydlím. V současnosti jeho rezidence z velké části zaujímala průčelí Dakoty na 72. ulici a dokonce i část průčelí do ulice Central Park West: obrovské, nesourodé, a přece velmi soukromé orlí hnízdo.

Na konci chodby otevřel dveře připomínající dveře od skříně. Za nimi však byla malá místnost – prázdná, jen v protější stěně byly další dveře. Pendergast vypnul bezpečnostní zařízení, otevřel a vešel do soukromého bytu. I jím prošel svižně, kývl hlavou na slečnu Išimuru, která stála v prostorné kuchyni a připravovala polévku z rybích vnitřností na sporáku profesionálních rozměrů. Jako v celé Dakotě i v kuchyni byl nezvykle vysoký strop. Došel na konec další chodby až k neškodně vyhlížejícím dveřím. Za nimi byl cíl jeho cesty: třetí byt, vnitřní svatyně, kam slečna Išimura chodívala jen velmi zřídka.

Otevřel do druhé malé místnosti, v níž však v protější stěně byly šódži, posuvné dveře z dřevěných panelů a rýžového papíru. Pendergast za sebou zavřel a šódži jemně odstrčil do strany.

Za nimi byla tichá zahrada. Zvuky slabých praménků tekoucí vody a ptačí zpěv naplnily vzduch nasycený vůní borovice a eukalyptu. Světlo bylo tlumené a nepřímé, což napovídalo na pozdní odpoledne nebo podvečer. Kdesi v té zelené baště vrkala holubice.

Před ním se táhla úzká pěšinka z plochých kamenů lemovaná lucernami a klikatila se mezi stále zelenými okrasnými rostlinami. Pendergast zavřel šódži, překročil okraj vysypaný oblázky a pokračoval po cestičce. To bylo rodži, vnitřní čajová zahrada. Velmi soukromé, téměř tajné zákoutí vyzařovalo poklid, vybízelo k rozjímání. Pendergast pobýval v tomto místě tak dlouho, že již téměř neoceňoval jeho neobvyklost: byla to zcela nezávislá zahrada hluboko v útrobách obrovského činžovního domu na Manhattanu.

Vepředu byla přes keře a zákrsky vidět nízká dřevěná budova, jednoduchá a nezdobená. Pendergast prošel kolem stylového umývadla ke vstupu do čajovny a pomalu posunul šódži do strany.

Za nimi byla samotná čajovna vyzdobená s elegantní střízlivostí. Pendergast stál chvíli ve vchodu, podíval se na závěsný svitek v přístěnku, formální aranžmá květin čabana, police s dokonale čistými košťátky, sběračkami na čaj a dalším vybavením. Potom za sebou zavřel posuvné dveře a usadil se na slaměnou rohož ve stylu seiza a zahájil náročné rituály samotné ceremonie.

Ceremonie přípravy čaje je v podstatě rituálem elegance a dokonalosti podávání čaje malé skupině hostů. Ačkoli byl Pendergast sám, celou ceremonii dělal pro jednoho hosta: toho, který tam nemohl být.

Pečlivě naplnil krabičku odměřenou dávkou čaje, vyšlehal jej do dokonalé hustoty, potom jej nalil do dvou nádherných čajových misek ze sedmnáctého století. Jednu položil před sebe, druhou na opačnou stranu rohože. Chvíli seděl, pozoroval úzký proužek páry stoupající z nápoje. Potom – pomalu a hloubavě – zvedl misku ke rtům.

Když upil, dovolil, aby se v jeho mysli zobrazily jisté vzpomínky, jedna po druhé, u každé chvíli setrval a teprve potom přešel k další. Ve všech se objevoval jeden člověk. William Smithback Jr., který mu pomáhal v boji s časem při odstřelení dveří Senefovy hrobky a záchraně lidí uvězněných uvnitř. Vyděšený Smithback na zadním sedadle ukradeného taxíku, když se Pendergast řítil hustým provozem ve snaze uniknout před bratrem Diogenem. Ještě o nějaký ten čas předtím Smithback s rozhořčením a hrůzou sledoval, jak Pendergast pálí návod na tajemný lék u hrobu Mary Greeneové. A ještě o maličko dřív stál po jeho boku Smithback – v děsivém boji s podivnými obyvateli Ďáblovy světnice hluboko pod ulicemi New Yorku.

Když svůj nápoj vypil, už se žádné vzpomínky nedostavily. Pendergast odložil misku zpátky na rohožku a na chvíli zavřel oči. Potom je znovu otevřel a zahleděl se do stále plné misky proti sobě. Tiše povzdechl a promluvil.

„Waga tomo jasurakani.“ Sbohem, můj příteli.

8

Poledne. D’Agosta potichu zaklel a znovu stiskl tlačítko výtahu. Podíval se na hodinky. „Devět minut. Sakra – trčíme tady takovou dobu.“

„Musíte se naučit zužitkovat volný čas, Vincente,“ zamumlal Pendergast.

„Jo? Mně připadá, že taky máte dlouhou chvíli.“

„Právě naopak. V těch devíti minutách jsem si vybavil – s velkým uspokojením – Miltonovo vzývání ve třetí knize Ztraceného ráje, zopakoval si druhou deklinaci latinských podstatných jmen – jisté deklinace v latině mohou být činností, která vyžaduje plné nasazení – a v duchu si připravil skvělý dopis, který mám v úmyslu předat konstruktérům tohoto výtahu.“

Hlasitý skřípot napověděl, že dveře se s rachotem otevřely a jeho přeplněné útroby vyvrhly lékaře, zdravotní sestry a nakonec pojízdné lůžko s mrtvolou. Nastoupili a D’Agosta stiskl tlačítko B2.

Po dlouhém čekání se dveře s duněním zavřely. Výtah sjížděl velmi pomalu, jeho pohyb nebylo možné ani zaznamenat. Po dalším nekonečném čekání se dveře se skřípotem otevřely do vykachlíkované suterénní chodby, kterou zalévalo nazelenalé světlo zářivek, vzduch zaváněl formaldehydem a smrtí. Vrátný za posuvným sklem střežil pár zamčených ocelových dveří.

D’Agosta k němu přistoupil a ukázal mu odznak. „Poručík D’Agosta, oddělení vražd, Newyorský policejní sbor, zvláštní agent Pendergast, FBI. Přišli jsme za doktorem Waynem Hefflerem.“

„Dokumenty na odkládací desku,“ vyzval je lakonicky.

Položili své odznaky na otočnou desku. Po chvíli je dostali zpátky se dvěma propustkami. Ocelové dveře se s kovovým cvaknutím pootevřely. „Přes vestibul, druhá chodba, doleva na chodbě ve tvaru T. Ohlaste se u sekretářky.“

Sekretářka měla napilno a trvalo dalších dvacet minut, než se setkali s lékařem. Když se dveře konečně otevřely a oni vstoupili do elegantní kanceláře, D’Agosta měl sto chutí se hodně hlasitě ozvat. V okamžiku, kdy uviděl arogantní, otrávený obličej asistenta soudního lékaře, věděl, že se mu jeho touha vyplní.

Soudní lékař vstal od svého stolu a okázale je nevyzval, aby se posadili. Byl to hezký starší muž, štíhlý a vysoký, oblečený do propínací vesty a naškrobené bílé košile s motýlkem. Přes opěradlo křesla viselo jeho tvídové sako. Řídnoucí šedivé vlasy měl sčesané dozadu z vysokého čela. Jeho oči byly dva kusy modrého ledu za brýlemi s rohovinovou obrubou. Stěny obložené dřevem zdobily reprodukce s loveckými motivy a kolekce vlajek jachtařských soutěží ve velké prosklené vitríně. Posranej buran, pomyslel si D’Agosta mrzutě.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se patolog bez úsměvu, s rukama položenýma na desce stolu.

D’Agosta okázale přenesl židli blíž k němu a potom se posadil. Nijak nespěchal. Pendergast klidně usedl na vedlejší židli. D’Agosta vyndal z aktovky dokument a po hladkém povrchu stolu o velikosti snad půl akru jej posunul k lékaři.

Muž nevěnoval papíru nejmenší pozornost. „Poručíku – ach, D’Agosto – zasvěťte mě do podrobností. Teď zrovna nemám čas pročítat zprávy.“

„Jde o pitvu Colina Fearinga. Vy jste měl službu. Vzpomínáte si?“

„Jistěže. Tělo našli v řece Harlem. Sebevražda.“

„Jo,“ souhlasil D’Agosta. „Mám pět důvěryhodných svědků, kteří tvrdí, že včera večer spáchal tu vraždu na West End Avenue.“

„To je naprosto vyloučeno.“

„Kdo identifikoval tělo?“

„Jeho sestra.“ Heffler netrpělivě listoval deskami, které měl otevřené na stole. „Carmela Fearingová.“

„Ještě někdo z rodiny?“

Další netrpělivé listování. „Má jen matku. Je nepříčetná, léčí se v sanatoriu na severu.“

D’Agosta se letmo podíval na Pendergasta, ale zvláštní agent si důkladně prohlížel lovecké výjevy s evidentním odporem. Navenek působil dojmem, že výslechu nevěnuje sebemenší pozornost.

„Poznávací znamení?“ pokračoval.

„Fearing měl velmi neobvyklé tetování hobita na deltovém svalu na levém rameni a mateřské znaménko na pravém kotníku. Tetování jsme prověřili v tetovacím salonu – bylo nové. Mateřské znaménko bylo ověřeno v jeho rodném listě.“

„A chrup?“

„Záznamy se nepodařilo najít.“

„Proč ne?“

„Colin Fearing vyrostl v Anglii. Než se přestěhoval do New Yorku, bydlel v San Antoniu v Mexiku. Podle vyjádření jeho sestry se mu veškeré péče o chrup dostalo v Mexiku.“

„Takže jste nevolal na kliniku v Mexiku ani v Londýně? Jak dlouho trvá takový záznam naskenovat a poslat e-mailem pár rentgenových snímků?“

Soudní lékař podrážděně povzdechl. „Mateřské znaménko, tetování, místopřísežná a notářsky ověřená identifikace důvěryhodným nejbližším příbuzným – zákonu jsme více než vyhověli, poručíku. Svoji práci bych nikdy nedokončil, kdybych měl pátrat v mezinárodních záznamech zubních lékařů pokaždé, když se v New Yorku zabije cizinec.“

„Máte u sebe nějaké vzorky Fearingovy tkáně nebo krve?“

„Ukládáme jen rentgenové snímky a tkáň a krev si ponecháváme, pouze pokud kolem smrti vyvstávají pochybnosti. V tomto případě šlo o jasnou sebevraždu.“

„Jak to víte?“

„Jeho tělo našli policisté, když na člunu kontrolovali situaci na řece. Fearing skočil do Harlemu z příhradového mostu naproti Spuyten Duyvel. Při skoku došlo k roztržení plic a fraktuře lebky. A v záznamech je přiložen i dopis sebevraha. Ale to všechno víte, poručíku.“

„To jsem četl ve složce. To není stejné jako vědět.“

Lékař zůstal stát a okázale zavřel desky na stole. „Děkuji vám, pánové. Je to všechno?“ Podíval se na hodinky.

V tu chvíli se Pendergast konečně probral. „Komu jste předal tělo?“ Promluvil pomalu, téměř ospalým hlasem.

„Sestře, samozřejmě.“

„Jaký identifikační průkaz jste zkontroloval? Pas?“

„Mám pocit, že to byl řidičský průkaz státu New York.“

„Opatřil jste si kopii?“

„Ne.“

Pendergast lehce povzdechl. „Nějací svědci jeho sebevraždy?“

„O žádných nevím.“

„Byl dopis podroben zkoumání, aby bylo možné konstatovat, že je to skutečně rukopis Colina Fearinga?“

Soudní lékař zaváhal. Znovu otevřel desky a proletěl je očima.

„Zdá se, že ne.“

„Kdo ten dopis našel?“ navázal D’Agosta otázkou.

„Policie, u těla.“

„A jeho sestru – jste vyslechl?“

„Ne.“ Heffler se odvrátil od D’Agosty, nepochybně v naději, že ho umlčí. „Pane Pendergaste, mohu se zeptat, jaký zájem na tomhle případu má FBI?“

„Nemůžete, doktore Hefflere.“

D’Agosta pokračoval. „Podívejte, doktore. Tělo Billa Smithbacka je ve vaší márnici, a pokud máme pokračovat v pátrání, potřebujeme, aby byla provedena pitva. Rychle. A testy DNA z krve a vlasů, stejně rychle. A ještě test DNA Fearingovy matky pro porovnání, vzhledem k tomu, že jste zanedbal svoji práci a z pitvy nemáte uložené žádné vzorky.“

„Jak rychle by to mělo být?“

„Maximálně do čtyř dnů.“

Náznak úsměvu opovržlivého triumfu zkřivil lékařovy rty. „Lituji, poručíku, ale to není možné. Máme toho moc – a i kdybychom neměli, čtyři dny nepadají v úvahu. Na pitvu budu potřebovat nejméně deset dní, možná dokonce tři týdny. Co se týče testů DNA, nejsou v mé kompetenci. Budete si muset opatřit soudní příkaz, abych mohl matce odebrat krev, což může trvat celé měsíce. A vzhledem k situaci v laboratoři pro rozbor DNA budete mít štěstí, pokud výsledky dostanete dřív než za půl roku.“

Pendergast znovu promluvil. „Ale to je nepříjemné.“ Otočil se na D’Agostu. „Nezbude nám, než čekat. Pokud ovšem doktor Heffler v případě téhle pitvy nezvládne odvést – jak se tomu říká? – kvaltovku.“

„Kdybych dělal kvaltovku pro každého agenta FBI nebo detektiva z oddělení vražd, který si o to řekne – a dělají to všichni –, nikdy bych se k ničemu jinému nedostal.“ Posunul dokument zpátky po desce stolu. „Je mi líto, pánové. A teď mě laskavě omluvte.“

„Ale jistě,“ řekl Pendergast. „Nám je velmi líto, že jsme vás obrali o váš drahocenný čas.“

D’Agosta nevěřícně sledoval agenta, jak vstává a chystá se k odchodu. Opravdu přijmou takhle připitomělé odmítnutí a odejdou?

Pendergast kráčel ke dveřím, potom zaváhal. „Je zvláštní, jak zdatně jste dokázal zapracovat na Fearingově mrtvole. Kolik dní vám to trvalo?“

„Čtyři. Ale to byla jasná sebevražda. Máme problémy s uskladněním.“

„Nuže, vzhledem k vašim problémům s uskladněním bychom rádi měli pitvu pana Smithbacka provedenou za čtyři dny.“

Krátký smích. „Pane Pendergaste, vy jste mě neposlouchal. Dám vám vědět, kdy to můžeme zařadit do plánu. A teď, pokud nic nenamítáte –“

„Tak to udělejte za tři dny, doktore Hefflere.“

Lékař na něj upřeně hleděl. „Prosím?“

Pendergast se otočil čelem k němu. „Řekl jsem tři dny.“

Heffler přivřel oči. „Jste neotesaný, pane.“

„A vy trpíte pověstným nedostatkem morálky.“

„O čem to proboha mluvíte?“

„Styděl bych se, kdyby vešlo ve všeobecnou známost, že vaše firma prodává mozky chudých nebožtíků.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Když soudní lékař znovu promluvil, hlas měl chladný jako led. „Pane Pendergaste, vy mi vyhrožujete?“

Pendergast se usmál. „Vy jste ale chytrý, doktore.“

„Předpokládám, že poukazujete na schválenou a zcela legitimní praxi. Děláme to pro úctyhodný účel – lékařský výzkum. Využíváme nevyžádané mrtvoly – všechny jejich orgány, nejen mozek. Jejich těla zachraňují životy a jsou klíčová pro lékařský výzkum.“

„Důležitým slovem je prodej. Deset tisíc dolarů za jeden mozek – není to snad běžná cena? Koho by napadlo, že mozek může mít takovou hodnotu?“

„Prokristapána, my je neprodáváme, pane Pendergaste. Žádáme jen refundaci souvisejících výdajů. Vyjmout a postarat se o orgány nás stojí peníze.“

„Rozdíl, který by nejspíš čtenáři New York Postu neocenili.“

Lékařův obličej zbělel. „Postu? Nic takového se tam nepíše.“

„Zatím ne. Copak si nedovedete představit ten titulek?“

Lékař zbrunátněl v obličeji a motýlek na krku se zachvěl zlostí. „Sám dobře víte, že touhle činností nikomu neubližujeme. Peníze jsou přesně zaúčtovány jako příspěvek pro naši práci. Můj předchůdce dělal totéž, stejně jako soudní lékař před ním. Jediný důvod, proč o tom nemluvíme, je, že lidem by to mohlo být nepříjemné. Skutečně, pane Pendergaste, tahle výhrůžka vybočuje z mezí slušnosti. Z mezí slušnosti.“

„To jistě. Takže tři dny?“

Soudní lékař na něj upíral tvrdé, jiskřící oči. Odměřeně přikývl. „Dva dny.“

„Děkuji vám, doktore Hefflere. Jsem vám nanejvýš zavázán.“ A Pendergast se otočil na D’Agostu. „Opravdu už nesmíme pana doktora Hefflera zdržovat. Má spoustu práce.“

Když vyšli z budovy na První avenue a pokračovali k rollsu s motorem spuštěným na volnoběh, D’Agosta to nevydržel a zasmál se pro sebe. „Jak se vám podařilo vytáhnout z klobouku takového králíka?“

„Ani nevím, proč to tak je, Vincente, ale na vlivných místech se najdou lidé, kterým dělá radost, když mohou ostatním házet klacky pod nohy. Obávám se, že moje uspokojení právě jim působit nepříjemnosti má stejný základ. Vím, že je to ošklivý zvyk, ale v mém věku je velmi těžké zbavit se drobnějších nešvarů.“

„Byl docela pěkně ‚nakrknutý‘.“

„Nicméně se obávám, že doktor Heffler má pravdu, pokud jde o výsledky testů DNA. Je nad jeho síly, ostatně i nad moje, aby proces uspěchal, obzvlášť když je k tomu zapotřebí soudní příkaz. Potom je tedy nezbytné zvolit jiné řešení. A proto dnes odpoledne pojedeme na návštěvu do Willoughby Manor v Kerhonksonu vyjádřit upřímnou soustrast Gladys Fearingové.“

„Proč? Je nepříčetná.“

„A přece, můj milý Vincente, mám pocit, že se paní Fearingová možná projeví jako překvapivě výřečná osoba.“

9

Nora Kellyová tiše zavřela dveře své antropologické laboratoře v suterénu, opřela se o ně a zavřela oči. V hlavě jí vytrvale bušilo a vyschlý krk měla rozbolavělý.

Bylo to mnohem horší, než si představovala. Těžce nesla, když jí kolegové v dobré víře kondolovali, vrhali na ni tragické pohledy, nabízeli jí pomoc a doporučovali jí, aby si vzala pár dní volna. Pár dní volna? A co by měla dělat: vrátit se do bytu, kde byl její manžel zavražděn, a jen tak posedávat ve společnosti svých myšlenek? Ve skutečnosti šla z nemocnice rovnou do muzea. Navzdory tomu, co řekla D’Agostovi, se jednoduše nemohla vrátit do bytu – alespoň ne hned.

Otevřela oči. Laboratoř zůstala tak, jak ji před dvěma dny opustila. A přece vypadala úplně jinak. Všechno jí od té vraždy připadalo jiné. Jako by se celý svět naprosto změnil.

Rozezleně se pokusila potlačit proud jalových myšlenek. Zkontrolovala čas: dvě hodiny. Jediné, co ji teď zachrání, je pustit se do práce. Zcela se do ní pohroužit.

Zamkla za sebou dveře a zapnula počítač. Když naskočil, otevřela databázi svých střepů nádob. Odemkla skříňku s přihrádkami a jednu vysunula. Byly v ní tucty plastových sáčků plné očíslovaných střepů nádob. Otevřela první sáček, rozložila střepy na desku stolu potaženou plstí a začala je třídit podle typu, data a místa nálezu. Byla to únavná, bezduchá práce, ale přesně to v té chvíli potřebovala. Naprosto bezduchou práci.

Po půl hodině si udělala přestávku. V suterénní laboratoři bylo ticho jako v hrobě, slabé syčení klimatizace připomínalo nepřetržitý šepot ve tmě. Noční můra v nemocnici ji vyděsila – ten sen byl velmi živý. Většina snů vyprchá, ale tenhle jako by byl naopak stále jasnější.

Zavrtěla hlavou, zlobila se, že jí v mysli krouží stále stejné hrůzostrašné představy. Klávesy počítače mačkala zbytečně silně, přihlásila se novou řadou dat, uložila soubor a potom zabalila střepy, aby měla stůl připravený pro vzorky z dalšího sáčku. Zaslechla tiché zaklepání na dveře.

Už žádné vyjádření soustrasti! Nora se ohlédla na malé prosklené okno, ale v chodbě za ním bylo šero, takže nic neviděla. Po chvíli vstala a položila ruku na kulovou kliku. Potom se zarazila.

„Kdo je?“

„Primus Hornby.“

Odemkla a před ní stál malý kurátor antropologie, kulatý jako soudek. Pod krátkou tlustou paží svíral ranní noviny, buclatou rukou si nervózně hladil pleš. „Jsem rád, že jsem vás zastihl. Můžu?“

Nora zdráhavé ustoupila a pustila ho dál. Neupravený malý muž vklouzl dovnitř a otočil se. „Noro, je mi to strasně líto.“ Dál si nervózně mnul pleš. Neodpověděla – nemohla. Nevěděla, co má říct, ani jak.

„Jsem rád, že jste se vrátila do práce. Podle mého je práce všelék.“

„Děkuji vám za zájem.“ Možná by už měl odejít. Ale tvářil se, jako by chtěl něco říct.

„Před několika lety jsem přišel o manželku, když jsem byl v terénu na Haiti. Zahynula při automobilové nehodě v Kalifornii. Moc dobře vím, jak vám je.“

„Děkuji, Primusi.“

Vešel dál do laborattoře. „Jak vidím, máte tady střepy. Jsou krásné. Příklad lidského úsilí zkrášlit i ty nejobyčejnější předměty.“

„To je pravda.“ Kdy už odejde? Nora najednou měla pocit provinění ze své reakce. Svým způsobem se snažil být laskavý. Ale takhle netruchlila, všechny ty řeči, soucit a kondolence.

„Promiňte, Noro…“ Zaváhal. „Ale musím se zeptat. Necháte svého manžela pohřbít, nebo zpopelnit?“

Tak bizarní otázka ji zaskočila. Téhle záležitosti se záměrně vyhýbala, ale věděla, že se s ní bude muset brzy vypořádat.

„Já nevím,“ odpověděla odměřeněji, než měla v úmyslu.

„Aha.“ Hornby se tvářil nevysvětlitelně zdrceně. Nora byla zvědavá, co přijde dál. „Jak jsem řekl, pracoval jsem v terénu na Haiti.“

„Ano.“

Hornby jako by byl stále znepokojenější. „V Dessalines, kde jsem bydlel, někdy na balzamování používají formalazen místo obvyklé směsi formalínu, etanolu a metanolu.“

Jejich rozhovor jako by dostával neskutečné zabarvení. „Formalazen,“ zopakovala Nora.

„Ano. Je mnohem jedovatější a hůř se s ním pracuje, ale dávají tomu přednost, protože… z jistých důvodů. Někdy účinnost ještě zvýší tak, že v něm rozpustí jed na krysy. V určitých neobvyklých případech – při jistých typech úmrtí – také požádají zaměstnance pohřebního ústavu, aby nebožtíkovi zašil ústa.“ Znovu zaváhal. „A v takových případech své mrtvé pohřbívají obličejem dolů, ústy k zemi, s dlouhým nožem v jedné ruce. Někdy střelí kulku, nebo zarazí kus železa nebožtíkovi do srdce, aby… no, aby ho znovu zabili.“

Nora zírala na podivného malého kurátora. Vždycky věděla, že je potrhlý, že ho až příliš hluboce zasáhla neobvyklá podstata jeho studií, ale tohle bylo tak nehorázně nevhodné, že tomu nemohla ani uvěřit. „Velmi zajímavé,“ vysoukala ze sebe.

„V Dessalines jsou při pohřbívání svých mrtvých velmi důkladní. Řídí se přísnými pravidly, která jsou finančně velmi nákladná. Pořádný pohřeb může stát až dva nebo tři roční platy.“

„Aha.“

„Ještě jednou – je mi to strašně líto.“ S těmi slovy kurátor rozložil noviny, které držel pod paží, a položil je na stůl. Byl to výtisk ranního vydání West Sideru.

Nora upřeně hleděla na titulek:

ZABILO REPORTÉRA Z TIMESŮ ZOMBIE?

Hornby poklepal na titulek krátkým tlustým prstem. „Pracoval jsem přesně v tomhle oboru. Voodoo. Obeah. Zombii – správně se to píše se dvěma i, samozřejmě, ne jako tady. West Sider, jak jinak, má všechno špatně.“ Opovržlivě odfrkl.

„Co –?“ Nora nebyla schopná slova, upřeně hleděla na titulek.

„Takže, pokud se rozhodnete pohřbít svého manžela, doufám, že si budete pamatovat, co jsem vám řekl. Pokud budete mít nějaké dotazy, Noro, kdykoli se na mě obraťte.“

Malý kurátor se smutným úsměvem odešel. Noviny nechal na stole.

10

Motor Rolls-Royce předl, když projížděl omšelými ulicemi města Kerhonkson, klouzal po popraskané asfaltové silnici kolem hotelu Borscht Belt, který měl zavřené okenice, a dál po klikaté cestě obklopené mokrými stromy do temného údolí k řece. Poslední prudká zatáčka a před nimi se vynořil viktoriánský dům poznamenaný povětrnostními vlivy, vedle něj stál komplex nízkých cihlových budov obehnaný pletivovým plotem. Nápis ve stínu pozdního odpoledne oznamoval, že vjíždějí do Willoughby Manor, zařízení intenzivní péče.

„Ježíši,“ poznamenal D’Agosta. „Vypadá to jako vězení.“

„Je to jedno z několika neblaze proslulých smetišť pro neduživé a staré lidi ve státě New York,“ řekl Pendergast. „Jejich složka s výčtem přestupků na ministerstvu zdravotnictví a sociální péče je tlustá dobrých třicet centimetrů.“

Projeli otevřenou bránou kolem opuštěné budky pro hlídače a dál pokračovali přes rozlehlé pusté parkoviště s pavučinou prasklin zarůstajících plevelem. Proctor zastavil u hlavního vchodu a D’Agosta vystoupil. Hned litoval, že opustil pohodlné sedadlo. Pendergast ho následoval. Párem zašlých plexisklových dveří vešli do vestibulu zapáchajícího plesnivým kobercem a starou bramborovou kaší. Na dřevěném stojanu uprostřed haly uviděli ručně psané oznámení:

Návštěvníci JSOU POVINNI se zapsat!

Rukou načmáraná šipka mířila do rohu, kde za stolem seděla žena a četla Cosmopolitan. Určitě vážila nejméně sto padesát kilo.

D’Agosta ukázal svůj odznak. „Poručík D’Agosta, zvláštní agent –“

„Návštěvní hodiny jsou od deseti do dvou,“ oznámila jim zpoza časopisu.

„Promiňte, ale my jsme od policie.“ D’Agosta nehodlal už nikoho rozčílit, ne v souvislosti s tímhle případem.

Žena konečně položila časopis a podívala se na ně.

D’Agosta ji na chvilku nechal prohlížet odznak a pak ho schoval do kapsy. „Jdeme navštívit paní Gladys Fearingovou.“

„Dobře.“ Žena stiskla tlačítko domácího telefonu a zaječela do něj. „Jsou tu policajti a chtějí jít za Fearingovou!“ Znovu se k nim obrátila obličejem – neupraveným a nenadále dychtivým. „Co se stalo? Někdo spáchal zločin?“

Pendergast se k ní naklonil a nasadil důvěrný tón: „Vlastně ano.“

Vytřeštila oči.

„Vraždu,“ zašeptal Pendergast.

Žena zalapala po dechu a ústa si zakryla rukou. „Kde? Tady?“

„V New Yorku.“

„Byl to syn paní Fearingové?“

„Myslíte Colina Fearinga?“

D’Agosta krátce pohlédl na Pendergasta. Kam tím sakra míří?

Pendergast se narovnal a upravil si kravatu. „Znáte Colina dobře?“

„Ani ne.“

„Ale navštěvoval ji pravidelně, ne? Třeba minulý týden?“

„Myslím, že ne.“ Vzala knihu návštěv a listovala v ní. „Ne.“

„Tak určitě o týden dřív.“ Pendergast se naklonil a nahlédl do knihy.

Listovala dál a Pendergast stříbřitýma očima prohlížel stránky. „Kdepak. Naposledy tady byl… v únoru. Před osmi měsíci.“

„Vážně?“

„Podívejte se sám.“ Otočila knihu tak, aby do ní mohl Pendergast nahlédnout. Prozkoumal načmáraný podpis, poté obracel listy na začátek, prohlížel každou stránku. Narovnal se. „Podle všeho ji moc nevídal.“

„Nikdo sem nejezdí na návštěvu často.“

„A její dcera?“

„Já nevěděla, že má i dceru. Ta tu nebyla nikdy.“

Pendergast jí vlídně položil ruku na obrovské rameno. „Abych vám odpověděl na otázku. Ano, Colin Fearing je mrtev.“

Zmlkla a doširoka otevřela oči. „Zavražděný?“

„Ještě neznáme příčinu jeho smrti. Takže jeho matce nikdo nic neřekl?“

„Ne. Myslím, že tady to nikdo neví. Ale…“ Zaváhala. „Vy jste nepřijeli, abyste jí to řekli, že ne?“

„Ne tak docela.“

„Podle mě byste jí to neměli říkat. Proč jí ničit posledních pár měsíců života? Stejně ji navštěvoval jen málo a nikdy se moc dlouho nezdržel. Nebude jí chybět.“

„Jaký byl?“

Ušklíbla se. „Takovýho syna bych mít nechtěla.“

„Skutečně? Vysvětlete mi to, prosím vás.“

„Neomalený. Zlý. Mně říkal Tlustá Berta.“ Zrudla.

„To je pobuřující! A jak se jmenujete, má milá?“

„Jo-Ann.“ Zaváhala. „Neřeknete paní Fearingové o jeho smrti, viďte že ne?“

„Je to od vás velmi ohleduplné, Jo-Ann. A teď už bychom mohli paní Fearingovou navštívit?“

„Kde je ten pomocník?“ Už chtěla znovu stisknout domácí telefon, ale potom si to rozmyslela. „Dovedu vás tam sama. Pojďte se mnou. Měla bych vás varovat: paní Fearingové to v hlavě pořádně haraší.“

„Haraší,“ zopakoval Pendergast. „Aha.“

Žena s námahou vstala ze židle, nadšená, že může pomoci. Šli za ní dlouhou chodbou s matným linoleem. Zaútočily na ně další nepříjemné pachy: lidské exkrementy, vařené jídlo, zvratky. Za každými dveřmi, kolem nichž prošli, bylo apartmá s vlastními zvuky: mumlání, sténání, horečný hlasitý hovor, chrápání.

Žena se zastavila u jedněch otevřených dveří a zaklepala na ně. „Paní Fearingová?“

„Jděte pryč,“ odpověděla chabě.

„Přišli vás navštívit nějací pánové, paní Fearingová!“ Jo-Ann dělala, co mohla, aby mluvila se strojenou veselostí.

„Nechci nikoho vidět,“ odpověděl hlas zevnitř.

„Děkuji vám, Jo-Ann,“ řekl Pendergast maximálně zdvořilým tónem. „Tady už to zvládneme. Jste úplný poklad.“

Vešli do malé místnosti minimálně vybavené nábytkem, v níž bylo velmi málo osobních věcí. Pokoji vévodila nemocniční postel uprostřed na linoleové podlaze. Pendergast obratně proklouzl na křeslo vedle lůžka.

„Jděte pryč,“ zopakovala žena slabým a nepřesvědčivým hlasem. Ležela v posteli, neučesané kudrnaté vlasy bílé jako sníh jí tvořily svatozář, její kdysi modré oči téměř zbělely, pleť měla jemnou a průhlednou jako pergamen. D’Agosta pod řídkými vlasy spatřil lesklou křivku jejího temene. Špinavé nádobí od oběda, staré několik hodin, bylo uložené na nemocničním stolku na kolečkách.

„Zdravím vás, Gladys,“ řekl Pendergast a vzal ji za ruku. „Jak se daří?“

„Mizerně.“

„Mohu vám položit osobní otázku?“

„Ne.“

Pendergast jí stiskl ruku. „Pamatujete si na svého prvního medvídka?“

Nechápavě se na něj podívala svýma vybledlýma očima.

„Váš první medvídek. Vzpomínáte si?“

Pomalé, užaslé kývnutí hlavou.

„Jak se jmenoval?“

Dlouhé ticho. Teprve potom promluvila. „Molly.“

„Hezké jméno. Co se s Molly stalo?“

Znovu dlouhá odmlka. „Nevím.“

„Kdo vám dal Molly?“

„Tatínek. K Vánocům.“

D’Agosta spatřil v netečných očích záblesk života. Již poněkolikáté si kladl otázku, čeho se chce Pendergast dobrat tak bizarními otázkami.

„Určitě to byl úžasný dárek,“ poznamenal Pendergast. „Povídejte mi o Molly.“

„Byla ze sešitých ponožek, vycpaná hadry. Na krku měla nakresleného motýlka. Milovala jsem ji. Spala jsem s ní každou noc. Když jsem byla s ní, cítila jsem se v bezpečí. Nikdo mi nemohl ublížit.“ Obličej staré paní se rozzářil úsměvem a z jednoho oka jí po tváři skanula slza.

Pendergast jí hned podal papírový kapesníček z balíčku, který vytáhl z kapsy. Vzala si ho, osušila si oči a vysmrkala se. „Molly,“ opakovala zasněným hlasem. „Co bych dala za to, abych mohla toho směšného starého medvídka zase držet v náruči.“ Poprvé jako by pohled zaostřila na Pendergasta. „Kdo jste?“

„Přítel,“ odpověděl Pendergast. „Jen jsem si přišel popovídat.“ Vstal z křesla.

„Už musíte jít?“

„Bohužel ano.“

„Přijďte zase. Líbíte se mi. Jste slušný mladý muž.“

„Děkuji. Pokusím se.“

Cestou ven podal Pendergast Jo-Ann svoji navštívenku. „Když někdo přijde za paní Fearingovou, budete tak laskavá a dáte mi vědět?“

„Samozřejmě!“ Vzala si od něj kartičku s výrazem velmi blízkým úctě.

Zanedlouho už byli před vchodem na zanedbaném, prázdném parkovišti. Plavně k nim předjel rolls. Pendergast přidržel D’Agostovi otevřené dveře. Po čtvrthodině ujížděli po mezistátní silnici 87 zpátky do New Yorku.

„Všiml jste si toho starého obrazu na chodbě před pokojem paní Fearingové?“ zamumlal Pendergast. „Jsem přesvědčen, že je to originál od Bierstadta. Nutně by potřeboval očistit.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Řeknete mi, o co šlo, nebo vám dělá dobře držet mě v nevědomosti?“

S pobaveným leskem v očích vyndal Pendergast z kapsy saka zkumavku. Uvnitř byl vlhký papírový kapesník.

D’Agostu to překvapilo. Vůbec nezaregistroval, že si Pendergast vzal použitý kapesník. „Kvůli DNA?“

„Přirozeně.“

„A co ty řeči o medvídkovi?“

„Každý měl medvídka. Záměrem bylo přimět ji, aby se vysmrkala.“

D’Agostu to šokovalo. „To bylo hodně podlé.“

„Naopak.“ Uložil zkumavku zpátky do kapsy. „Plakala štěstím. Projasnili jsme den paní Fearingové a na oplátku nám pomohla.“

„Doufám, že zvládneme provést analýzu, ještě než Steinbrenner prodá Yankees.“

„Takže ještě jednou, při práci budeme muset používat nekonvenční metody.“

„Proč?“

Ale Pendergast se jen tajemně pousmál.

11

„Noro, je mi to moc líto!“ Vrátný rozmáchlým gestem otevřel dveře, vzal ji za ruku a obestřel ji vůní vlasového tonika a vody po holení. „Byt už máte připravený. Zámky vyměnili. Všechno je zařízeno. Mám pro vás nový klíč. Chci vám vyjádřit upřímnou soustrast. Opravdu upřímnou.“

Nora cítila, jak jí do dlaně vtiskl chladný plochý klíč.

„Pokud budete potřebovat pomoc, dejte mi vědět.“ Díval se na ni s nefalšovanou lítostí v jasných hnědých očích.

Nora polkla. „Díky za účast, Enrico.“ Byla to pro ni už skoro automatická fráze.

„Cokoliv. Kdykoliv. Stačí zavolat, Enrico přijde.“

„Děkuji vám.“ Vydala se k výtahu; zaváhala; potom šla dál. Musí to udělat bez velkého přemýšlení.

Dveře se s bouchnutím zavřely a výtah plynule stoupal do pátého poschodí. Když se znovu otevřel, Nora zůstala nehybně stát. Jakmile se dveře začaly zavírat, rychle vyšla na chodbu.

Všude bylo ticho. Zpoza jedněch dveří zaslechla tichý Beethovenův smyčcový kvartet, za dalšími se ozýval tlumený hovor. Udělala krok a znovu zaváhala. Vepředu, u ohybu chodby viděla vstup do jejich – do jejího – bytu. Na dveřích bylo přišroubované mosazné číslo 612.

Kráčela pomalu chodbou až k nim. Špehýrka byla černá, světla uvnitř nesvítila. Zámek byl vyměněný. Rozevřela dlaň a upírala oči na klíč: lesklý, úplně nový. Všechno jí připadalo neskutečné. Jamais vu – opak déjà vu. Jako by všechno viděla poprvé.

Pomalu zasunula klíč a otočila jím. Zámek cvakl, ucítila, jak dveře povolily. Strčila do nich a ony se na čerstvě naolejovaných pantech tiše otevřely. Byt za nimi byl temný. Natáhla ruku na vnitřní stěnu, aby rozsvítila, šátrala po vypínači, ale nemohla ho nahmatat. Kde je? Vešla do tmy, stále tápala po prázdné stěně, náhle se jí rozbušilo srdce. Ve vzduchu cítila pach – čisticí prostředky, leštěnku… a ještě něco.

Dveře za ní se pomalu zavíraly, takže dovnitř nevnikalo ani světlo z chodby. S tlumeným výkřikem natáhla ruku, popadla kulovou kliku a škubnutím je otevřela. Vyšla na chodbu a zavřela za sebou. Opřela si o ně hlavu, ramena se jí roztřásla, s velkým úsilím potlačovala vzlyky.

Za pár minut se trochu ovládla. Rozhlédla se po chodbě na obě strany, vděčná, že tudy nikdo nejde. Bylo jí trapně a současně měla obavy z výbuchu emocí, které v ní doutnaly. Jak ji vůbec napadlo, že jednoduše dokáže vejít do bytu, v němž byl její manžel před pouhými osmačtyřiceti hodinami zavražděn? Půjde k Margo Greenové, pár dní u ní zůstane – potom si vzpomněla, že Margo má až do ledna vědeckou dovolenou.

Musela pryč. Sjela výtahem zpátky do přízemí a kráčela vestibulem, nohy měla jako z gumy. „Pokud budete cokoli potřebovat, zavolejte Enrica,“ řekl vrátný, když kolem něj skoro proběhla.

Šla na východ po 92. ulici na Broadway. Byl chladný, ale příjemný říjnový večer, všude spousta lidí mířících do restaurace, na vycházce se psy nebo prostě na cestě domů. Nora přidala do kroku; vzduch jí vyčistí hlavu. Energicky kráčela do centra, uhýbala lidem. Venku, na ulici, v davu pomalu dostávala svoje myšlenky pod kontrolu, aby si ujasnila to, co se jí před chvílí přihodilo. Její reakce byla hloupá – někdy se do bytu musí vrátit, raději dříve než později. Je tam všechno – její knížky, práce, počítač, jeho věci – úplně všechno.

Na okamžik si přála, aby její rodiče ještě žili, mohla by tak uniknout do jejich vřelého objetí. Ale takové myšlenky byly ještě pošetilejší a úplně zbytečné.

Zpomalila. Možná by se přece měla vrátit. Reagovala velmi emocionálně, i když doufala, že k tomu nedojde.

Zarazila se a rozhlédla se kolem. Vedle ní stáli lidé ve frontě do Waterworks Bar. Jeden pár se ve dveřích objímal. Týpci z Wall Street kráčeli domů, všichni v tmavých oblecích a s diplomatickými kufříky. Její pozornost upoutal bezdomovec, který se jejím tempem šoural kolem domu. Taky se zastavil, najednou se otočil a změnil směr.

V reakci na jeho kradmé gesto, na to, jak si skrýval obličej, začaly její velkoměstské instinkty bít na poplach.

Sledovala bezdomovce, jak zavrávoral. Na sobě měl špinavé hadry a jí připadalo, že se snaží zmizet. Okradl snad někoho? Muž došel na roh 88. ulice, zastavil se a pak loudavě zabočil. Těsně předtím, než zmizel, se ještě jednou ohlédl.

Nora ztuhla. To je Fearing. Byla si tím téměř jistá: stejně propadlý obličej, stejně vysoká a hubená postava, stejně úzké rty, nepoddajné vlasy a lascivní úšklebek.

Strach ji zcela ochromil. Velmi rychle však ustoupil divokému hněvu.

„Héj!“ vykřikla a rozběhla se. „Hej, vy tam!“ Prodírala se mezi lidmi na chodníku, zastavil ji až dav před Waterworks.

„Jen pomalu, paní!“

„Promiňte!“

Podařilo se jí osvobodit a vyběhnout kupředu; pokračovala v pronásledování toho muže, zabočila za roh. 88. ulice se táhla na východ, byla dlouhá a tlumeně osvětlená, lemovaná jinany a tmavými honosnými domy. Končila na jasně osvětlené Amsterdam Avenue plné snobských barů a restaurací.

Temná postava právě mířila zpátky do centra.

Hnala se po ulici, jak nejrychleji dokázala, proklínala svoji ochablost a pomalost po otřesu mozku a pobytu na lůžku. Zaběhla za roh a upřeně hleděla na Amsterdam Avenue plnou lidí, kteří si vyšli užívat večera.

Byl tam: pohyboval se rychle a s náhlou naléhavostí, půl bloku před ní.

Odstrčila nějakého mladého muže a znovu se rozběhla, dohnala bezdomovce. „Haló, vy tam!“

Ten člověk šel dál.

Vrhla se mezi chodce a natáhla ruku před sebe. „Stůjte!“

Dohnala ho těsně před 87. ulicí, popadla ho za špinavé rameno a otočila ho k sobě. Muž se vratce narovnal, díval se na ni doširoka otevřenýma ustrašenýma očima. Pustila ho a ucouvla.

„Co máš za problém?“ Nebyl to Fearing. Jen obyčejný feťák.

„Promiňte,“ zamumlala. „S někým jsem si vás spletla.“

„Dej mi pokoj.“ Odvrátil se, zamumlal „děvko“ a nejistým krokem šel dál po Amsterdam Avenue.

Nora se divoce rozhlédla, ale ten pravý Fearing – pokud tam vůbec byl – zmizel. Celá roztřesená stála uprostřed valícího se davu. S maximálním úsilím ovládla svůj dech.

Všimla si nejbližšího baru Neptune Room: hlučné, honosné restaurace, kde podávají jídlo z plodů moře. Nikdy tam nebyla. Nikdy tam ani jít nechtěla a nepředpokládala, že tam někdy zajde.

Vešla dovnitř a sedla si na vysokou stoličku. Barman přišel téměř vzápětí. „Co si dáte?“

„Beefeater martini, extra dry, čisté, s kouskem citronu.“

„Už se to nese!“

Když z velké sklenice upíjela ledově vychlazený drink, kárala sama sebe za to, že se chová jako šílenec. Sen byl prostě sen a ten bezdomovec nebyl Fearing. Byla rozrušená; potřebovala se dát dohromady, zklidnit se a co možná nejlépe si uspořádat život.

Dopila. „Kolik platím?“

„Je to na účet podniku. A doufám,“ řekl barman a mrkl, „že ať jste viděla jakýhokoli démona, než jste sem přišla, už je pryč.“

Poděkovala a vstala, cítila uklidňující účinky alkoholu. Démon, říkal ten barman. Musí svým démonům čelit, hned teď. Sesypala se, viděla podivné věci a to bylo jednoduše nepřijatelné.

Po několika minutách došla ke svému domu. Rychle proběhla dveřmi a spěchala dál, jen aby se vyhnula dalšímu přívalu dobře míněných rad od vrátného, a nastoupila do výtahu. Zanedlouho stála u dveří svého bytu. Odemkla a šátrala po vypínači za rohem. Bez potíží ho našla.

Když zamkla dveře na dva západy a zasunula nově instalovanou západku, rozhlédla se. Všechno bylo dokonale čisté, umyté, naleštěné, vymalované. Rychle, ale systematicky, prošla celým bytem, podívala se do komory i pod postel. Potom rozhrnula záclony v obývacím pokoji a v ložnici a zhasla. Zvenčí pronikala zář města a zbavovala všechny povrchy ostrých rysů.

Teď už věděla, že tu může zůstat přes noc; dokáže bojovat se svými démony.

12

Servírka jim přinesla objednávku: uzený hovězí plátek na žitném chlebu s ruským dresinkem pro D’Agostu a sendvič se slaninou, zeleným salátem a rajčetem pro Lauru Haywardovou.

„Ještě kávu?“ zeptala se.

„Ano, prosím.“ D’Agosta sledoval unavenou servírku, jak mu dolévá šálek. Potom se obrátil zpátky na Haywardovou. „Takhle na tom teď jsme,“ uzavřel.

Pozval kapitána Haywardovou na oběd, aby ji informoval o dosavadním průběhu vyšetřování. Haywardová už nebyla na oddělení vražd – přeložili ji do kanceláře policejního komisaře, je na nejlepší cestě k vysněnému povýšení. Pokud si to někdo zaslouží, pomyslel si smutně, pak rozhodně Laura.

„Takže jsi to četla?“ zeptal se.

Nahlédla do novin, které přinesl. „Ano.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Je vůbec možné, že někdo něco takového otiskne? Teď nám telefonují všelijací blázni, že někoho takového viděli, dostáváme anonymní dopisy, kterými se musíme zabývat, telefonují nám jasnovidci a vykladači tarotových karet… Však víš, jak to v tomhle městě chodí, když někdo zveřejní takhle výstřední zprávu. Přesně takový nesmysl zrovna v tuhle chvíli nepotřebuju.“

Haywardová se usmála. „Chápu.“

„A lidi těm kravinám věří.“ Odsunul noviny a upil kávu. „Takže… co si o tom myslíš?“

„Máte čtyři svědky, kteří přísahají, že vrahem je Fearing?“

„Pět, včetně manželky oběti.“

„Nory Kellyové.“

„Ty ji znáš, viď?“

„Ano. Znala jsem i Billa Smithbacka. Používal trochu nekonvenční metody, ale byl dobrý reportér. Taková tragédie.“

D’Agosta se zakousl do sendviče. Maso bylo libové, dresink teplý – přesně, jak to má rád. Zdálo se, že vždycky, když ho nějaký případ štve, začne se přejídat.

„Takže,“ pokračovala, „buď je to Fearing, nebo se za něj někdo vydával. Buď je mrtvý, nebo ne. Je to jednoduché. Máte nějaké výsledky DNA?“

„Na místě byla krev dvou lidí – Smithbackova a někoho, koho jsme zatím neidentifikovali. Získali jsme vzorky DNA Fearingovy matky a teď je porovnáváme s krví toho neznámého.“ Odmlčel se, uvažoval, jestli jí má říct, jakým způsobem se jim podařilo získat materiál na DNA, ale nakonec to zamítl. Možná to nebylo úplně legální a on věděl, že Haywardová je velká puntičkářka, pokud jde o legální postupy. „Jestli to nebyl Fearing, proč by se někdo snažil vypadat jako on?“

Haywardová upila vodu. „Dobrá otázka. Co si myslí Pendergast?“

„Copak někdy někdo ví, co si ten chlápek myslí? Ale něco ti řeknu: ten voodoo nesmysl, co byl nalezen na místě činu, ho zajímá víc, než přiznává. Zkoumáním právě tohohle tráví neuvěřitelné množství času.“

„To je ta věc, o které se psalo v tom článku?“

„Přesně tak. Flitry, svazek pírek, malý pergamenový sáček s prachem.“

„Gris-gris,“ zamumlala Haywardová.

„Prosím?“

„Kouzla voodoo používaná pro odvrácení zla. Nebo aby ho naopak přilákala.“

„Prosím. Máme co do činění s psychopatem. Ten zločin nemohl být nepřehlednější a mizerněji naplánovaný. Na videozáznamu bezpečnostních kamer vypadá ten chlap jako zdrogovaný.“

„Chceš slyšet můj názor, Vinnie?“

„Ty víš, že chci.“

„Exhumujte Fearingovo tělo.“

„Už se na tom pracuje.“

„Taky bych si zjistila, jestli Smithbackovy články v poslední době někoho nerozčílily.“

„Na tom se taky pracuje. Zdá se, že všechny Smithbackovy články lidi rozčilují. Mám seznam jeho posledních zadání od editora z Timesů a moji muži se jimi budou podrobně zabývat.“

„Vedeš si dobře, Vinnie. Dovol mi poznamenat, že ten zločin možná nebyl ‚mizerně naplánovaný‘, jak si myslíš – možná byl naopak naplánovaný a uskutečněný dokonale.“

„Podle mě ne.“

„Jen žádné unáhlené úsudky.“

„Promiň.“

„Ještě jedna věc.“ Haywardová zaváhala. „Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že než jsem nastoupila k přepravce, pracovala jsem rok a půl v New Orleansu?“

„Jistě.“

„Pendergast je z New Orleansu.“

„No a?“

Haywardová upila další doušek vody. „Před chvilkou jsem řekla, že buď je Fearing mrtvý, nebo není. No, u policejního sboru v New Orleansu se najdou takoví, co to řeknou jinak. Že totiž existuje ještě třetí možnost.“

„Lauro, neříkej mi, že sis nechala nabulíkovat tu blbost o zombie.“

Haywardová dojedla půlku sendviče a odsunula talíř. „Už nemůžu. Dáš si?“

„Mně to stačí, díky. Neodpověděla jsi mi.“

„Nenechala jsem si ‚nabulíkovat‘ nic. Jen si o tom promluv s Pendergastem. Ví o tom… zvláštním fenoménu mnohem víc, než kdy já nebo ty budeme vědět. Říkám jen tolik, aby ses neunáhlil. To je jeden z tvých nedostatků, Vinnie. A ty to víš.“

D’Agosta povzdechl; má pravdu, jako vždycky. Rozhlédl se po restauraci. Sledoval pobíhající servírky, další hosty, kteří si četli noviny, telefonovali nebo si povídali se svými společníky u stolu. Vzpomněl si na jiné příležitosti, kdy s Laurou jedli v jiných restauracích. Hlavně na jejich první společný drink. Tehdy se mu v životě zrovna moc nedařilo – a přitom právě v té chvíli pochopil, jak moc ho přitahuje. Šlo jim to spolu dobře. Provokovala ho – ale v dobrém smyslu toho slova. Bolestnou ironií bylo, že ustál disciplinární slyšení a udržel si práci, ale podle všeho ztratil Lauru.

Odkašlal si. „Tak mi pověz o tom povýšení, které tě čeká.“

„Ještě to není jisté.“

„No tak, nějaké drby se mi donesly. Teď už je to jen formalita.“

Upila doušek. „Je to jednotka pro zvláštní úkoly, kterou teď zřizují. Roční zkušební lhůta. Pár členů šéfova personálu bude jmenováno na místa koordinátorů pro práci se starostou na řešení problematiky kvality života a takových věcí. V zájmu veřejnosti.“

„Je to hodně vidět?“

„Ohromně.“

„No teda! Další vyznamenání. Jen počkej, za pár let tam budeš šéfovat.“

Laura se usmála. „Kdepak.“

D’Agosta zaváhal. „Lauro. Moc mi chybíš.“

Úsměv zmizel. „Ty mi taky moc chybíš.“

Podíval se na ni přes stůl. Byla tak krásná, až ho zabolelo u srdce: bledá pleť, vlasy černé, až domodra. „Co kdybychom to zkusili znovu? Od začátku?“

Chvilku mlčela a potom zavrtěla hlavou. „Nejsem na to připravená.“

„Proč ne?“

„Vinnie, jen tak někomu nevěřím. Tobě jsem věřila. A tys mi ublížil.“

„Vím to a je mi to moc líto. Opravdu. Ale všechno jsem ti už vysvětlil. Neměl jsem na vybranou. Určitě to teď chápeš.“

„Samozřejmě jsi měl na vybranou. Mohl jsi mi říct pravdu. Mohl jsi mi věřit. Tak jako já věřila tobě.“

D’Agosta povzdechl. „Poslouchej – je mi to líto.“

V tu chvíli se hlasitě ozval jeho mobilní telefon. Když zvonění neustávalo, Laura ho vybídla: „Měl bys to zvednout.“

„Ale –“

„Jen do toho. Zvedni to.“

D’Agosta sáhl do kapsy a hovor přijal. „Ano?“

„Vincente,“ protahoval medový jižanský hlas. „Volám nevhod?“

Polkl. „Ani ne.“

„Výborně. Máme schůzku s jistým panem Klinem.“

„Už jedu.“

„Dobře. A ještě něco – chtěl byste si se mnou zítra dopoledne vyjet?“

„Kam?“

„Do mauzolea Whispering Oaks. Máme povolení k exhumaci. Zítra v poledne otevřeme Fearingovu kryptu.“

13

Společnost Digital Veracity Inc. měla sídlo v jedné z těch obrovských skleněných kancelářských věží, které v první polovině padesátých let lemovaly Avenue of the Americas. D’Agosta se setkal s Pendergastem v hlavním vestibulu a po krátkém zdržení u ostrahy vyjeli do třicátého šestého poschodí.

„Přinesl jste kopii toho dopisu?“ zeptal se Pendergast.

D’Agosta si poklepal na kapsu saka. „Máte o Klineovi nějaké informace, které bych měl vědět?“

„Rozhodně. Náš pan Lucas Kline pochází z chudé rodiny z J Avenue v Brooklynu. Jeho dětství nebylo ničím pozoruhodné, skvělé známky, vždycky poslední, koho vybrali do týmu, zkrátka ‚hodný chlapec‘. Absolvoval Newyorskou univerzitu, začal pracovat jako novinář – to ho nejspíš přitahovalo nejvíc. Ale dopadlo to špatně: vyfoukli mu výhradní zprávu o důležité události – což bylo podle všeho nefér, ale odkdy je žurnalistika fér? – a vyhodili ho. Nějakou dobu se protloukal, jak se dalo, a nakonec se stal počítačovým programátorem v jedné bance na Wall Street. Zjevně měl talent: po několika letech začal provozovat interaktivní digitální televizi, dotáhl to daleko.“ Podíval se na D’Agostu. „Uvažujete o povolení k domovní prohlídce?“

„Chtěl jsem s ním nejdřív promluvit.“

Dveře výtahu se rozevřely do elegantně zařízené chodby. Několik pohovek z černé kůže stálo na starožitných koberečcích serapi. Prostor krášlilo půl tuctu velkých plastik různých afrických kmenů – válečníci s impozantními přilbami a velkými maskami s nesmírně složitými barevnými jemnými ornamenty.

„Vypadá to, že náš pan Kline urazil ‚hodně velký kus cesty‘,“ řekl D’Agosta, když se rozhlédl.

Sdělili recepční svá jména a posadili se. D’Agosta mezi tituly Computerworld a Database Journal marně hledal vydání časopisu People nebo Entertainment Weekly. Uběhlo pět minut, potom deset. Když už chtěl D’Agosta vstát a dát o sobě náležitě vědět, na stole recepční se ozval bzučák.

„Pan Kline vás přijme,“ řekla už na nohou a odvedla je neoznačenými dveřmi.

Kráčeli po dlouhé, měkce osvětlené chodbě, která končila u dalších dveří. Recepční je jimi uvedla přes sekretariát, v němž krásná asistentka psala na počítači. Věnovala jim kradmý pohled, než se zase vrátila k práci. Byla napjatá a vyděšená, chovala se jako spráskaný pes.

Ze sekretariátu vedly další dveře do prostorné rohové kanceláře. Dvě skleněné stěny skýtaly až závratný výhled na Šestou avenue. Za psacím stolem se čtyřmi počítači stál, zády k nim, přibližně čtyřicetiletý muž. Díval se ven a mluvil do bezdrátového telefonu.

D’Agosta se rozhlédl po kanceláři: další pohovky z černé kůže, další kmenové plastiky na stěnách: pan Kline je nejspíš sběratel. V naleštěné skleněné vitríně bylo uloženo několik zaprášených artefaktů, keramické dýmky, přezky a pokroucené kusy železa, vše označeno nálepkami s údaji o tom, že pocházejí z původních nizozemských osad Nového Amsterdamu. V několika knihovnách zapuštěných do zdi byly uloženy publikace o financích a počítačových programovacích jazycích – v ostrém kontrastu s lascivními, poněkud znepokojujícími maskami.

Když muž ukončil hovor, otočil se k nim. Měl hubený, pozoruhodně mladistvý obličej se stopami po boji s akné v době dospívání. D’Agosta si všiml, že ten člověk je docela malý, maximálně 165 centimetrů. Vlasy mu na temeni trčely jako děcku. Jen oči měl staré – a velmi chladné.

Podíval se z Pendergasta na D’Agostu a zase zpátky. „Přejete si?“ zeptal se distingovaným hlasem.

„Rád bych si sedl, díky,“ řekl Pendergast, přitáhl si židli a hodil si nohu přes nohu. D’Agosta následoval jeho příkladu.

Muž se pousmál, ale jejich počínání nijak nekomentoval.

„Pan Lucas Kline? Jsem poručík D’Agosta z Newyorského policejního sboru.“

„Hned jsem věděl, že vy musíte být D’Agosta.“ Kline se podíval na Pendergasta. „A vy jste určitě zvláštní agent. A mě už znáte. Tak, co chcete? Zrovna mám dost práce.“

„Skutečně?“ zeptal se D’Agosta uvelebený v kůži, která nanejvýš uspokojivě vrzala. „A co vás tolik zaměstnává, pane Kline?“

„Jsem výkonný předseda DVI.“

„To mi nic neříká.“

„Pokud chcete znát můj příběh, jak jsem se z chudáka stal boháčem, přečtěte si tohle.“ Kline ukázal na půl tuctu stejných knih seřazených vedle sebe na jedné polici. „Jak jsem se z obyčejného SDB vypracoval do čela vlastní společnosti. Je to povinná četba pro všechny mé zaměstnance: virtuózní pohled do podstaty věci, privilegium zaplatit pětačtyřicet dolarů.“ Vrhl na ně omluvný úsměv. „Až budete na odchodu, moje sekretářka od vás přijme hotovost nebo šek.“

„Co znamená SDB?“ zajímalo D’Agostu.

„Správce databáze. Kdysi jsem se tím živil. Abych si přivydělal, napsal jsem program pro automatické standardizování velkých finančních databází.“

„Standardizování?“ zopakoval D’Agosta.

Kline přezíravě mávl rukou. „Na to se ani neptejte. V každém případě můj program fungoval skvěle. Ukázalo se, že na trhu je po standardizování databází velká poptávka. A tak jsem vyšachoval spoustu jiných správců databází. A vybudoval jsem tohle všechno.“ Lehce zvedl bradu a v koutcích jeho růžových, skoro dívčích úst mu stále pohrával samolibý úsměv.

D’Agosta skřípal zuby nad ješitností toho chytrolína. Tak to si tedy vychutná. Ležérně se opřel v křesle, kůže znovu zavrzala na protest. „Nás ve skutečnosti víc zajímají vaše mimoúřední aktivity.“

Kline se na něj zadíval. „Jako například?“

„Jako například vaše slabost pro najímání hezkých sekretářek a jejich zastrašovaní, aby s vámi měly sexuální poměr, a jejich následné tyranizovaní nebo uplácení, aby o tom pomlčely.“

Kline ani v nejmenším nezměnil výraz obličeje. „Aha. Takže vy jste přišli kvůli vraždě Smithbacka.“

„Využil jste své pozice síly, abyste ty ženy zneužíval a ovládal. Příliš se vás bály a měly strach, že přijdou o práci, aby cokoli řekly. Ale Smithback se nebál ničeho. Kompromitoval vás před celým světem.“

„Nic neodhalil,“ komentoval Kline. „Byla podána obvinění, nic se nedokázalo a veškeré sporné body, pokud vůbec existují, jsou uzavřeny navěky. Bohužel pro vás i pro Smithbacka o tom neexistuje žádný oficiální záznam.“

D’Agosta pokrčil rameny, jako by řekl: To nevadí, džin už byl stejně vypuštěn z lahve.

Pendergast poposedl. „Určitě pro vás bylo velmi nepříjemné, když se Smithbackův článek objevil v novinách. Celková hodnota všech cenných papírů DVI na burze klesla o padesát procent.“

Kline zachoval klidný výraz. „Víte, jak to chodí na trzích. Jsou velmi nestálé. DVI už je zase zpátky tam, kde byla předtím.“

Pendergast složil ruce. „Teď jste výkonný předseda a nikdo už vám nebude sypat sůl do ran, nikdo vám nebude krátit reprezentační fond. Nikdo vámi nebude opovrhovat, aniž by ho minul trest – nemám pravdu, pane Kline?“ Pendergast se pousmál a podíval se na D’Agostu. „Dopis?“

D’Agosta sáhl do kapsy, vyndal dopis a četl: „Ujišťuji vás, že bez ohledu na to, kolik času mi to zabere a na kolik peněz mě to přijde, budete litovat, že jste ten článek napsal. Nemáte tušení, jak a kdy budu jednat, ale buďte si jistý jedním: jednat budu.“ Vzhlédl od papíru. „Napsal jste to, pane Kline?“

„Ano,“ odpověděl a dokonale ovládal výraz obličeje.

„A poslal jste tenhle dopis Williamu Smithbackovi?“

„Ano.“

„Myslel –“

Kline mu skočil do řeči. „Poručíku, vy jste tak nudný patron. Já si otázky položím sám a ušetřím nám všem čas. Myslel jsem to vážně? Naprosto. Nesu zodpovědnost za jeho smrt? Je to možné. Jsem rád, že je mrtvý? Mám z toho velkou radost, děkuji vám.“ Zamrkal.

„Vy –“ spustil D’Agosta.

„Věc se má tak,“ přerušil ho znovu Kline, „že se to nikdy nedozvíte. Platím si nejlepší právníky ve městě. Vím přesně, co můžu říct a co říct nemůžu. Nikdy mě nedostanete.“

„Můžeme vás zadržet,“ odpověděl D’Agosta. „Mohli bychom to udělat hned teď.“

„To byste samozřejmě mohli. A já budu tiše sedět tam, kam mě odvezete, dokud nepřijede můj právník – a potom odejdu.“

„Můžeme vás zadržet, máme dostatečný důvod.“

„Vy přeháníte, poručíku.“

„Ten dopis je jasná výhrůžka.“

„Veškeré mé počínání v době té vraždy lze objasnit. Právnické špičky v téhle zemi ten dopis prověřily. Není v něm nic, co by mohlo být žalovatelné.“

D’Agosta se zazubil. „Co kdybychom si s vámi, Kline, trochu zažertovali a odvedli vás jako pachatele přes vestibul – poté, co bychom dali hlášku tisku?“

„Vlastně by to byla skvělá publicita. Já bych byl ve své kanceláři během hodiny, vy byste měli potíže a moji nepřátelé by pochopili, že jsem nedotknutelný.“ Kline se znovu usmál. „Mějte na paměti, poručíku: jsem zkušený programátor. Mojí prací bylo psát dlouhé, složité obslužné procedury, při nichž je rozhodující dokonalá logika. To je první, nejpodstatnější věc, kterou se člověk jako programátor naučí. Všechno musíte dokonale promyslet. Ujistit se, že jste podnikl veškerá opatření pro jakékoli nečekané výstupy. A nenechat žádná slabá místa. Ani jediné.“

D’Agosta cítil, jak v něm postupně kypí vztek. Ve velké kanceláři se rozhostilo ticho. Kline seděl se založenýma rukama a díval se na D’Agostu.

„Vadný,“ řekl D’Agosta. Alespoň tomu bastardovi z tváře zmizel ten arogantní úsměv.

„Prosím?“ zeptal se Kline.

„Kdybych nebyl tak zhnusený, skoro by mi vás bylo líto. Jediný způsob, jak dostanete nějakou do postele, je mávat penězi, ohánět se svým vlivem, obtěžovat a sáhnout k násilí. Nepřipadá vám to vadné? Ne? Tak co třeba jiný výraz: ubohý. Kdy máte v úmyslu vyměnit to děvče v sekretariátu za letošní model?“

„Jděte do hajzlu,“ zaznělo v odpověď.

D’Agosta vstal. „Používáte nevhodné výrazy, Kline. Mluvíte s policistou.“ Ruce položil na pouta. „Myslíte si, jak jste chytrý, ale právě jste překročil meze.“

„Jděte do hajzlu, D’Agosto,“ slyšel znovu.

D’Agosta si uvědomil, že to neřekl Kline. Ten hlas zněl trochu jinak. A nepřicházel zpoza stolu, ale ze dveří v protější stěně.

„Kdo to je?“ zeptal se D’Agosta. Rozčílil se tak rychle, až se celý roztřásl.

„Tohle?“ odpověděl Kline. „No to je Chauncy.“

„Ať jde pryč. Hned.“

„To nejde.“

„Cože?“ procedil D’Agosta skrz zaťaté zuby.

„Má moc práce.“

„Jděte do hajzlu,“ ozval se Chauncy.

„Moc práce?“

„Jo, obědvá.“

Bez dalšího slova přešel D’Agosta ke dveřím a prudce je otevřel.

Za nimi byla malá místnost, sotva větší než komora. Uvnitř stál jen dřevěný bar ve tvaru T, dosahoval mu až k hrudníku – a na něm seděl obrovský papoušek lososové barvy. V jednom pařátu svíral para ořech. Nevzrušeně si ho prohlížel, obrovský zobák ostýchavě zakryl peřím, chochol na hlavě lehce pozvedl.

„Poručíku D’Agosto, seznamte se. To je Chauncy,“ řekl Kline.

„Jděte do hajzlu, D’Agosto,“ řekl papoušek.

D’Agosta postoupil o krok dopředu. Papoušek ze sebe vyloudil ohlušující skřek, upustil ořech, zamával křídly a na D’Agostu se snesla sprška peří. Na výraz zloby chochol na hlavě doširoka rozevřel.

„No tak, podívejte, co jste provedl,“ pokáral ho Kline s jemnou výčitkou v hlase. „Vyrušil jste ho při obědě.“

D’Agosta ustoupil a ztěžka dýchal. Najednou si uvědomil, že nemůže udělat naprosto nic. Kline neporušil žádný zákon. Jak se má zachovat? Nasadit želízka papouškovi kakadu a odvézt ho? To by se mu na One Police Plaza všichni vysmáli. Ten prevít měl všechno dokonale promyšlené. Vzal dopis a zmačkal ho. Pocit marnosti ho ničil.

„Odkud zná moje jméno?“ zamumlal, když si čistil sako od peří.

„Víte, s Chauncym jsme o vás mluvili, než jste sem přišel,“ odpověděl Kline.

Když nastoupili do výtahu, aby sjeli do vestibulu, D’Agosta se podíval na Pendergasta. Zvláštní agent se chvěl, jako by se tiše radoval. D’Agosta podmračeně odvrátil pohled. Potom se Pendergast uklidnil a odkašlal si.

„Myslím, můj milý Vincente,“ řekl, „že byste měl uvažovat o získání povolení k domovní prohlídce. Co možná nejdřív.“

14

Caitlyn Kiddová pomalu zajela autem na parkoviště pro autobusy proti Newyorskému přírodopisnému muzeu. Než vystoupila, na přístrojovou desku položila výtisk vydání West Sideru z předchozího dne – s titulkem a jejím jménem jako autorky. To, společně s označením vozidla tisku, jí snad pomůže vyhnout se druhé pokutě za špatné parkování ve dvou dnech.

Svižně kráčela přes Museum Drive, vdechovala mrazivý podzimní vzduch. Bylo tři čtvrtě na pět a přesně, jak čekala, spousta lidí odhodlaně vycházela z neoznačených dveří a mířila do přízemí velké budovy. Všichni nesli tašky a diplomatické kufříky – zaměstnanci, ne návštěvníci. Kličkovala mezi nimi k těm dveřím.

Za nimi se rozprostírala úzká chodba vedoucí ke stanovišti bezpečnostní služby. Několik lidí ukázalo průkazku zaměstnance muzea a dva očividně znudění hlídači jim pokynuli, aby šli dál. Caitlyn zalovila v tašce a vyndala novinářský průkaz.

Přistoupila k hlídači a ukázala mu ho. „Sem smí pouze zaměstnanci.“

„Jsem z West Sideru,“ odpověděla. „Zpracovávám materiál o muzeu.“

„Máte domluvenou schůzku?“

„Mám domluvený rozhovor s…“ Podívala se na jmenovku kurátora, který právě procházel kolem. Potrvá pár minut, než dojde do své kanceláře. „Doktorem Prinem.“

„Okamžik.“ Hlídač nahlédl do telefonního seznamu, navolil číslo a několikrát ho nechal vyzvánět. Potom se na ni podíval ospalýma očima. „Není u sebe. Budete tu muset počkat.“

„Můžu si sednout?“ Ukázala na lavici opodál.

Hlídač zaváhal.

„Jsem těhotná. Neměla bych dlouho stát.“

„Tak dobře.“

Posadila se, překřížila nohy, otevřela knížku a sledovala kontrolní stanoviště. U vchodu se objevil hlouček zaměstnanců – podle vzhledu údržbáři z noční směny. Když se hlídači soustředili na kontrolu průkazek a odškrtávali jména, Caitlyn rychle vstala a přidala se k proudu lidí, kteří už prošli kontrolou.

Kancelář, kterou hledala, byla v suterénu – po pěti minutách pátrání na internetu získala adresář zaměstnanců a plán muzea – jenže budova připomínala mraveniště protínajících se průchodů a nekonečných neoznačených chodeb. Nikdo ji nezastavil, nejspíš si jí nikdo ani nevšiml, ale několik šikovně formulovaných dotazů stačilo, aby se dostala do dlouhé, tlumeně osvětlené chodby, po jejíchž obou stranách byly každých šest metrů dveře s oknem z mléčného skla. Caitlyn je pomalu míjela a zběžně pročítala jmenovky. Ve vzduchu bylo cítit něco nepříjemného, ale nedokázala to přesně identifikovat. Několikerý dveře byly otevřené a za nimi viděla laboratorní zařízení, kanceláře se spoustou nepořádku a skleněné nádoby se zvířaty v roztoku, divoce vyhlížející vycpaná zvířata na podstavcích.

Zastavila se před pootevřenými dveřmi se jmenovkou KELLYOVÁ, N. Zevnitř slyšela hlasy. Vlastně jeden: uvědomila si, že Nora Kellyová telefonuje.

Přišla blíž a poslouchala.

„Skipe, nemůžu. Teď prostě domů odjet nemůžu.“

Chvilku mlčela. „Ne, kvůli tomu ne. Kdybych se hned teď rozjela do Santa Fé, možná bych se do New Yorku už nikdy nevrátila. Ty to nechápeš? Kromě toho je pro mě životně důležité zjistit, co se opravdu stalo, vypátrat Billova vraha. To jediné mě teď drží nad vodou.“

Bylo to příliš osobní. Caitlyn pootevřela dveře a odkašlala si. Laboratoř byla malá, ale uklizená. Vedle laptopu na pracovním stole leželo několik keramických střepů. Z jednoho rohu k ní vzhlédla žena od telefonu. Byla štíhlá, hezká, vlasy barvy bronzu jí splývaly přes ramena, v oříškových očích utahaný výraz.

„Skipe,“ řekla, „zavolám ti později. Ano. Dobře, dneska večer.“ Zavěsila, vstala od stolu. „Co si přejete?“

Caitlyn se zhluboka nadechla. „Vy jste Nora Kellyová?“

„Ano.“

Z kabelky vyndala novinářský průkaz a otevřela ho. „Jsem Caitlyn Kiddová z West Sideru.“

Nora zrudla. „Autorka toho nesmyslu?“ zeptala se úsečně a v jejím hlase byla znát zloba a smutek.

„Paní Kellyová –“

„To byl vskutku skvělý výtvor. Ještě jeden takový a možná dostanete nabídku na spolupráci z Weekly World News. Doporučuji vám, abyste odešla, dřív než zavolám ochranku.“

„Opravdu jste četla můj článek?“ vyhrkla Caitlyn.

Nora znejistěla. Caitlyn to odhadla dobře: nečetla její článek.

„Byl to dobrý příběh, faktický a nezaujatý. Titulky nepíšu, jen se věnuji obsahu.“

Nora postoupila o krok dopředu a Caitlyn instinktivně couvla. Nora na ni upřeně hleděla blýskavýma očima. Potom se otočila ke svému stolu a zvedla telefon.

„Co to děláte?“ zeptala se Caitlyn.

„Volám ochranku.“

„Paní Kellyová, prosím vás, nedělejte to.“

Vytočila číslo a čekala, až někdo zvedne telefon.

„Škodíte sama sobě. Protože já vám můžu pomoci najít vraha vašeho manžela.“

„Ano?“ Nora mluvila do telefonu. „Nora Kellyová, antropologická laboratoř.“

„Obě chceme jedno a totéž,“ zasyčela Caitlyn. „Prosím vás, dovolte, abych vám objasnila, jak vám mohu pomoci.“

Ticho. Nora na ni upřeně hleděla a po chvíli do sluchátka řekla: „Promiňte, to je omyl.“ Pomalu položila telefon do vidlice.

„Dvě minuty,“ upozornila.

„Dobře. Noro – můžu vám tak říkat? Znala jsem vašeho manžela. Zmínil se někdy? Vídali jsme se na tiskových konferencích, místech činu a tak. Stávalo se, že jsme oba pracovali na stejném příběhu, ale, no… pro mě to bylo dost těžké, začátečnice z plátku na jedno přečtení, což West Sider je, chtěla soupeřit s Timesy.“

Nora nereagovala.

„Byl to dobrej chlápek. Jak říkám: vy a já máme stejný cíl – najít jeho vraha. Obě máme unikátní zdroje, měly bychom je využít. Vy ho znáte líp než kdokoli jiný. A já mám zase k dispozici noviny. Mohly bychom dát dohromady naše nadání, pomoci si navzájem.“

„Stále čekám, až uslyším jak.“

„Víte, na čem Bill pracoval? Jednalo se o práva zvířat. Před pár týdny se mi zmínil.“

Nora přikývla. „Už jsem o tom řekla policii.“ Zaváhala. „Myslíte, že to spolu souvisí?“

„To mi napovídá instinkt. Ale zatím nemám dost informací. Povězte mi o tom víc.“

„Šlo o obětování zvířat v Inwoodu. Hodně se o tom mluvilo – a potom to celé utichlo. Ale Billa to nepustilo. Nechal si to na pozdější dobu, hledal nové úhly pohledu.“

„Hodně vám o tom vyprávěl?“

„Nabyla jsem jen dojmu, že jistí lidé nejsou zrovna nadšení, že se o to tolik zajímá, ale to není nic nového. Nejšťastnější byl, když se mu podařilo lidi pořádně namíchnout. Hlavně ty nepříjemné. A nikoho nesnášel víc než ty, co zneužívají zvířata.“ Podívala se na hodinky. „Zbývá třicet vteřin. Ještě jste mi neřekla, jak mi můžete pomoct.“

„Pokud jde o pátrání, dokážu být vytrvalá. Zeptejte se mých kolegů. Vím, jak funguje policie, nemocnice, knihovny, archivy – mám na mysli hlavně ty určené jen žurnalistům. S novinářským průkazem se dostanu na místa, kam vy nemůžete. Chci tomu věnovat noci i dny, čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Pravdou je to, že chci příběh. Ale taky chci spravedlnost pro Billa.“

„Vaše dvě minuty uplynuly.“

„Dobře, teď odejdu. Chci, abyste něco udělala – pro sebe i pro mě. Najděte jeho poznámky k tomuhle tématu o právech zvířat. Podělte se o ně se mnou. Pamatujte si: my reportéři držíme spolu. Chci se dostat k jádru věci skoro jako vy. Pomozte mi s tím, Noro.“

Po těch slovech se krátce usmála, podala Noře svoji vizitku, otočila se a odešla z laboratoře.

15

Rolls projel vraty zasazenými do zdi z falešných cihel, na čelní straně ozdobenými plastovým břečťanem. Cedule obklopená listy informovala návštěvníky, že jsou před hřbitovem a mauzoleem Whispering Oaks. Za zdí se rozprostíral zelený trávník lemovaný nedávno zasázenými duby ukotvenými dráty. Všechno bylo nové a ještě nedodělané. Hřbitov sám prakticky zel prázdnotou a D’Agosta viděl švy v místech, kde k sobě přiléhaly pruhy rozvinutého umělého trávníku. V jednom rohu bylo seskupeno půl tuctu obrovských náhrobních kamenů z leštěné žuly. Vepředu se uprostřed travnatého prostranství tyčilo bílé mauzoleum; strohé a nezajímavé.

Proctor jel rollsem po asfaltové příjezdové cestě a zastavil u mauzolea. Záhon před ním oplýval květinami, ačkoli byl podzim, a když D’Agosta vystoupil, dloubl do jedné z nich botou.

Plastová.

Stáli na parkovišti a rozhlíželi se. „Kde jsou všichni?“ zeptal se D’Agosta a podíval se na hodinky. „Ten chlápek tady měl být v poledne.“

„Pánové?“ Zpoza mauzolea se jako duch vynořil nějaký muž. D’Agostu vyděsil jeho vzhled: hubený, oblečený v dobře střiženém černém obleku, s nepřirozeně bílou pletí. Přispěchal k nim s rukama servilně sepjatýma a mířil rovnou k Pendergastovi. „Jak vám mohu pomoci, pane?“

„Jsme tu ohledně ostatků Colina Fearinga.“

„Á, toho ubohého chlapíka, kterého jsme pochovali – kdy to bylo? – ano, skoro před dvěma týdny?“ Muž celý zářil a prohlížel si Pendergasta od hlavy k patě. „Vy jste určitě z branže. Vždycky poznám člověka z našeho oboru!“

Pendergast pomalu sáhl do kapsy.

„Ano, ano,“ mluvil dál ten muž, „ten pohřeb si pamatuji moc dobře. Ubožák, byla tady jen jeho sestra a kněz. Překvapilo mě to – s mladými se obvykle přichází rozloučit spousta lidí. No! Z jaké márnice jste, pánové, a jak vám mohu pomoci?“

Pendergast konečně vytáhl z kapsy kožené pouzdro, zvedl je a rozevřel.

Muž na ně zíral. „Co to je?“

„Želbohu nejsme ‚z oboru‘, jak jste to roztomile vyjádřil.“

Muž zbledl ještě víc a neřekl ani slovo.

D’Agosta k němu přistoupil a podal mu obálku. „Jsme tady kvůli soudem nařízené exhumaci Colina Fearinga. Dokumenty jsou uvnitř.“

„Exhumace? O tom nic nevím.“

„Mluvil jsem o tom včera večer s panem Radcliffem,“ vysvětlil D’Agosta.

„Pan Radcliffe mi nic neřekl. Nikdy mi nic neříká,“ stěžoval si muž nevrlým hlasem.

„To je škoda,“ poznamenal D’Agosta, znovu propadl špatné náladě, která ho od té vraždy pronásledovala. „Pojďme na to, ať to máme za sebou.“

Muž byl evidentně vyděšený. Skoro zavrávoral. „Ještě… ještě jsme tu nic takového neměli.“

„Všechno je vždycky poprvé, pane –?“

„Lille. Maurice Lille.“

V tu chvíli jejich směrem po příjezdové cestě s rachotem kodrcala notně ojetá dodávka soudního lékaře. Za ní se táhl oblak modrého kouře. Do zatáčky vjela příliš rychle – D’Agostu napadlo, proč tihle chlapi vždycky jezdí jako šílenci –, se zaskřípěním zastavila a celá se rozhoupala. Vystoupili dva zřízenci v bílých kalhotách s laclem, otevřeli zadní dveře a vyndali pojízdná nosítka, na nichž ležel prázdný pytel na mrtvolu. Převezli je přes parkoviště.

„Kde je umrlec?“ vykřikl hubenější z nich, pihovatý kluk s rezavými vlasy.

Ticho.

„Pane Lille?“ ozval se D’Agosta po chvíli.

„… umrlec?“

„Však víte,“ popíchl ho zřízenec. „Mrtvola. Nemáme na to celej den.“

Lille ze sebe setřásl šok. „Ano. Ano, jistě. Pojďte se mnou, prosím, do mauzolea.“

Vedl je k hlavnímu vchodu, navolil kód na klávesnici a dveře z falešného bronzu se s cvaknutím otevřely. Odhalily vysoký bílý prostor s kryptami od podlahy ke stropu kolem všech čtyř stěn. Dvě mohutné plastové kytice přepadávaly z obrovských uren v italském stylu – také z umělé hmoty. Jen několik krypt bylo označeno černými vyrytými jmény a daty. D’Agosta si nemohl pomoci. Snažil se zjistit, jestli ucítí zápach, který tak dobře zná, ale vzduch byl čistý, svěží, voňavý. Jednoznačně naparfémovaný. Takovýhle prostor, napadlo ho, musí mít pořádnou vzduchotechniku.

„Promiňte. Říkal jste, že jde o Colina Fearinga?“ Vzdor výkonné klimatizaci se Lille potil.

„Přesně tak.“ D’Agosta podrážděně sledoval Pendergasta, který si vyrazil na obhlídku s rukama za zády a sešpulenými rty. Zdálo se, že vždycky zmizí v nevhodný čas.

„Okamžik, prosím.“ Lille prošel prosklenými dveřmi do své kanceláře, ve chvíli se vrátil s psací deskou, očima přejížděl obrovskou stěnu s kryptami a rty pohyboval, jako by počítal.

„Támhleto je Colin Fearing.“ Ukázal na jednu z označených krypt, potom ustoupil s grimasou nepovedeného úsměvu.

„Pane Lille?“ ozval se D’Agosta. „Klíč?“

„Klíč?“ Zpanikařil. „Vy chcete, abych to otevřel?“

„V tom spočívá exhumace,“ odpověděl D’Agosta.

„Ale já k tomu nemám oprávnění. Jsem jenom obchodní zástupce.“

D’Agosta povzdechl. „Všechny potřebné papíry máte v té obálce. Stačí, když podepíšete první stránku – a dáte nám klíč.“

Lille sklopil oči a nejspíš si až v tu chvíli všiml, že v ruce svírá manilovou obálku.

„Ale na to nemám oprávnění. Budu muset zavolat panu Radcliffeovi.“

D’Agosta obrátil oči v sloup.

Lille šel zpátky do kanceláře, dveře nechal otevřené. D’Agosta poslouchal. Hovor začal tiše, ale zanedlouho se jeho pronikavý hlas rozléhal mauzoleem jako řev kopnutého psa. Pan Radcliffe očividně neměl zájem spolupracovat.

Lille vyšel z kanceláře. „Pan Radcliffe jede sem.“

„Jak dlouho mu cesta potrvá?“

„Hodinu.“

„Na to zapomeňte. Už jsem tohle Radcliffeovi vysvětlil. Otevřete kryptu. Hned teď.“

Lille zalomil rukama, obličej zkřivený křečí. „Proboha! Já prostě… nemůžu.“

„V ruce držíte soudní příkaz, kamaráde, ne žádost o povolení. Jestli tu kryptu neotevřete, obviním vás z maření služebního výkonu policisty.“

„Ale pan Radcliffe mě vyhodí!“ kvílel Lille.

Pendergast se prudce otočil a nenuceně k nim kráčel. Zůstal stát u Fearingovy označené krypty a četl nahlas: „Colin Fearing, třicet osm let. Smutné, když umírají mladí, nemyslíte, pane Lille?“

Lille patrně nic neslyšel. Pendergast položil ruku na mramor, jako by ho laskal. „Říkáte, že na pohřeb nikdo nepřišel?“

„Jen jeho sestra.“

„To je smutné. A kdo to zaplatil?“

„Já… to nevím jistě. Účet zaplatila sestra, myslím, že z matčiných prostředků.“

„Ale matka je nepříčetná.“ Agent se otočil na D’Agostu. „Jestlipak sestra měla plnou moc? To stojí za prošetření.“

„Dobrý nápad.“

Pendergastovy bílé prsty dál hladily mramor, odtáhl ukrytou destičku, pod níž byl zámek. Druhou rukou sáhl do náprsní kapsy a vyndal drobný předmět. Připomínal hřeben s několika krátkými zuby na jednom konci. Vsunul ho do zámku a zakroutil jím.

„Promiňte, co to, prosím vás…?“ začal Lille, ale jeho hlas utichl, když se dveře krypty na naolejovaných pantech neslyšeně otevřely. „Ne, počkejte, tohle nesmíte –“

Zřízenci před sebou tlačili nosítka, nadzdvihli je tak, aby byla v rovině s kryptou. V Pendergastově ruce se objevila malá baterka. Posvítil do tmy a nahlížel dovnitř.

Chvilku bylo ticho. Potom Pendergast řekl: „Myslím, že nosítka nebudeme potřebovat.“

Zřízenci se váhavě zarazili. Pendergast se narovnal a obrátil se na Lillea. „Prosím pěkně, řekněte mi, kdo má na starost klíče od těchto krypt.“

„Klíče?“ Ten muž se rozklepal. „Já.“

„Kde jsou uloženy?“

„Mám je zamčené ve své kanceláři.“

„A náhradní?“

„Pan Radcliffe je má mimo tyto prostory. Nevím kde.“

„Vincente?“ Pendergast ustoupil a pokynul k otevřené kryptě.

D’Agosta přistoupil a nahlédl do temné dutiny, pohledem sledoval úzký paprsek baterky.

„Ta zatracená věc je prázdná!“ řekl.

„To není možné,“ pronesl Lille rozechvěle. „Na vlastní oči jsem viděl, jak tam to tělo ukládali…“ Hlas mu vypověděl službu, prsty sevřel kravatu.

Zrzavý zřízenec nahlédl dovnitř, aby se přesvědčil. „No to mě podrž!“

„Není úplné prázdná, Vincente.“ Pendergast si navlékl latexovou rukavici, velmi opatrně vyndal nějaký předmět a na dlani jej ukázal ostatním. Byla to maličká rakev ledabyle složená z papírové drtě a kousků látky s pootevřeným víkem. Uvnitř ležela zubící se kostra sestavená z krátkých párátek nabarvených nabílo.

„Tady je pohřbený – jistým způsobem,“ řekl medovým hlasem.

Zaslechli zalapání po dechu a potom tlumený zvuk, jako by něco padalo. D’Agosta se obrátil. Maurice Lille omdlel.

16

Půlnoc. Nora Kellyová svižně kráčela temným srdcem suterénu muzea, podpatky jejích bot zlehka klapaly na vyleštěné kamenné podlaze. Chodby byly po pracovní době tlumeně osvětlené a z otevřených dveří zívaly stíny. Nikdo tam nebyl, i nejvytrvalejší kurátoři před několika hodinami odešli domů a hlídači většinou procházeli veřejné prostory muzea.

Zastavila se u dveří z nerezavějící oceli se štítkem Laboratoř dna. Jak doufala, okno ve dveřích kryté drátěným pletivem bylo temné. Otočila se ke klávesnici, navolila sérii čísel. LED dioda na zařízení blikla z červené na zelenou.

Otevřela dveře, vešla dovnitř, rozsvítila a rozhlédla se. V laboratoři byla jen párkrát, neformálně, když přinesla vzorky na testování. Přístroj zmnožující DNA zakrytý igelitem stál na úzkostlivě čistém stole. Přišla k němu, sundala igelit, složila ho a položila stranou. Bílý plastový Eppendorf Mastercycler 5330 vypadal zastarale, byl vypouklý a uvnitř velmi důmyslný. Prohledala tašku a vyndala papír s návodem na použití stažený z internetu.

Dveře za ní se automaticky zamkly. Zhluboka se nadechla, potom rukou šátrala po zadní straně přístroje, po chvíli nahmatala vypínač a stiskla ho. Podle manuálu potrvá patnáct minut, než se zahřeje.

Tašku položila na stůl, vytáhla z ní polystyrénovou nádobu, sundala víčko a opatrně vyndávala zkumavky tenké jako tužka a rovnala je do stojánku. V jedné byl vlas, ve druhé vlákno, v další kousek papírového kapesníčku a v té poslední sublimačně vysušený vzorek krve. Všechny dostala od Pendergasta.

Lehce rozechvělými konečky prstů si otřela obočí. Zkoušela nemyslet na nic jiného než na práci v laboratoři. Do svítání to musí dodělat a být už dávno pryč. V hlavě jí tepalo, byla k smrti unavená – od návratu domů před dvěma dny nespala. Ale zlost a smutek jí dodávaly energii a sílu. Pendergast potřeboval výsledky DNA co možná nejdřív. Byla vděčná, že může alespoň něčím přispět a napomoci chytit Billova vraha.

Z laboratorní ledničky vyndala sadu osmi zkumavek DNA: maličké zapečetěné plastové nádobky ve tvaru kulky, naplněné tlumícím roztokem, enzymem umožňujícím množení DNA, dNTP a dalšími reagenty. S maximální opatrností sterilizovanou pinzetou přendala nepatrné vzorky biologického materiálu do zkumavek a každou rychle neprodyšně uzavřela. Když se přístroj zahřál a zazvonil, už měla připraveno celkem dvaatřicet vzorků: maximální množství, které dokáže pojmout na jeden cyklus.

Několik zbývajících zkumavek si dala do kapsy na pozdější použití a potřetí pročetla návod. Otevřela přístroj, vložila do něj reakční nádobky, přístroj zavřela a uzamkla. Nastavila ovládání a opatrně stiskla spouštěcí tlačítko.

Pro dokončení reakce bude zapotřebí čtyřicet tříminutových termálních cyklů. Dvě hodiny. Potom gelovou elektroforézou určí DNA.

Přístroj znovu tiše zazvonil a na obrazovce se objevila informace, že první termální cyklus probíhá. Nora nečinně přihlížela, čekala. Až teprve v tu chvíli si uvědomila, že v laboratoři panuje hrobové ticho. Neslyšela ani obvyklý hluk klimatizace. Místnost zapáchala prachem, plísní a nasládlým paradichlorbenzenem z nedalekých skladovacích prostor.

Podívala se na hodiny: za pět minut půl jedné. Měla si s sebou vzít knížku. Takhle zůstala v tiché laboratoři osamělá se svými myšlenkami – děsivými myšlenkami.

Vstala, přešla ke stolu, posadila se a znovu vstala. Na policích hledala něco na čtení, ale byly tam jen manuály. Mohla by jít do své kanceláře, ale hrozilo nebezpečí, že někoho potká a bude muset vysvětlovat, co v tak pozdní hodinu dělá v muzeu. Ke vstupu do laboratoře DNA neměla povolení. Nezažádala si o ně, ani se nezapsala do knihy. I kdyby tohle všechno udělala, stejně není oprávněna používat tenhle přístroj…

Najednou ztuhla. Poslouchala. Zaregistrovala nějaký hluk – nebo si to aspoň myslela. Za dveřmi.

Podívala se na okno ve dveřích, ale kromě chodby mdle osvětlené žárovkou v drátěném krytu neviděla nic. LED dioda na klávesnici u dveří svítila červeně: pořád byly zamčené.

Zasténala a zaťala pěsti. Bylo to beznadějné: stále se jí vracely děsivé představy, přepadávaly ji bez varování. Pevně zavřela oči, pěsti zaťala ještě víc, chtěla myslet na cokoli jiného než na to, jak ho poprvé zahlédla…

Rychle otevřela oči. Znovu zaslechla ten zvuk. Tentokrát ho dokázala určit: tiché škrábání na dveře laboratoře. Rychle se otočila. Za oknem spatřila jen jakýsi pohybující se obrys. Měla naprosto jasný pocit, že se na ni někdo podíval.

Jeden z nočních hlídačů? To je možné. Znepokojilo ji, že by mohl někdo vedení informovat o jejím pohybu v místech, do nichž nemá oficiální přístup. Zavrtěla hlavou. Kdyby ji podezírali, přišli by dovnitř, aby ji konfrontovali. Jak by mohli vědět, že tady nemá být? Koneckonců má průkaz a je kurátorka. Znovu si s ní pohrávaly nepříjemné představy. To ji neustále pronásledovalo od… Odvrátila pohled od okna. Možná opravdu začíná bláznit.

Znovu slyšela ten zvuk, okamžitě zvedla oči k oknu. Tentokrát viděla jasný obrys pokyvující hlavy, jako by ten někdo trochu vrávoral. Ale světlo vycházelo zezadu, takže neviděla nic jasně. Za oknem se cosi rýsovalo, potom se to přitisklo ke sklu a světlo v laboratoři odhalilo rysy obličeje.

Zalapala po dechu, zamrkala a nemohla odtrhnout oči.

Byl to Colin Fearing.

17

Nora s výkřikem uskočila. Obličej zmizel.

Tep se jí zrychlil, srdce rozbušilo. Tentokrát neměla pochybnost. Nebyl to sen.

Rychle ucouvla, hledala úkryt a nakonec se přikrčila za laboratorní stůl. Lapala po dechu.

Neslyšela vůbec nic. V laboratoři i na chodbě panovalo naprosté ticho. Napadlo ji: To je nesmysl. Dveře jsou zamčené. Dovnitř se nedostane. Uplynula minuta. Jak se tam krčila a rychle dýchala, stalo se něco podivného. Strach, který ji zcela ovládl, pominul. Pomalu ho začal vytlačovat vztek.

Zvolna vstala. Okno zůstávalo prázdné.

Ruku natáhla přes desku stolu, popadla válec z varného skla opatřený stupnicí a vyndala ho ze stojanu. Udeřila jím o hranu stojanu a na jedné straně ho rozbila. Rychle přešla ke dveřím, roztřesenými prsty se snažila navolit číselný kód. Podařilo se jí to napotřetí. Prudce otevřela a vyšla na chodbu.

Za ohybem na vzdáleném konci chodby zaslechla, jak někdo zavírá dveře.

„Fearingu!“ vykřikla.

Rychle se hnala za roh. Chodbu lemovaly dveře, ale jen jedny byly blízko místa, kde se chodby křížily. Vzala za kliku, bylo odemčeno. Prudce je otevřela.

Šátrala po zdi, nahmatala vypínače a dvěma údery je všechny zapnula.

Před sebou uviděla místnost, o které už slyšela, ale nikdy v ní nebyla: jeden z nejlegendárnějších skladů muzea. Kdysi to bývala elektrárna; teď je tu uložena sbírka velrybích koster. Obrovské kosti a lebky, některé o velikosti městského autobusu, visely na řetězech upevněných na stropě; kdyby byly na podlaze, vlastní vahou by se zdeformovaly a polámaly. Každou kostru přikrývala igelitová plachta, visely jako rubáše skoro až k podlaze – mořská scenerie s kostrami zahalenými drapériemi. Na stropě sice byly řady žárovek, ale na tak velkou místnost nestačily a osvětlení vzbuzovalo spíš dojem, že se člověk ocitl pod vodou.

Rozhlédla se, v ruce svírala zbraň – uražený skleněný válec. Nalevo se pohupovaly plachty – jako by kolem nich někdo před chvílí prošel.

„Fearingu.“

Její hlas podivně rezonoval v prostorném klenutém sklepení. Doběhla k nejbližším rubášům a vklouzla mezi ně. Obrovské kostry v nejasném světle vrhaly bizarní stíny a plachty, špinavé a tuhé, vytvořily bludiště, takže do všech směrů viděla jen pár desítek centimetrů. Byla napjatá a současně rozčilená. Špatně se jí dýchalo.

Natáhla ruku a škubla jednou plachtou. Nic.

Popošla, zatáhla za jinou a potom za další. Všechny se kolem ní divoce rozkývaly, jako by obrovské kostry pod nimi neměly stání.

„Ty bastarde! Ukaž se!“

Zaslechla šustot – a potom uviděla stín, který se rychle plížil k igelitu. Vrhla se kupředu a oháněla se střepem. Nic.

Najednou to už nemohla vydržet a s křikem se rozběhla, odhrnovala jednu plachtu za druhou, obloukem před sebou sekala skleněným střepem, až se do tuhého plastu zamotala a měla co dělat, aby se vyprostila. Nával emocí pominul. Ušla několik kroků a poslouchala. Nejprve slyšela jen sebe samu, jak lape po dechu. Ale po chvíli napravo zcela jasně zaslechla čísi belhání. Honem se tím směrem vrhla, sekala do vzduchu, dělala výpady, chtěla znovu vykřiknout.

Potom náhle zůstala stát. Rozum pomalu rozptýlil rudou mlhu zuřivosti. Udělala hloupost – hodně velkou hloupost. Dovolila, aby jí zloba zatemnila úsudek.

Poslouchala. Šoupání nohou, letmý stín, další rozkývané plachty. Otočila se tím směrem. Ztuhla. Olízla si rty, náhle oschlé. V tlumeném světle, obklopená nespočtem mohutných zahalených koster, sama sobě kladla otázku: kdo je pronásledovatel… a kdo kořist?

Zloba z ní rázem vyprchala a místo ní ji přemohla úzkost – to když pochopila, co se stalo. Fearing se nemohl dostat do její zamčené kanceláře, a tak ji donutil vyjít ven. A teď ji vlákal do tohoto bludiště.

Najednou nůž prosekl plastovou plachtu hned vedle ní. V igelitu zůstala veliká díra, tou prošel a mířil k Noře. Otočila se a máchla před sebe zubatým koncem skleněného válce. Na okamžik ho zahlédla, ale on jí z ruky skleněný válec vyrazil; provizorní zbraň upadla na podlahu a roztříštila se.

Ustoupila a zírala na Fearinga.

Měl potrhané a zapáchající oblečení ztvrdlé seschlou krví. Upřeněji sledoval jedním rozlíceným okem; druhé měl bělavé, slepé. Doširoka otevřená ústa odhalila černé zkažené zuby, vlasy měl plné hlíny a bledě žlutavá kůže páchla smrtí. Přistoupil k ní o krok blíž a při tom ze sebe vyloudil vlhký chrochtavý zvuk. Třpytivým obloukem po ní sekl nožem – okamžitě ho poznala; až příliš dobře.

Uhnula. Nůž ji těsně minul, ale ztratila rovnováhu a upadla na zem. Fearing se k ní blížil; sebrala ze země střep a ustupovala.

S příšerným bublavým zvukem zeširoka zívl.

„Nech mě!“ zaječela a mávala skleněným střepem.

Vlekl se dopředu, nemotorně po něm sekala. Ucouvla, otočila se a utekla. Prodírala se igelitovými závěsy. Určitě najde zadní vchod. Za sebou slyšela, jak ta zrůda prořezává plachty, nůž skoro vrzal, když zasáhl zavěšené kosti.

Šrrruuugggggnnn. Fearing vyluzoval příšerné zvuky, když trhaně dýchal vlhkou průdušnicí. Strachy a úlekem vykřikla, její hlas se v přítmí děsivě odrážel.

Byla dezorientovaná, nevěděla, kterým směrem se má vydat. Potýkala se s igelitem, popadala dech, znovu se zamotala, nakonec upadla na zem a jako šílená se plazila pod šustícími rozhoupanými rubáši. Byla úplně bezmocná.

Šrrruuugggggnnn, ten děsivý zvuk slyšela za sebou.

V zoufalství vstala pod igelitovým rubášem, který halil nízko zavěšenou kostru, natáhla ruce, chytila se velrybího žebra, vyhoupla se nahoru a lezla stále výš jako po dětské prolézačce. Horečně šplhala, vyschlé kosti se kymácely a ťukaly o sebe. Nakonec se dostala až nahoru na velrybí hrudní koš. Mezi dvěma žebry byla dost velká mezera, aby se jí protáhla. Střepem rozřízla igelit, vlezla mezi kosti a dál otvorem v igelitu vyšplhala na hřbet kostry. Na okamžik se zarazila, ztuhla při bizarním pohledu, který se jí naskytl: spousta velrybích koster pod ní, velkých i malých, se houpala do všech stran. Visely tak blízko sebe, že do sebe narážely.

Kostra pod jejíma nohama se rozhoupala. Podívala se dolů. Spatřila Fearinga. Šplhal vzhůru.

Zaúpěla strachem a co možná nejrychleji běžela po horní části kostry, potom přeskočila na vedlejší, pevně se držela, když se pod ní divoce rozkývala. Přeběhla po dalším hřbetu, skočila na třetí kostru. Odtud už viděla dveře v zadní stěně haly.

Prosím, ať nejsou zamčené.

Ohyzdné monstrum se vynořilo na kostře, vysoukalo se z díry v igelitu, přeběhlo po ní a skákalo z jedné kostry na druhou. Nora poznala, že i přes belhavé pohyby je hbitější, než odhadovala. Tím, že vyšplhala na kostry, dosáhla jediného – poskytla mu výhodu.

Prořízla další otvor v igelitu pod sebou, slezla dolů, potom seskočila a co nejrychleji se plazila k zadní části klenutého sklepení. Za sebou slyšela, jak si Fearing klestí cestu k ní. Děsivé srkavé zvuky k ní doléhaly stále hlasitěji.

Náhle se jí podařilo vysvobodit ze spousty kostí, necelé tři metry před sebou uviděla dveře: těžké a staromódní, bez elektronické klávesnice. Doběhla k nim a popadla kliku.

Zamčeno!

Hrůzou vzlykla, otočila se a zády se opřela o dveře, v ruce svírala střep, připravená k poslednímu útoku.

Kostry na řetězech se pohupovaly a skřípaly, rozkývané plachty dřely o podlahu. Čekala, sbírala v sobě síly na poslední bitvu.

Uplynula minuta, potom další. Fearing nikde. Hlomoz a pohupování koster postupně ustaly. Znovu zavládlo ticho.

Několikrát za sebou se nadechla. Přestal ji pronásledovat? Odešel?

Ze vzdáleného konce skladiště zaslechla vrznutí dveří, belhavé kroky a potom ticho.

Ne. Neodešel.

„Kdo je tu?“ vykřikl kdosi hlasem trochu rozechvělým špatně potlačovanou úzkostí. „Vylezte a ukažte se!“

Byl to noční hlídač. Nora se skoro rozplakala úlevou. Fearinga určitě odstrašily blížící se kroky, které zaslechl. Ale zatajila dech. Teď se nemohla ukázat; ne, dokud probíhá analýza DNA.

„Je tu někdo?“ zavolal hlídač, očividně se mu ani trochu nechtělo vstoupit mezi velrybí kostry. Slabý paprsek baterky přejížděl po mdle osvětlené místnosti.

„Poslední výzva, zamykám dveře.“

Noře to bylo jedno. Jako kurátorka znala bezpečnostní kód od vstupních dveří.

„Dobře, jak chcete.“

Slyšela šouravé kroky, světla zhasla a potom se ozvalo bouchnutí dveří.

Nora pomalu ovládla svůj dech, klesla na kolena a mžourala před sebe v kalném světle, které pronikalo malým okénkem ve dveřích.

Je Fearing ještě uvnitř? Čeká připravený zaútočit ze zálohy? Co vlastně chce – dokončit to, co nedokončil v bytě?

Po čtyřech lezla pod igelity, teď nehybnými, pomalu a co nejtišeji mířila ke vstupním dveřím. Vždy po několika minutách se zastavila, rozhlédla se a naslouchala. Žádný zvuk, žádné stíny – jen zavěšené obrovské velrybí kosti chráněné igelitovými rubáši.

Když se dostala doprostřed mezi kostry, zůstala na místě. Viděla slabý odlesk skleněných střepů. Zbylá část její zbraně se rozbila na kusy. V přítmí rozeznala na lesklé hraně jednoho velkého střepu tmavou šmouhu. Takže Fearinga střepem zasáhla – a pořezala ho. To byla krev… jeho krev.

Nadechla se, potom znovu, snažila se jasně myslet. Nakonec roztřesenými prsty vyndala z kapsy náhradní zkumavku. Opatrně odlomila sterilní pečeť, vyndala sklo, smočila ho v tekutině a zkumavku schovala. Od Pendergasta už dostala vzorky DNA Fearingovy matky. Mytochondriální DNA matky a syna je vždycky identická. Teď má možnost provést analýzu jeho DNA a porovnat ji s výsledky z místa činu.

Zastrčila zkumavku zpátky do kapsy – tiše a velmi opatrně šla ke dveřím. Když navolila kód, otevřely se. Rychle jimi proklouzla, zavřela za sebou a hned zamkla. Nejistě kráčela chodbou do laboratoře DNA. Po Fearingovi ani památka. Navolila kód na klávesnici, vběhla do laboratoře a zhasla stropní světlo. Práci dokončí ve světle přístrojů.

Přístroj měl test z poloviny hotový. Nora, s ještě bušícím srdcem, zasunula zkumavku s krví útočníka do stojánku k ostatním. Byla připravena pokračovat v práci.

Zítra večer už se s jistotou dozví, jestli jejího manžela skutečně zabil Fearing – a jestli se dvakrát pokusil zabít i ji.

18

D’Agosta vešel do čekárny márnice, z opatrnosti dýchal ústy. Pendergast přišel hned za ním a zběžně se rozhlédl. Jako kočka usedl na jednu z ošklivých plastových židli seřazených u zdi kolem stolu, na němž byly navršené časopisy s oslíma ušima. Agent si vybral ten nejméně ohmataný, prolistoval stránky a potom se pustil do čtení.

D’Agosta dvakrát obešel místnost. Newyorská márnice pro něj byla místem děsivých vzpomínek a věděl, že zanedlouho k nim přibude další zážitek, na který dlouho nezapomene – a který možná bude nejhorší ze všech. Pendergastova nadpřirozená chladnokrevnost ho silně dráždila. Jak může být tak lhostejný? Ohlédl se po něm – Pendergast s očividným zájmem četl časopis Mademoiselle.

„Proč to čtete?“ zeptal se ho popuzeně.

„Je tu poučný článek o nevydařených prvních schůzkách. To mi připomíná jeden můj případ. Tehdy šlo o zvláště nečekanou první schůzku, která skončila vraždou a sebevraždou.“ Pendergast při té vzpomínce zavrtěl hlavou a znovu se začetl.

D’Agosta znovu obešel čekárnu.

„Vincente, sedněte si. Využívejte svůj čas tvůrčím způsobem.“

„Tohle místo nesnáším. Nesnáším ten zápach. Vůbec se mi nelíbí, jak to tady vypadá.“

„Naprosto vás chápu. Náznaky smrtelnosti tady – řekněme – nelze nevnímat. Myšlenky, které jsou často příliš niterné, abychom mohli plakat.“

Stránky šustily, Pendergast četl dál. Uplynulo několik úděsných minut, než se dveře márnice konečně otevřely. V nich stál jeden z patologů, Beckstein. Díkybohu, pomyslel si D’Agosta: pitvu dělal Beckstein. Byl jeden z nejlepších a – kupodivu – i skoro normální člověk.

Beckstein si sundal rukavice a roušku a hodil je do odpadkového koše. „Poručíku. Agente Pendergaste.“ Kývl na pozdrav, ale ruku jim nepodal. V márnici si prostě nikdo rukama nepotřásá. „Jsem vám k dispozici.“

„Doktore Becksteine,“ spustil D’Agosta jako první, „děkuju, že jste si na nás našel čas.“

„Rádo se stalo.“

„Podejte nám alespoň stručný přehled, prosím, ale nepoužívejte odborný slang.“

„Samozřejmě. Chtěli byste se podívat na mrtvé tělo? Prosektor na něm ještě pracuje. Vidět někdy pomůže –“

„Ne, díky,“ odpověděl D’Agosta odhodlaně.

Cítil, že na něj Pendergast upírá oči. Kašli na to, řekl v duchu stejně rázně.

„Jak si přejete. Na těle je celkem čtrnáct hlubokých a mělkých bodnutí nožem, premortálních. Některá na rukou a pažích, několik v dolních partiích zad a při posledním bodnutí, také zezadu, nůž projel srdcem. Velmi rád bych vám ukázal nákres –“

„To není nutné. Nějaká poranění post mortem?“

„Žádná. Smrt nastala téměř okamžitě po ráně do srdce. Nůž vjel do těla horizontálně mezi druhým a třetím žebrem se sklonem osmdesát stupňů. Proťal plicní tepnu a rozpoltil konus arteriosus v horní části srdeční komory, což mělo za následek masivní krvácení.“

„Chápu.“

„Dobře.“

„Domníváte se, že ten zabiják udělal jen to, co musel, aby oběť zabil? A nic víc?“

„To, co říkáte, zcela odpovídá faktům, ano.“

„Zbraň?“

„Čepel dlouhá pětadvacet a široká pět centimetrů, neohebná, pravděpodobně se jedná o velmi kvalitní nůž – kuchyňský, nebo potápěčský.“

D’Agosta přikývl. „Ještě něco?“

„Toxikologický krevní test ukázal přítomnost alkoholu v rámci zákonného limitu. Žádné drogy ani cizorodé látky. Obsah žaludku –“

„To nepotřebuju vědět.“

Beckstein zaváhal a D’Agosta v jeho očích cosi zpozoroval: nejistotu, znepokojení.

„Ještě něco?“ pobídl ho.

„Ano. Ještě jsem to do zprávy nezapsal, ale byla tam jedna věc, dost zvláštní, které si nikdo z forenzního týmu nevšiml.“

„Pokračujte.“

Patolog znovu zaváhal. „Rád bych vám to ukázal. Nepohnuli jsme s tím – prozatím.“

D’Agosta polkl. „Co to je?“

„Prosím, dovolte, abych vám to ukázal. Nedokážu… prostě to nedokážu dost dobře popsat.“

„Samozřejmě,“ řekl Pendergast a přišel k nim. „Vincente, pokud byste raději počkal tady –?“

D’Agosta cítil, jak mu ztuhla čelist. „Půjdu s vámi.“

Dvojitými dveřmi z nerezavějící oceli vešli do zeleně osvětlené místnosti s velkými dlaždicemi. Z velké nádoby si vzali rukavice, sterilní pláště a návleky. Potom vstoupili do jedné z několika piteven.

D’Agosta hned uviděl prosektora skloněného nad mrtvolou. V rukou svíral pilku značky Stryker, kvílela jako naštvaný komár. Opodál seděl asistent a jedl bagetu s uzeným lososem. Druhý stůl byl zavalený různými orgány označenými visačkami. D’Agosta znovu polkl, tentokrát s většími obtížemi.

„Jdete akorát včas,“ řekl asistent Becksteinovi. „Už jsme se pustili do vnitřností.“

Beckstein muže umlčel přísným pohledem. „Promiňte. Já nevěděl, že s sebou vedete hosty.“ Samolibě se zašklebil, pružnými rty se zakousl do snídaně. Pitevna zaváněla formalínem, rybou a fekáliemi.

Beckstein se obrátil na prosektora. „Johne, chtěl bych ukázat poručíkovi D’Agostovi a zvláštnímu agentovi Pendergastovi, ehm, tu věc, kterou jsme našli.“

„Bez problémů,“ prosektor pilku vypnul a ustoupil. Se značnou neochotou D’Agosta kráčel pomalu kupředu, potom se podíval na mrtvolu.

Bylo to horší, než by si dokázal představit. Horší než nejhorší noční můra. Bill Smithback: nahý, mrtvý, rozříznutý. Skalp měl sloupnutý, hnědé vlasy zmačkané vzadu, krvavá lebka byla odkrytá a čerstvé stopy po pilce na ní tvořily půlkruhy. V otevřené tělní dutině byla roztažená žebra, orgány chyběly.

Sklonil hlavu a zavřel oči.

„Johne, mohl byste mu vložit do úst rozpínač?“

„Samozřejmě.“

D’Agosta měl pořád zavřené oči.

„Hotovo.“

Otevřel oči. Ústa násilně rozevíral kus nerezavějící oceli. Beckstein natočil lampu, aby svítila dovnitř. Smithback měl do jazyka zabodnutý rybářský háček s pírkem. Umělou mušku. Proti své vůli se D’Agosta naklonil a podíval se zblízka. Hlavu háčku zdobily uzlíky svědého barevného provázku a maličký obrázek rozšklebené lebky. K ramínku háčku byl připevněn miniaturní sáček velikosti pilulky.

D’Agosta se podíval na Pendergasta. Agent hleděl dolů do otevřených úst s nebývalou hloubkou citu ve stříbřitých očích. D’Agostovi se zdálo, že v nich je víc než cit: žal, nevíra, smutek – a nejistota. Pendergastova ramena viditelně poklesla. Jako by agent navzdory všemu doufal v nemožné a že se v něčem zmýlil… jen aby s nezměrnou hrůzou zjistil, že měl naprostou pravdu.

Dlouhé minuty bylo ticho. Nakonec se D’Agosta otočil k Becksteinovi. Najednou si připadal starý a unavený. „Chci mít tohle všechno nafocené a otestované. Vyndejte mu to z jazyka – a zase to do úst vraťte. Chci, aby chlapi z forenzního tu věc zanalyzovali, otevřeli ten sáček a sdělili mi, co je uvnitř.“

Pomocník se naklonil D’Agostovi přes rameno a při tom žvýkal bagel. „Tak se mi zdá, že nám tady pobíhá pravej psychopat. Představte si, co by z tohohle dokázal udělat Post!“ Potom se ozvalo hlasité křupnutí a po něm zase žvýkání.

D’Agosta se k němu otočil. „Jestli se tohle Post dozví,“ zavrčel, „osobně dohlídnu na to, abyste do konce života pekl bagely, místo abyste je jedl.“

„Hele, omlouvám se, člověče. Jste nějak přecitlivělej.“ Asistent ucouvl.

Pendergast se na D’Agostu rychle podíval. Narovnal se a odešel od mrtvoly. „Vincente, tak mě napadá, že už jsem hodně dlouho nenavštívil svoji drahou tetu Cornelii. Chtěl byste mě doprovodit?“

19

Nora otočila klíčem v zámku a otevřela dveře svého bytu. Byly dvě hodiny odpoledne a šikmé sluneční paprsky pronikaly roletami a osvětlovaly – bezcitně – každičkou částečku jejího života s Billem. Knížky, obrazy, umělecké předměty, dokonce nedbale pohozené časopisy: všechno jí vracelo nechtěnou záplavu bolestných vzpomínek. Vstupní dveře zamkla na dva západy a se sklopenýma očima prošla obývacím pokojem do ložnice.

Práci na DNA dokončila. Každý vzorek od Pendergasta miliónkrát znásobila a zkumavky ukryla dozadu do ledničky v laboratoři, kde si jich nikdo nevšimne. Potom strávila řádný den v antropologické laboratoři. Nikomu nevadilo, že odešla předčasně. V jednu hodinu v noci se vrátí, aby dodělala druhou a poslední etapu: gelovou elektroforézu. Mezitím se nutně potřebuje vyspat.

Bez zábran hodila tašku na zem, padla na postel a hlavu si přikryla polštáři. I když ležela bez hnutí, spánek nepřicházel. Uplynula hodina, dvě. Nakonec to vzdala. Klidně mohla zůstat v muzeu. Možná by se tam měla hned teď vrátit.

Podívala se na záznamník: dvacet dva vzkazů. Nepochybně další projevy soustrasti. Už to jednoduše nemohla poslouchat. S povzdechem stiskla tlačítko přehrávání; jakmile zaslechla starostlivý tón v hlase volajícího, vzkaz vymazala.

Sedmý vzkaz byl jiný. Nechala jí ho reportérka z West Sideru.

„Doktorko Kellyová? U telefonu Caitlyn Kiddová. Víte, jen mě zajímá, jestli jste zjistila něco nového o těch záležitostech se zvířaty, na kterých Bill pracoval. Četla jsem články, které vyšly. Byly pěkně agresivní. Chtěla bych vědět, jestli nezjistil něco dalšího, co nestihl opublikovat – nebo co třeba někdo nechtěl, aby zveřejnil. Zavolejte mi, až se vám to bude hodit.“

Když se začal přehrávat další vzkaz, stiskla Nora tlačítko stop. Chvíli zamyšleně hleděla na aparát. Potom vstala z postele, šla zpátky do obývacího pokoje, usedla ke stolu a zapnula laptop. Caitlyn Kiddovou nezná a nijak zvlášť jí nevěří. Ale spolupracovala by i se samotným ďáblem, kdyby jí pomohl vystopovat lidi, kteří stojí za Billovou smrtí.

Zadívala se na monitor, zhluboka se nadechla. Potom se rychle, než si to rozmyslí, připojila na soukromou adresu svého manžela v New York Times. Heslo bylo přijato, takže účet ještě nebyl deaktivován. Zanedlouho se otevřel rejstřík článků, které napsal v posledním roce. Uspořádala je chronologicky, přejela myší několik měsíců nazpátek a prohlížela názvy. Bylo zvláštní, jak jí mnohé z nich zněly cize, a hořce litovala, že o jeho práci neprojevovala větší zájem.

První článek s námětem obětování zvířat byl opublikován přibližně před třemi měsíci. Jednalo se v něm především o pozadí toho, jak se ve městě v současné době, ne kdysi dávno, stále velmi aktivně – a tajně – praktikují zvířecí oběti. Pokračovala dál. Našla několik dalších článků: rozhovor s nějakým Alexanderem Estebanem, mluvčím organizace LOŽ (Lidé pro ostatní živočichy); investigativní článek o kohoutích zápasech v Brooklynu. Potom Nora narazila na nejnovější článek, publikovaný před dvěma týdny, pod titulem „Pro obyvatele Manhattanu se obětování zvířat stává osobní záležitostí“.

Otevřela text, rychle ho pročetla a pak se pohledem zastavila na jednom odstavci.

Nejvíce zpráv o obětování zvířat se neustále ozývá z Inwoodu, nejsevernějšího území sousedícího s Manhattanem. Řadu stížností obdržela policie a organizace pro ochranu zvířat z Indian Road a 214. ulice. V nich obyvatelé uvádějí, že slyší, jak zvířata trpí. Nářek zvířat, který obyvatelé popisují jako kozí, kuřecí a ovčí, údajně vychází z odsvěceného kostela v centru uzavřené společnosti v parku Inwood Hill, kterému se říká „Ville“. Snaha hovořit s obyvateli Ville a vůdcem jejich komunity Eugenem Bossongem vyšla naprázdno.

Zdálo se, že tímto odhalením Bill připravil novinám půdu pro další zkoumání, protože článek končil poznámkou vytištěnou kurzívou:

Toto je jeden článek z celé série věnované tématu obětování zvířat v New Yorku.

Nora se opřela. Když o tom teď přemýšlela, skutečně si vzpomněla, jak Bill jednou večer přišel domů, asi tak před týdnem, a vychloubal se, jak se mu vytrvalou prací na článcích o obětování zvířat podařilo zabodovat.

Nora podmračeně upírala oči na monitor. Přibližně tou dobou se jim ve schránce začaly objevovat podivné drobné výtvory a v prachu před vchodem děsivé kresby.

Zavřela rejstřík článků, otevřela Billův software s informacemi a projížděla poznámky, které si zapisoval pro své příští články. Až na konci našla to, co hledala.

Soustředit se na Ville – pokračování v dalším článku. JSOU TO SKUTEČNĚ ZVÍŘECÍ OBĚTI? Je potřeba TO DOKÁZAT – žádná obvinění. Prozkoumat policejní dokumenty. VIDĚT na vlastní oči.

Podrobně popsat rozhovor s Pizzettiovou. Dalšími sousedy, kteří si stěžovali? Naplánovat druhý rozhovor s Estebanem, chlápkem, který se zabývá právy zvířat? Místní organizace PETA atd.

Odkud získávají zvířata?

Jaká je historie Ville? Co to je za lidi? Podívat se do archivu Timesů na historii Ville. Dobrá záminka: fámy o zombie (zombii?) /obřadech/atd. (Ověřit v redakci správný pravopis zombie/zombii.)

Pravděpodobný titulek článku: „Ďábelské Ville?“ Ne, Timesy to nevezmou.

* První výročí – nezapomeň rezervovat místa v Café des Artistes & lístky na víkend na Muž, který přišel na večeři!!!

Poslední zápis byl tak nečekaný a úplně mimo kontext ostatních poznámek, až Nora cítila, jak se jí do očí hrnou horké slzy. Okamžitě zavřela program a vstala od stolu.

Přešla obývací pokoj, podívala se na hodinky: čtvrt na pět. Mohla by stihnout vlak na 96. a Central Park West. Do Inwoodu by dojela za čtyřicet minut. Na počítači spustila nový program, napsala několik slov, zkontrolovala monitor a dokument poslala do tiskárny. Cestou do ložnice zvedla ze země svoji kabelku; rychle se rozhlédla a namířila ke dveřím bytu.

Před čtvrthodinou měla pocit marnosti, připadala si bezmocná. Teď najednou měla před sebou velký cíl.

20

D’Agosta s sebou přivedl celý oddíl – dvanáct ozbrojených a uniformovaných policistů. Výtah byl úplně plný. Stiskl tlačítko třicet sedm, potom upřeně sledoval osvětlený display nade dveřmi. Cítil klid a vyrovnanost. Ne: Cítil spíš chlad.

Věřil, že je v zásadě slušný člověk. Pokud s ním někdo jednal byť s troškou respektu, choval se stejně. Ale když se někdo choval jako prevít, bylo to něco jiného. Lukas Kline byl prevít – prvotřídní prevít extra kvality. A teď dostane ponaučení, že doopravdy vytočit policajta není nejlepší nápad.

Obrátil se na své muže. „Nezapomeňte na instrukce,“ řekl. „Chci od vás důkladnou práci. Důkladnou a špinavou. Pracujte ve dvojicích – nechci mít potíže se spoustou důkazů. Pokud narazíte na pitomce, když vám bude někdo dělat potíže, jakékoli, rychle a tvrdě ho zpacifikujte.“

Ve skupině to zašumělo, potom bylo slyšet cvakání a klapání, jak si muži kontrolovali baterie v akušroubovácích.

Dveře výtahu se otevřely do prostorné haly Digital Veracity. Bylo pozdní odpoledne – půl páté –, ale D’Agosta viděl ještě pár klientů usazených na kožených pohovkách, kteří čekali na předem dohodnutá jednání.

Výborně.

Vystoupil z kabiny doprostřed haly, muži z jeho týmu za ním. „Jsem poručík D’Agosta z Newyorského policejního sboru,“ pronesl zvučným, jasným hlasem. „Mám povolení k prohlídce této budovy.“ Letmo se podíval na čekající klienty. „Doporučuji vám, abyste přišli někdy jindy.“

Rychle vstali, bledí v obličejích, přitáhli si k tělu saka i diplomatické kufříky a s povděkem vyrazili k výtahu. D’Agosta řekl recepční: „Co kdybyste si sjela dolů na kávu?“

Během patnácti vteřin se hala vyprázdnila a zůstal v ní jen D’Agosta se svým oddílem. „Tenhle prostor využijeme jako shromaždiště. Nechte tady schránky na důkazy a pustíme se do práce.“ Pokynul seržantům. „Vy tři tu zůstanete se mnou.“

Po šedesáti vteřinách už stáli v Klineově sekretariátu. D’Agosta se podíval na vystrašenou sekretářku. „Pro dnešek máte padla,“ řekl tiše a usmál se na ni. „Klidně běžte domů.“

Počkal, dokud neodešla. Potom otevřel dveře kanceláře. Kline zase telefonoval, nohy měl na velkém stole. Jakmile spatřil D’Agostu a uniformované policisty, kývl hlavou, jako by ho to vůbec nepřekvapilo. „Ještě ti zavolám,“ řekl do sluchátka.

„Seberte všechny počítače,“ vyzval D’Agosta seržanty. „Tady je povolení k prohlídce.“ Strčil papír Klineovi před obličej a potom ho pustil na zem. „Hopla! Až budete mít čas, můžete si ho přečíst.“

„Napadlo mě, že se asi vrátíte, D’Agosto,“ řekl Kline. „Mluvil jsem se svými právníky. V tom povolení k prohlídce musí být výslovně uvedeno, co hledáte.“

„Ale to tam je. Hledáme důkazy o tom, že vraždu Billa Smithbacka jste naplánoval, spáchal nebo možná zaplatil vy.“

„A proč právě já bych plánoval a páchal takový zločin? Nebo za něj dokonce zaplatil?“

„Kvůli neovladatelnému vzteku na novináře, kteří na sebe přitahují pozornost. Jako na toho, co vás vyhodil z vašeho prvního zaměstnám u novin.“

Kline nepatrně přivřel oči.

„Taková informace může být ukrytá v těchto kancelářích,“ pokračoval D’Agosta. „Budeme muset prohledat všechno.“

„Může být kdekoli,“ odpověděl Kline. „Třeba u mě doma.“

„Tam půjdeme potom.“ D’Agosta se posadil. „Ale máte pravdu – mohla by být kdekoli. Proto musím zkonfiskovat všechna CD, DVD, hard disky a PDA, cokoli v budově, na čem se dají uchovávat informace. Máte Black-Berry?“

„Ano.“

„Teď je to důkaz. Odevzdejte mi ho, prosím.“

Kline sáhl do kapsy, vyndal přístroj a položil ho na stůl.

D’Agosta se rozhlédl. Jeden seržant sundával obrazy ze stěny obložené třešňovým dřevem, pečlivě zkoumal jejich zadní stranu a skládal je na podlahu. Další vyndával knihy z polic, chytal je za hřbety, třásl jimi a házel je na hromady. Třetí odtahoval drahé koberečky, hledal pod nimi a nechával je shrnuté v rohu. Když to D’Agosta sledoval, napadlo ho, jak je dobře, že neexistuje žádný zákon, podle něhož by měli povinnost po prohlídce uklidit.

Z dalších kanceláří na chodbě bylo slyšet bouchání zásuvek, vláčení předmětů, křik, hlasité námitky. Seržant skončil s koberečky a začal pracovat na registraturách. Otevíral je, vyndával manilové desky, listoval jimi a potom je házel na podlahu. Seržant, který prozkoumal všechny olejové malby, v tu chvíli odpojoval počítače na stole. „Ty potřebuju ke své práci,“ řekl Kline.

„Teď jsou moje. Doufám, že jste si všechno zálohoval.“ To D’Agostovi něco připomnělo – to, co mu doporučil Pendergast. „Mohl byste si sundat kravatu?“ požádal.

Kline se zamračil. „Cože?“

„Buďte tak laskav.“

Kline zaváhal. Potom velmi pomalu kravatu sundal.

„Teď si rozepněte knoflíček u krku a roztáhněte límeček.“

„O co vám jde, D’Agosto?“ zeptal se Kline, když dělal, co po něm poručík chtěl.

D’Agosta zíral na jeho vyhublý krk. „Vyndejte, prosím, tu šňůrku.“

Ještě pomaleji Kline vytáhl šňůrku. Na jejím konci se houpala malá flashka.

„To si vezmu, prosím.“

„Je zakódovaná,“ tvrdil Kline.

„I tak si ji vezmu.“

Kline se na něj zadíval. „Toho budete litovat, poručíku.“

„Dostanete to zpátky.“ D’Agosta natáhl ruku. Kline sundal šňůrku přes hlavu a položil flashku na stůl vedle BlackBerry. Jeho výraz tváře ani chování neprozrazovaly vůbec nic. Jediným příznakem toho, co se mu možná honí hlavou, byla růžovějící jizvička po akné na tváři.

D’Agosta se rozhlédl. „Budeme muset odnést i ty africké masky a sochy.“

„Proč?“

„Možná mají souvislost s jistými, ehm, neobvyklými prvky v případu.“

Kline otevřel pusu, pak se zarazil a znovu začal mluvit. „Jsou to nesmírně hodnotné umělecké předměty, poručíku.“

„Nic nepoškodíme.“

Seržant skončil svou práci na knížkách a teď rozšroubovával klimatizaci na stropě. D’Agosta vstal, přešel ke kumbálu a otevřel dveře. Chauncy tentokrát chyběl. Podíval se na Klinea. „Máte sejf?“

„V kanceláři daleko odtud.“

„Tak se trochu projdeme, ano?“

Cesta chodbou znamenala projít kolem půl tuctu zpustošených místností. Muži z policejního týmu odpojovali monitory, prohledávali skříně, do nichž si svítili baterkami, vyndávali zásuvky ze stolů. Klineovi zaměstnanci se shromáždili v hale, kde vedle krabic s důkazy rostla velká hromada papírů. Kline se přivřenýma očima podíval doleva a doprava. Narůžovělý odstín jeho obličeje trochu ztmavl. „Vincent D’Agosta,“ řekl. „Vaši přátelé vám říkají Vinnie?“

„Někteří ano.“

„Vinnie, možná že máme společné přátele.“

„Já myslím, že nemáme.“

„No, ta osoba, kterou mám na mysli, není zatím tak úplně přítel. Ale mám pocit, že ji znám. Laura Haywardová.“

D’Agosta silou vůle napjal všechny síly, aby se nezastavil.

„Víte, trochu jsem se na vaši přítelkyni – nebo bych měl říct bývalou přítelkyni – informoval. Co se děje? Viagra už nezabírá?“

D’Agosta hleděl upřeně před sebe.

„I tak mi ale moje zdroje říkají, že vy dva jste si blízcí. Páni, ta má ale skvělou kariéru. Jednou by z ní mohla být komisařka, jestli se vyzná…“

Nakonec se D’Agosta zastavil. „Dovolte, abych vám něco řekl, pane Kline. Jestli si myslíte, že můžete kapitán Haywardové vyhrožovat nebo ji zastrašovat, tak se hodně mýlíte. Mohla by vás rozmáčknout jako ploštici. A pokud se ve své nekonečné shovívavosti rozhodne vás ušetřit – ujišťuji vás, že já rozhodně ne. Budete tak laskav a dovedete mě teď k sejfu?“

21

Nora vystoupila z metra na 207. ulici. Šla k severnímu konci nástupiště, vystoupala po schodech do místa, kde se sbíhaly tři ulice: Broadway, Isham a 211. západní. V té čtvrti na nejsevernějším výběžku Manhattanu ještě nikdy nebyla. Zvědavě se rozhlížela. Budovy jí připomínaly Harlem: předválečné byty bez výtahů, s jistým kouzlem a důkladně postavené. Viděla i několik honosných domů a městských paláců: obchody, vinárny a nehtová studia v těsném sousedství nekonvenčních restaurací a pekáren specializovaných na celozrnné výrobky. V sousedství, jak věděla, je Dyckman House: poslední dochovaná farma z doby holandské kolonizace na Manhattanu. Vždycky sem chtěla jít s Billem za slunného víkendového odpoledne.

Zaplašila tu myšlenku. Podívala se na papír, který si vytiskla předem – satelitní snímek čtvrti se jmény ulic zorientovala se a pokračovala po Isham na severozápad, vystoupala k Seaman Avenue k zapadajícímu slunci.

Přešla širokou, rušnou Seaman Avenue a dál kráčela po asfaltové cestě kolem tenisových kurtů po levé straně a velkého baseballového hřiště napravo. Zastavila se. Přes pole před ní bylo cosi, co připomínalo prales. Na mapě viděla prodlouženou Indian Road přetínající severní konec parku Inwood Hill, která vedla do pevně sevřené neoznačené čtvrti. Nora měla za to, že to je určitě Ville. Cesta byla přímější a možná i bezpečnější. Vedla přes pole a mizela v temné změti červených dubů a tulipánovníků. Jejich dlouhé stíny se spojily uprostřed skalnatého podrostu. Listy zářily podzimní krásou, červenohnědé a žluté, s krvavě rudými skvrnami, tvořily téměř neproniknutelnou stěnu. Slyšela, že je to poslední divoce rostoucí les na Manhattanu – a opravdu to tak vypadalo.

Nora se podívala na hodinky: půl šesté. Noc se rychle snášela a vzduch byl skoro mrazivě studený. Postoupila o krok, znovu se zastavila a nejistě nahlížela do temného lesa. Nikdy v parku Inwood Hill nebyla, dokonce neznala ani nikoho, kdo tam byl. Neměla představu, nakolik je v něm po setmění bezpečno. Nebyl tu před pár lety zavražděn člověk, který si sem přišel zaběhat…?

Zaťala zuby. Netrmácela se tak daleko jen proto, aby se teď otočila a jela zase zpátky. Pořád ještě bylo dost světla. Netrpělivě zavrtěla hlavou a vyrazila ke stěně stromů, nakláněla se k nim, jako by je vyzývala, aby ji zastavily.

Cesta se mírně stáčela doprava, vedla kolem malé travnaté volné plochy a dál mezi první obrovské kmeny. Nora šla rychle dál, cítila stíny silných větví nad sebou. Cesta se rozdělila, potom znovu, makadam protkala pavučina prasklin zarostlých travou a zalepených popadanými listy, z obou stran se tlačily na cestu keře. Občas minula plynovou lampu, jednu velmi elegantní, ale dále už jen zrezivělé a dlouho nefunkční. Mezi duby a tulipánovníky – některé s metr a půl širokými kmeny – rostly místy svída a jinany. Tu a tam z lesní půdy čněla skalnatá soutěska jako ostří nože.

Zanedlouho se upravená cesta změnila ve vyšlapanou stezku, která se klikatila mezi kmeny a neustále stoupala vzhůru. V mezeře mezi stromy Nora uviděla příkrý svah, který klesal do přílivové nádrže plné bahna osídlené hlučnými mořskými ptáky. Jejich křik ji provázel, byť chabě, když pokračovala vzhůru po klikaté stezce v návějích spadaného listí.

Přibližně po patnácti minutách se zastavila u staré rozpadající se opěrné zdi. Hluk Manhattanu ustoupil kvílení větru mezi stromy. Slunce zapadlo za vyvýšeninu a hrozivá oranžová záře zaplavila říjnovou oblohu. Snášel se noční chlad. Nora letmo pohlédla na stromy, které ji obklopovaly ze všech stran, a zrádně roztroušené bludné balvany a ledovcové jámy. Bylo skoro neuvěřitelné, že dvě stě akrů takového pralesa se rozkládá tady, na nejobydlenějším ostrově. Věděla, že o kousek dál jsou pozůstatky starého Strausova sídla. Isidor Straus býval kongresman a spolumajitel obchodního domu Macy’s. Když i se svou manželkou zahynul na Titaniku, jejich venkovský dům v parku Inwood Hill se postupně rozpadl. Možná tahle opěrná zeď kdysi bývala jeho součástí.

Stezka vedla na západ, uhýbala od směru, kterým Nora potřebovala jít. Ve skomírajícím světle mžourala na satelitní mapu. Zaváhala jen na chvilku a potom se rozhodla proklestit si cestu na sever. Sešla ze stezky a prodírala se řídkým podrostem, stále dál od ní.

Kráčela prudce vzhůru, tu a tam viděla vyčnívající skalní převisy obnažené ruly. Vydrápala se průsmykem, zachytávala se keřů a malých kmenů. Prsty ji zábly a litovala, že nemá rukavice. Uklouzla a upadla na příčný hřeben skály. Zaklela a s námahou vstala, setřepala listy z oblečení, kabelku si hodila přes rameno a poslouchala. Nezaslechla ptáky ani cupitání veverek, jen tiché skučení větru. Vzduch zapáchal uvadlým listím a vlhkou zeminou. Po chvíli šplhala dál, v lesním tichu si připadala stále osamělejší.

Bylo to šílené. Stmívalo se mnohem rychleji, než předpokládala. Světla Manhattanu už přehlušila poslední zbytky soumraku, vrhala tajuplnou zář na oblohu, proti níž se rýsovaly černé siluety napůl holých stromů, takže vytvořily neskutečný výjev Magrittova obrazu – nahoře jasný, dole temný. Vepředu, na vrcholu soutěsky, rozeznala Nora okrajové linie poseté prízračnými stromy. Přidala do kroku, napůl běžela a napůl se škrábala k vrcholu. Když dosáhla výšiny, zůstala stát, aby popadla dech. Starý zrezivělý pletivový plot ubíhal od východu k západu, ale byl nakloněný a zohýbaný. Nora v něm zanedlouho našla díru a snadno se jí protáhla. Obešla několik balvanů – a potom se znovu zastavila.

Naskytl se jí pohled, při němž zatajila dech. Přímo před jejíma nohama byl útes, kamenné hradby prudce klesaly k přílivové vodě. Stála na nejzazším výběžku Manhattanu. Hluboko dole tmavá řeka Harlem tekla na západ kolem Spuyten Duyvil k širokému zálivu řeky Hudson, která měla ve skomírajícím světle barvu tmavé oceli. Obrovská vodní plocha se leskla pod měsícem v poslední čtvrti. Za Hudsonem se proti posledním zábleskům zapadajícího slunce vypínaly vysoké útesy Jersey Palisades. Z pruhu půdy uprostřed vedla přes řeku Harlem Henry Hudson Parkway po elegantním klenutém mostě směrem do Bronxu. Po něm se táhla jednobarevná šňůra potkávacích světel aut. Lidé dojíždějící za prací se vraceli domů. Za řekou byl Riverdale, téměř stejně hustě porostlý stromy jako park Inwood Hill. A směrem na východ, za řekou Harlem, se rozprostíral Bronx plný kouře, protkaný tuctem mostů, které plály miliony světel. Odtud se naskýtal pohled na bizarní majestátní roztažené území, na něž staletí vývoje města svedla dohromady původní obyvatele a kosmopolity.

Ale Nora tu scenérii obdivovala jen chvíli. Když se znovu podívala dolů, o zhruba 380 metrů dál a 3000 metrů níž, uviděla v hustém lese zpola ukrytý shluk umouněných cihlových staveb s blikotavými mdlými žlutými světly. Domy stály na plochém výběžku půdy v půli cesty mezi členitou oblázkovou pláží u řeky Harlem poházenou odpadky a útesem, na němž stála. Odtud bylo to místo nedosažitelné – nevěděla, jak se tam člověk vlastně může dostat, i když skrze stromy zahlédla stužku asfaltu, která, jak se domnívala, musí být spojnicí na Indian Road. Při tom pohledu si uvědomila, že přes husté stromoví není komunitu téměř z žádného úhlu vidět: z dálnice, nábřeží, ani z útesů na vzdáleném břehu. Uprostřed hloučku domů stála mnohem větší stavba, patrně starý kostel, velmi nevybíravě opakovaně dostavovaný, až úplně ztratil jakoukoli architektonickou soudržnost. Těsně jej obklopovala změť malých, starých domů ze dřeva.

Ville: terč Billova posledního článku. Obecně se má za to, že právě tady se obětují zvířata. Upřeně hleděla na Ville se směsicí děsu a okouzlení. Obrovská stavba uprostřed osady vypadala na pohled velmi stará, snad z doby prodeje Manhattanu; marnotratně zchátralá, částečně z cihel, částečně z čokoládově hnědého dřeva, se zavalitou, nahrubo postavenou věží vystupující zpoza masivní mansardové střechy. Zatímco dolní okna byla zazděná cihlami, za popraskanými skly ve vyšších patrech se mihotala bledě žlutá zář. Nora měla skoro jistotu, že to mohou být jedině svíčky. Ve stříbrném měsíčním světle to místo vypadalo ospale, tu a tam ponořené do hlubší tmy, když se po obloze přehnal mrak.

Když tam tak stála a upřeně sledovala blikající světélka, pochopila, jakou ztřeštěnost vyvedla. Proč sem vlastně přišla – aby zírala na shluk domů? Čeho si myslela, že sama dosáhne? Odkud pramenila ta jistota, že tajemství vraždy jejího manžela je právě tady?

Ville zůstalo zahaleno v tichu, když mrazivý noční vánek kolem ní rozvířil listí.

Noře byla zima. Přitáhla si kabát k tělu a co možná nejrychleji šla temným lesem zpátky k vlídným městským ulicím.

22

„To je zvláštní, tady je snad vždycky mlha,“ řekl D’Agosta, když velký rolls jel po jednoproudé silnici, která protínala ostrov Little Governor’s Island.

„To je určitě z bažin,“ zamumlal Pendergast.

D’Agosta se díval z okénka. Bažiny skutečně mizely ve tmě a vycházely z nich smrduté výpary, které se stáčely a přesouvaly do rákosí a orobinců. Na pozadí nemístně vystupovalo noční panorama Manhattanu. Když projeli kolem řady uschlých stromů, ocitli se před železnými vraty. Bronzová deska na nich hlásala:

NEMOCNICE MOUNT MERCY

PRO CHOROMYSLNÉ ZLOČINCE

Auto zpomalilo u malé strážnice, z jejíchž dveří vyšel uniformovaný muž. „Dobrý večer, pane Pendergaste,“ pozdravil, pozdní hodinou očividně nepřekvapený. „Přijel jste za slečnou Cornelií?“

„Dobrý večer i vám, pane Gotte. Ano, díky. Máme domluvenou schůzku.“

Po zadunění se vrata začala otevírat. „Přeji vám příjemný večer,“ řekl strážný.

Proctor zvolna rozjel vůz k hlavní budově: obrovská pseudogotická stavba z hnědých cihel, která stála jako pochmurná stráž mezi temnými vysokými jedlemi s prověšenými letitými větvemi.

Proctor zabočil na parkoviště pro návštěvy. Za okamžik už D’Agosta kráčel za lékařem dlouhými vykachlíkovanými nemocničními chodbami. Mount Mercy bývala kdysi největší newyorské sanatorium pro nemocné tuberkulózou. Dnes sloužila jako přísně střežená nemocnice pro vrahy a další násilníky, kteří nebyli odsouzeni z důvodu nepříčetnosti.

„Jak se jí daří?“ zeptal se Pendergast.

„Pořád stejně,“ zněla stručná odpověď.

Připojili se k nim dva pečovatelé a společně kráčeli chodbami, jimiž se rozléhala ozvěna. Zastavili u ocelových dveří se zamřížovaným oknem. Pečovatel odemkl a oni vešli do malého „tichého pokoje“. D’Agosta si ten pokoj pamatoval ze své první lednové návštěvy, tehdy tu byl s Laurou Haywardovou. Připadalo mu, že už uplynulo několik let, ale v místnosti se nezměnilo vůbec nic. Stále tentýž plastový nábytek přišroubovaný k podlaze a zelené stěny bez obrazů a jakékoli výzdoby.

Dva muži, kteří je doprovázeli, zmizeli za těžkými kovovými dveřmi v zadní stěně pokoje. Za minutu či dvě D’Agosta slyšel blížící se slabý skřípot a jeden z pečovatelů dostrkal do pokoje kolečkové křeslo. Stařenka na něm byla oblečená ve strohém viktoriánském stylu, ve smutku, černé taftové šaty při každém jejím pohybu zašustily, ale D’Agosta si všiml, že pod nimi je na pěti místech ke křeslu pečlivě přivázaná bílým plátnem.

„Zvedněte mi závoj,“ ozval se nevrlý příkaz. Jeden muž příkaz vyplnil. Odhalil vrásčitý, zlobný obličej. Podívala se na D’Agostu párem malých černých očí jako korálky připomínajících oči hada. Cynicky se pousmála. Potom třpytivé oči upřela na Pendergasta.

Agent o krok postoupil.

„Pane Pendergaste?“ ozval se podrážděný hlas lékaře. „Určitě vám nemusím připomínat, abyste zachovával náležitý odstup.“

Zvuk toho jména jako by stařenku překvapil. „No ne,“ vykřikla náhle silným hlasem, „jak se máš, můj milý Diogene? To je ale rozkošné překvapení!“ Otočila se na pečovatele, který stál blíž k ní, a pronikavým hlasem vyhrkla: „Přineste nejlepší amontillado. Navštívil nás Diogenes.“ Otočila se a zeširoka se usmála, její obličej se až groteskně svraštil. „Nebo by ses raději napil čaje, nejdražší Diogene?“

„Ne, nic si nedám, děkuji,“ odpověděl Pendergast chladně. „Já jsem Aloysius, teto Cornelie, ne Diogenes.“

„Nesmysl! Diogene, ty zlobíš! Nedělej si legraci ze staré paní. Myslíš, že nepoznám vlastního synovce?“

Pendergast na okamžik zaváhal. „Tebe nikdo neošálí, teto. Byli jsme zrovna nedaleko a napadlo nás, že se na tebe zajdeme podívat.“

„To je milé. Ano, vidím, že jsi přivedl i mého bratra Ambergrise.“

Pendergast se krátce podíval na D’Agostu, teprve potom kývl hlavou.

„Mám jen pár minut času, potom musím začít připravovat slavnostní večeři. Však víš, jak to dnes chodí se služebnictvem. Měla bych je všechny vyhodit a všechno si dělat sama.“

„Jistě.“

D’Agosta čekal, zatímco Pendergast vtahoval tetu do zdánlivě nekonečné společenské konverzace. Pomalu zaváděl hovor na své dětství v New Orleansu.

„Jestlipak si pamatuješ na tu, ehm, nepříjemnost s Marií LeBonovou, jednou služebnou z dolního poschodí?“ zeptal se nakonec. „My děti jsme jí říkaly slečna Marie.“

„Tu, co vypadala jako pometlo? Nikdy se mi nezamlouvala. Měla jsem z ní nervy nadranc.“ A teta Cornelia se rozkošně zachvěla.

„Jednoho dne ji našli mrtvou, že ano?“

„Je nanejvýš politováníhodné, když služebnictvo ztropí v domě skandál. A Marie byla nejhorší ze všech. Samozřejmě kromě toho hrozného, hrozného Monsieura Bertina.“ Stařenka zavrtěla znechuceně hlavou a něco si pro sebe zamumlala.

„Můžeš mi říci, co se se slečnou Marií stalo? Tehdy jsem byl hodně malý.“

„Marie byla z bažiny, promiskuitní žena, stejně jako spousta lidí odtamtud. Směs francouzského Kanaďana a indiána z kmene Mikmak a kdoví koho ještě. Tahala se s tím ženatým čeledínem – pamatuješ, Diogene? Byl to ten, co chodil ostříhaný na ježka a považoval se za gentlemana. Pocházel z nízkých vrstev.“

Rozhlédla se. „Kde mám pití? Gastone!“

Jeden z pečovatelů zvedl papírový kelímek k jejím ústům a ona elegantně upila slámkou. „Dobře víš, že mám raději gin,“ poznamenala.

„Ano, madam,“ řekl pečovatel a mrkl na svého partnera.

„Co se stalo?“ zeptal se Pendergast.

„Čeledínově manželce – Bůh jí žehnej – bylo jedno, že s ním má Marie LeBonová pohlavní styk. Pomstila se.“ Kdákavě se rozesmála. „Vyřídila to sekáčkem na maso. Nevěřila jsem, že by toho byla schopná.“

„Ta žárlivá manželka byla paní Ducharmeová.“

„Paní Ducharmeová! Hrozná ženská s pažemi jako francouzské šunky. Moc dobře věděla, jak se ohnat sekáčkem!“

„Pane Pendergaste?“ ozval se lékař. „Upozornil jsem vás, že takovéhle hovory nejsou vhodné.“

Pendergast ho ignoroval. „Nebylo na… mrtvole něco podivného?“

„Podivného? Jak to myslíš?“

„No… znaky Vôdou.“

„Vôdou? Diogene! To nebylo Vôdou, ale Obeah. To je rozdíl, víš? Ano, ale ty to samozřejmě víš. Určitě toho víš víc než tvůj bratr, co? I když i on se v tom dost dobře vyzná, že?“ V tu chvíli se stařenka nepříjemně zasmála.

„Mluvili jsme o té mrtvole…“ pobídl ji Pendergast.

„Když ses na to zeptal, napadá mě, že něco podivného na ní bylo. Do jazyka měla zapíchnutý africký amulet gris-gris – oanga.“

„Oanga? Zdá se, že o Obeah toho víš hodně, teto Cornelie.“

Náhle teta Cornelia zpozorněla. „Člověk slyší, co si služebnictvo povídá. Navíc je od tebe moc hezké, že o tom mluvíš. Myslíš, že jsem zapomněla na tvůj malý – řekněme experiment – a nešťastnou reakci, kterou jsi vydráždil mobile vulgus –“

„Pověz mi o amuletu oanga,“ skočil jí do řeči Pendergast a krátce se podíval na D’Agostu.

„Tak dobře. Říká se, že oanga byl fetiš z kostry mrtvoly máčené ve vývaru popela z Masopustního úterý, žluči prasnice, vody z výhně používané na kalení železa, krve panenské myši a masa aligátora.“

„A jaký je účel?“

„Získat duši mrtvého, udělat z něj otroka. Zombie. Ty ale tohle všechno víš, Diogene!“

„Přesto si nesmírně považuji, že to můžu slyšet od tebe, teto Cornelie.“

„Poté, co je mrtvola pohřbena, předpokládá se, že se vrátí jako otrok osoby, která jí dala do úst amulet oanga. A víš, co se stalo? Po půlroce ten chlapec zemřel na ulici Iberville – našli ho udušeného v zavázaném pytli – a říkalo se, že je to zombie slečny Marie, protože ten chlapec zbořil prádelnu paní Ducharmeové. A potom prověřili hrob slečny Marie a zjistili, že je prázdný, aspoň se to říká. Nemusím snad dodávat, že Ducharmeovi byli propuštěni. Nemůžeš mít služebnictvo, které působí nesnáze ve vznešeném domě.“

„Čas vypršel, pane Pendergaste.“ Lékař vstal, aby tak vyjádřil definitivní platnost svého pokynu. Pečovatelé vyskočili na nohy a každý se postavil z jedné strany křesla. Lékař přikývl a oni otáčeli křeslo směrem k zadním dveřím.

Najednou se teta Cornelia ohlédla a upřela oči na D’Agostu. „Dnes jsi byl velmi nemluvný, Ambergrisi. Ztratil jsi řeč? Příště si dám záležet a připravím ti pár těch mých maličkých sendvičů s řeřichou. Všichni z tvojí rodiny je vždycky zbožňovali.“

D’Agosta dokázal jen přikývnout. Lékař otevřel dveře, aby jimi mohlo projet kolečkové křeslo.

„Bylo moc milé zase tě vidět, Diogene,“ prohodila teta Cornelia přes rameno. „Byl jsi vždycky můj oblíbenec, sám to víš. Jsem moc ráda, že jsi nakonec udělal něco s tím svým ohavným okem.“

Když projeli vraty a čelní světla rolls-royceu prořezávala cáry mlhy unášené větrem, D’Agosta už to nevydržel. „Promiňte, Pendergaste, ale musím se zeptat: vy ve skutečnosti nevěříte těm nesmyslům s oanga a zombie, že ne?“

„Můj milý Vincente, nevěřím ničemu. Nejsem kněz. Zabývám se důkazy a reálnými možnostmi, ne vírou.“

„Jo, já vím. Ale co třeba Noc oživlých mrtvol? Něco takového není možné.“

„To je poměrně kategorické prohlášení.“

„Ale…“

„Ale co?“

„Je mi jasné, že máme co do činění s někým, kdo se nás tím voodoo nesmyslem snaží oklamat, navádí nás na falešnou stopu.“

„Jasné?“ zopakoval Pendergast s lehce pozdviženým pravým obočím.

D’Agosta podrážděně řekl: „Podívejte, já chci jenom vědět, jestli si myslíte, že je, byť vzdáleně, možné, že máme co do činění se skutečným zombie. To je všechno.“

„Raději bych neříkal, co si myslím. Ale možná byste měl mít na paměti slova z Hamleta.“

„A jaká?“

„‚Jsou věci mezi nebem a zemí, Horácio‘ – je nutné, abych pokračoval?“

„Ne.“ D’Agosta se opřel v přepychovém koženém sedadle a uvažoval, že někdy je lepší nechat Pendergasta jeho nepoznaným myšlenkám, nežli se pokoušet něco mu vnucovat.

23

Druhý den v devět hodin dopoledne kráčela Nora svižně dlouhou chodbou ve čtvrtém patře muzea, dveře svých kolegů míjela s očima sklopenýma. Bylo to, jako by procházela uličkou, nicméně alespoň k ní už všichni nepřibíhali s vyjádřením soustrasti jako před několika dny.

Když dorazila ke dveřím své kanceláře, otočila klíčem, rychle vešla a hned za sebou zavřela a zamkla. Obrátila se a proti oknu spatřila siluetu – stál tam zvláštní agent Pendergast a nenuceně listoval nějakou monografií. D’Agosta seděl v čalouněném křesle v rohu, pod očima měl tmavé kruhy.

Agent vzhlédl. „Odpusťte, že jsme se vetřeli do vaší kanceláře, ale nebylo vhodné, aby mě někdo viděl potulovat se po chodbách muzea. Vzhledem k mým minulým zkušenostem s touto institucí, určitě by se našli lidé, kteří by proti mé přítomnosti vznesli námitky.“

Položila svůj batoh na stůl. „Mám výsledky.“

Pendergast pomalu odložil monografii. „Vypadáte velmi unaveně.“

„Jsem unavená.“ Po výletu do Inwoodu se jí podařilo přerušovaně spát pár hodin, ale i tak musela uprostřed noci vstát, aby dokončila gelovou elektroforézu DNA.

„Mohu?“ Pendergast ukázal na druhé prázdné křeslo.

„Prosím.“

Pendergast se usadil. „Povězte mi, co jste zjistila.“

Nora vyndala z batohu desky a položila je na stůl. „Než vám to předám, musím vám říct něco důležitého.“

Pendergast naklonil hlavu.

„Předevčírem v noci, když jsem začala pracovat v laboratoři DNA, se v okně dveří objevil Fearingův obličej. Utíkala jsem za ním chodbou a dál do jednoho skladu.“

Pendergast ji upřeně sledoval. „Jste si jistá, že to byl Fearing?“

„Mám důkaz.“

„Pronásledovat ho bylo od vás velmi nerozumné,“ odpověděl přísně. „Co se stalo?“

„Já vím, že to byla hloupost. Reagovala jsem instinktivně, bez přemýšlení. Vylákal mě z laboratoře. Měl nůž, pronásledoval mě ve skladu. Kdyby nepřišel hlídač…“ Větu nedokončila.

D’Agosta vstal tak rychle, jako by ho z křesla vyhodila pružina. „Hajzl jeden,“ zaklel zamračeně.

„A ten důkaz?“ připomněl jí Pendergast.

Smutně se usmála. „Řízla jsem ho skleněným střepem a provedla test vzorku krve. Je to Fearing, nepochybně.“ Otevřela desky, vyndala výsledky elektroforézy a posunula je k agentovi. „Podívejte se.“

Pendergast vzal papíry a listoval jimi.

„Když to shrnu,“ řekla Nora, „krev dvou lidí byla ve vzorcích, které jste zajistil v… v mém bytě. Jeden vzorek patřil mému manželovi. Ten druhý označím X. Vzorek X dokonale odpovídá mitochondriale DNA Fearingovy matky. A vzorek X byl také identický se vzorkem člověka, který mě ve skladu pronásledoval. Z toho vyplývá, že X je Fearing.“

Pendergast pomalu přikývl.

„Přesně tohle tvrdím od začátku,“ prohlásil D’Agosta. „Ten prevít pořád žije. Jeho sestra se při identifikaci těla buď zmýlila, nebo, což je pravděpodobnější, lhala – není divu, že zmizela. A soudní lékař to zbabral.“

Pendergast dokumentaci od Nory nijak nekomentoval.

„Můžete si je nechat,“ nabídla mu Nora. „Mám kopii. A vzorky jsem ukryla dozadu do lednice v laboratoři, kdybyste je ještě potřeboval. Samozřejmě mají falešná označení.“

Pendergast uložil papíry zpátky do desek. „Noro, tímhle jste mi velmi pomohla. A teď musím sám sebe vážně pokárat za to, jakému nebezpečí jsem vás vystavil. Takový útok jsem nepředvídal, zejména ne v muzeu, a je mi to nesmírně líto. Od této chvíle už s tím případem nesmíte mít nic společného. Všechno si vezmeme na starosti my. Dokud vraha nechytíme, musíte být velmi opatrná. Už žádné noci v muzeu.“

Nora se zadívala do agentových stříbřitých očí. „Mám pro vás další informace.“

Tázavě pozvedl jedno obočí.

„Prošla jsem Billovy poslední články. Věnoval se řadě případů týrání zvířat v New Yorku – kohoutí zápasy, psí zápasy… a zvířecí oběti.“

„Skutečně?“

„V Inwoodu je malá komunita známá jako Ville. Je hluboko v parku Inwood Hill, odříznutá od zbytku města. Podle všeho si někteří obyvatelé z Indian Road stěžovali, že z Ville slýchají mučená zvířata. Skupina ochránců zvířat se vzbouřila – jejich mluvčí, jistý Esteban, situaci několikrát kritizoval. Policie provedla zběžné vyšetřování, ale nic se neprokázalo. V každém případě se tím Bill zabýval. Napsal jeden článek a pracoval na dalších. Zjevně měl… no, poslední rozhovor s obyvatelkou Inwoodu, jednou z těch, kdo si stěžovali. Nějaká paní Pizzettiová.“

D’Agosta si dělal poznámky.

Podle téměř dychtivého záblesku v Pendergastových očích poznala, že ho tahle novinka velmi zaujala. „Ville,“ zopakoval.

„Vypadá to, že možná budeme potřebovat další povolení k prohlídce,“ zamumlal D’Agosta.

„Včera večer jsem se tam vydala,“ řekla Nora.

„Ježíši, Noro!“ vyděsil se D’Agosta. „Takovéhle věci nemůžete dělat na vlastní pěst. Nechte to na nás.“

Nora pokračovala, jako by ho neslyšela. „Do komunity samotné jsem nedošla. Vypadá to, že do ní vede jen jedna silnice. Přišla jsem z jihu na vysoký hřeben v parku s výhledem na Ville.“

„Co jste viděla?“

„Nic než shluk rozpadajících se budov. Kromě několika světel žádné známky života. Z toho místa naskakuje husí kůže.“

„Prošetřím to, promluvím s tou Pizzettiovou,“ poznamenal D’Agosta.

„Když jsem v duchu všechno krok za krokem probírala, vzpomněla jsem si, že se u našich dveří začaly objevovat podivné věci – malé fetiše, nápis v prachu – právě v době, kdy Bill opublikoval první článek o Ville. Nevím přesně jak, ani proč, ale podle mého názoru to spolu souvisí.“

„Fearing spáchal údajnou sebevraždu tady nedaleko,“ řekl D’Agosta. „Na pilíři příhradového mostu ve Spuyten Duyvil, u parku Inwood Hill.“

„To je nesmírně důležitá informace, Noro,“ ohodnotil Pendergast s upřeným pohledem do jejích očí. „Teď mě, prosím, pozorně poslouchejte. Úpěnlivě vás žádám, abyste v pátrání nepokračovala. Už jste pro nás udělala víc než dost. Poprosit o pomoc se zjištěním DNA byla z mé strany obrovská chyba. Zdá se, že smrt vašeho manžela ovlivnila můj úsudek.“

Nora z něj nespustila oči. „Promiňte, ale na to, abyste mě teď zastavil, je příliš pozdě.“

Pendergast zaváhal. „Nemůžeme vás chránit a současně řešit vraždu vašeho manžela.“

„Dokážu se o sebe postarat.“

„Naléhavě vás prosím, řiďte se mou radou. V Billovi jsem už ztratil jednoho přítele – a nechci přijít o dalšího.“

Ještě chvíli na ni hleděl. Potom jí poděkoval za výsledky DNA, kývl na rozloučenou a vyšel za D’Agostou ze dveří.

Nora stála u svého psacího stolu, zatímco se jejich kroky vzdalovaly. Chvíli jen nepřítomně klepala tužkou o dýhový povrch. Potom konečně navolila číslo Caitlyn Kiddové. „Nora Kellyová,“ představila se, když reportérka zvedla telefon. „Mám pro vás nějaké informace. Sejdeme se dnes o půlnoci na rohu Indian Road a 214. západní ulice.“

„Proč zrovna na 214.?“

„Mám pro vás téma – velké téma.“

24

D’Agosta se pohodlně rozvalil do koženého sedadla v rollsu, když Proctor vyjel z Museum Drive a zamířil na sever po Central Park West. Sledoval Pendergasta, jak vyndal něco z kapsy černého saka, a velmi ho překvapilo, když uviděl iPhone. „Kristepane, vy taky?“

Agent dlouhými bílými prsty rychle psal. „Zjistil jsem, že je velmi užitečný.“

„Co uděláme s Norou?“ zeptal se D’Agosta. „Je jasné, že nehodlá respektovat nic z toho, co jste jí poradil.“

„Toho jsem si vědom. Je to velmi odhodlaná dáma.“

„Nechápu, proč ten chlápek – ať je to Fearing nebo ne – jde po Noře. Vždyť už jednou unikl po vraždě Smithbacka. Proč by riskoval podruhé?“

„Zjevně chtěl Fearing zabít oba. Mám za to, že vzkaz je zcela srozumitelný: když se budeš míchat do našich záležitostí, nezabijeme jen tebe, ale povraždíme i tvoji rodinu.“ Naklonil se k přednímu sedadlu. „Proctore? 127. východní ulice, číslo 244, prosím.“

„Proč tam jedeme?“ zeptal se D’Agosta. „To je ve španělském Harlemu.“

„Jedeme něco udělat s Norou.“

D’Agosta zavrčel. „Už jsme začali pracovat na důkazech proti Klineovi.“

„No a?“ řekl Pendergast.

„Něco na něj mám – ukazuje se, že ta africká hovadina, kterou jsme odnesli z jeho kanceláře, je jorubská, pochází z osmnáctého až devatenáctého století a má obrovskou hodnotu. Představte si, že má spojitost se zaniklým náboženstvím známým jako sevi lwa – což je přímý předchůdce voodoo, které na ostrovy přinesli otroci ze západní Afriky.“

Pendergast neodpověděl. Na okamžik se v jeho tváři mihl úlek, než znovu nasadil neutrální výraz.

„To není všechno. Komisař se zajímá o naše vyšetřování toho bastarda. Chce se mnou dnes odpoledne mluvit.“

„Ach.“

„Co myslíte tím ach? To napovídá, že Kline ví o voodoo všechno – ví toho tolik, že za umění související s voodoo utrácí miliony. To je ta souvislost!“

„Jistě,“ řekl Pendergast neurčitě.

D’Agosta se opřel na sedadle, byl podrážděný. Po deseti minutách odbočil rolls na Lenox Avenue a ujížděl po 127. ulici k East River. Zastavil před malým obchodem s nápisem ručně malovaným fosforovými barvami, který korunovalo nakreslené oko.

Blanche de Grimoire la Magie

Pod ním viselo několik drobných dřevěných poutačů na hácích:

les poupées vaudou

magie noir

magie zwarte, magie rouge

sorcellerie, hexerei magie

rituel de prospérité formules

et potions magiques

Na špinavé výloze obchodu byla obrovská prasklina vyspravená lepicí páskou, její zbylou část téměř zakrývaly zavěšené bizarní předměty – svazky vlasů, kůže, peří, plátno, sláma a další ještě obskurnější a ohavně vyhlížející věci.

D’Agosta se podíval na obchod. „Žertujete, viďte.“

„Až po vás, můj milý Vincente.“

D’Agosta vystoupil, Pendergast za ním. Vešli do obchodu, zrezavělé dveřní panty zasténaly a ozvaly se zvonky. D’Agostu v okamžení zaplavila nasládlá vůně pačuli, santalového dřeva, bylin a starého masa. Zpoza pultu vzhlédl letitý Afroameričan. Když uviděl Pendergasta v černém obleku, jeho obličej v okamžení ztratil výraz, jako když někdo práskne dveřmi. Měl krátce sestřižené šedé vlasy a nápadně vrásčitý obličej s důlky po neštovicích.

„Přejete si?“ zeptal se monotónním hlasem a upřeným pohledem dával jasně najevo, že je rozhodně obsloužit nechce.

„Jste monsieur Ravel, obeahman?“

Muž neodpověděl.

„Jsem Aloysius Pendergast z rodiny Pendergastových z New Orleansu. Jsem velmi rád, že vás poznávám,“ pronesl tou nejokázalejší mluvou obyvatel New Orleansu a napřáhl ruku.

Muž upřeně hleděl na nabídnutou ruku, nijak to na něj nezapůsobilo.

„Pendergast, dříve z Maison de la Rochenoire na Dauphine Street,“ pokračoval agent. Jeho natažená ruka nezakolísala. D’Agostu ohromilo, jak rychle Pendergast dokáže úplně změnit svoji osobnost. Vystupoval jako přátelský, výstřední aristokrat z New Orleansu.

„Maison de la Rochenoire?“ V očích podlitých krví zahořel záblesk poznání. „To je ten velkej barák, co v jednasedmdesátým shořel?“

Pendergast se naklonil dopředu a tiše řekl: „Oi chusoi Dios aei enpiptousi.“

Dlouho bylo ticho a potom Ravel zvedl obrovskou ruku. Pendergast ji stiskl.

„Vítám vás.“

„Tohle je můj spolupracovník pan D’Agosta.“

Muž sklonil hlavu.

„Ti ostatní jsou podvodníci,“ řekl Pendergast. „Zloději a příživníci. Vy – vy jste jiný. Vím, že vám, vaší práci a vašemu zboží můžu důvěřovat.“

Muž souhlasně sklonil hlavu, ale mlčel. D’Agosta viděl, že ho takový kompliment potěšil, i když mu to bylo trochu proti srsti.

„Mohu?“ Pendergast pokynul rukou barvy slonoviny do interiéru obchodu.

„Dívejte se, ale na nic, prosím vás, nesahejte.“

„Naturellement.“

Když Pendergast započal jednu ze svých pomalých obchůzek s rukama za zády, D’Agosta si obchod letmo prohlédl. Byl přecpaný zavěšenými svazky a balíčky, skříněmi od podlahy ke stropu se stovkami maličkých zásuvek; lahvičkami s parfémy, plechovkami a krabičkami; policemi se sklenicemi bylin, obarvenou hlínou, tekutinami, zkroucenými kořeny a sušeným hmyzem, všechno označené maličkými štítky, pečlivě popsanými francouzsky.

Pendergast se vrátil k majiteli obchodu. „Naprosto úchvatné. A nyní, monsieur Ravele, musím něco koupit. Mám pocit, že se jeden můj přítel stal terčem magie noir. Potřebuji se připravit na arrêt.“

„Povězte mi, jaké přísady potřebujete. Přinesu vám je.“ Ravel položil na pult pevně pletený košík.

„List lejnice smradlavé.“

Muž obešel pult a napřáhl ruku k jedné zásuvce hodně vysoko, vytáhl ji, vyndal z ní zkrabacený list a uložil ho do košíku. Příšerně zapáchal.

„Kosti bílého kohoutka a maso kadeřavého kohouta roztlučené i s peřím.“

Rychle dostal další potřebnou ingredienci ze skrytého kouta obchodu.

D’Agosta všechno sledoval s narůstající nedůvěřivostí. Pendergast se choval trochu divně. Uvažoval, jestli s tím má něco společného agentova dlouhá cesta do Tibetu loni v létě, nebo nesnadná plavba, kterou zažil. Nebo to možná mohla být nějaká skrytá stránka Pendergastovy osobnosti, kterou zahlédl poprvé.

„Zub aligátora a šampaňské verte.“

Do plnícího se košíku přibyla malá lahvička s jakousi tekutinou.

„Prášek z lidské kosti.“

V tu chvíli Ravel zaváhal, odešel do zadní části obchodu, vynořil se s malými schůdky, vystoupal po nich k jedné skříni a přinesl sáček z průsvitného papíru, jaký používají drogoví dealeři. S očima upřenýma na Pendergasta ho vložil do košíku.

„Vodu použitou k umytí mrtvoly.“

Trvalo chvíli, než se Ravel vrátil s požadovanou přísadou.

„Svěcenou vodu.“

Při těch slovech se Ravel zarazil a upřeně hleděl na Pendergasta. Poté znovu odešel dozadu a vrátil se s maličkou ampulkou. „To už asi bude všechno, ne?“

„Ještě jednu věc.“

Ravel počkal.

„Posvěcenou hostii.“

Dlouhý, přísný pohled. „Monsieur Pendergaste, zdá se, že váš přítel… čelí něčemu o trochu nebezpečnějšímu, než je černá magie.“

„Máte pravdu.“

„Možná je to nad moje možnosti, monsieur.“

„Doufal jsem, že mi pomůžete. Život mého přítele je v nebezpečí – vážném nebezpečí.“

Ravel smutně hleděl na Pendergasta. „Monsieur, jste si vědom následků použití envoi morts arrêt?“

„Toho jsem si plně vědom.“

„Ten přítel pro vás musí být hodně drahý.“

„Ano, je mi drahá.“

„Drahá. Aha, chápu. Ta… hostie, kterou chcete, bude stát majlant.“

„Peníze nehrají žádnou roli.“

Ravel sklopil oči a zdálo se, že dlouho přemýšlí. S dlouhým povzdechem se potom otočil a zmizel postranními dveřmi. Po několika minutách se vrátil s malým skleněným kotoučem ze dvou velkých laboratorních sklíček spojených stříbrným rámečkem. Uvnitř byla oplatka. Opatrně kotouč položil do košíku.

„Bude to tisíc dvě stě dvacet dolarů, monsieur.“

D’Agosta nevěřícně sledoval Pendergasta, když sáhl do kapsy saka, vyndal tlustý svazek úplně nových bankovek a odpočítal je.

Jakmile usedli do rollsu, Pendergast s plným košíkem, D’Agosta vybuchl. „Sakra, co tohle všechno znamená?“

„Opatrně, Vincente, ať mi neovlivníte to zboží.“

„Nechce se mi věřit, že jste vyklopil tisíc babek za takové hlouposti.“

„K tomu je řada důvodů, a pokud dokážete ovládnout své emoce, dozvíte se je. Především jsme monsieurovi Ravelovi předvedli dobrý úmysl. Ten člověk se může v budoucnu ukázat jako významný informátor. A navíc – to individuum, které pronásleduje Noru, dost možná věří v obeah a v takovém případě arrêt, který se chystáme připravit, by mohl posloužit jako odstrašující prostředek. A konečně“ – v tu chvíli ztišil hlas – „náš arrêt možná zafunguje.“

„Možná zafunguje? Myslíte, pokud po Noře jde skutečné zombie?“ D’Agosta nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Raději tomu říkám envoi mort.“

„To je jedno. Samotná myšlenka je absurdní.“ D’Agosta upřeně hleděl na Pendergasta. „Říkal jste tomu chlápkovi, že váš dům v New Orleansu podpálil rozvášněný dav. Vaše teta Cornelia se o tom taky zmínila. Právě tam jste se dozvěděl o voodoo a obeah? Zapletl jste se do toho nesmyslu v mládí?“

„Na to bych raději neodpovídal. Dovolte, abych vám místo toho položil otázku: slyšel jste někdy o Pascalově sázce?“

„Ne.“

„Celoživotní ateista leží na smrtelné posteli. Náhle požádá o kněze, aby se mohl vyzpovídat a dostat rozhřešení. Chová se logicky?“

„Ne.“

„Právě naopak je úplně jedno, v co věří. Ateista si uvědomuje, že pokud je byť sebemenší šance, že se mýlí, měl by se zachovat, jako by Bůh existoval. Pokud Bůh existuje, půjde spíš do nebe než do pekla. Jestli Bůh není, o nic nepřijde.“

„To mi připadá hodně vypočítavé.“

„Je to sázka, při níž nic neztratíte. A mohl bych dodat, že to je sázka, ke které se musí odhodlat každý člověk. Není to dobrovolné. Logika Pascalovy sázky je naprosto dokonalá.“

„A co má tohle společného s Norou a zombie?“

„Jsem si jistý, že když se nad celou tou záležitostí zamyslíte, najdete logickou souvislost.“

D’Agosta se zachmuřil, chvíli přemýšlel a nakonec zavrčel. „Myslím, že vím, jak to myslíte.“

„V tom případě je to vynikající. Obvykle nemám ve zvyku vyjadřovat jasně své úmysly, ale kvůli vám občas dělám výjimku.“

D’Agosta pohlédl z vozu, když se za okénkem objevil španělský Harlem. Potom se zase otočil k Pendergastovi.

„Co jste to řekl?“

„Prosím?“

„Tomu obchodníkovi. Řekl jste mu něco v cizím jazyce.“

„Á, ano. Oi chusoi Dios aei enpiptousi – Boží kostky jsou vždycky nevyzpytatelné.“ A s pousmáním se pohodlně opřel.

25

Rocker uviděl D’Agostu necelou minutu poté, kdy dorazil do sekretariátu komisaře v nejvyšším poschodí One Police Plaza. D’Agosta pochopil své předvolání jako dobré znamení. Případ Smithbackovy vraždy přitahuje pozornost – velkou pozornost – a D’Agosta nepochyboval o tom, že Rocker sleduje vyšetřování s velkým zájmem. Když procházel kolem Rockerovy asistentky Alice, ženy s hustými šedými vlasy připomínající typickou babičku, s úsměvem na ni mrkl. Úsměv neopětovala.

Vešel do velké kanceláře obložené dřevem, která nepostrádala veškeré charakteristické znaky moci: obrovský mahagonový stůl s deskou potaženou zelenou kůží, dubové táflování, perský kobereček – všechno masivní a tradiční. Jako Rocker.

Rocker už stál u okna, ale když D’Agosta vešel, neotočil se. Dost neobvyklé bylo, že ho nevybídl, aby se posadil do jednoho z polstrovaných křesel, která krášlila prostor proti jeho pracovnímu stolu.

D’Agosta chvíli čekal, než si ho troufl skromně oslovit: „Komisaři?“

Rocker se otočil, ruce měl sepjaté za zády. Jakmile D’Agosta spatřil jeho rudý obličej, pocítil náhlou nevolnost.

„Tak co je s tím Klinem?“ zeptal se příkře komisař.

D’Agosta v duchu rychle ustoupil. „Víte, pane, souvisí to se Smithbackovou vraždou –“

„To si uvědomuji,“ vyštěkl komisař. „Zajímá mě, co vás vedlo k tak přehnané prohlídce. Obrátili jste jeho kancelář vzhůru nohama.“

D’Agosta se zhluboka nadechl. „Pane, Kline otevřeně a prokazatelně Smithbackovi krátce před jeho smrtí vyhrožoval. Je hlavní podezřelý.“

„Tak proč jste ho neobvinili z vyhrožování zesnulému?“

„Hrozby formuloval velmi obezřele, na hraně zákona.“

Komisař na něj upíral oči. „A to je všechno, co proti Klineovi máte? Vágní výhrůžky novináři?“

„Ne, pane.“

Rocker počkal, paže zkřížené na prsou.

„Při zátahu jsme získali Klineovu sbírku západoafrických artefaktů – takových, které lze považovat za přímo související s voodoo. Jsou podobné předmětům, které byly nalezeny na místě činu a na mrtvé oběti.“

„Podobné? Já myslel, že to jsou masky.“

„Ano, masky vycházející ze stejné tradice. Právě teď je zkoumá odborník z Newyorského muzea.“

Komisař na něj stále upřeně hleděl, unavené oči rámovaly červené linky. Takhle strohý obvykle nebýval. Ježíši, pomyslel si D’Agosta. Kline se dostal k Rockerovi a nějak se mu podařilo ho ovlivnit.

Rocker nakonec řekl: „Opakuji znovu: to je všechno?“

„Ten člověk vyhrožoval, je sběratel předmětů voodoo – myslím, že to je solidní základ.“

„Solidní? Poručíku, dovolte, abych vám řekl, co máte. Máte úplný hovno.“

„Pane, se vší úctou s vámi nesouhlasím.“ D’Agosta se nehodlal vzdát. Stál za ním celý tým lidí.

„Copak nechápete, že máme co do činění s jedním z nejbohatších mužů na Manhattanu, přítelem starosty, filantropem celého města, který sedí v desítce představenstev? Nemůžete jednoduše zplundrovat jeho kancelář, pokud k tomu nemáte setsakra dobrý důvod!“

„Pane, tohle je jen začátek. Jsem přesvědčen, že máme dost důvodů ve vyšetřování pokračovat – a to mám v úmyslu udělat.“ D’Agosta se snažil mluvit neutrálním, přesto však pevným hlasem.

Komisař ho stále upřeně sledoval. „Řeknu vám jedno: pokud u toho muže nenajdete nezvratný důkaz – zdůrazňuji nezvratný –, tak toho necháte. Slídění v jeho kanceláři považuji za krajně nevhodné. A nepředstírejte nevinnost. Kdysi jsem pracoval jako policista na vraždách, stejně jako vy. Vím, proč jste vtrhl do jeho kanceláře, a takovéhle metody neschvaluji. Všeobecně známého a váženého obyvatele tohoto města nebudete obtěžovat něčím, co nesmyslně připomíná protidrogový zátah.“

„Je to lump.“

„Tohle je ten špatný přístup, o kterém právě hovořím, D’Agosto. Podívejte, nehodlám vám dávat pokyny, jak vést vyšetřování vraždy, ale varuji vás, než se příště pokusíte na Klinea něco takového hodit, dobře si to rozmyslete.“ Dlouze a hrdě se na D’Agostu podíval.

„Ano, pane.“ Své už D’Agosta řekl, nemělo smysl komisaře dál provokovat.

„Nechci vás z případu Smithback stáhnout. Zatím ne. Ale sleduju vás, D’Agosto. Už na mě nechoďte s nějakou místní kulturou.“

„Ano, pane.“

Komisař se s odmítavým mávnutím ruky otočil zpátky k oknu. „A teď už vypadněte.“

26

I když Newyorská veřejná knihovna byla zavřená už hodinu a půl, zvláštní agent Pendergast měl výjimečné výsady a nikdy nedopustil, aby ho formálně dodržovaná provozní doba jakkoli omezovala. Uznale se rozhlédl po řadách prázdných stolů v prostorné hlavní studovně; pokynul hlídači ve dveřích, který byl začtený do Mont Saint Michel and Chartres Henryho Adamse. Pendergast pokračoval do oddělení příjmu a po strmých kovových schodech dolů. Sestoupil o čtyři křídla a vyšel do suterénu s nízkým klenutým stropem, který jako by se před ním táhl do nekonečna. Železné police od podlahy po strop byly plné knih. Pokračoval dál příčnou chodbou, otevřel zašpiněné neoznačené šedé dveře. Za nimi vedlo další schodiště dolů – úzké a ještě strmější.

Další tři ramena schodů ho dovedla k bizarním, polorozpadlým regálům. V mdlém světle viděl spousty starých a rozpadajících se knih opřených o sebe. Na stolech se válely nesvázané signatury knížek, žiletky, nádoby s tiskařským lepidlem a další pomůcky potřebné pro záchranu rukopisů. Nedozírná záplava tištěných materiálů se rozprostírala do všech stran a vytvářela literární labyrint. Vládlo tam hrobové ticho. Nevětraný vzduch zapáchal prachem a rozkladem.

Pendergast odložil balík, který s sebou přinesl, na nejbližší regál a odkašlal si.

Ticho chvíli přetrvávalo. Potom – odkudsi z neurčitelné vzdálenosti – zaslechl cupitání. Pomalu sílilo. A pak se mezi dvěma sloupci knih vynořil malý, hrozivě vyzáblý stařec. Na bílých vlasech měl nasazenou ochrannou přilbu.

Muž natáhl ruku a zhasl baterku připevněnou na přilbě. „Hypocrite lecteur,“ pozdravil hlasem tenounkým a suchým jako březová kůra. „Očekával jsem vás.“

Pendergast se nepatrně uklonil. „Zajímavá móda, Wrene,“ odpověděl a ukázal na ochrannou přilbu. „Patrně poslední výkřik módy v Západní Virginii.“

Stařec se tiše zasmál. „Řekněme, že jsem tak trochu speleolog. Tady člověk jen stěží natrefí na funkční žárovku.“

O tom, zda Wren je skutečně zaměstnancem veřejné knihovny, nebo se jednoduše rozhodl přebývat v jejích nejnižších poschodích, se dalo jenom spekulovat. Neoddiskutovatelným faktem byl jeho výjimečný talent pro výzkum pochopitelný jen zasvěceným.

Wren se hladově zahleděl na balík. „A jaképak lahůdky jste mi přinesl dnes?“

Pendergast mu balík podal. Wren po něm lačně natáhl ruku, strhal z něj papír a vyndal tři knihy.

„Prvotisky z nakladatelství Arkham House,“ zafuněl. „Bohužel mě hororová literatura nikdy příliš neoslovovala.“

„Podívejte se lépe. Tyhle výtisky jsou nejcennější, nejvhodnější pro zařazení do sbírky.“

Wren prohlédl postupně všechny tři knihy. „Hmm. Signální výtisk Lovecraftova Outsidera v zeleném obalu. Always Comes Evening od Roberta E. Howarda“ – strhl obal, aby viděl obálku knihy – „s odlišným hřbetem. A v kůži vázaný Lovecraftův Shunned House… s Barlowovým podpisem na předsádce. Uvedeno datum v Mexiko City, krátce před jeho sebevraždou. Pozoruhodné vydání.“ Wren pozvedl obočí, když knihy opatrně položil. „Vyjádřil jsem se unáhleně. Tohle je skutečně impozantní dar.“

Pendergast přikývl. „Jsem rád, že to uznáváte.“

„Od vaší návštěvy se mi podařilo provést předběžné bádání.“

„A?“

Wren si zamnul ruce. „Vůbec jsem netušil, jak zajímavou historii má park Inwood Hill. Věděl jste, že prakticky od americké revoluce vlastně zůstal pralesem? Nebo že v něm měl kdysi letní sídlo Isidor Straus – a zůstal jeho majitelem až do své smrti na Titaniku?“

„To jsem slyšel.“

„Impozantní. Starý pán odmítl nasednout do záchranného člunu před ženami a dětmi a paní Strausová odmítla opustit svého manžela. Místo sebe poslala do záchranného člunu služebnou a Strausovi utonuli spolu. Po jejich smrti se ‚domek‘ v Inwoodu rozpadl. Ale můj výzkum ukazuje, že v předchozích letech byl jeho správce zavražděn a došlo i k dalším nešťastným událostem, které zabránily Strausovým –“

„A Ville?“ prohodil Pendergast mírně.

„Myslíte Ville des Zirondelles.“ Wren se ušklíbl. „Tajemnější, uzavřenější bandu si snad ani nelze představit. Zahájil jsem podrobné bádání, ale bohužel jsem na počátku – a za daných okolností nemám vůbec jistotu, že se toho moc dozvím.“

Pendergast mávl rukou. „Jen mi řekněte, na co jste doposud přišel, prosím vás.“

„Tak dobře.“ Wren ukázal kostnatým ukazováčkem na druhý ukazováček, jako by odškrtával. „Vypadá to, že první budova ve Ville, jak se dnes tomu místu říká, byla původně postavena na začátku 40. let 18. století náboženskou sektou, jejíž členové uprchli z Anglie před pronásledováním. Ti se dostali na severní konec Manhattanu, do místa, kde je dnes park, o kterém mluvíme. Jak se často stávalo, skupina poutníků byla spíše idealistická než pragmatická. Byli to městští lidé – spisovatelé, učitelé, jeden bankéř – a měli velmi naivní představy o tom, jak se uživí zemědělskou prací. Jejich názory na život byly velmi výstřední. Věřili, že všichni budou žít a pracovat společně. Měli své lodní tesaře, kteří postavili obrovskou konstrukci z místního kamene a fošen. V ní bydleli, pracovali, měli tam i kapli a byla to zčásti i pevnost.“

Ohnul další prst. „Ale výběžek ostrova, který si pro osídlení vybrali, byl skalnatý a nevhodný pro zemědělství i chov dobytka – dokonce i pro nejzkušenější v oboru. Tehdy už tam nežili žádní místní indiáni, aby jim poradili – Weckquaesgeekové a Delawarové už dávno odešli –, a nejbližší evropské osídlení bylo na druhém konci Manhattanu, vzdálené dva dny cesty. Noví osadníci neuměli rybařit. Několik farmářů si už vybralo nejlepší půdu a chtěli svou úrodu prodávat za těžké peníze, nebyli ochotni poskytovat jídlo zdarma celé komunitě.“

„Takže brzy vyšlo najevo, jak pošetilé byly jejich plány,“ zamumlal Pendergast.

„Přesně tak. Zanedlouho se dostavilo zklamání a následoval bratrovražedný boj. Přibližně po deseti letech kolonie zmizela, její obyvatelé se odstěhovali do Nové Anglie nebo se vrátili do Evropy. Stavba zůstala opuštěná: svědectví ztracených nadějí. Jejich vůdce – nepodařilo se mi zjistit jméno, ale byl to on, kdo obstaral loď a získal pozemek – se odstěhoval na jih Manhattanu a začal hospodařit jako finančně nezávislý statkář.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Pendergast.

„Posuneme se o sto let dopředu. Kolem roku 1858 nebo 1859 bílá chátra dorazila do New Yorku z jihu. Podle záznamů to byla nesourodá skupina. V jejím středu byl charizmatický kazatel Baton Rouge, reverend Misham Walker. Ten kolem sebe shromáždil několik řemeslníku, francouzských kreolů, kterým se jejich komunita vyhýbala, a několik otroků ze Západní Indie. Postupně se k nim přidali další: francouzští Kanaďané, několik portugalských kacířů a spousta obyvatel z bažin, kteří uprchli z Bretaně kvůli údajnému praktikování pohanského náboženství, druidismu a čarodějnictví. V žádném tradičním smyslu slova to nebylo voodoo ani obeah. Nejspíš šlo o nějakou úplně novou víru založenou na různých zlomcích toho, co předcházelo. Jejich cesta z dalekého jihu do New Yorku byla plná těžkostí. Kdykoli se chtěli někde usadit, místním obyvatelům vadily jejich náboženské rituály, takže byli neustále v pohybu. Rozšířily se ohavné pověsti: že kradou nemluvňata, obětují zvířata, mrtvé lidi přivádějí zpátky do života. Přijetí, jakého se jim všude dostávalo, vedlo k tomu, že se skupina beze vší pochyby uzavřela do sebe. Walker se svou skupinou nakonec na odlehlém severním výběžku Manhattanu objevil odlehlou stavbu, kterou náboženští poutníci opustili jedno století před nimi, přivlastnili si ji, okna zazdili cihlami a dům obehnali hradbou. Proslýchalo se, že na ně zaútočil rozvášněný dav, ale kromě několika mimořádných střetů, popsaných neurčitě v místním tisku, z toho nic nevzešlo. Jak roky plynuly, Ville bylo čím dál odloučenější od okolního světa.“

Pendergast pomalu přikývl. „A v novějších dobách?“

„Stížnosti na obětování zvířat přetrvávají celá léta.“ Wren se odmlčel a na rtech mu hrál sarkastický úsměv. „Zdá se, že to byly – jsou – komunity žijící v celibátu. Jako ta sekta Shakers.“

Pendergast překvapeně zvedl obočí. „V celibátu? A přesto taková komunita stále existuje?“

„Nejen že existuje, dokonce to vypadá, že se jejich počet nemění, je jich sto čtyřicet čtyři. Všichni jsou muži a všichni jsou dospělí. Prý se jejich počet doplňuje. Poněkud temperamentně, je-li to zapotřebí – a vždycky v noci. Jejich kořistí prý bývají rebelanti, duševně nevyrovnaní lidé a obyvatelé periferií: ideální typy pro násilné verbovaní. Jakmile jeden člen komunity zemře, musí se najít další. A potom tu byla také ta šeptanda.“ Wrenovy tmavé oči se zaleskly.

„Jaká?“

„O vraždící stvůře, která bloumá po nocích. Zombie, jak někteří tvrdí.“ Pobaveně vydechl.

„A historie toho území a budov?“

„Okolní půdu získalo Newyorské oddělení parků v roce 1916. Několik dalších pobořených budov v parku bylo srovnáno se zemí, ale Ville zůstalo bez povšimnutí. Jako by úředníci nechtěli jít násilnou cestou.“

„Aha.“ Pendergast se podíval na Wrena s podivným výrazem. „Děkuji vám, to je skvělý začátek. Pokud mohu poprosit, pokračujte dál.“

Wren na něj hleděl tmavýma očima hořícíma zvědavostí. „O co přesně jde, hypocrite lecteur? Proč se o to zajímáte?“

Pendergast mlčel. Na chvíli jako by měl ve tváři vzdálený výraz. Potom se odhodlal k odpovědi. „Je předčasné o tom mluvit.“

„Řekněte mi alespoň jedno: souvisí váš zájem… s nějakým zločinem?“ zeptal se Wren znovu.

Pendergast se znovu mírně uklonil. „Dejte mi, prosím, vědět, až zjistíte něco víc.“ Potom se otočil a kráčel po dlouhém schodišti do světa nahoře.

27

Nora zapsala poslední položku do své databáze vzorků, ukončila program, zapečetila sáček se střepy a dala ho stranou. Protáhla se, zkontrolovala čas na hodinkách. Skoro deset hodin večer, kanceláře v muzeu byly tiché a ve střehu.

Rozhlédla se po laboratoři: na policích artefakty, desky a papíry, zamčené dveře. Byl to první den, kdy se skutečně dokázala trochu soustředit a odvést nějakou práci. Částečně to bylo tím, že už jí konečně nikdo nepřišel vyjádřit soustrast. Ale bylo v tom i něco víc. Věděla totiž, že dělá něco konkrétního, co souvisí s Billovou smrtí. Rozbor DNA pro Pendergasta byl začátek. Ale teď, právě dnes večer, bude bojovat s nepřítelem.

Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. Podivné, že necítí ani špetku strachu. Bylo v ní jen zarputilé odhodlání: přijít na kloub Billově smrti, navrátit do svého života roztříštěného na tisíc kousků alespoň zčásti řád a klid.

Vzala sáček se střepy, uložila ho na regál. Téhož dne odpoledne navštívila svého nového šéfa, Andrewa Getze, vedoucího antropologického oddělení. Vyžádala si – a získala – písemnou záruku na financování letní expedice do Utahu. Chtěla si připravit dlouhodobý plán, něco, co ji dokáže udržet při životě během nastávající dlouhé a temné zimy.

Z chodby zaslechla cosi jako slabou ozvěnu dětského křiku. Muzeum začalo pro skupiny školáků pořádat víkendové „nocování“ ve vybraných halách s průvodcem. Zavrtěla hlavou: cokoli, co přinese aspoň trochu hotovosti, jak se zdá.

Ozvěna utichla a místo ní zaslechla jiný zvuk jediné ťuknutí na její dveře.

Ztuhla a otočila se po zvuku. Připadalo jí ohromující, jak rychle se jí dokáže rozbušit srdce. Ale stejně rychle sama sebe ujistila: Fearing by neklepal.

Znovu ťukání. Odkašlala si: „Kdo je?“

„Agent Pendergast.“

Byl to jeho hlas, bez nejmenší pochyby. Rychle přešla ke dveřím a odemkla. Na chodbě stál agent opřený o zárubeň dveří, na sobě měl černý kašmírový kabát a pod ním jako obvykle černý oblek. „Mohu dál?“

Přikývla a ustoupila stranou. Agent vplul dovnitř, bledýma očima si zběžně prohlédl laboratoř. Teprve potom se k ní obrátil: „Chtěl jsem vám ještě jednou poděkovat za pomoc.“

„Neděkujte mi. Udělám vše, co pomůže předat toho zabijáka spravedlnosti.“

„Jistě. O tom jsem s vámi právě chtěl mluvit.“ Zavřel dveře a obrátil se k ní. „Předpokládám, že nemohu nijak zastavit vaše vlastní pátrání.“

„To máte pravdu.“

„Naléhavé prosby, abyste nechala jednat profesionály – připomínky, že svůj život vystavujete smrtelnému nebezpečí –, nic z toho nechcete slyšet.“

Souhlasně přikývla.

Chvilku si ji důkladně prohlížel. „V takovém případě pro mě musíte něco udělat.“

„Co?“

Pendergast sáhl do kapsy, cosi vyndal a vložil jí to do dlaně. „Tohle noste neustále na krku.“

Podívala se – byl to nějaký amulet z pírek a kousku semiše, sešitý do koule a zavěšený na slabém zlatém řetízku. Jemně stiskla semiš: uvnitř byl nejspíš nějaký prášek.

„Co to je?“ zeptala se.

„Arrêt.“

„Cože?“

„Prostě amulet na odhánění nepřítele.“

Podívala se na agenta. „To nemyslíte vážně.“

„Velmi užitečné pro ochranu nejbližší rodiny. A ještě něco.“ Sáhl do kapsy a vyndal váček z červeného flanelu pevně stažený šňůrkou z pestrobarevných vláken. „Tohle mějte stále při sobě – v kapse nebo v tašce.“

Zamračila se. „Agente Pendergaste…“ Zavrtěla hlavou. Nevěděla, co říct. Ze všech lidí, které znala, jí Pendergast vždycky připadal jako pevná skála logiky a pragmatismu. A teď jí dává amulety?

Díval se na ni, v očích se mu lehce zablýsklo, jako by jí četl myšlenky. „Jste antropoložka,“ řekl. „Četla jste Prales symbolů od Victora Turnera?“

„Ne.“

„A Elementární formy náboženství od Émileho Durkheima?“

Přikývla.

„Pak tedy víte, že určité předměty lze analyzovat a systematicky třídit – a určité nikoli. A dozajista, jako člověk, který studoval antropologii, chápete koncept fenomenologie?“

„Ano, ale…“ Ztichla.

„Protože naše myšlenky jsou uvězněny v našem těle, nedokážeme určit základní pravdu – nebo nepravdu. Dokážeme maximálně jen popsat, co vidíme.“

„Nerozumím vám…“

„Na této zemi panuje vžitý názor, Noro, záhadný a velmi starý, o němž nelze pochybovat. Je to pravda? Nepravda? To nemůžeme vědět. Takže, uděláte, o co vás žádám? Budete ty předměty mít u sebe?“

Podívala se na to, co držela v ruce. „Nevím, co mám říct.“

„Řekněte ano, prosím. Protože to je jediná odpověď, na kterou přistoupím.“

Pomalu přikývla.

„Velmi dobře.“ Už se chystal k odchodu, potom ale zůstal stát a ohlédl se po ní. „A, doktorko Kellyová?“

„Ano?“

„Nestačí pouze ty věci mít u sebe. Člověk musí věřit.“

„Čemu?“

„Že zabírají. Protože ti, kdo vám nepřejí nic dobrého, s největší pravděpodobností věří.“ S těmi slovy vyklouzl z kanceláře a potichu za sebou zavřel dveře.

28

Půlnoc. Nora se zastavila na rohu Indian Road a 214. ulice a podívala se do mapy. Vzduch byl chladný a voněl podzimem. Za nízkými činžáky se proti světélkující obloze zdvihaly tmavé špičky stromů v parku Inwood Hill. Z nedostatku spánku měla závrať, skoro jako by vypila destilát.

Když nahlížela do mapy, Caitlyn Kiddová jí zvědavě koukala přes rameno.

Nora strčila mapu zpátky do kapsy. „Ještě jeden blok.“

Šly dál po Indian Road. Byla to tichá ulice v záplavě světla žlutých sodíkových lamp, cihlové domy po obou stranách byly ponuré a obyčejné. Kolem nich pomalu projelo auto a zabočilo na 214. ulici, čelními světly prořezávalo tmu. V místě, kde se Indian Road stáčela na 214., byla odbočka – neoznačená silnice, jen o něco širší než opuštěná příjezdová cesta – směrem na západ mezi obytným domem a čistírnou se zavřenými okenicemi. Cestu přetínal zrezivělý řetěz upevněný ke dvěma starým železným sloupkům. Nora se podívala na úzkou silnici, která vedla kolem kosočtverečných hracích ploch na baseball a mizela ve tmě. Asfalt byl popraskaný a na mnoha místech vyboulený. Z puklin vyrůstaly trsy trávy, tu a tam dokonce malé stromky. Opět nahlédla do nově vytištěné mapy – při své první exkurzi našla nejlepší přístupovou cestu.

„Tohle je ono.“

Podlezly řetěz. Za sportovními hřišti před nimi vedla stará cesta přes úhor a potom mizela v lese v parku Inwood Hill. Zbylo tam jen několik litinových sloupů pouličních lamp, které nesvítily. Nora se podívala vzhůru a v jejich skleněných krytech viděla díry po kulkách.

Před nimi, kdesi v temnotě, leželo Ville.

Vydala se dál, Caitlyn spěchala, aby s ní udržela krok. Vydlážděná silnice se zúžila a obklopily je stromy. Vzduch naplnila vůně vlhkého listí.

„Vzala sis baterku, viď?“ zeptala se Caitlyn.

„Ano, ale raději bych ji nepoužívala.“

Cesta stoupala vzhůru, nejprve mírně, potom strmě na vyvýšeninu, která skýtala pohled na Henry Hudson Parkway a Columbia’s Baker Field. Zůstaly stát, aby se zorientovaly. Cesta před nimi klesala k zátoce řeky Hudson. Když šly dál, Nora přes clonu stromů zahlédla pár mdlých žlutých světel přibližně 400 metrů od nich.

Caitlyn ji loktem šťouchla do boku. „To je ono?“

„Myslím, že ano. Zjistíme to.“

Po drobném zaváhání sestupovaly dál po cestě. Stromy houstly a mdlé světlo města jimi neproniklo. Slabé hučení dopravního ruchu ustupovalo. Cesta se znovu stočila a před nimi se vynořilo něco temného: v cestě jim stál starý poškozený pletivový plot. Obrovská díra v něm byla vyspravená žiletkovým drátem. Uprostřed plotu stála brána a na ní připevněná cedule s neumělým nápisem:

Soukromý majetek

Cizím vstup zakázán

Nevstupovat

„Tohle je městská ulice,“ řekla Nora. „Není to legální. Určitě to napiš do toho svého článku.“

„No, není to tak úplně ulice, nemyslíš?“ odpověděla Caitlyn. „Navíc ani celý ten komplex není zrovna legální. Jsou to squatteři.“

Nora si prohlédla bránu. Byla z tepaného železa, černá barva se z ní odlupovala, kov pod ní byl rozežraný korozí. Nad horním rámem čněla řada kovových bodců, ale z poloviny byly polámané nebo odpadlé. I když brána na první pohled působila velmi staře, Nora si všimla, že panty jsou pečlivě naolejované a visací zámek a řetěz úplně nové. Stromy nepronikal žádný hluk.

„Snazší bude přelézt plot než bránu,“ poznamenala Nora.

„Jo.“

Ani jedna se nepohnula.

„Myslíš, že je to dobrý nápad?“ zeptala se Caitlyn.

Nora konala dřív, než si to stačila rozmyslet. Chytila se zrezivělého pletiva, nohy vsunula do ok a co možná nejrychleji vyšplhala nahoru. Plot byl asi tři metry vysoký. Držáky na horním konci napovídaly, že tam kdysi byly kotouče ostnatého drátu; ten už ale dávno zmizel.

Za půl minuty už seskočila na druhou stranu, dopadla do měkkého listí a těžce oddechovala. „Teď je řada na tobě.“

Caitlyn postupovala stejně. Nebyla v tak dobré kondici jako Nora, ale zvládla to. Po druhé straně sjela za doprovodu tichého rachotu kovu. „Páni,“ vydechla, když z oblečení oklepala rez.

Nora mžourala do přítmí před sebou. „Radši půjdeme lesem než po cestě,“ zašeptala.

„To je bez debat.“

Pohybovaly se opatrně, aby jim pod nohama nešustilo listí. Nora sešla z cesty napravo, z kopce vedla tmavá strouha mezi duby směrem k volnému prostranství. Za sebou slyšela Caitlyniny opatrné kroky. Po chvíli strouha uhýbala příkře z kopce. Nora občas zastavila, aby se podívala dopředu. V lese byla tma, ale věděla, že nemohou použít baterku. Měla spoustu důvodů domnívat se, že lidé ve Ville jsou velmi ostražití a vetřelce nemají v lásce. Světlo v lese by mohli zahlédnout.

Blížily se k rovnému terénu, i strouha se napřímila. Táhla se podél samotného Ville. Les náhle končil a dál se rozprostírala volná pustá plocha, která končila u zadní strany velkého starého kostela, k němuž se přimykal – a možná ho i podpíral – neuspořádaný shluk těsně sousedících budov. Ledový vítr foukal přes planinu a Nora slyšela chřestění suchého plevele.

„Proboha,“ vydechla Caitlyn.

Tentokrát Nora k Ville přicházela z opačné strany. Z kratší vzdálenosti viděla, že bizarní stavba je dokonce v horším stavu, než původně předpokládala. V bledé záři z noční oblohy skoro rozeznala stopy tesařského nástroje na masivních trámech, které tvořily žebrovou výztuhu pevnosti. Hlavní kostel stavěli nejspíš postupně, po vrstvách. Každá přesahovala tu předchozí, takže vznikl převrácený ziggurat, zrůdný a hrozivý na pohled. Většina oken byla vysoko nahoře po stranách budovy. Ta, která nezazdili, byla vyplněná světle zeleným sklem ze staré lodi, některá snad voskovaným plátnem nebo papírem. Z tak krátké vzdálenosti bylo zcela zřejmé, že za okny skutečně hoří svíčky. Opuštěné okno – malé, obdélníkové – bylo přesně ve výši jejich očí.

„Těžko uvěřit, že na Manhattanu je takové místo,“ podotkla Nora.

„Těžko uvěřit, že vůbec existuje. Co uděláme?“

„Počkáme. Uvidíme, jestli tu někdo je.“

„Jak dlouho?“

„Deset patnáct minut. To je dost času, aby stráž, pokud tu nějaká je, ukončila obchůzku. Potom se možná přiblížíme. Musíme všechno pečlivě sledovat. Chceme, aby čtenáři West Sideru dostali co nejvíc informací.“

„Dobře,“ řekla Caitlyn rozechvělým hlasem, v ruce svírala blok.

Nora se usadila a čekala. Když se pohnula, ucítila, jak ji drsný amulet škrábe na krku. Vyndala ho a podívala se na něj. Vypadal stejně podivně jako fetiš, který někdo položil před dveře jejího bytu: chomáče peří, uzlík jelenice. Pendergast jí ho vnutil a přiměl ji, aby slíbila, že ho bude nosit a že bude mít stále při sobě i flanelový váček. Ať vyrostl v New Orleansu nebo ne, nepatří k těm, kdo věří ve voodoo. Schovala amulet pod košili, připadala si trochu hloupě. Byla ráda, že si toho reportérka nevšimla.

Slabý zvuk ji znovu vyburcoval. Ozýval se ze tmy – tiché hučení, jako by slyšela obrovské cikády. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že vychází z kostela. Byl stále hlasitější a zřetelnější: hluboký zpěv. Vlastně ne, spíše skandování.

„Slyšíš to?“ zeptala se Caitlyn napjatě.

Nora přikývla.

Zvuk zesílil a současně se prohluboval, chvěl se a ve spletitém rytmu stoupal a klesal. Nora viděla, jak se Caitlyn rozklepala a přitáhla si bundu pevně kolem ramen.

Čekaly, soustředěně naslouchaly. Skandování se zrychlovalo a bylo čím dál naléhavější a silnější. Poloha tónu pozvolna stoupala.

„Sakra, tohle se mi ani trochu nelíbí,“ řekla Caitlyn.

Nora jí položila ruku kolem ramen. „Vydrž, nikdo neví, že jsme tady. Ve tmě jsme neviditelné.“

„Na tohle jsem neměla přistoupit. Byl to hodně špatný nápad.“

Nora cítila, jak se ta žena třese. Samu ji udivilo, že se vůbec nebojí. To zapříčinila Billova smrt. Nebyla to odvaha, spíše prostě nepociťovala strach. Co může být horšího než jeho smrt? Její vlastní smrt by do jisté míry přinesla vysvobození.

Skandování bylo stále rychlejší. A potom se do něj vetřel nový zvuk – kozí mečení.

„Ale ne,“ zamumlala Nora. Ještě víc sevřela Caitlyn.

Další žalostné zamečení. Skandování v tu chvíli bylo hodně vysoké a rychlé, skoro jako stroj, hučení obrovského dynama.

Monotónní hučení proťalo další dvojí zamečení: vysoké, vyděšené. Nora věděla, co bude následovat. Chtěla si zacpat uši, ale věděla, že nemůže.

„Tohle chce svědka.“ Vstávala.

Caitlyn se jí držela jako klíště. „Ne. Počkej, prosím tě.“

Nora ji setřásla. „Kvůli tomuhle jsme přišly.“

„Prosím tě. Vždyť tě uvidí.“

„Nikdo mě neuvidí.“

„Počkej –!“

Ale to už Nora stála na nohou a přikrčená běžela po planině. Tráva pod jejíma nohama byla mokrá a kluzká. Přitiskla se k zadní stěně starého kostela; kolem ní se proplížila k malému žlutému oknu; zastavila se; potom nahlédla dovnitř. Srdce jí bušilo.

Porcelánové umyvadlo dohněda zašlé věkem; rozbitý porcelánový nočník; roztříštěný dřevěný záchod. Stará, prázdná latrína.

Sakra. Přikrčila se, obličej přitiskla k chladnému, neopracovanému dřevěnému trámu. Z té staré stavby jako by se šířil nezvyklý zápach: pižmo, kouř. Byla už tak blízko, že zvuky zevnitř zněly mnohem hlasitěji. Přitiskla ucho ke stěně a soustředěně poslouchala.

Slovům nerozuměla, dokonce nedokázala ani určit jazyk. Rozhodně to nebyla angličtina. Francouzština? Kreolština?

Při skandování zaslechla cosi podobného jemnému, rychlému a rytmickému dupání bosých nohou. Jediný hlas zněl nad vytrvalým, stále opakovaným zvukem: rozkolísaný, pronikavý, nemelodický, a přece byl zjevně součástí rituálu.

Další dlouhé, polekané zamečení: vysoké, vyděšené. A potom se rozhostilo náhlé, absolutní ticho.

Nato prořízlo vzduch zavřísknutí, čirý zvířecí projev překvapení a bolesti. Téměř okamžitě utichlo v klokotavém zvuku, po kterém bylo slyšet dlouhé, chrčivé vykašlávání. Potom nastalo ticho.

Nora to nemusela vidět, aby poznala, co se stalo.

Stejně náhle pokračovalo skandování – rychlé, jásavé a nad ním se nesl hlas, který určitě patřil duchovnímu: radostné kvílení. Do zvuků se vmísilo ještě něco dalšího: sípavé a vlhké chrochtání.

Nora polkla vzduch, najednou jí bylo zle od žaludku. Ten zvuk ji zasáhl do morku kostí a nečekaně oživil děsivý okamžik, kdy viděla svého manžela nehybně ležet v roztékající se kaluži krve na podlaze v jejich obývacím pokoji. Byla úplně ochromená. Všechno kolem ní vířilo a před očima se jí míhaly skvrny. Caitlyn měla pravdu: byl to hodně špatný nápad. Tihle lidé, ať jsou kdokoli, nebudou obtěžování tolerovat. Minutu nebo dvě se pevně držela cihlové zdi. Když se trochu vzpamatovala, napadlo ji, že všichni teď vyjdou z kostela ven.

Otočila se a ve tmě na rohu nejvzdálenější budovy zahlédla pohyb. Vrávoravý, belhavý: šmouha bledě nažloutlého těla v přízračném měsíčním svitu; a potom to zmizelo.

V přívalu hrůzy rychle mrkala a potom otevřela oči. Všude bylo ticho a tma; skandování ustalo. Skutečně něco viděla? Ve chvíli, kdy už dospěla k opačnému závěru, se to objevilo znovu: holá, podivně napuchlá postava, oblečená v cárech. Mířila k Noře a pohybovala se jakoby nahodile, a přece s děsivým záměrem.

Jak to stvoření pozorovala, neodbytně jí připomínalo toho, kdo ji honil v místnosti velrybích koster předevčírem v noci. Zalapala po dechu a na nejistých nohou se hnala přes planinu.

„Caitlyn!“ lapala po dechu, plíce ji pálily. Zatahala reportérku za bundu. „Musíme okamžitě pryč!“

„Co se stalo?“ Nora ji svým panickým strachem vyděsila, přikrčila se k zemi.

„Jdeme!“ Nora ji popadla a postavila ji na nohy. Caitlyn klopýtla a Nora ji zachytila.

„Panebože,“ vyhrkla Caitlyn, zírala na ni, neschopná pohybu. „Dobrý bože!“

Nora se ohlédla. To stvoření – s obličejem oteklým a znetvořeným, že nebylo možné ho v tlumeném světle rozpoznat – teď s příšernými pohyby jakoby vykloubených končetin mířilo k nim.

„Caitlyn!“ ječela Nora, aby se vzpamatovala. „Dělej!“

„Co –?“

Ale Nora už utíkala temnou strouhou a táhla reportérku za ruku. Caitlyn omámená strachem klouzala a padala do listí a neustále se ohlížela.

To už stvoření zrychlilo a blížilo se k nim lehkým poklusem. Vypadalo zlověstně. Bylo slyšet, jak slintá a ostře dýchá.

„Blíží se! Jde po nás,“ řekla Caitlyn.

„Zavři pusu a utíkej!“

Proboha! pomyslela si Nora. Panebože! To nemůže být Fearing – nebo ano?

Sama dobře věděla že ano.

Vyběhly na vrchol strouhy. Vrata a plot už měly před sebou.

„Pohni zadkem!“ křičela Nora na Caitlyn, když jí uklouzla noha a skoro upadla. Vzlykala a lapala po dechu. Slyšely, že se k nim tmou zezadu někdo rychle blíží. Nora znovu postavila Caitlyn na nohy.

„Ježíši…“

Nora doběhla k plotu, Caitlyn táhla za sebou, strčila do ní a ze všech sil ji zvedla. Reportérka se škrábala po drátěných okách vzhůru, podařilo se jí zachytit a vylézt. Nora za ní. Přeskočily na druhou stranu do listí, zvedly se a utíkaly dál.

Něco za nimi narazilo do plotu. Nora zastavila a otočila se. I když jí srdce tlouklo jako o závod, musela to vědět. Prostě musela.

„Co děláš?“ vykřikla Caitlyn. Pořád utíkala jako o život.

Nora sáhla do tašky a vyndala baterku, rozsvítila ji a kužel paprsků obrátila tam, odkud přišly…

… Neviděla nic – jen vybouleninu ve zrezavělém pletivu v místě, kam ta obluda narazila. Lehce se pohupovalo a skřípalo. Nakonec nastalo ticho.

Stvoření bylo pryč.

Slyšela, jak Caitlyn utíká, dupot jejích nohou se vzdaloval po staré cestě.

Nora běžela za ní a za chvíli udýchanou a vyčerpanou reportérku dohnala. Caitlyn se předklonila, lapala po dechu a potom začala zvracet. Nora ji držela za ramena.

„Co… co to bylo?“ vysoukala ze sebe přiškrceně.

Nora neodpověděla a pomohla Caitlyn na nohy. Po deseti minutách kráčely obě po Indian Road, znovu na známém Manhattanu, ale Nora – která nevědomky svírala amulet na krku – nedokázala setřást pocit hrůzy z toho, co je pronásledovalo, a ze smrtelného vřískotu kozy odsouzené k smrti. Stále se jí vracela příšerná, naprosto iracionální, zbytečná, odporná myšlenka:

Vydával takové zvuky i Bill, když zemřel?

29

Poručík D’Agosta seděl ve své malé kanceláři na One Police Plaza a upřeně hleděl na zapnutý monitor. Je spisovatel, publikoval už dva romány. Jeho knihy měly skvělé kritiky. Tak proč je pro něj tak těžké napsat předběžnou zprávu? Ještě se hodně zlobil, že mu komisař dal včera odpoledne tolik papírů na vyřízení. Kline se k němu dostal, o tom není pochyby.

Odvrátil se od monitoru a mnul si oči. Mdlé ranní světlo pronikalo do místnosti jediným oknem, z něhož zahlédl jen kousek oblohy. Upil ze třetího šálku kávy ve snaze pročistit si hlavu. Od jisté chvíle měl pocit, že je po kávě unavenější.

Opravdu od Smithbackovy vraždy uplynul teprve týden? Zavrtěl hlavou. V tuhle chvíli měl být v Kanadě na návštěvě svého syna a podepisovat papíry o blížícím se rozvodu. Místo toho trčí v New Yorku a moří se s případem, který je každým dnem bizarnější.

Telefon na stole zazvonil. To mu ještě chybělo: další vyrušení z práce. Zvedl sluchátko z vidlice a v duchu si povzdechl. „Oddělení vražd, u telefonu D’Agosta.“

„Vincente? Fred Stolfutz.“

Stolfutz byl asistent právního zástupce, který pomáhal D’Agostovi připravit písemné povolení k domovní prohlídce ve Ville. „Ahoj, Frede. Tak co myslíš?“

„Pokud se chceš dostat dovnitř, abys hledal důkazy o vraždě, tak máš smůlu. Důvod není přesvědčivý a žádný soudce povolení k prohlídce neschválí. Zvlášť po tom, co jsi tuhle vytáhl na Klinea.“

„Kristepane, jak ses o tom dozvěděl?“

„Vinnie, už o tom vědí všichni. A to nemluvím o tom, jak komisař –“

D’Agosta ho netrpělivě přerušil. „Tak jaké mám možnosti?“

„No, říkal jsi, že to místo je hluboko v lesích, je to tak?“

„Ano.“

„To vylučuje běžně používanou obezličku: nemůžeš se dostat dostatečně blízko, abys, řekněme, spatřil důkaz o zločinu pouhým okem nebo ucítil kouř marihuany. A nebudou tam žádné naléhavé okolnosti, nikdo nebude volat o pomoc nebo něco v tom smyslu.“

„Je tam spousta křiku – zvířecího.“

„Na to jsem myslel. Nikdy se tam nedostaneš kvůli trestnímu stíhání za zabití, ale možná bych mohl vytáhnout něco o krutém zacházení se zvířaty. Existuje předpis, který bychom mohli využít. Když tam půjdeš s nějakým úředníkem, který má na starosti práva zvířat, můžeš se při té příležitosti rozhlédnout po dalším důkazu, který hledáš.“

„Zajímavé. Myslíš, že to vyjde?“

„Ano.“

„Frede, ty jsi génius. Zavolej mi, až budeš vědět něco víc.“ D’Agosta zavěsil a vrátil se k rozdělané práci.

Na první pohled to nevypadalo složitě. Dobří svědci, výborní svědci, viděli Fearinga vejít do domu a – odejít ven. A i když výsledky nejsou oficiální a nemohou být u soudu použity, DNA toho muže byla nalezena na místě činu, což potvrdí i oficiální výsledky. Fearing pronásledoval Noru a i tady existuje důkaz DNA. Navíc byla krypta prázdná, žádné tělo. To byl další důkaz.

A na druhé straně? Přepracovaný soudní lékař, ledabylý dement, který nedokáže přiznat, že udělal chybu. Tetování a mateřské znaménko – obojí mohly být napodobeniny nebo omyl s ohledem na to, jak dlouho bylo tělo ve vodě. Doklad totožnosti jeho sestry, ale falešné doklady už znali z jiných případů, když někdo z rodiny byl příliš rozrušený nebo se tělo příliš změnilo. Mohl to být pojišťovací podvod, do kterého se sestra zapojila. Fakt, že krátce po identifikaci zmizela, podezření jen zvýšil.

Ne: Colin Fearing je živý, to D’Agosta věděl s jistotou. A ani není žádné pitomé zombie. Je za tím Kline nebo Ville? Přitlačí na obojí.

D’Agosta zvedl šálek s kávou, podíval se na něj a potom ho vylil do odpadkového koše a vyhodil i šálek. Tak dost už té hlouposti. Myslel na čin samotný. Jemu to zkrátka nepřipadalo jako nepodařený pokus o znásilnění. A když ten chlápek vcházel do domu, podíval se do kamery. Věděl, že je na záznamu – a bylo mu to úplně jedno.

Pendergast měl pravdu. Tohle nebylo zmatečné zabití: bylo plánované. Ale o jaký plán jde? Potichu zaklel.

Znovu zazvonil telefon.

„D’Agosta.“

„Vinnie? Tady Laura. Viděl jsi dnešní vydání West Sideru?“

„Ne.“

„Měl by sis ho opatřit.“

„Co tam je?“

„Prostě si ho opatři. A…“

„A co?“

„Počítej s tím, že ti zavolá komisař. Neříkej nikomu, že jsem tě upozornila, jen na to buď připravený.“

„Do háje, už zase.“ D’Agosta položil telefon. Vstal a šel k nejbližšímu výtahu. Možná by vyžebral výtisk od někoho na patře, ale jestli má Laura pravdu, potřebuje získat čas, aby si všechno promyslel, ještě než komisař zavolá.

Výtah zazvonil a dveře se otevřely. Za pár minut stál D’Agosta u stánku ve vestibulu. Uviděl West Sider nápadně zavěšený v levém horním rohu stojanu jako obvykle. Položil na pult drobné, vzal si noviny a strčil si je pod paži. Přes vestibul přešel do Starbucks a objednal si espreso, odnesl ho ke stolu a otevřel noviny. Článek na čelním místě na něj skoro křičel:

Obětování zvířat!

Rituální smrt ve „Ville“

Možná spojení voodoo a Smithbackovy vraždy

Caitlyn Kiddová

D’Agosta zíral na espreso, které sotva pokrylo dno papírového pohárku. Co se stalo s těmi předehřátými kalíšky, v nichž se dříve káva podávala? Odložil kávu, stěží ji ochutnal. Rozložil noviny a četl.

Musel připustit, že z takové hlouposti udělat zprávu bylo velmi působivé. Nora Kellyová a reportérka šly do Ville v noci, přelezly plot a všechno slyšely. Někdo je zahnal, ale kdo nebo co to bylo, zůstalo nejasné. Nicméně reportérka naznačila, že jejich pronásledovatel vypadal jako zombie. Dále se ptala, jak je možné, že město dovolilo uzavřít veřejnou silnici, a zda nebyly porušeny zákony o týrání zvířat. Uvedla také citace ze Smithbackova článku o Ville, popis vévé, které bylo přede dveřmi jeho bytu, ještě než došlo k vraždě, i podivného předmětu na místě činu. Autorka uvedla také obsažné vyjádření čelního představitele skupiny, která hájí práva zvířat. I když se vyhnula přímým tvrzením o spojitosti mezi Ville a Smithbackovou vraždou, stěžejní myšlenka článku byla zcela zřejmá: Smithback začal psát o obětování zvířat a měl v úmyslu v tom pokračovat. A potom v článku uviděl řádku, která ho zvláště rozezlila. Typické vyjádření v takovémhle druhu reportáže. „Opakované pokusy spojit se s poručíkem detektivem Vincentem D’Agostou, který je pověřen vyšetřováním Smithbackovy vraždy, byly neúspěšné.“

Opakované pokusy. Celou noc i celý den měl zapnutý mobilní telefon a po pracovní době se telefonát do kanceláře přesměrovává. Když o tom teď přemýšlel, jednou nebo možná dvakrát mu telefonovala ta Kiddová, ale copak má čas volat zpátky po každém nepřijatém hovoru? Opakované pokusy, to tak! Spíš jen dvakrát. No dobře, možná to zkusila třikrát.

Teď pochopil, proč mu Laura Haywardová zavolala.

Předchozí článek o voodoo byla jen legrace. Ale tenhle má skutečné jádro a dojímavý popis zabití mečícího zvířete byl až příliš působivý. Milovníci zvířat budu zuřit, to je jasné.

Kavárnou se rozezněla ústřední melodie z filmu The Good, the Bad and the Ugly. D’Agosta popadl mobilní telefon, otevřel ho a vyšel do vestibulu.

Komisař.

„Tak spolu zase mluvíme,“ konstatoval nadřízený.

„Ano, pane.“

„Předpokládám, že už jste viděl ten článek ve West Sideru.“

„Ano, pane, viděl.“ Snažil se uchovat zdvořilý tón, jako by se předchozího dne nic nestalo.

„Vypadá to, že s Klinem jste mimo mísu – ehm, poručíku.“ Z jeho hlasu čišel chlad.

„Nechávám otevřené všechny směry vyšetřování.“

Zavrčení. „Tak co myslíte? Ville, nebo Kline?“

„Jak říkám, věnujeme pozornost oběma variantám.“

„Tenhle případ pořádně rozvířil vody. Starosta je znepokojený. Právě mi volali z News a Postu. Ten problém, že jste nebyl k zastižení, abyste se k případu vyjádřil… Podívejte, musíte být na telefonu, uklidňovat lidi, odpovídat.“

„Zařadím do plánu tiskovou konferenci.“

„To udělejte. Ve dvě hodiny odpoledne. Soustřeďte se na Ville – Klinea z toho vynechte.“ V telefonu zapraskalo a spojení se přerušilo.

D’Agosta se vrátil do Starbucks. „Dejte mi čtyřnásobnou dávku espresa,“ požádal. „S sebou.“

30

I v těch nejlepších časech D’Agosta nesnášel tiskové konference. A tohle rozhodně nebyly nejlepší časy. Neměl v podstatě co říct – a to, co by říct měl, znělo neuvěřitelně. Když dveřmi nahlédl do konferenční místnosti – všechna místa byla obsazena, reportéři, kameramani a důležití představitelé města se překřikovali komisař Rocker si stoupl vedle něj. „Máte připravené prohlášení, poručíku?“

„Ano, pane.“ D’Agosta se na něj podíval. Jako obvykle měl Rocker na sobě tmavý oblek s malým odznáčkem Newyorského policejního sboru v klopě. Komisař se na něj podíval, vypadal unaveněji než obvykle.

„Nezapomeňte na to, co jsem vám říkal: vynechte Klinea.“

D’Agosta polkl. Kdepak káva – teď by spíš potřeboval dvojitý burbon. Stejně neměl v úmyslu o Klineovi mluvit, nechtěl být zažalován pro urážku na cti.

Když vešli do konferenční místnosti a vystoupali na pódium, hluk ještě zesílil. Exploze světel několika blesků fotoaparátů zaplavila místnost. Komisař si stoupl za řečnický pult a zvedl ruce, aby posluchače utišil. Trvalo dobrých třicet vteřin, než se všichni zklidnili. Konečně si komisař odkašlal.

„Detektiv poručík D’Agosta, který se zabývá pátráním po vrahovi pana Smithbacka, vám řekne několik slov o současném stavu vyšetřování. Poté vám dáme prostor na otázky. Než se poručík D’Agosta ujme slova, chtěl bych vás všechny požádat, abyste veřejnost o tomto případu informovali zodpovědně. Je to zločin, který vzbudil mimořádnou senzaci, a lidé v celém městě jsou velmi napjatí. Případný rozruch navíc by mohl mít za následek další škody. A nyní, poručíku, ujměte se slova.“

„Děkuji.“ D’Agosta přistoupil k mikrofonu. Byl hodně nervózní. Zahleděl se do moře obličejů a s obtížemi polkl. „Jak všichni víte,“ začal, „William Smithback, který bydlel na Upper West Side, se před týdnem stal obětí vraždy. Naši lidé z policejního oddělení pod mým vedením bez otálení zahájili vyšetřování případu. Mají rozpracováno více linií šetření. Sledujeme několik vodítek a jsme přesvědčeni, že ti, kdo jsou za tento čin zodpovědní, budou velmi záhy dopadeni. Mezitím žádáme, aby kdokoli, kdo má jakoukoli důležitou informaci související s naším vyšetřováním, okamžitě kontaktoval newyorskou policii.“ Odmlčel se. „A nyní odpovím na otázky.“

Hned se ozvala změť hlasů. D’Agosta zvedl ruce, aby přítomné uklidnil. „Ticho, prosím!“ řekl do mikrofonu. „Ticho!“ Ustoupil a chvíli počkal. „Děkuji vám. Vy v první řadě.“ Kývl na ženu středního věku v žluté blůzce.

„Co nám můžete říct k tomu, co se děje ve Ville? Skutečně se tam obětují zvířata?“

„Z této lokality jsme dostali několik stížností na hluk, který působí zvířata. Ville je jedním z míst, kde aktivně pátráme. Mohu dodat, že jsme nenalezli žádné přímé spojení mezi Ville a vraždou pana Smithbacka.“

„Když mluvíte o vraždě pana Smithbacka,“ pokračovala ta žena, „máte už výsledky pitvy? Co bylo příčinou smrti?“

„Příčinou smrti byla bodná rána do srdce.“

Přejel pohledem lidi v místnosti: zvednuté ruce, světla, kamery a digitální nahrávací zařízení. Bylo zvláštní nevidět mezi nedočkavými novináři Smithbacka, jak křičí a gestikuluje a na čele mu poskakuje neposlušný pramen vlasů.

„Ano,“ řekl a ukázal na muže ve třetí řadě, který měl na krku velkého křiklavého motýlka.

„Potvrdila se totožnost Smithbackova vraha? Byl to jeho soused Fearing?“

„Fearing nebyl jeho soused. Bydlel jen ve stejném domě. Testy stále pokračují, ale v současné chvíli vše ukazuje na to, že Fearing hraje v našem vyšetřování důležitou roli. Nyní je na svobodě a předpokládáme, že prchá před spravedlností.“ Tedy pokud je možné pokládat mrtvolu za uprchlíka.

„Jaké je pojítko mezi Fearingem a Ville?“

„Žádnou spojitost mezi Fearingem a Ville jsme nezjistili.“

Šlo to lépe, než doufal: za daných okolností se lidé od tisku zdáli být zdrženliví, téměř zdvořilí. Kývl k další zvednuté ruce.

„A co to prohledávání Klineovy kanceláře? Je podezřelý?“

„V této chvíli není podezřelý.“ D’Agosta se vyhýbal pohledu na Rockera. Ježíši! Jak to, že novináři všechno vědí?

„Proč tedy to prohledávání?“

„Omlouvám se, tuto stránku vyšetřování nemohu rozebírat.“

Už už ukázal na dalšího reportéra, ale náhle všechny přerušil čísi hlas. D’Agosta se tím směrem s podmračeným výrazem otočil. Vepředu stál nějaký muž: vysoký, vypadal úplně obyčejně: krátké vlasy pískové barvy, u krku kravatu z hedvábného rypsu a na bradě důlek, kde by mohl zaparkovat náklaďák.

„Chci vědět, jaký skutečný pokrok jste ve vyšetřování udělali,“ pronesl zvučným hlasem. Otázka byla velmi neurčitá, a přece natolik agresivní, že ohromený D’Agosta mlčel.

„Prosím?“ řekl.

„Jmenuji se Bryce Harriman,“ představil se muž. „Jsem z Timesů. Člen Newyorského svazu novinářů – můj dobrý přítel Bill Smithback – byl brutálně zavražděn. Uběhl týden. Dovolte, abych to vyjádřil jinými slovy: Proč jste ve vyšetřování pokročili tak málo?“

V davu to zašumělo. Několik lidí souhlasně pokývalo hlavou.

„Udělali jsme velký pokrok. Samozřejmě nemohu zabíhat do detailů.“ D’Agosta věděl, jak nepřesvědčivě jeho slova zní, ale udělal to nejlepší, co mohl.

Jenže Harriman si toho nevšímal. „Byl to útok na novináře za to, že dělal svoji práci,“ řekl a mávl rukou. „Útok na nás, na naši profesi.“

Souhlasné mumlání zesílilo. D’Agosta už chtěl dát slovo někomu dalšímu, ale Harriman mluvil dál. „Co se děje ve Ville?“ Otázku položil zvýšeným hlasem.

„Jak jsem říkal, žádný důkaz nenapovídá tomu, že by Ville mělo –“

Harriman mu skočil do řeči. „Jak je možné, že ve Ville naprosto nezakrytě mučí a zabíjejí zvířata – a možná nejen zvířata? Poručíku, určitě dobře víte, že řada obyvatel New Yorku si klade stejnou otázku: Proč policie neudělala naprosto nic?“

Znenadání se všichni v sále rozkřičeli – dožadovali se vysvětlení, gestikulovali a nezakrytě dávali najevo rozhořčení. A – když jeden po druhém vstávali ze židlí – Harriman se znovu posadil s výrazem samolibého potěšení v aristokratickém obličeji.

31

Rolls projel velkou bílou bránou a dál po dlážděné příjezdové cestě mezi letitými duby. A potom se vepředu náhle vynořilo velké sídlo obklopené přístavky: kočárovým stáním, altánkem, skleníkem a obrovskou červenou stodolou postavenou z valounů na starých kamenných základech. Vzadu viděli pás šlechtěného trávníku ubíhající dolů k vodám průlivu Long Island Sound, jiskřivým v ranním světle.

D’Agosta hvízdl. „Ježíši, to je obrovské.“

„Vskutku. A to odsud, z místa s tak dobrou vyhlídkou, není vidět dům pro domovníka, přistávací plochu pro vrtulníky a umělou líheň pstruhů.“

„Připomeňte mi ještě jednou, proč jsme zase tady,“ požádal D’Agosta.

„Pan Esteban je jedním z těch, kdo si nejrazantněji stěžovali na Ville. Jsem zvědavý na jeho bezprostřední názor na celou záležitost.“

Proctor na Pendergastův pokyn zastavil před stodolou. Vrata byla otevřená dokořán a agent bez jediného slova rychle vystoupil z rollsu a zmizel uvnitř rozsáhlé stavby.

„Haló, dům je tímhle směrem…“ D’Agostův hlas slábl. Nervózně se rozhlédl. Co má Pendergast za lubem tentokrát?

Slyšel, jak někdo seká dříví. Po chvíli hluk utichl a zpoza kůlny na dříví vyšel nějaký muž se sekerou v ruce. V tentýž okamžik se z temné stodoly vynořil Pendergast.

Muž přišel blíž, stále držel sekeru.

„Vypadá to, že před námi stojí skutečný Paul Bunyan,“ zamumlal D’Agosta, když k němu agent došel.

Ten muž byl opravdu vysoký jako dřevorubec z dávné legendy, měl krátkou prošedivělou bradku, poměrně dlouhé vlasy mu splývaly přes límec a na temeni prosvítala lysina. Měl sice hispánské jméno, ale když k němu přišli blíž, připomínal jim spíš Angličana – a nebýt toho účesu, mohl by dělat chodící reklamu na Konec světa. Měl na sobě dokonale vyžehlené plátěné kalhoty, kostkovanou košili, pracovní rukavice – byl štíhlý a fyzicky zdatný. Smetl několik dřevěných třísek z košile, sekeru hodil přes rameno a sundal rukavici, aby si s nimi mohl potřást pravicí.

„Co si přejete?“ zeptal se melodickým hlasem beze stopy akcentu.

Pendergast vyndal odznak. „Zvláštní agent Pendergast, Federální vyšetřovací úřad. Poručík Vincent D’Agosta, oddělení vražd Newyorského policejního sboru.“

Přimhouřil oči a sešpulil rty, když si prohlížel odznak. Potom vzhlédl a podíval se na rolls. „Máte moc hezký hlídkový vůz.“

„Škrty v rozpočtu,“ odpověděl Pendergast. „Člověk dělá, co může.“

„Jistě.“

„Jste Alexander Esteban?“ zeptal se D’Agosta.

„Přesně tak.“

„Rádi bychom vám položili několik otázek, pokud vám to nevadí.“

„Máte povolení?“

„Hledáme pomoc v případu vraždy Williama Smithbacka, novináře z Timesů,“ vysvětlil Pendergast. „Považoval bych za laskavost, pokud byste na naše otázky odpověděl.“

Muž přikývl a pohladil si bradku. „Znal jsem Smithbacka. Udělám cokoli, abych vám pomohl.“

„Produkujete filmy, je to tak?“ zeptal se Pendergast.

„To je minulost. Teď trávím většinu času dobročinnou činností.“

„Četl jsem o vás článek v Mademoiselle. Nazvali vás v něm ‚moderním DeMillem‘.“

„Dějiny jsou moje vášeň.“ Esteban se s falešnou skromností pousmál. Nezabralo to.

D’Agosta si najednou vzpomněl: Esteban je ten chlap, co dělá bombastické, podřadné historické velkofilmy. Na ten nejnovější šel s Laurou Haywardovou, Útěk ze Sing Singu. Pojednával o slavném útěku třiatřiceti vězňů na začátku šedesátých let. Film se jim vůbec nelíbil. A ještě na jeden si matně vzpomínal: Poslední dny Marie Antoinetty.

„Ale nás spíš zajímá organizace, kterou vedete. Lidé pro ostatní živočichy, říkám to dobře?“

Přikývl. „LOŽ, ano. Ale jak už to chodí, jsem především mluvčí. Známé jméno přiřazené k organizaci.“ Usmál se. „Duší organizace je Rich Plock.“

„Aha. A vy jste spolupracoval s panem Smithbackem na sérii článků o Ville des Zirondelles, obecně známém jako Ville?“

„Naši organizaci znepokojily zprávy o obětování zvířat. Trvá to už dlouho a nic se s tím nedělá. Spojil jsem se s několikerými novinami – včetně Timesů – a nakonec se mi ozval pan Smithback.“

„Kdy to bylo?“

„Počkejte… myslím, že asi týden předtím, než uveřejnil svůj první článek.“

Pendergast přikývl, potom jako by ho vyslýchání přestalo zajímat.

Ujal se toho D’Agosta. „Povězte nám něco bližšího.“

„Smithback mi zavolal a sešli jsme se ve městě. My už jsme dali dohromady pár informací o Ville – stížnosti od sousedů, výpovědi očitých svědků o dodávkách živých zvířat, kupních smlouvách a takových věcech – a já mu věnoval kopie.“

„Byly v nich nějaké důkazy?“

„Spousta důkazů! Už roky lidé v Inwoodu slyší, jak zvířata mučí a zabíjejí. Město s tím neudělalo vůbec nic; kvůli některým politicky korektním myšlenkám o náboženské svobodě a takovým nesmyslům. Nechápejte mě špatně, jsem pro svobodu vyznání –, ale ne, pokud to znamená mučení a zabíjení němých tváří.“

„Neudělal si Smithback nějaké nepřátele, když uveřejnil ten první článek o obětování zvířat?“

„To určitě ano – stejně jako já. Lidé z Ville jsou fanatici.“

„Máte o tom nějaké konkrétní informace? Například co mu kdo řekl, jestli jste neměli výhrůžné telefonáty nebo e-maily? Něco v tom smyslu?“

„Dostal jsem něco poštou, nějaký amulet nebo co. Vyhodil jsem to. Nevím, jestli to přišlo z Ville nebo ne – i když na balíčku bylo razítko Upper Manhattanu. Ti lidé jednají tak, aby zůstali v utajení. Velmi, velmi podivná skupina. Drží při sobě, úplně odříznutí od světa – mírně řečeno. Jsou na tom kousku půdy odjakživa.“

D’Agosta zašoupal nohama po dlažebních kostkách, přemýšlel, na co se má ještě zeptat. Ten chlap mu neřekl skoro nic nového.

Najednou znovu promluvil Pendergast. „Máte moc hezké sídlo, pane Estebane. Chováte koně?“

„Vůbec ne. Otroctví zvířat nepřipouštím.“

„Psy?“

„Zvířata by měla žít v divočině, ne být ponižována službou člověku.“

„Jste vegetarián, pane Estebane?“

„Samozřejmě.“

„Jste ženatý? Máte děti?“

„Jsem rozvedený, bezdětný. Podívejte –“

„Proč jste vegetarián?“

„Zabíjet zvířata pro uspokojení vlastních chutí je neetické. Nemluvě o tom, že to naší planetě neprospívá, znamená to plýtvání energiemi a z morálního hlediska je to odporné, když miliony hladoví. Jako to vaše hnusné auto – promiňte, nechci vás urazit, ale pro používání takového auta neexistuje žádná omluva.“ Esteban nesouhlasně našpulil rty a D’Agostovi na okamžik připomněl jednu z jeptišek, která ho při hodinách ve škole plácala pravítkem přes ruku za to, že vyrušoval mluvením. Byl zvědavý, kam tímhle vším Pendergast míří, ale agent zachovával pokerovou tvář.

„V New Yorku je poměrně hodně lidí, kteří vyznávají náboženství, jehož součástí může být i obětování zvířat,“ řekl agent. „Proč se tedy zaměřovat na Ville?“

„To je pověstný příklad, který trvá už pěkně dlouhou dobu. Někde musíme začít.“

„Kolik lidí patří k vaší organizaci?“

Esteban jako by zrozpačitěl. „No, Rich vám řekne přesný počet. Myslím, že máme pár stovek členů.“

„Četl jste poslední články ve West Sideru, pane Estebane?“

„Ano.“

„Co si o tom myslíte?“

„Myslím, že ta reportérka po něčem pase. Jak jsem říkal, tyhle lidi jsou šílený. Voodoo, obeah… Jak jsem pochopil, nejsou tam ani legálně a navíc jsou to svého druhu squatteři. Město by je mělo soudně vystěhovat.“

„Kam by šli?“

Esteban se krátce zasmál. „Klidně třeba do pekla – pro mě za mě.“

„Takže podle vás je v pořádku mučit lidi v pekle, ale ne zvířata na zemi?“

Smích se zadrhl Estebanovi v hrdle. Pozorně se podíval na agenta. „Jsou to jen slova, pane –?“

„Pendergast.“

„Pane Pendergaste. Už jsme skončili?“

„Myslím, že ne.“

D’Agostu překvapila Pendergastova břitká odpověď. „Já tedy skončil.“

„Věříte na vôdou, pane Estebane?“

„Ptáte se, jestli věřím, že lidé praktikují voodoo, nebo jestli věřím, že to opravdu funguje?“

„Obojí.“

„Věřím, že ti náboženští fanatici ve Ville voodoo praktikují. A jestli si myslím, že dokážou vrátit mrtvé lidi mezi živé? Kdoví? Mně je to jedno. Já jen chci, aby odešli.“

„Kdo financuje vaši organizaci?“

„To není moje organizace. Já jsem pouhý člen. Dostáváme spoustu drobných sponzorských darů, ale popravdě řečeno, hlavním přispěvatelem jsem já.“

„Je to nezisková organizace osvobozená od daní?“

„Ano.“

„Odkud máte peníze?“

„Ve filmovém byznysu jsem si vedl slušně – ale upřímně řečeno, nechápu, co je vám do toho.“ Esteban sundal sekeru z ramene. „Vaše otázky mi připadají nesmyslné, pane Pendergaste. Přeskakujete z jednoho tématu na druhé a odpovídat na ně mě začíná unavovat. Takže buďte tak laskav, nastupte zase do svého karbonového monstra a opusťte můj pozemek.“

„S velkým potěšením.“ Pendergast se mírně uklonil a s náznakem úsměvu nastoupil do rollsu. D’Agosta udělal totéž.

Když jeli zpátky do centra, D’Agosta se zavrtěl na sedadle a zamračil se. „Pokrytecký nadutec. Vsadil bych se, že když ho nikdo nevidí, s velkým potěšením se cpe krvavým steakem.“

Pendergast soustředěně hleděl z okénka, ponořený do myšlenek. Při těch slovech se otočil. „Vincente, tohle je jeden z vašich nejbystřejších komentářů dnešního dne.“ Z kapsy obleku vyndal plochý polystyrénový tácek, sundal kryt a podal ho D’Agostovi. Uvnitř viděl nadvakrát složený savý polštářek zbarvený krví a nálepku na kousku potrhaného igelitu. Zapáchalo to jako zkažené maso.

D’Agosta sebou škubl a hned ho vrátil zpátky. „Co to proboha je?“

„Našel jsem to v odpadcích ve stodole. Podle té nálepky v něm byla prvotřídní jehněčí plec, půl kila za dvanáct dolarů devadesát devět.“

„No teda!“

„Výborná cena za takové maso. Měl jsem chuť zeptat se pana Estebana, kdo je jeho řezník.“ A Pendergast vsunul tácek zpátky do igelitového sáčku, položil ho na kožené sedadlo mezi nimi, opřel se a znovu pozoroval ubíhající krajinu za okénkem.

32

Nora Kellyová zahnula za roh 5. Avenue a s děsivým pocitem pokračovala po 53. západní ulici. Před ní, kolem vchodu do Muzea moderního umění, poletovaly hnědé a žluté listy. Padl soumrak a ostrý vzduch byl předzvěstí blížící se zimy. Z muzea šla oklikou – nejprve jela autobusem přes celý park, potom metrem zvrhle doufala, že dojde k nějaké havárii, dopravní zácpě, k čemukoli, co jí poskytne výmluvu, aby se vyhnula tomu, co ji čeká. Ale veřejná doprava byla až depresivně výkonná. A teď už byla jen pár kroku od svého cíle.

Její nohy samy od sebe zpomalily a nakonec se úplně zastavily. Sáhla do tašky, vyndala obálku krémové barvy, ručně adresovanou na jméno william smithback, jr. a host. Vyndala pozvánku z obálky a snad posté si ji přečetla.

Srdečně vás zveme

na stodvacátésedmé

slavnostní předávání

výročních novinářských cen

Gotham Press Club

53. západní ulice 25, New York

15. října v 19.00

V minulosti se takových událostí vždycky účastnila – typické manhattanské společenské sešlosti se spoustou pití, klepů a obvyklou novinářskou snahou trumfnout kolegy. Nikdy si takovéhle dýchánky neoblíbila. A tenhle bude horší než ostatní, nesrovnatelně horší. Stisky rukou, šeptané kondolence, soustrastné pohledy… Při pouhém pomyšlení už cítila nevolnost. V muzeu dělala všechno, co mohla, aby se přesně těmhle okamžikům vyhnula.

Ale musela tam jít. Bill dostane – dostal by – čestné uznání. A měl tyhle oslavy se spoustou lidí a pití moc rád. Nejít tam by mohlo vypadat jako znesvěcení jeho památky. Zhluboka se nadechla, pozvánku zasunula zpátky do kabelky a kráčela dál. Stále byla ještě otřesená po návštěvě Ville předevčírem v noci: děsivým kozím nářkem a tím stvořením, které je pronásledovalo. Byl to Fearing? Nora to nevěděla s jistotou a D’Agostovi se o tom nezmínila. Ale ta vzpomínka ji znepokojovala, cítila se nesvá. Možná přesně tohle potřebuje: vyrazit si, být mezi lidmi.

Gotham Press Club byla úzká budova s nepěknou fasádou z extravagantně ozdobného mramoru. Nora šla do schodů, dále dveřmi z bronzové sutiny, odložila kabát v šatně a čekala na lístek. Zepředu, z hodovní síně Horace Greeleye, slyšela hudbu, smích a cinkání sklenic. Pocit strachu v ní narůstal. Upravila si kabelku na rameni a vydala se vzhůru po luxusním červeném koberci a dále do sálu obloženého dubovým dřevem.

Setkání začalo před hodinou a velký prostor byl přeplněný. Rámus byl ohlušující, lidé mluvili jeden přes druhého, aby měli jistotu, že každý bonmot bude náležitě doceněn. Podél stěn bylo nejmíň půl tuctu barů: novinářské akce jako tato jsou proslulé notorickým hýřením. U pravé stěny stálo provizorní pódium ověšené mikrofony. Kličkovala mezi lidmi ode dveří do zadní části sálu. Kdyby se jí podařilo najít zastrčený koutek, mohla by v klidu sledovat průběh ceremonie, aniž by musela snášet spoustu…

V tu chvíli muž kousek od ní zeširoka rozmáchl rukama a loktem ji dloubl do žeber. Otočil se, chvilku na ni hleděl a potom ji poznal. Byl to Fenton Davies, Billův šéf z Timesů. Kolem něj v půlkruhu stála skupina Billových kolegů.

„Noro!“ vykřikl. „Je moc dobře, že jste přišla. Všem nám je tak strašně, strašně líto vaší ztráty. Bill patřil k těm nejlepším – výborný reportér a prvotřídní člověk.“

Z kruhu reportérů se ozval souhlasný chór.

Nora sledovala jeden soustrastný obličej za druhým. To bylo všechno, co mohla udělat, aby neutekla. Přinutila se k úsměvu. „Děkuji vám. Hodně to pro mě znamená.“

„Několikrát jsem se vám snažil dovolat. Našla jste doma zprávy na záznamníku?“

„Ano, promiňte. Bylo zapotřebí vyřešit tolik maličkostí –“

„Samozřejmě, samozřejmě! Chápu. Žádný spěch. Já jen –“ V tu chvíli ztišil hlas a šeptal jí do ucha: „– byla u nás policie. Podle všeho se domnívají, že to snad má něco společného s jeho prací. Jestli je tohle ve hře, musíme to v Timesech vědět.“

„Určitě vám zavolám, až… až na tom budu o trochu lépe, abych to zvládla.“

Davies se narovnal a pokračoval normálním hlasem. „Také jsme mluvili o tom, že připravíme uctění Billovy památky. Cenu Williama Smithbacka za výborný výkon nebo něco v tom smyslu. Rádi bychom o tom s vámi také pohovořili, až se na to budete cítit.“

„Jistě.“

„Necháme to rozhlásit, obrátíme se na možné sponzory. Možná se to dokonce stane součástí této výroční slavnosti.“

„To je skutečně skvělé. Bill by to ocenil.“

Davies položil ruku na své holé temeno a potěšené přikývl.

„Dojdu si pro něco k pití,“ řekla Nora. „Přijdu za chvilku.“

„Chtěla byste, abych –“ ozvalo se pár hlasů.

„To je v pořádku, děkuju. Vrátím se.“ A s úsměvem zmizela v davu.

Podařilo se jí dojít až na konec sálu a nikoho dalšího nepotkat. Stála u baru a ze všech sil se pokoušela pravidelně dýchat. Neměla sem vůbec chodit. Už si chtěla objednat pití, když ji někdo chytil za paži. S hodně zlým tušením se otočila a uviděla Caitlyn Kiddovou.

„Nevěděla jsem jistě, jestli tady budeš,“ řekla reportérka.

„Už ses vzpamatovala z toho zážitku?“

„Jistě.“ Caitlyn ale nevypadala příliš vyrovnaně – byla bledá a trochu vyčerpaná.

„Předávám první cenu jménem West Sideru,“ řekla po chvilce mlčení. „Teď už musím jít nahoru. Chci se s tebou ještě setkat. Mám nápad, jak postupovat dál.“

Nora přikývla, reportérka jí s úsměvem pokynula na pozdrav a zmizela v davu.

Nora si objednala u barmana pití a potom ustoupila ke knihovnám u zadní stěny. Stála tam mezi bystou Washingtona Irvinga a vlastnoručně podepsanou fotografií Ringa Lardnera, sledovala hlučné shromáždění a tiše upíjela koktejl.

Letmo se podívala na pódium. Bylo zajímavé, že West Sider sponzoruje jednu z cen. Bezpochyby si ten výbojný plátek chce koupit aspoň trochu uznání. Zajímavé je i to, že Caitlyn předává…

Přes změť hlasů zaslechla své jméno. Očima přejížděla dav a hledala, odkud to vychází. Mával na ni přibližně čtyřicetiletý muž. Nejprve nevěděla, kam ho zařadit. Potom najednou poznala aristokratické rysy toho vyfintěného panáka Bryce Harrimana. Billovu nemezis, když pracoval pro Post i Timesy. Mezi nimi stál alespoň tucet lidí a chvíli potrvá, než se k ní dostane.

Byla ochotná vydržet hodně, ale tohle už bylo skutečně příliš. Položila napůl vypitou sklenku na stolek, přikrčila se za statného muže, který postával opodál, a potom se vmísila do davu, aby ji Harriman neviděl.

Právě v tu chvíli se světla ztlumila a na pódium vyšel muž. Hudba utichla a dav umlkl.

„Dámy a pánové!“ křičel muž a rukama svíral řečnický pult. „Vítám vás na slavnostním předávání výročních cen Gotham Press Clubu. Jmenuji se McGeorge Oddon a v letošním roce jsem v čele nominačního výboru. Velmi mě těší, že vás tady všechny vidím. Dnes nás čeká úžasný večer.“

Nora byla připravená na nesouvislý zahajovací projev s řadou sebestředných poznámek, přihlouplých anekdot a chabých žertíků.

„Moc rád bych tady nějakou chvíli postál, zahrnoval vás vyprávěním špatných vtipů a mluvil o sobě,“ začal Oddon. „Ale dnes večer musíme předat řadu ocenění. Tak se do toho bez otálení pustíme!“ Z kapsy saka vytáhl kartičku a přeletěl ji očima. „Naše první ocenění je novinkou letošního roku: Cena Jacka Wilsona Donohuea za investigativní žurnalistiku, jejímž sponzorem je West Sider. Jménem West Sideru předá odměnu ve výši pěti tisíc dolarů sám vzor novinářské obce, Caitlyn Kiddová!“

Nora sledovala Caitlyn, jak za hlasitého potlesku, všeobecného jásotu a několika obdivných hvízdnutí kráčí na pódium. Potřásla si rukou s Oddonem a jeden mikrofon sejmula ze stojanu. „Děkuji, McGeorgi,“ řekla. Vypadala trochu nervózně před tak velkým davem, ale mluvila silným a jasným hlasem. „West Sider je stejně mladý, jako je tento klub starý,“ začala. „Najdou se tací, kteří tvrdí, že je až příliš mladý. Ve skutečnosti je pro naše noviny velké štěstí, že se mohou podílet na tomto večeru. A touto novou cenou dáváme najevo, že jen nemlátíme prázdnou slámu.“

Obrovský potlesk.

„Existuje spousta cen za vynikající výkony v žurnalistice,“ pokračovala dál. „Většina takových prací se zaměřuje na kvalitu tištěného slova. Nebo na aktuálnost. Troufám si říct, že možná i na politickou korektnost.“

Posměšky, reptání, pískot.

„Ale co takhle cena za čirou odvahu? Čirou houževnatost dělat cokoli, co znamená připravit reportáž, napsat pravdu, zveřejnit ji hned. Za to, že autor má bezpochyby kuráž!“

Tentokrát se výkřiky a potleskem otřásal celý sál.

„Protože právě tohle West Sider přináší. Jistě, jsme nový titul. Ale o to jsme všichni dychtivější.“

Když poslední výkřiky utichly, nastal na jednom konci sálu další rozruch.

„A tak je jedině dobře, že West Sider sponzoruje tuto novou cenu!“

Podivné zachvění – napůl vzdech, napůl sten – naplnilo celý prostor. Nora se zachmuřila, dívala se přes moře hlav. U vchodu se dav rozestupoval. Někdo tudy procházel. Lidé lapali po dechu, sem tam se ozvaly výkřiky hrůzy.

Co se to k čertu děje?

„Po těchto slovech –“ Caitlyn zmlkla uprostřed věty ve chvíli, kdy si toho také všimla. Podívala se ke vchodu. „Ehm, okamžik…“

Podivný zmatek v davu zesílil, lidé ustupovali a uvolňovali cestu k pódiu. Něco bylo uprostřed – postava, před níž lidé couvali. Ozývaly se výkřiky, občas někdo vyděšeně zaječel. A potom – což bylo nanejvýš bizarní – celý sál utichl.

Caitlyn Kiddová promluvila do ticha. „Bill? Smithback?“

Postava vrávoravě postupovala dopředu k patě pódia. Nora to všechno upřeně sledovala. Nevěřila vlastním očím.

Vepředu uviděla Billa ve volné zelené nemocniční košili, vzadu rozevřené. Kůži měl ohavně nažloutlou, obličej a ruce pokryté zaschlou krví. Děsivě, příšerně se změnil, vypadal jako přízrak odněkud ze záhrobí – přízrak strašlivě podobný tomu stvoření, které ji pronásledovalo cestou z Ville. A přece nebylo pochyby – z pocuchaných vlasů mu spadla do čela neposlušná kadeř; neomylně poznala také jeho vytáhlé ruce a nohy.

„Panebože,“ slyšela Nora své vlastní zaúpění. „Panebože –“

„Smithbacku!“ zapištěla Caitlyn.

Nora se nemohla ani hnout. Caitlyn ječela – kvílení, které se neslo sálem, bylo jako břitva. „To jsi ty!“ vykřikla.

Postava lezla na pódium. Pohybovala se šouravě a nejistě. Ruce jí volně visely podél těla. V jedné svírala velký nůž, čepel pod vrstvou sražené krve byla sotva viditelná.

Caitlyn ucouvla a v hrůze začala nekontrolované vřeštět.

Nora, neschopná jakéhokoli pohybu, jen zírala, jak její manžel doklopýtal na poslední schod a vlekl se přes pódium.

„Bille!“ řekla Caitlyn a couvala, její hlas se zpola ztrácel ve stále hlasitějším křiku z davu. „Počkej! Panebože – ne! Mě ne! NE –!“

Roztřesená ruka s nožem ve vzduchu zaváhala. Potom prudce klesla – na Caitlyninu hruď, znovu vyletěla vzhůru a klesla. Náhlý krvavý gejzír postříkal strupovitou ruku, která opakovaně bodala. A potom se ta postava otočila a utekla za pódium. Nora cítila, jak jí kolena vypovídají službu a zcela ji pohlcuje naprostá černota.

33

Chodba zapáchala kočičinou. D’Agosta šel stále dál, dokud neobjevil byt 5D. Zazvonil, poslouchal, jak se zvuk rozléhá uvnitř. Po chvíli se ozvalo šourání pantoflí, nato špehýrka ve dveřích potemněla, jak se k ní přitisklo oko.

„Kdo je?“ ozval se třaslavý hlas.

„Poručík Vincent D’Agosta.“ Zvedl odznak ke špehýrce.

„Dejte to blíž, nevidím na to.“

D’Agosta popošel před špehýrku.

„Postavte se tak, abych na vás viděla.“

D’Agosta přistoupil blíž.

„Co chcete?“

„Paní Pizzettiová, už jsme spolu mluvili. Vyšetřuji vraždu pana Smithbacka.“

„S žádnýma vraždama nemám nic společnýho.“

„To já vím, paní Pizzettiová. Ale souhlasila jste s tím, že si se mnou promluvíte o panu Smithbackovi, který s vámi dělal rozhovor pro Timesy. Pamatujete?“

Dlouhé vyčkávání. Potom slyšel otevírání první, druhé a třetí západky, uvolnění řetězu a příčné vzpěry. Dveře se otevřely jen tak, jak dovolil druhý řetěz.

D’Agosta znovu zvedl odznak, pár korálkových očí si ho dvakrát prohlédl.

S chrastěním povolila poslední řetěz a dveře se otevřely. A v nich stála malá stařenka, přesně taková, jak si ji D’Agosta představoval: křehká jako šálek z kostního porcelánu, župan si držela pevně u těla rukou protkanou modrými žílami, rty měla semknuté. Očima, černýma a jasnýma, jaké mají myšky, si ho prohlížela od hlavy k patě.

Rychle vešel, aby před ním dveře nezavřela. Uvnitř bylo vedro jako na rovníku. Paní měla velký, staromódní byt plný nepotřebných věcí: čalouněné ušáky s ochrannými dečkami, lampy zdobené třásněmi, různé ozdůbky a všelijaká veteš. A samozřejmě kočky.

„Mohu?“ D’Agosta ukázal na křeslo.

„Kdo vám brání?“

D’Agosta si vybral na pohled nejtvrdší křeslo, a přece se pod ním sedák povážlivě probořil jako tekuté písky. Na jednu opěrku okamžitě skočila kočka, nahrbila se a začala hlasitě příst.

„Jdi dolů, Rošťáku, a nech toho pána na pokoji.“ Paní Pizzettiová měla silný přízvuk z Queensu.

Kočka ji samozřejmě neposlechla. D’Agosta neměl kočky rád. Tahle ho jemně šťouchla do lokte. Začala příst ještě hlasitěji, čekala, že ji pohladí.

„Paní Pizzettiová,“ začal D’Agosta, vyndal blok a snažil se kočku ignorovat. Línala a její chlupy měl úplně na celém novém obleku od firmy Rothmans, „jak vím, mluvila jste s Williamem Smithbackem…“ podíval se do poznámek, „… třetího října.“

„Nepamatuju si, kdy to bylo.“ Zavrtěla hlavou. „Je to čím dál horší.“

„Můžete mi říci, o čem jste hovořili?“

„S žádnou vraždou nemám nic společnýho.“

„To vím. Rozhodně nejste podezřelá. Takže, vaše setkání s panem Smithbackem…?“

„Přinesl mi dáreček. Počkejte…“ Přehrabovala se ve věcech po bytě, až ochrnutou rukou spočinula na malé porcelánové kočce. Hodila ji D’Agostovi do klína.

„Tohle mi přinesl. Je čínská. Prodávají je na Canal Street.“

D’Agosta v ruce obrátil sošku. Tuhle Smithbackovu stránku vůbec neznal – nosil dárky drobným stařenkám, dokonce i tak nepříjemným, jako je paní Pizzettiová. Samozřejmě to bylo kvůli tomu, aby mu poskytla rozhovor.

„Moc hezký kousek.“ Položil sošku na stolek. „O čem jste mluvili, paní Pizzettiová?“

„O těch hrozných zabijácích zvířat.“ Pokynula k nejbližšímu oknu. „Tamhle ve Ville.“

„Povězte mi, co jste mu řekla.“

„No, v noci bývá slyšet vřískání, když vítr fouká od řeky. Strašlivé zvuky, jak zabíjejí zvířata. Podřezávají je!“ Zvýšila hlas a s jistým potěšením dodala: „Někdo by měl za to podřezat je!“

„Stalo se něco konkrétního, třeba nějaké konflikty?“

„Řekla jsem mu o té dodávce.“

Při těch slovech se D’Agostovi rozbušilo srdce. „O jaké dodávce?“

„Každý čtvrtek, přesná jako hodinky. Odjíždí v pět. A přijíždí v devět večer.“

„Dnes je čtvrtek. Viděla jste to auto dnes?“

„Samozřejmě, jako každý čtvrtek večer.“

D’Agosta vstal a přešel k oknu. Bylo z něj vidět na západ přes zadní část budovy. Sám tady provedl krátkou obhlídku cestou ke stařence. Dole viděl starou silnici – vedoucí zřejmě do Ville –, táhla se podél polí a mizela mezi stromy.

„Z tohoto okna?“ zeptal se.

„Je tady snad ještě nějaké jiné okno? Samozřejmě z tohohle okna.“

„Byl na té dodávce nějaký nápis nebo symboly?“

„Nic takového jsem neviděla. Prostě bílá dodávka.“

„Model, značka?“

„O těchhle věcech nic nevím. Je prostě bílá a špinavá. Stará rachotina.“

„Viděla jste někdy řidiče?“

„Jak bych tady odsud mohla vidět někoho vevnitř? Ale když v noci otvírám okno, občas slyším zvuky. Právě proto jsem si toho auta všimla.“

„Jaké zvuky?“

„Kňourání. Skučení.“

„Zvířecí?“

„Samozřejmě zvířecí.“

„Mohu?“ Ukázal k oknu.

„A pustíte sem studený vzduch? Měl byste vidět moje účty za topení.“

„Jen na okamžik.“ Aniž čekal na odpověď, okno otevřel – šlo to zlehka – a vyklonil se. Podzimní večer byl chladný a tichý. Je docela možné, že slyšela něco z dodávky, pokud to bylo dost hlasité.

„Podívejte, jestli potřebujete čerstvý vzduch, dopřejte si ho za peníze někoho jinýho.“

D’Agosta zavřel okno. „Jak slyšíte, paní Pizzettiová? Nosíte naslouchátko?“

„Jak slyšíte vy, policisto?“ odsekla. „Já dokonale.“

„Pamatujete si ještě něco, co jste Smithbackovi řekla – nebo víte ještě něco víc o Ville?“

Zdálo se, že váhá. „Lidi tvrdí, že viděli, jak se něco potuluje támhle za plotem.“

„Něco? Zvíře?“

Pokrčila rameny. „A potom někdy v noci odjíždějí pryč. V dodávce. A vrací se ráno.“

„Často?“

„Dvakrát třikrát do roka.“

„Máte nějakou představu, po čem jdou?“

„Ale ano. Rekrutují členy. Do svojí sekty.“

„Jak to víte?“

„To tady v okolí říkají lidi. Starousedlíci.“

„Kteří přesně, paní Pizzettiová?“ Pokrčila rameny. „Můžete mi říct jejich jména?“

„Kdepak. Do tohohle svoje sousedy nezatáhnu. Zabili by mě.“

D’Agostu dráždilo, jak těžké pořízení je s touhle starou dámou. „Co ještě víte?“

„Už si nic dalšího nepamatuju. Kromě koček. Měl moc rád kočky.“

„Promiňte, kdo měl moc rád kočky?“

„Ten reportér, Smithback. Kdo jiný?“

Měl moc rád kočky. Smithback uměl svoji práci velmi dobře, věděl, jak v lidech vzbudit důvěru, navázat s nimi kontakt. D’Agosta si vzpomněl, že Smithback si kočky vyloženě hnusil. Odkašlal si a podíval se na hodinky. „Takže ta dodávka by měla přijet tak za hodinu?“

„Nikdy nezklame.“

D’Agosta vyšel z domu, zhluboka vdechl noční vzduch. Tichý, plný vůně listí. Těžko uvěřit, že tohle je pořád ještě ostrov Manhattan. Zkontroloval čas: těsně po osmé. Kousek dál na ulici zahlédl restauraci; zajde si pro kávu a počká.

Dodávka přijela přesně, Chevrolet Express ’97, pouze s předními okny, velmi tmavě tónovanými, a s žebříkem až na střechu. Jela pomalu na Indian Road ze 214. západní, projela kolem několika bloků, potom odbočila na silnici směrem do Ville. Zastavila u řetězu zajištěného visacím zámkem.

D’Agosta si to načasoval tak, aby přecházel ulici těsně za dodávkou, když se otevřely dveře u řidiče. Vystoupil nějaký chlap, přišel k visacímu zámku a odemkl ho. D’Agosta v mdlém světle neviděl moc dobře, ale připadalo mu, že ten člověk je mimořádně vysoký. Měl na sobě dlouhý kabát, skoro jako z nějakého westernového filmu. D’Agosta zastavil, vytáhl cigaretu a zapálil si, hlavu měl pořád skloněnou. Když ten člověk sundal řetěz, vrátil se zpátky, nasedl do vozu, přejel přes řetěz a znovu zastavil.

D’Agosta zahodil cigaretu a vyrazil, aby dodávka zůstala mezi ním a tím chlapem. Poslouchal, jak muž zvedl řetěz, znovu zamkl visací zámek a vrátil se za volant. D’Agosta se přikrčil, stoupl na nárazník a chytil se žebříku. Byl na veřejném pozemku, na území města. Nebyl žádný důvod, proč by na něj strážce veřejného pořádku nemohl vstoupit, pokud nevnikne do soukromých budov.

Dodávka se plazila kupředu, řidič jel opatrně a pomalu. Tlumená světla Upper Manhattanu nechali za zády a zanedlouho se dostali mezi temné, tiché stromy parku Inwood Hill. I když okna byla pevně zavřená, zvuky, o nichž se paní Pizzettiová zmínila, byly pro D’Agostu příliš srozumitelné: kňučení, bečení, mňoukání, štěkot, kvokání a – ještě zděšenější – vystrašené zaržání, které mohlo vydávat jenom novorozené hříbě. Při představě ubohého zvěřince uvnitř a osudu, k němuž jsou ti tvorové zjevně odsouzeni, D’Agosta cítil, jak v něm narůstá vztek.

Dodávka zdolala kopec, sjela dolů a potom zastavila. D’Agosta slyšel řidiče vystupovat. Hned seskočil z nárazníku a utekl do nedalekého lesa pod ochranu temného listoví. Přikrčený se ohlédl po dodávce. Řidič odemykal stará vrata v pletivovém plotě a na malý okamžik se jeho obličej mihl v záři čelních světel. Měl bledou pleť a něco na něm bylo pozoruhodně noblesního, téměř aristokratického.

Dodávka projela vraty, muž znovu vystoupil a zamkl je; potom se vrátil do vozu a odjel. D’Agosta vstal a odstranil listí z oblečení, ruce se mu chvěly zlostí. Teď, když je tolik zvířat v ohrožení, už ho nic nezastaví. Je ochránce veřejného pořádku ve službě. Jako detektiv z oddělení vražd obvykle nenosil uniformu; vyndal odznak, připjal si ho na klopu, přelezl pletivový plot a vydal se po silnici směrem, kterým zmizela koncová světla dodávky. Silnice se stáčela a on před sebou nejasně viděl věž velkého, nahrubo postaveného kostela obklopeného neuspořádaným shlukem lamp, které vydávaly mdlé světlo.

Po chvíli zůstal stát uprostřed silnice, otočil se a zahleděl se do tmy. Instinkt policisty ho upozornil, že není sám. Vyndal baterku a kuželem světla přejížděl po kmenech stromů a uvadlých keřích se šustícími listy.

„Kdo je tam?

Ticho.

D’Agosta zhasl baterku a dal ji do kapsy. Dál upřeně zíral do tmy. Viděl slabé světlo měsíce ve čtvrti a kmeny buků vypadaly, jako by se vznášely ve tmě, podobné nohám pokrytým prašivinou. Napjatě poslouchal. Něco tam bylo. Cítil to – a teď už to i slyšel. Slabé drcení vlhkých listů, prasknutí větévky.

Vzal do ruky služební revolver. „Jsem newyorský policista,“ vyštěkl. „Vyjděte laskavě doprostřed silnice.“ Baterku nechal zhasnutou – i bez ní v přítmí viděl.

Rozeznal bledou siluetu podivně klopýtající mezi stromy. Potom se přikrčila za husté křoví a D’Agosta ji ztratil z očí. Z lesa k němu doléhalo podivné sténání, neartikulované a pohřební, jako by vycházelo z doširoka otevřených úst: aaaaahhhhhuuuu…

Vyndal baterku, rozsvítil a namířil ji na les. Nic.

Taková hloupost. Nějaké děti si s ním jenom hrajou.

Šel k houštině a svítil si na cestu. Byla to obrovská změť přerostlých azalek a manioty širokolisté dlouhá několik desítek metrů. Prodral se dovnitř.

Odpovědí mu byl šustot v keřích na pravé straně. Posvítil tím směrem, ale jasný kužel světla dopadl jen na houští kousek od něj, dál neviděl. Zhasl baterku a čekal. Oči si pomalu přivykly. Klidným hlasem řekl: „Toto je veřejný pozemek a já jsem policista – ukažte se, jinak vás obviním z kladení odporu při zatýkání.“

Slyšel jen jediné prasknutí větévky, zase zprava. Otočil se tím směrem a nad kapradím uviděl stát člověka. Měl sinalou, odporně zelenou kůži; ochablý, pokleslý obličej zamazaný krví a slizem; oblečení viselo na sukovitých, zdeformovaných údech – roztrhané na cáry.

„Hej, vy!“

Postava se zakymácela, jako by ztratila rovnováhu, potom se zhoupla dopředu a přicházela k němu s jakoby ďábelskou touhou. Jedno oko se stočilo k němu, potom se odvrátilo; druhé oko překrývala silná vrstva ztvrdlé krve nebo možná bláta. Aaaaahhuuuu…

„Ježíšikriste!“ zaječel D’Agosta, uskočil dozadu, odhodil baterku a šátral po služební zbrani, glocku 19.

Náhle se ten člověk na něj vrhl, s děsivým duněním se prodíral křovím. D’Agosta namířil zbraň a v ten okamžik ucítil tvrdou ránu do hlavy, slyšel hučení a potom už nic.

34

Monica Hattová otevřela oči, protáhla se u svého stolu, narovnala ramena a snažila se vypadat čile. Nervózně se rozhlédla. Velké hodiny na vykachlíkované stěně naproti ukazovaly půl desáté. Posledního nočního recepčního márnice ze zadní budovy vyhodili za to, že v práci spal. Srovnala papíry na stole a znovu se rozhlédla, už trochu uvolněná. Zářivky vrhaly na dlážděné podlahy a vykachlíkované stěny obvyklý příkrov světla a vzduch jako vždycky zapáchal chemikáliemi. Všude bylo ticho.

Ale něco ji probudilo.

Hattová vstala, urovnala si uniformu na pořádných pneumatikách, aby vypadala upraveně, čile a příjemně. Nemůže si dovolit přijít o tohle místo. Platí ji dobře a navíc má i zdravotní pojištění.

Odněkud shora zaslechla tlumený hluk. Třeba jde někdo do „umrlcárny“. Hattová se pro sebe usmála, byla pyšná na to, že se její nové označení ujalo. Vyndala zrcátko z kabelky, přetřela si rty, upravila si vlasy a zkontrolovala, jestli nemá lesklý nos.

Zaslechla další zvuk, slabé zadunění, někdo zavřel dveře výtahu. Poslední pohled, kapička parfému a zrcátko putovalo zpátky do kabelky pověšené na opěradle židle. Ještě jednou srovnala papíry na stole.

Teď se dupot ozýval čím dál silněji. Ne od výtahů, ale od schodů. To bylo divné.

Kroky se rychle blížily. Potom se dveře schodišťové šachty s bouchnutím prudce otevřely a chodbou utíkala nějaká žena v černých koktejlových šatech a botách s vysokými podpatky. Měděné vlasy jí vlály.

Hattovou to tak zaskočilo, že se nezmohla na jediné slovo.

Žena se zastavila, obličej v úděsném zářivkovém světle měla popelavý.

„Můžu vám nějak pomoci?“ začala Hattová.

„Kde je?“ zaječela žena. „Chci ho vidět!“

Monica Hattová na ni zírala. „Koho?“

„Tělo mého manžela! Williama Smithbacka!“

Hattová vyděšeně ustoupila. Ta žena je šílená. Zatímco čekala na odpověď utopená v slzách, Hattová slyšela rachot, jak se výtah rozjížděl velmi pomalu nahoru.

„Jmenuje se Smithback! Kde je?“

Na stole za ní z interkomu někdo vykřikl. „Narušení bezpečnosti! Došlo k narušení bezpečnosti! Hattová, slyšíte?“

Věci se daly znovu do pohybu. Hattová stiskla tlačítko.

„Tady –“

Hlas z interkomu ji nenechal domluvit. „Blíží se k vám nějaký blázen! Žena, může být agresivní! Nenapadejte ji fyzicky! Bezpečnostní služba je už na cestě!“

„Ona je už –“

„Smithback!“ vykřikla žena. „Zavražděný novinář!“

Hattová se bezděčně podívala k márnici číslo 2, kde pracovali na mrtvole známého reportéra. Byl to velký poprask, volal jim policejní komisař a články se dostaly na první stránky novin.

Žena se vrhla ke dveřím márnice číslo 2, které uklízecí četa nechávala přes noc otevřené. Příliš pozdě si Hattová uvědomila, že je měla zavřít a zamknout.

„Počkejte, tam nesmí –!“

Žena zmizela za dveřmi, Hattová stála na místě jako přikovaná. V manuálu pro zaměstnance nebylo nic o tom, jak se v takovéhle situaci zachovat.

Dveře výtahu cinkly a se skřípotem se otevřely. Dva korpulentní členové ochranky s mohutným funěním vystoupili. „Héj,“ nádech, „kam šla –?“ Zalapání po dechu.

Hattová se otočila a mlčky ukázala k márnici.

Dva supící hlídači chvilku stáli, popadali dech. Z márnice se ozvala rána, bouchnutí oceli, skřípění při vysouvání kovové zásuvky a potom pláč a výkřik.

„Ježíši,“ řekl jeden hlídač. Vydali se k otevřeným dveřím márnice číslo 2. Hattová, vyburcovaná morbidní zvědavostí, šla proti své vůli za nimi.

Na to, co uviděla, do smrti nezapomene. Žena stála uprostřed místnosti, tvář měla jako čarodějnice, rozcuchané vlasy, vyceněné zuby, v očích jí blýskalo. Za ní byl vytažený jeden ocelový box. Pravicí třásla pytlem na mrtvolu – zkrvaveným a prázdným; ve druhé ruce svírala cosi podobného malému svazku peří.

„Kde je jeho tělo?“ zavřeštěla. „Kde je tělo mého manžela? A kdo tady nechal tohle?“

35

D’Agosta zaparkoval policejní vůz pod vjezdem na Riverside Drive 891, vystoupil a zabouchal na těžké dřevěné dveře. Po půlminutě je otevřel Proctor, chvíli na něj mlčky hleděl a potom ustoupil stranou. „Najdete ho v knihovně,“ zamumlal.

D’Agosta vrávoral dlouhou jídelnou a přes přijímací salonek do knihovny. Celou dobu si tiskl kousek plátna na ránu na hlavě. Našel Pendergasta – a podivného starého archiváře Wrena – v kožených ušácích, každý seděl na jedné straně vedle hořícího krbu, stůl mezi nimi pokrývaly papíry a stála na něm láhev portského.

„Vincente!“ Pendergast chvatně vstal a šel mu naproti. „Co se stalo? Proctore, ten muž potřebuje židli.“

„Můžu si ji přinést sám, díky.“ D’Agosta se posadil, opatrně a zlehka si sahal na hlavu. Konečně přestal krvácet. „Měl jsem menší nehodu ve Ville,“ řekl tiše. Nevěděl, co ho rozčiluje víc: představa, že někdo masakruje zvířata, nebo fakt, že dopustil, aby ho napadl nějaký opilec. Alespoň doufal, že to skutečně byl opilec. Jinou možnost si nepřipouštěl.

Pendergast se sklonil, aby zkontroloval D’Agostovo poranění, ale on mu to nedovolil. „Je to jen škrábnutí. Rány na hlavě vždycky hodně krvácí.“

„Mohu vám nabídnout nějaké občerstvení? Třeba portské?“

„Pivo. Budweiser light, jestli máte.“

Proctor odešel.

Wren seděl v ušáku, jako by se nic neobvyklého nestalo. Malým zavíracím nožem si ostřil tužku. Zkontroloval špičku, ofoukl ji, sešpulil rty a ještě párkrát na tužce zapracoval.

Za chvíli D’Agosta dostal orosenou plechovku a vychlazenou sklenici na stříbrném tácku. Sklenici nepoužil. Uchopil plechovku a zhluboka se napil. „To jsem potřeboval, prvotřídní,“ ohodnotil. Znovu si lokl.

Pendergast usedl do svého ušáku. „Můj milý Vincente, napínáme uši.“

D’Agosta jim řekl o rozhovoru s tou ženou na Indian Road a o tom, co následovalo. Pomlčel o tom, že ve vzteku skoro vešel do Ville sám, zcela bez pomoci – na tom se usnesl, sotva se probral. Pendergast pozorně naslouchal. Vincent se nezmínil ani o tom, že při útoku ztratil mobilní telefon a pager. Když domluvil, v knihovně se rozhostilo ticho. Jen oheň praskal a plápolal.

Nakonec se Pendergast pohnul. „A říkáte, že ten – ten muž se pohyboval nějak divně?“

„Ano.“

„A že byl celý od krve?“

„Rozhodně to tak v měsíčním svitu vypadalo.“

Pendergast zaváhal. „Byl podobný té postavě, kterou nám ukázali na videu z bezpečnostní kamery?“

„Ano.“

Další odmlka, tentokrát delší. „Byl to Colin Fearing?“

„Ne. Ano.“ D’Agosta zavrtěl rozbolavělou hlavou. „Já nevím. Neviděl jsem mu moc dobře do obličeje.“

Pendergast dlouho mlčel, mírně svraštil hladké čelo. „A kdy přesně se to stalo?“

„Před půlhodinou. Byl jsem venku jen chvíli.“

„Opravdu zajímavé.“ Ale Pendergast se netvářil, že by ho to moc zajímalo, spíš vypadal znepokojeně.

Po chvíli se podíval na seschlého starce. „Wren se právě chtěl podělit o výsledky svého nejnovějšího bádání přesně na tom místě, kde jste byl napaden. Wrene, mohl byste pokračovat, prosím?“

„Bude mi potěšením.“ Dvě ruce hustě protkané žílami natáhl ke stohu papírů a obratně vyndal hnědé desky. „Mám číst z těch článků?“

„Mohu vás požádat o stručnou rekapitulaci?“

„Samozřejmě.“ Wren si odkašlal, pečlivě urovnal papíry na klíně. „Hmm. Tak se podíváme…“ Listoval a pročítal papíry, mnohokrát zvedl obočí a zabručel. „Večer 11. června roku 1901…“

„Stručně je nejdůležitější slovo,“ zamumlal Pendergast, ne však nepřátelsky.

„Ano, ano! Stručně.“ Hlučně si odkašlal. „Zdá se, že Ville je již nějakou dobu, řekněme, sporné. Shromáždil jsem řadu článků z New York Sun z přelomu století – tedy přelomu devatenáctého a dvacátého století –, které popisovaly stížností sousedů velmi podobné těm dnešním. Podivné zvuky a pachy, mrtvoly bezhlavých zvířat nalezené v lese, případy nevhodného chovaní. V článcích se rovněž objevila řada nepotvrzených zpráv o ‚bludném přízraku‘ v lesích v Inwood Hill.“

Rukou posetou jaterními skvrnami velmi opatrně vytáhl zažloutlý výstřižek, jako by to byl list iluminovaného rukopisu. Četl.

Podle zdrojů, se kterými zástupci našich novin hovořili, toto zjevení – popisované očitými svědky jako belhavá, na první pohled bezduchá bytost – okrádá občany Gothamu, kteří mají smůlu, nebo nejsou dost moudří a po setmění chodí do Inwood Hill. Útoky mají často za následek smrt. Mrtvoly byly nalezeny v děsivých pózách, zohavené nanejvýš trýznivým způsobem, jaký si lze představit. Jiné prostě zmizely a nikdo je už nikdy neviděl.

„Jak přesně byly mrtvoly zohavené?“ zeptal se D’Agosta.

„Vyvržené, s usekanými prsty – nejčastěji prostředníčky a prsty na nohou alespoň tak o tom psali v novinách. Sun, poručíku, neproslul zrovna svou bezúhonností. Je otcem ‚bulvární žurnalistiky‘, které se říkalo žlutá. Víte, tiskl se na nažloutlém papíru, ten byl v té době nejlevnější. Bělení a větší formát by znamenaly zvýšení ceny o dobrých dvacet procent, kvůli barvě používané tehdy pro tisk –“

„Velmi zajímavé,“ prohodil Pendergast klidně. „Prosím, pokračujte, pane Wrene.“

Znovu listování. „Pokud těmto článkům věříte, ukazuje se, že čtyři lidi možná zavraždila takzvaná bezduchá bytost.“

„Čtyři lidi? Tolik občanů Gothamu?“

„Poručíku, jak jsem již uvedl, Sun se honil za senzacemi. Přehánět patřilo k charakteristickým rysům tohoto listu. Zprávy se musely brát s rezervou.“

„Co to bylo za lidi?“

„První, kterému někdo uťal hlavu, nebyl identifikován. Druhý byl zahradní architekt Phipps Gormly. Třetí byl členem komise, která měla na starost parky, také vážený občan, zřejmě si jen vyšel na večerní vycházku. Jistý Cornelius Sprague. Zabití dvou vážených občanů téměř okamžitě vyvolalo rozruch. Obětí čtvrté vraždy, skoro bezprostředně po té třetí, byl správce jedné místní nemovitosti: letního sídla rodiny Strausových v Inwood Hill. Podivné na té poslední vraždě bylo to, že správce zmizel několik měsíců předtím, než bylo nalezeno jeho tělo. Ale nebyl mrtvý dlouho.“

D’Agosta se zavrtěl. „Říkáte, že byli vyvržení a měli usekané prsty na rukou a nohou?“

„Tři ano, správce ne. Toho našli zkrvaveného, v hrudi měl zabodnuty nůž. Podle novin si to poranění možná způsobil sám.“

„Jaký byl závěr?“ zeptal se D’Agosta.

„Policie nejspíš provedla razii ve Ville a zatkla několik lidí, které později pro nedostatek důkazů propustila. Pátrání byla neúspěšná a případy se nepodařilo nikdy vyřešit. Nic určitého ty vraždy ve Ville nespojovalo – jenom fakt, že vesnice byla blízko místa, kde k vraždám došlo. Příběhy o belhayých, bezduchých bytostech postupem času utichly a zprávy o obětování zvířat se objevovaly poměrně nepravidelně – Ville jako by se stáhlo do sebe. Až doposud, samozřejmě. Ale teď ta nejzajímavější věc – přišel jsem na to přezkoumáním různých dalších starých záznamů. Vypadá to, že v roce 1901 Strausovi chtěli vymýtit rozlehlou plochu v severní části Inwood Hill, aby měli ze svého sídla lepší výhled na řeku Hudson. Najali si zahradního architekta a požadovali obzvláště kvalitní osázení svého pozemku. Zkuste hádat, jak se ten architekt jmenoval.“

Chvilku bylo ticho. „Že by Phipps Gormly?“ nadhodil Pendergast.

„Přesně tak. A uhodli byste, který komisař parku byl zainteresován na urovnání nevyhnutelných sporů?“

„Cornelius Sprague.“ Pendergast seděl v křesle a s rukama sepjatýma se předklonil. „Kdyby ty plány na vymýcení parku prošly, ovlivnilo by to nějak Ville?“

Wren přikývl. „Ville stálo přímo v cestě. Nepochybně by ho zbořili.“

D’Agosta přelétal pohledem z Pendergasta na Wrena. „Chcete říct, že někdo z Ville vraždil, aby rodině zabránil uskutečnit ten plán?“

„Vraždil – nebo si na to někoho najal. Policie nikdy žádnou spojitost neprokázala. Nicméně ten vzkaz dospěl k adresátovi. Od plánu nové úpravy parku ti lidé zjevně upustili.“

„Ještě něco?“

Wren chvíli listoval. „Články přinášejí informace o ‚ďábelské sektě‘ ve Ville. Její vyznavači žijí v celibátu a udržují skupinu ve stále stejném počtu tak, že mezi sebe přijímají nové lidi nebo násilím verbují bezdomovce a ty, kdo na tom nejsou zrovna dobře.“

„Stále podivnější,“ zamumlal Pendergast. Otočil se na D’Agostu. „Bezduchá bytost… Moc se to neliší od toho stvoření, které vás napadlo, viďte, Vincente?“

D’Agosta se zamračil.

Elegantní bílé ruce se rozpojily a znovu sevřely, když Pendergast hluboce přemýšlel. Odkudsi z útrob velkého sídla bylo slyšet staromódní zvonění telefonu.

Pendergast se odhodlal. „Bylo by dobré, kdybychom mohli získat ostatky jedné z obětí.“

D’Agosta zavrčel. „Gormly a Sprague jsou nejspíš pohřbeni na rodinném pozemku. Povolení nikdy nezískáte.“

„Ale co čtvrtá oběť, správce rodiny Strausových, který údajně spáchal sebevraždu? Je možné, že on svá tajemství vyzradí s menšími potížemi. Pokud se tak stane, budeme mít štěstí. Protože ze všech těl je právě jeho pro nás nejdůležitější.“

„Proč?“

Pendergast se pousmál. „Proč myslíte, můj milý Vincente?“

D’Agosta se rozhořčeně zamračil. „Krucinál, Pendergaste, bolí mě hlava. Nemám náladu hrát si na Sherlocka Holmese!“

Agent se na něj dotčeně podíval. „Tak dobře,“ řekl po chvíli. „Tohle jsou hlavní body. Na rozdíl od ostatních mrtvých nebylo jeho tělo vyvrženo. Našli je zkrvavené, v oblečení roztrhaném na cáry. Údajná sebevražda. A jeho tělo našli jako poslední. Když ho objevili, zabíjení přestalo. A možná bych měl upozornit na to, že zmizel několik měsíců předtím, než se začalo vraždit – kde byl? Možná žil ve Ville.“ Opřel se v křesle.

D’Agosta si vzpomněl, jak dostal ránu do hlavy. „Co to říkáte?“

„Správce nebyl oběť, ale pachatel.“

D’Agosta v tu chvíli pocítil záchvěv vzrušení. „Pokračujte.“

„Ve velkých sídlech, jakým je i to, o kterém mluvíme, bylo běžným zvykem, že služebnictvo a ti, kdo v nich pracovali, měli vlastní soukromý pozemek, kam se zesnulí pohřbívali. Pokud něco takového je u starého letního sídla Strausových, možná tam najdeme správcovy ostatky.“

„Ale vycházíte jenom ze zpráv uveřejněných v novinách. Není tam žádná spojitost. Na základě tak chabých a nepřesvědčivých důkazů vám nikdo nedá povolení k exhumaci.“

„Kdykoli to můžeme udělat na vlastní pěst.“

„Hlavně mi neříkejte, že máte v úmyslu vykopat ho v noci.“

Drobné souhlasné přikývnutí hlavou.

„Copak vy nikdy nic neděláte podle předpisů?“

„Jen velmi výjimečně, bohužel. Je to zlozvyk, ale nedokážu se ho zbavit.“

Ve dveřích se objevil Proctor. „Pane?“ Jen s námahou se mu dařilo, aby jeho hluboký hlas zněl neutrálně. „Mluvil jsem s jedním z našich kontaktů v centru. Došlo k dalšímu vývoji událostí.“

„Podělte se s námi o novinky, prosím vás.“

„V Gotham Press Clubu byla spáchána vražda; obětí je reportérka Caitlyn Kiddová. Pachatel zmizel, ale mnoho svědků přísahá, že vrahem byl William Smithback.“

„Smithback!“ Pendergast prudce vstal.

Proctor přikývl.

„Kdy?“

„Před hodinou a půl. Navíc Smithbackovo tělo zmizelo z márnice. Jeho manželka ho šla hledat. Když zjistila, že tam není, ztropila skandál. Vypadá to, že na místě zůstalo něco, ehm, z voodoo.“ Proctor zkřížil velké ruce před tělem.

D’Agostu jímala hrůza a děs. Tohle všechno se stalo – a on zůstal bez pageru i mobilního telefonu.

„Chápu,“ zamumlal Pendergast, obličej měl náhle nažloutlý jako mrtvola. „To se nám to děsivě zvrtlo.“ A téměř šeptem dodal: „Možná nadešel čas, abych na pomoc zavolal monsieura Bertina.“

36

D’Agosta viděl, jak se šedý rozbřesk prodírá závěsy na oknech Gotham Press Clubu. Byl vyčerpaný, v hlavě mu bušilo s každým úderem srdce. Výjezdová skupina zajišťující místo činu už odešla, technici posbírali vlasy a vlákna, odvedli svou práci a už byli také pryč; po nich fotograf; soudní lékař odvezl mrtvolu; všichni svědci byli vyslechnuti nebo dostali termín, kdy se mají dostavit k výslechu. A D’Agosta zůstal na místě činu sám.

Slyšel dopravní hluk z 53. ulice: ranní dodávkové vozy, popelářská auta, také nastoupila denní směna taxikářů s obvyklým rituálem troubení klaksonů a klení.

D’Agosta stál tiše v rohu místnosti. Tohle byl ten pravý starý a elegantní New York; stěny obložené tmavým dubem, mramorová podlaha v kombinaci černé a bílé barvy, křišťálový lustr a vysoká sloupková okna se závěsy vyšívanými zlatem. V místnosti to páchlo zatuchlým kouřem, okoralými chuťovkami a rozlitým vínem. Poměrně hodně jídla a rozbitého skla zůstalo poházeno na zemi – následek paniky, která vypukla při vraždě. Ale D’Agosta už tam nemohl najít nic nového, neměli nedostatek svědků ani důkazů. Zabiják spáchal vraždu před více než dvěma sty lidmi – ani jediný ustrašený novinář se ho nepokusil zastavit – a potom utekl přes kuchyni a několikerý dveře, které nechali otevřené lidi z cateringové společnosti, jejíž firemní vůz parkoval v uličce za budovou.

Věděl tohle vrah? Ano. Všichni svědkové uvedli, že vrah šel s jistotou – ne rychle, ale rozvážně – přímo ke služebnímu vchodu vzadu: chodbou, přes kuchyni a potom ven. Znal dispozice toho místa, věděl, že dveře nejsou zamčené, že brána, která blokuje zadní uličku, je otevřená a ústí na 54. ulici – do anonymního davu. Nebo k čekajícímu autu. Protože tohle mělo všechny rysy dobře naplánovaného zločinu.

D’Agosta si mnul nos, snažil se dýchat pomalu, aby mu tolik nebušilo ve spáncích. Stěží byl schopen myslet. Ti bastardi z Ville si uvědomí, že udělali hodně velkou chybu, když napadli policistu. Tak či onak v tomhle mají prsty, tím si byl jistý. Smithback o nich napsal a draze za to zaplatil; stejný osud teď potkal i Caitlyn Kiddovou.

Proč tu ještě je? Z místa činu nemůže získat nic, co by už někdo neprozkoumal, nezaznamenal, nenafotil, nepřebral, neprověřil, nevyčmuchal, nevysledoval a neuvedl ve zprávě. Byl úplně vyčerpaný. Ale ani tak se nedokázal přimět k odchodu.

Smithback. To je ten důvod, proč nemůže odejít – dobře to věděl.

Všichni očití svědci přísahali, že to byl Smithback. Dokonce i Nora, s níž hovořil – pod sedativy, ale s jasnou hlavou – v jejím bytě. Nora viděla vraha přes celý sál, takže byla méně hodnověrná. Ale byli tam další, kteří spatřili vraha zblízka a přísahali, že to byl on. Sama oběť vykřikla jeho jméno, když k ní přišel. A přece před několika dny D’Agosta na vlastní oči viděl Smithbackovu mrtvolu s otevřeným hrudníkem, orgány vyjmutými a označenými visačkami. A temeno lebky měl rozříznuté pilkou.

Smithbackovo tělo zmizelo… Jak mohl nějaký idiot jednoduše napochodovat do márnice a ukrást ho? Možná to zase tak překvapivé není. Nora tam prostě vrazila a nikdo ji nezastavil. Noční službu tam má jen jeden člověk a lidé v této funkci mívají problémy s tím, že v práci spí. Ale Noru pronásledovali a nakonec i zadrželi muži od ochranky. A vtrhnout do márnice je něco jiného než z márnice odejít s mrtvým tělem.

Pokud to tělo neodešlo samo…

Co ho to sakra napadlo? Hlavou mu táhlo několik teorií. Určitě je v tom nějak zapletené Ville. Ale samozřejmě nemohl pustit ze zřetele softwarového vývojáře Klinea, který Smithbackovi tak otevřeně vyhrožoval. Jak řekl Rockerovi, některé kousky z jeho sbírky afrických soch experti z muzea označili jako artefakty voodoo s obzvláště temným významem. I když to vyvolávalo otázku, proč by Kline chtěl zabít Caitlyn Kiddovou. Psala Kiddová i o něm? Nebo mu něco na ní připomnělo novináře, který mu kdysi zničil slibnou kariéru? To stojí za prozkoumání.

A potom tu byla ta další Pendergastova teorie, kterou jako by i přes veškerou přetvářku bral vážně: že Smithback, stejně jako Fearing, vstal z mrtvých.

„Prevít jeden,“ zaklel hlasitě, otočil se a vyšel z přijímacího salonku na chodbu. Policista, který hlídal vstupní dveře, zapsal jeho odchod a D’Agosta vyšel do chladného šedého říjnového rána.

Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na sedm. S Pendergastem měl domluvenou schůzku v centru na devátou. Policejní vůz nechal zaparkovaný na Páté, šel po Padesáté třetí na Madison do kavárny a pohodlně se usadil v křesle.

Než k jeho stolu přistoupila servírka, už spal.

37

Za pět minut čtvrt na deset. D’Agosta vzdal čekání na Pendergasta a odešel z vestibulu radnice do anonymní kanceláře v nejvyšším poschodí. Trvalo mu deset minut, než to našel. Konečně stál před zavřenými dveřmi a na plastové destičce četl vyrytá slova:

MARTY WARTEK

NÁMĚSTEK POMOCNÉHO ŘEDITELE

ÚŘADU BYTOVÉ VÝSTAVBY NEW YORKU

SAMOSPRÁVNÝ MĚSTSKÝ OBVOD MANHATTAN

Dvakrát zaklepal na dveře.

„Dále,“ slyšel zevnitř slabý hlas.

D’Agosta vstoupil. Kancelář byla překvapivě prostorná a útulná, s pohovkou a dvěma křesly na jedné straně a pracovním stolem na druhé. Ve výklenku seděla baba sekretářka. Jediné okno skýtalo výhled na les výškových budov na Wall Street.

„Poručík D’Agosta?“ zeptal se uživatel kanceláře, vstal od stolu a pokynul na dvě křesla. D’Agosta si sedl na pohovku: připadala mu pohodlnější.

Muž obešel stůl a usadil se do křesla. D’Agosta si ho zběžně prohlédl: malý, křehký, ve špatně padnoucím hnědém obleku, tváře zčervenalé po holení žiletkou, chomáče řídnoucích vlasů mu trčely na plešatém temeni, nervózní záludné hnědé oči, malé, roztřesené ruce, pevně semknutá ústa – škrobený pokrytec.

D’Agosta se chystal vyndat odznak, ale Wartek zavrtěl hlavou. „To není nutné. Každý hned pozná, že jste detektiv.“

„Opravdu?“ Trochu se ho to dotklo. Uvědomil si, že ho ten chlap chtěl urazit. Vinnie, chlapče, to chce klid.

Ticho. „Kávu?“

„Ano, děkuji vám.“

„Susy, dvě kávy, prosím.“

D’Agosta si zkusil urovnat myšlenky. S intelektem byl u konce. „Pane Warteku –“

„Říkejte mi Marty, prosím.“ Ten chlapík se snaží být přátelský, pochopil D’Agosta. Není nutné chovat se nepříjemně.

„Marty, přišel jsem si s vámi promluvit o Ville. Nahoře v Inwoodu. Znáte ho?“

Opatrné souhlasné přikývnutí. „Četl jsem ty články.“

„Zajímalo by mě, jak je ksakru možné, že ti lidé klidně obsadí městský pozemek, zablokují přístupovou silnici a prochází jim to.“ D’Agosta neměl v úmyslu chovat se takhle neomaleně, ale dopadlo to tak. Byl příliš unavený, aby si z toho dělal hlavu.

„No,“ Wartek se naklonil dopředu, „víte, poručíku, existuje takový zákon, kterému se říká ‚proskripční právo průchodu‘ nebo ‚právo protiprávní držby‘,“ – nervózním, prudkým pohybem prsty do vzduchu naznačil uvozovky – „které stanovuje, že pokud je pozemek obýván a užíván ‚veřejně a obecně známým způsobem‘ po určitou dobu bez povolení majitele, potom užívající strana na tento majetek získává jisté zákonné právo. V New Yorku je tato doba stanovena na dvacet let.“

D’Agosta na něj zíral. To, co ten chlap právě říkal, vnímal jen jako hluk. „Promiňte, nějak mi to nedochází.“

Povzdech. „Vypadá to, že rezidenti Ville na tom pozemku žijí přinejmenším od občanské války. Byl to jen opuštěný kostel se spoustou přístavků. Mám za to, že se tam usadili neoprávněně, jako squatteři. V New Yorku v té době žila spousta squatterů. Central Park jich byl plný: malé zelinářské farmy, prasečí chlívky, chatrče a tak dále.“

„Teď ale v Central Parku nejsou.“

„To je pravda – squatteři byli z Central Parku soudně vystěhováni, když byl pozemek vymezen jen jako park. Ale severní cíp Manhattanu byl odjakživa něco jako země nikoho. Je kamenitý a nehostinný, nevhodný k obdělávání a nehodí se ani pro zástavbu. Park Inwood Hill do třicátých let neexistoval. V té době už pro obyvatele Ville platil zákon o protiprávní držbě.“

Mužův naléhavý hlas anglikánského kazatele ho začal dráždit. „Podívejte, já nejsem právník. Vím jenom, že nejsou oprávněni užívat ten pozemek a zatarasili veřejnou silnici. Pořád čekám, až uslyším, jak je to možné.“ D’Agosta zkřížil ruce a opřel se na pohovce.

„Poručíku, prosím vás, snažím se vám to vysvětlit. Jsou tam sto padesát let. Oni to právo získali.“

„Právo na zablokování městské silnice?“

„Nejspíš.“

„Takže když se rozhodnu zabarikádovat 5. Avenue, je to v pohodě? Mám právo to udělat?“

„Byl byste zatčen. Město by se ohradilo, zákon o protiprávní držbě v téhle situaci nelze uplatnit.“

„Tak dobře, vniknu do vašeho bytu, až budete pryč, budu tam bydlet dvacet let a potom teda bude můj?“

Dostali kávu, mléčně bílou a vlažnou. D’Agosta ji naráz do poloviny vypil. Wartek našpulenými rty jen usrkával.

„Vlastně,“ pokračoval, „byt by byl váš, pokud byste ho využíval neskrývaně a obecně by se o tom vědělo a kdybych vám nikdy nedal svolení k jeho obývání. Nakonec byste získal právo protiprávní držby, protože –“

„Co to hergot je – to jsme v komunistickým Rusku nebo co?“

„Poručíku, já ten zákon nenapsal, ale musím říct, že má svou logiku. Ochrání vás, když – řekněme – náhodně vybudujete septik, jehož odpad bude přesahovat na pozemek vašeho souseda a on si toho dvacet let nevšimne a nebude si stěžovat – myslíte, že byste v takovém případě musel septik odstranit?“

„Celá vesnice na Manhattanu není septik.“

Wartek o stupínek zvedl hlas. Jak znervózněl, na krku mu naskočila skvrna. „Septik nebo celá vesnice, princip zůstává stejný! Pokud vlastník nemá námitky nebo si toho nevšimne, potom vy nabýváte určitá práva. Je to totéž, jako když svůj majetek opustíte, neliší se to příliš od námořního práva na záchranu.“

„Takže mi chcete říct, že město se proti Ville nikdy neohradilo?“

Ticho. „No, já nevím.“

„Jo, možná se město ohradilo. Možná jsou dopisy uloženy někde v archivu. Vsadím se –“

D’Agosta zmlkl, když do místnosti vplula postava v černém.

„Kdo jste?“ zeptal se Wartek vysokým, znepokojeným hlasem. D’Agosta musel uznat, že Pendergast svým zevnějškem na první pohled skutečně působí znepokojivě – černá a bílá, pleť má tak bledou, že vypadá skoro jako mrtvola, stříbřité oči podobné novým deseticentům.

„Zvláštní agent Pendergast, Federální vyšetřovací úřad, k vašim službám, pane.“ Pendergast se lehce poklonil. Sáhl do obleku a vyndal manilové desky, položil je na stůl a otevřel. Uvnitř byly fotokopie starých dopisů s hlavičkou Města New Yorku.

„Co to je?“ zeptal se Wartek.

„Dopisy.“ Otočil se na D’Agostu. „Vincente, odpusťte mi, prosím moji nedochvilnost.“

„Dopisy?“ zeptal se podmračeně Wartek.

„Dopisy, v nichž se město ohradilo proti Ville. Datují se od roku 1864.“

„Odkud je máte?“

„Mám jednoho badatele v knihovně. Báječný chlapík, velmi vám ho doporučuji.“

„Takže,“ řekl D’Agosta. „Tady to máte. Žádné právo držby nebo o čem jste do prčic mluvil.“

Vyrážka na Wartekově krku ztmavla. „Poručíku, nehodláme zahájit kroky k soudnímu vystěhování proti těm lidem jen proto, že to vy nebo tenhle agent FBI chcete. Mám podezření, že tohle vaše tažení může mít něco společného s jistými náboženskými praktikami, které považujete za nežádoucí. Ve hře je rovněž otázka svobody vyznání.“

„Svoboda vyznání – mučení a zabíjení zvířat… nebo něco horšího?“ řekl D’Agosta. „Mlácení policistů při výkonu jejich povinností? Narušování klidu a sousedských vztahů?“

„Musí existovat zákonný postup.“

„Samozřejmě,“ prohodil Pendergast klidně. „Zákonný postup. Přesně tohle spadá do kompetence vaší kanceláře – zahájit zákonný postup. A proto jsme sem přišli – doporučit vám, abyste to udělal, a to velmi rychle.“

„Takové rozhodnutí vyžaduje dlouhou a pečlivou přípravu. K tomu jsou zapotřebí právnické konzultace, schůzky pracovníků a zkoumání písemných dokumentů. To nelze stihnout přes noc.“

„Kdybychom tak měli čas, můj milý pane Warteku! Všeobecné mínění se obrací proti vám, dokonce i v téhle chvíli, kdy s vámi mluvíme. Viděl jste dnešní noviny?“

Vyrážka se Wartekovi rozšířila na obličej, začínal se potit. Vstal v celé své výši 157 centimetrů. „Jak jsem vám řekl, ten případ prostudujeme,“ zopakoval a vedl je ke dveřím.

Cestou dolů výtahem plným ospalých lidí v šedých oblecích se Pendergast otočil na D’Agostu a řekl: „Je příjemné, můj milý Vincente, vidět, jak se newyorská byrokracie pouští do energické a halasné akce.“

38

Čekárna na letišti JFK u terminálu 8 se rozkládala v prostoru u výtahů. Pendergast a D’Agosta tam stáli společně s houfem statných mužů v černých oblecích, kteří ve zvednutých rukách drželi cedulky se jmény.

„Řekněte mi ještě jednou,“ ozval se D’Agosta, „kdo je ten chlápek? A co tady dělá?“

„Monsieur Bertin. V mládí byl naším učitelem.“

„‚Naším‘ myslíte sebe a…“

„Svého bratra. Monsieur Bertin nás učil zoologii a přírodopis. Zamiloval jsem si ho – byl to okouzlující a charismatický chlapík. Bohužel musel naši rodinu opustit.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli požáru.“

„Chcete říct, když vyhořel váš dům? Měl s tím něco společného?“

Pendergast najednou zmlkl.

„Takže oborem tohohle pána je… zoologie? A vy jste ho přizval k případu vraždy? Ušlo mi něco?“

„Když u nás monsieur Bertin nastoupil jako učitel přírodopisu, ukázalo se, že má také spoustu vědomostí o místních tradicích a legendách: o vôdou, obeah, čarodějnictví a kouzlech.“

„Takže vaši výuku rozšířil a neučil vás jenom pitvat žáby.“

„Raději bych se minulostí příliš nezabýval. Faktem zůstává, že monsieur Bertin má v tomto oboru větší znalosti než kdokoli jiný. Proto jsem ho požádal, aby přiletěl z Louisiany.“

„Vážně si myslíte, že jde o voodoo?“

„Vy ne?“ Pendergast se na D’Agostu zahleděl stříbřitýma očima.

„Podle mě se nějaký idiot snaží, abychom si mysleli, že jde o voodoo.“

„Je v tom nějaký rozdíl? A! Už je tady.“

D’Agosta se otočil a potom sebou proti své vůli trhl. Blížil se k nim drobný muž v žaketu, bledý skoro jako Pendergast. Na hlavě měl bílý měkký klobouk se širokou krempou. Cosi, co vypadalo jako scvrklá hlava, se houpalo na masivním zlatém řetězu kolem jeho krku. V jedné ruce svíral starou, notně odřenou cestovní tašku a ve druhé neskutečně krásně vyřezávanou hůl, kterou poklepával o zem před sebou. D’Agosta usoudil, že hůl je příliš silný výraz – výstižnější byla špacírka. A ještě lepší možná klacek. Vypadal jako zázračný léčitel z kočovné společnosti, která kromě zábavy nabízela lidem i léky, nebo jeden z těch cvoků, kteří se potulují po letišti JFK, protože uvnitř je tepleji než venku. Dokonce i ve městě jako New York, kde lidi už viděli skoro všechno, přitahoval tenhle podivín pohledy. Muž kráčel za nosičem obtěžkaným až znepokojivým množstvím kufrů.

„Aloysie!“ Přispěchal na ptačích nohách a políbil Pendergasta na obě tváře, jak to dělají Francouzi. „Qeuelle plaisir! Vůbec jsi nezestárl.“

Otočil se a od hlavy k patě přejel D’Agostu zuřivým pohledem černých očí. „Kdo je ten muž?“

„Jsem poručík D’Agosta.“ Natáhl k němu ruku, ale stařík ji ignoroval.

Otočil se na Pendergasta. „Policista?“

„Já jsem také policista, maître,“ Pendergasta ten popudlivý človíček skoro pobavil.

„Pcha!“ Bílý klobouk se s přezíravou nelibostí pohyboval nahoru a dolů. V Bertinově ruce se objevila krabička krátkých doutníků. Jeden rozbalil a vložil do perleťové špičky.

„Je mi líto, maître, ale tady se nesmí kouřit.“

„Barbaři.“ Bertin vložil do úst nezapálený doutník „Odveďte mě k autu.“ Vyšli k obrubníku, kde na ně čekal Proctor. „Cože! Rolls-royce? Jak vulgární!“

Když nosič uložil zavazadla do kufru auta, D’Agostu ohromilo, že Pendergast vklouzl na přední sedadlo a jeho nechal vzadu s Bertinem. Sotva stařík nastoupil, vyndal zlatý zapalovač a zapálil si.

„Promiňte – nebude vám to vadit?“ prohodil ironicky D’Agosta.

Muž se na něj podíval zářivýma černýma očima. „Bude.“ Zhluboka vdechl, s pochybovačným pohledem na D’Agostu pootevřel okénko na štěrbinu a sešpulenými rty vydechl hustý dým. Naklonil se dopředu. „Takže, Aloysie, přemýšlel jsem o těch tvých informacích. Fotografie amuletů z místa činu jsou mal, très mal! Panenka z peří a tilandsie šedá; jehly ovinuté černou nití; jméno napsané na pergamenu; a ten prášek – předpokládám, že je to ledek.“

„Přesně tak.“

Bertin přikývl. „Zcela nepochybně je to čarování smrti.“

„Čarování smrti?“ zopakoval D’Agosta nevěřícně.

„Říká se mu také ‚vražedné utrpení‘,“ řekl z plných plic, jako by mluvil v posluchárně. „To je jednoznačně hoodoo. S tím by se pracovalo mnohem snadněji. Ale ten přízrak, chodící mrtvola, to je vážné. To je nefalšované vôdou. Obzvlášť…“ ztišil hlas, „… když se teď oběť vrátila.“ Podíval se na Pendergasta. „Říkáš, že má manželku?“

„Ano.“

„Je ve vážném nebezpečí.“

„Požádal jsem, aby jí byla poskytnuta policejní ochrana,“ vložil se do toho D’Agosta.

„Pcha!“ odfrkl si posměšně Bertin.

„Získal jsem pro ni amulet pro zapuzení nepřítele,“ doplnil Pendergast.

„To by možná pomohlo proti tomu prvnímu, ale o něj si nedělám velké starosti. Takové amulety jsou k ničemu, pokud jde o rodiny nebo příbuzné – včetně manželů.“

„Také jsem jí připravil magický váček a donutil ji ho nosit v kapse.“

Bertinova tvář se rozjasnila. „Pomocné kouzlo! Très bien. Pověz mi: co v něm bylo?“

„Ochranný olej, kořen povíjnice, sporýš lékařský a pelyněk pravý.“

D’Agosta sotva věřil tomu, co slyší. Pohlédl z Pendergasta na Bertina a zpět.

Bertin se opřel v sedadle. „Bude účinkovat, dokud nenajdeme zaklínače duchů. Ten to změní.“

„Teď se snažíme získat povolení k domovní prohlídce ve Ville. A včera jsme mluvili s představitelem města o možných krocích směřujících k soudnímu vystěhování.“

Bertin si něco mumlal, potom vydýchl další proužek dýmu. D’Agosta kdysi rád kouřil doutníky, ale ty normální, pánské velikosti. Rolls se naplnil odporným zápachem hřebíčku.

„Slyšel jsem o jednom chlápkovi,“ spustil D’Agosta. „co kdysi kouřil tyhle hubený tyčinky.“

Bertin se na něj podíval úkosem.

„Dostal rakovinu. Museli mu uříznout rty.“

„Kdo potřebuje rty?“ prohlásil Bertin.

D’Agosta na sobě cítil pohled korálkových očí. Stáhl u sebe okénko, založil ruce, opřel se zády o sedadlo a zavřel oči.

Když pomalu usínal, zazvonil mu nový mobil. Podíval se na displej a přečetl si zprávu. „Povolení k domovní prohlídce ve Ville prošlo,“ oznámil Pendergastovi.

„Výborně. Jak rozsáhlé?“

„Poměrně dost omezené. Veřejná prostranství v kostele samém, oltář a svatostánek – pokud tam je ale ne zákristie a další neveřejné prostory. Ani ty budovy mimo,“ řekl Pendergastovi.

„Dobře. To postačí, abychom se dostali dovnitř a představili se těm lidem. Monsieur Bertin nás doprovodí.“

„A jak to odůvodníme?“

„Najal jsem ho jako zvláštního konzultanta FBI pro tento případ.“

„Jo, dobře.“ D’Agosta si projel řídnoucí vlasy, povzdechl a opřel se v sedadle, zavřel oči a doufal alespoň v několik minut spánku. Neuvěřitelné. Naprosto neuvěřitelné.

39

Nora zírala na strop ložnice, očima přejížděla sem a tam po prasklině na omítce. Sem a tam, sem a tam po jednotlivých kličkách, jako když na mapě sledujete říční přítoky. Vzpomněla si, jak Bill chtěl prasklinu opravit a přemalovat ji. Říkal, že ho dohání k šílenství, když se ve dne chce trochu vyspat – což dělával často, protože dodržoval pracovní dobu novináře. Ona to považovala za zbytečně investované peníze do pronajatého bytu, a tak o tom přestal mluvit.

Teď doháněla k šílenství ji. Nedokázala od praskliny odtrhnout oči.

S velkým úsilím otočila hlavu a dívala se ven otevřeným oknem u postele. Přes mřížoví požárního schodiště viděla bytový dům na druhé straně ulice a holuby, jak si vykračují po střeše dřevěného vodojemu. Z přilehlé ulice k ní doléhal dopravní hluk – houkání, vrčení dieselových motorů, skřípot ozubených převodů. Ruce i nohy jí ztěžkly, vnímala jakoby zastřeně. Neskutečné. Všechno jí připadalo neskutečné. Posledních čtyřiačtyřicet hodin bylo bizarních, odporných, nesnesitelných. Billovo tělo zmizelo; Caitlyn je mrtvá, zemřela rukou… Na chvíli pevně zavřela oči, chtěla tu myšlenku zaplašit. Už se nesnažila cokoli pochopit.

Zaostřila na budík na nočním stolku. Červená čísla ukazovala čas: tři hodiny odpoledne. Je hloupost ležet v posteli ve dne.

S obrovským úsilím se posadila. Tělo měla jako z olova. Chvíli jí místnost vířila před očima, potom se trošku ustálila. Načechrala polštář a znovu si lehla, povzdechla si, když očima proti své vůli zabloudila k prasklině na stropě.

Za oknem zaslechla zaskřípění kovu. Podívala se tím směrem, ale v jasném odpoledním světle babího léta neviděla nic.

Zítra měla být na Billově pohřbu. Posledních několik dní se na to martyrium intenzivně připravovala: bylo by to bolestné, ale na druhou stranu by to představovalo svým způsobem konec a možná by jí to pomohlo dát se trochu dohromady. Ale teď jí bylo i takovéto ukončení odepřeno. Jak by mohl být pohřeb bez těla? Zavřela oči a tiše zaúpěla.

Zaslechla jiný sten – tichý a hrdelní –, jako by napodoboval její povzdech.

Prudce otevřela oči. Na požárním schodišti těsně za oknem se krčil nějaký člověk – šeredná postava, netvor: rozcuchané vlasy, nahrubo sestehovaná bledá kůže, pokřivené tělo oblečené do zkrvavené nemocniční košile se skvrnami po tělních tekutinách. V jedné kostnaté ruce svíral obušek.

Obličej měl opuchlý a znetvořený, pokrytý zaschlou krví – a přece byl k poznání. Nora cítila, jak ji prostupuje nezvladatelná hrůza: ten netvor byl její manžel Bill Smithback.

Do ložnice pronikl podivný zvuk – tiché, vysoké úpění. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že vychází z jejích úst. Naplnil ji odpor – a morbidní touha. Bill – živý. Je to možné? Je možné, aby to byl on?

Netvor pomalu změnil pozici, pohyboval se s přikrčenými koleny.

Před očima jí poskakovaly bílé skvrny, měla pocit, že jí celým tělem prostupuje horko, jako by měla za chvilku omdlít, nebo přijít o rozum. Byl vyzáblý a jeho kůže měla nezdravý odstín – podobně jako to, co ji pronásledovalo v lese u Ville.

Bill? Je to vůbec možné?

Vrávoral dál, stále přikrčený zvedl ruku a jedním prstem zaťukal na okno. Ťuk, ťuk, ťuk.

Netvor – Bill – se na ni díval uslzenýma, krví podlitýma očima. Povislá ústa měl otevřená a z nich mu visel jazyk. Zaslechla nějaké zvuky.

Snaží se se mnou mluvit? Živý… je to možné?

Ťuk, ťuk, ťuk.

„Bille?“ zaskřehotala Nora a srdce jí tlouklo jako buchar.

Trhl sebou, otevřel doširoka oči, koulel jimi a nakonec je upřel na Noru.

„Můžeš se mnou mluvit?“ zeptala se.

Další zvuk, napůl sten, napůl zakňučení. Ruce podobné pařátům natáhl a pokrčil; úpěnlivě na ni upřel zoufalé oči. Sledovala ho naprosto ochromená. Byl odporný, jen vzdáleně se podobal člověku. A přece pod zasychající krví a rozcuchanými vlasy poznala opuchlou karikaturu rysů svého manžela. Tohle je muž, kterého milovala jako nikoho jiného na světě, který byl součástí jejího já. Tohle je muž, který před jejíma očima zabil Caitlyn Kiddovou.

„Mluv se mnou, prosím tě.“

V tu chvíli ze zdeformovaných úst vycházely čím dál naléhavější zvuky. Přikrčená postava sepjala ruce a zvedla je k ní v prosebném gestu. Navzdory všemu Noře při tak dojímavém gestu usedalo srdce, zaplavila ji upřímná touha a smutek.

„Bille,“ hlesla a poprvé od toho útoku se upřímně rozplakala. „Co ti to udělali?“

Netvor na požárním schodišti zaúpěl. Chvilku seděl a napjatě Noru sledoval. Nehýbal se, jen občas se křečovitě zachvěl. Potom, velmi pomalu natáhl jednu ruku podobnou pařátu a chytil se dolního okraje okenního křídla.

A pak je zvedl.

Nora ho sledovala, vzlyky jí uvízly v krku, když – pomalu, velmi pomalu – okno z poloviny otevřel. Sklonil se a soukal se dovnitř. Nemocniční košile se zachytila za vyčnívající hřebík a s ostrým zvukem se roztrhla. Něco na tom nečekaně vlnitém pohybu jí připomnělo rosomáka, který se plíží do králičího doupěte. Hlavu a ramena už protáhl dovnitř. Ústa měl zase otevřená dokořán, na dolním rtu se mu pohupovala slina tenká jako provázek. Natáhl k ní ruku.

Instinktivně – zcela neuvědoměle – se odtáhla.

Natažená ruka ztuhla. Smithback se na ni podíval. Byl zpola uvnitř a zpola venku. Z úst plných bahna vyšlo zaskučení. Znovu zvedl ruku, tentokrát s větší energií.

S tím gestem k Noře zavanul odporný puch márnice. Hrůzou se jí stahovalo hrdlo, přitáhla kolena k bradě.

Přivřel rudě orámované oči. Skučení se změnilo ve vrčení. A náhle se s obrovskou silou protáhl pootevřeným oknem dovnitř. Slyšela lámání dřeva, třesk skla. Nora vykřikla, zamotala si nohy do ložního prádla a upadla na podlahu. Rychle se vyprostila a vstala. Bill stál v pokoji.

Se vzteklým křikem k ní vrávoral a pohupoval obuškem.

„Ne!“ vykřikla. „To jsem já, Nora –!“

Neohrabaně uskočila a pozadu prošla dveřmi do obývacího pokoje. Šel za ní, kymácel se a znovu zvedl obušek. Zblízka byly jeho oči bělavé, zakalené, na povrchu suché a vrásčité. Ústa měl zase dokořán, praskaly mu rty a vydechoval odporný puch: směs formalínu a metylalkoholu.

Nnnnggghhhhhaaaah!

Ustupovala dál obývacím pokojem. Vrávoral k ní, natahoval jednu ruku, křečovitě škubal prsty. S námahou se k ní stále blížil.

Ustoupila o další krok, cítila, jak se lopatkami dotkla stěny. Bylo to, jako by jí vyhrožoval a současně ji prosil. Zvedl levou ruku, chtěl se Nory dotknout, zatímco pravou ruku s obuškem napřáhl k úderu. Zaklonil hlavu, odhalil tak krk s velkými surovými řezy sešitými nití, šedou a povadlou kůži.

Nnnnggggghhhhhhaaaah!

„Ne,“ zašeptala. „Nepřibližuj se.“

Natáhl k ní roztřesenou ruku, pohladil ji po vlasech. Obestřel ji zápach smrti.

„Ne,“ zachroptěla. „Prosím.“

Ústa se otevřela ještě víc a z nich vyšel smrdutý vzduch.

„Jdi pryč!“ zavřískala.

Cukajícím ušmudlaným palcem jí přejel po tváři ke rtům, laskal je. Přitiskla se zády ke stěně.

Nnngah… Nnngah… Nnngah… Bill supěl, když jí křečovitě škubajícím prstem přejel po rtech. Potom se pokusil strčit jí prst do úst.

Dávila, odvracela hlavu. „Ne…“

Někdo zabouchal na dveře – určitě ji někdo slyšel křičet a přišel za ní.

„Noro!“ ozval se tlumený hlas. „Jste v pořádku? Noro!“

V tu chvíli se zvednutá ruka s obuškem roztřásla.

Nnngah! Nnngah! Nnngah! Supění se změnilo v naléhavé, chlípné vrčení.

Nora byla hrůzou ochromená, nemohla ani promluvit.

Pravá ruka křečovitým pohybem prudce klesla, obušek ji silně uhodil do hlavy – a svět zmizel.

40

D’Agosta seděl na místě spolujezdce v policejním voze, měl špatnou náladu a nemohl se jí zbavit. Jak se blížili k Ville, bylo to pořád horší. Alespoň nemusí sedět vzadu vedle toho protivného francouzského kreola, nebo co je vlastně zač. Sevřel rty a potají se podíval do zpětného zrcátka. Seděl tam. V žaketu vypadal jako vrátný z Upper West Side.

Řidič zastavil v místě, kde Indian Road zatáčela na Dvě stě čtrnáctou, dodávka s vybavením potřebným na ohledání místa činu za nimi zabrzdila. D’Agosta se podíval na hodinky: půl čtvrté. Řidič otevřel zavazadlový prostor a D’Agosta vystoupil, vytáhl štípačky a přestřihl jimi visací zámek, řetěz pustil na zem. Odhodil kleště do kufru vozu a zabouchl ho. Potom vklouzl do auta.

„Hajzlové,“ pronesl neadresně.

Řidič sešlápl plyn fordu Crown Victoria, pneumatiky zaskřípěly a vůz poskočil dopředu.

„Řidiči,“ řekl Bertin a naklonil se dopředu, „dávejte si laskavě pozor při rozjíždění.“

Řidič – detektiv Perez z oddělení vražd – obrátil oči v sloup.

Znovu zastavili před kovovými vraty v pletivovém plotě a D’Agosta si udělal další malou radost: přeštípl zámek a zahodil ho do lesa. Potom, pro jistotu, odřezal panty, kopnutím vrata povalil a obě křídla odtáhl na silnici. Vrátil se do auta, lehce oddechoval. „Veřejná silnice,“ řekl na vysvětlenou.

Další skřípění pneumatik a crown victoria sebou znovu škubla, až do sebe cestující narazili. Jeli do kopce, potom dolů, tmavým šerým lesem a nakonec zamířili na neobdělanou půdu. Vepředu se vynořilo Ville, zalité křišťálově jasným světlem pozdního odpoledne. Navzdory slunečním paprskům vypadalo zlověstně a pokřiveně, zahalené stínem: chaotická směsice kostelních věží a střech jako z příznačné vesničky v nějaké dětské knížce. Celá konstrukce narostla kolem monstrózního hrázděného kostela; byl neuvěřitelně starý. Přední část ohrazoval vysoký plot z dubových kůlů, do něhož byly zasazeny dubové dveře s přinýtovanými železnými pásy.

Vozidla dojela na parkoviště z udusané hlíny vedle dubových dveří. Na jedné straně parkovalo několik omšelých aut a malá dodávka, kterou D’Agosta už předtím viděl. Při pouhém pohledu jím projela zlost.

Zdálo se, že tam nikdo není. D’Agosta se rozhlédl, potom se otočil na Pereze. „Vezměte beranidlo a páčidlo. Já vezmu schránku na důkazy.“

„Ano, poručíku.“

D’Agosta znovu otevřel dveře a vystoupil. Za nimi zastavila dodávka a z ní vystoupil úředník z komise pro ochranu zvířat. Byl to neprůbojný chlapík s ubohoučkým blonďatým knírem, rudý v obličeji, s hubenými pažemi a velkým břichem. Byl velmi nervózní, protože ještě nikdy nedělal domovní prohlídku. D’Agosta lovil v paměti. Pulchinski.

„Volali jste předem?“ zeptal se Pulchinski rozechvělým hlasem.

„S takovýmhle povolením k prohlídce předem nevoláme. Nechceme totiž nikomu dát čas na zničení důkazů.“

D’Agosta otevřel kufr, vyndal schránku. „Máte v pořádku papíry?“

Pulchinski si poklepal objemnou kapsu. Ten chlap se potil.

D’Agosta se obrátil na Pereze. „Detektive?“

Detektiv zvedl beranidlo. „Jdu na to.“

Mezitím Pendergast se svým podivným malým pomocníkem Bertinem vystoupili z policejního auta. Pendergast byl jako vždy záhadný, stříbřité oči měl přivřené a bezvýrazné. Bertin – dost neuvěřitelně – čichal ke květinám.

„No to je něco,“ vykřikl, „nádherný kousek Agalinis acuta! Ohrožený druh! Je jich tu celé naleziště!“ Držel rostlinu v dlaních a hlasitě vdechoval.

Perez, velký podsaditý muž, se postavil přede dveře; pevně sevřel oba úchyty beranidla; chvíli s ním balancoval u boku; zhoupl ho dozadu; potom jím s odfrknutím máchl dopředu. Osmnáctikilové beranidlo s mohutným zaduněním udeřilo do dubových dveří, které se otřásly v rámu.

Bertin vyskočil, jako by ho někdo střelil. „Co to je?“ zapištěl pronikavě.

„Máme povolení k domovní prohlídce,“ řekl D’Agosta.

Bertin se chvatně postavil za Pendergasta a jen vykukoval. „Nikdo neříkal, že tu dojde k násilí!“

Bum! Druhá rána, potom třetí. Nýty ve dveřích povolovaly. „Podržte to,“ D’Agosta zvedl oboustranné páčidlo, zasunul jeho rozeklaný konec pod nýt a zabral. Nýt s prasknutím vyskočil. Stejným způsobem vyndal další čtyři nýty a ustoupil. Kývl na detektiva.

Perez zhoupl beranidlo a pak ještě jednou, těžké dveře se při každém úderu naštíply. Železný pás povolil a s řinčením upadl na zem. V dubovém dřevě se objevila dlouhá svislá škvíra, třísky odletovaly.

„Ještě párkrát a bude hotovo,“ řekl D’Agosta.

Bum! Bum!

Najednou si D’Agosta uvědomil, že za nimi někdo je. Otočil se. Deset kroků od nich stál muž a pozoroval je. Byl velmi zvláštní, oblečený do dlouhého šedého pláště se sametovým límcem a na hlavě měl podivnou měkkou čepici ve středověkém stylu se dvěma klapkami na uších. Obličej mu skrýval stín. Dlouhé husté bílé vlasy měl stažené do ohonu. Byl vysoký skoro dva metry, štíhlý, svalnatý a mohlo mu být přibližně padesát let. Sledoval je znepokojivým pohledem. Měl bledou kůži, skoro jako Pendergast, ale oči černé jako uhel, ostře řezaný obličej, tenký orlí nos. D’Agosta v něm hned poznal řidiče dodávky.

Muž zíral na D’Agostu očima tvrdýma jako mramor. Odkud se tu vzal, jak mohl přijít až k nim, aniž by si ho všimli, byla záhada. Beze slova sáhl do kapsy a vyndal velký železný klíč.

D’Agosta se otočil na Pereze. „Vypadá to, že máme klíč.“

Klíč zmizel zpátky do pláště. „Nejprve mi ukažte povolení,“ vyzval je muž, když se k nim blížil – zachovával zcela bezvýrazný obličej. Ale hlas měl jako med a D’Agosta poprvé slyšel někoho mluvit s akcentem vzdáleně podobným Pendergastovu.

„Samozřejmě,“ řekl Pulchinski chvatně, zalovil v kapse a vyndal spoustu papírů. Začal jimi listovat. „Tady, prosím.“

Muž je vzal do velké ruky. „Povolení k prohlídce a zabavení –“ přečetl velmi zvučným hlasem. Akcent byl podobný Pendergastovu, a přece se hodně lišil – byla v něm slyšet francouzština a ještě něco jiného, ale to D’Agosta nedokázal určit.

Muž se podíval na Pulchinskiho. „Kdo jste?“

„Morris Pulchinski, z komise pro ochranu zvířat.“ Nervózně napřáhl ruku a potom, zmatený upřeným pohledem, nechal ruku klesnout. „Dostali jsme hodnověrné informace, že se tady krutě zachází se zvířaty, že jsou mučena a možná dokonce obětována. Toto povolení nám dovoluje prohledat komplex budov a shromáždit důkazy.“

„V komplexu budov ne. Povolení uvádí pouze kostel. A co ti další lidé?“

D’Agosta vyndal odznak. „Newyorský policejní sbor, oddělení vražd. Máte nějaký průkaz totožnosti?“

„Nenosíme průkaz totožnosti,“ vysvětlil muž velmi suše.

„Budete muset nějakým způsobem prokázat svou totožnost, pane.“

„Jmenuji se Ètienne Bossong.“

„Jak se to píše?“ D’Agosta vyndal poznámkový blok a prolistoval stránky.

Muž mu jméno pomalu a úsečně hláskoval, jako by mluvil s dítětem.

D’Agosta si ho zapsal. „A jaké postavení tady máte?“

„Jsem tu vedoucí osobnost.“

„Čeho?“

„Této komunity.“

„A co přesně znamená ‚tahle komunita‘?“

Následovalo dlouhé ticho, Bossong jen upřeně zíral na D’Agostu. „Newyorský policejní sbor, oddělení vražd? Kvůli týrání zvířat?“

„My jsme se přidali jen pro zábavu,“ řekl D’Agosta.

„Další z úderných oddílů se ještě nepředstavili.“

„Detektiv Perez, Newyorský policejní sbor, oddělení vražd,“ řekl D’Agosta. „Zvláštní agent Pendergast, Federální vyšetřovací úřad. A pan Bertin, konzultant FBI.“

Všichni postupně ukázali odznak – kromě Bertina, který Bossonga sledoval přivřenýma očima. Bossong sebou cukl, jako by ho poznal, a potom na něj hleděl stejně upřeně. Jako by mezi nimi něco proběhlo: cosi nabité elektřinou. Až se D’Agostovi zježily na krku chlupy.

„Otevřete dveře,“ řekl D’Agosta.

Po dlouhém, napjatém pohledu Bossong uhnul očima. Vyndal z kapsy velký železný klíč a vsunul ho do zámku. Prudce jím otočil, stavítka hlasitě zaklapala a poškozené dveře se otevřely.

„Nechceme vyvolat konflikt,“ řekl.

„Dobře.“

Za dveřmi byla úzká ulička, která se stáčela doprava. Po obou stranách ji lemovaly malé dřevěné konstrukce, vyšší patra přesahovala ta nižší. Stavby byly tak staré, že se nakláněly k sobě, a příkře zešikmené štítové zdi střešní nástavby přesahovaly tak daleko, že se nad uličkou téměř dotýkaly. Pohasínající podzimní světlo se prodíralo dovnitř, ale prázdné prostory přede dveřmi a okna z foukaného skla zůstávaly zahalené přítmím.

Bossong beze slov vedl skupinu uličkou. Když prošli zatáčkou, vepředu D’Agosta uviděl samotný kostel: nesourodou stavbu s bezpočtem přilehlých přístavků nalepených po stranách jako přisátá klíšťata. Obrovské staré trámy vyčnívaly do stran a byly připojené k ještě těžším, neskutečně vyřezávaným vertikálním trámům zaraženým do země jako primitivní obloukové podpěry. Bossong je vedl mezi dva trámy, otevřel dveře ve vnější zdi kostela a vešel. Současně zavolal něco do tmy jazykem, který D’Agosta nepoznal.

D’Agosta na prahu zaváhal. Interiér byl ponořen do naprosté tmy. Čpěl z něj nakyslý hnůj, spálené dřevo, vosk, kadidlo, strach a pach nemytých těl. Z trámů nad nimi se ozval hrozivý skřípot, jako by se všechno mělo každou chvíli zřítit.

„Rozsviťte,“ vybídl ho D’Agosta.

„Sem není zavedena elektřina,“ odpověděl Bossong z temnoty. „Nedovolíme, aby moderní vymoženosti znesvětily náš svatostánek.“

D’Agosta vyndal baterku. V jejím světle se ukázal rozsáhlý prostor. „Perezi, dojděte do dodávky pro přenosnou halogenovou lampu.“

„Jistě, poručíku.“

Otočil se k úředníkovi z ochrany zvířat. „Pulchinski, víte, co hledáte, že jo?“

„Abych řekl pravdu, poručíku –“

„Dělejte, prosím vás, jenom svoji práci.“

D’Agosta se ohlédl přes rameno. Pendergast se rozhlížel ve světle své baterky s Bertinem po boku.

Perez přinesl halogenovou lampu a zapojil stočenou šňůru do velké baterie v plátěné tašce na popruhu.

„Ukažte, já to ponesu.“ D’Agosta si hodil popruh přes rameno. „Jdu první. Vy ostatní pojďte za mnou. Perezi, přineste mi skříňku na důkazy. Rozumíte pravidlům, ano? Jsme tu kvůli ochraně zvířat.“ Řekl to s notnou dávkou ironie.

V temnotě rozsvítil světlo.

Téměř uskočil. Kolem stěn stáli lidé. Mlčeli, upřeně hleděli, všichni byli oblečeni v drsném hnědém suknu.

„Co to do hajzlu je?“

Jeden muž vystoupil z řady. Byl menší než Bossong a stejně hubený, ale na rozdíl od ostatních měl hnědé oblečení ozdobené bílými stáčenými stuhami. Obličej měl drsný a kostrbatý jakoby vytesaný sekerkou. V ruce svíral velikou hůl. „Toto je posvátná půda,“ pronesl rozechvělým hlasem kazatele. „Vulgární výrazy nestrpíme.“

„Kdo jste?“ zeptal se D’Agosta.

„Jmenuji se Charrière.“ Ta slova téměř vyplivl.

„A kdo jsou tihle lidé?“

„Tohle je svatyně. Tohle je naše kongregace.“

„Jo tak, vaše kongregace! Připomeňte mi, abych si po bohoslužbě nedal Kool-Aid.“

Pendergast lehce a neslyšně přišel za D’Agostu a naklonil se k němu. „Vincente?“ zamumlal. „Pan Charrière je patrně duchovní hungenikon. Já bych si ho nechtěl znepřátelit – ani ty lidi tady – víc, než je nezbytné.“

D’Agosta se zhluboka nadechl. Popudilo ho, že mu Pendergast radí. Ale poznal, že je rozčilený, a dobrý policista by se nikdy neměl rozčilovat. Co se s ním děje? Jako by byl rozčilený od začátku případu. Musí to překonat. Znovu se zhluboka nadechl, přikývl a Pendergast ustoupil.

D’Agostovi připadalo, i když si svítil halogenovou lampou, že ho v tom rozlehlém interiéru tma polyká. Navíc měl velmi nepříjemný pocit. Tiší členové kongregace mu naháněli hrůzu. Stáli u stěn a mlčky ho sledovali. Určitě jich je sto, možná víc. Vesměs dospělí, výhradně muži, běloši, černoši, asiati, indiáni, hispánci a snad všechny další rasy. Všichni s upřeným pohledem a netečným výrazem v obličeji. Budou sem muset přijít s posilami – a hodně početnými.

„Dobře, tak poslouchejte, lidičky.“ Mluvil sebejistě a nahlas, aby ho všichni slyšeli. „Máme povolení k prohlídce interiéru tohoto kostela. Stanovuje, že můžeme vykonat prohlídku území a všech fyzicky přítomných osob. Máme právo odnést, cokoli budeme v rámci povolení považovat za důležité. Dostanete přesný soupis a všechno vám řádně vrátíme. Rozumíte tomu všichni?“

Odmlčel se, ozvěna jeho hlasu utichala. Nikdo se ani nepohnul. Jejich oči žhnuly jako oči zvířat v noci.

„Takže, prosím vás, nikdo se nehýbejte a do ničeho se nepleťte. Řiďte se pokyny policistů. Ano? Jedině tak to všechno můžeme vyřídit, jak nejrychleji to půjde.“

Znovu se rozhlédl. Byla to jen jeho představa, nebo všichni o kousek postoupili a kruh se zúžil? Určitě se mu to jen zdálo. V tichu vnímal, jak staré trámy nahoře skřípou a pohybují se.

Lidi vůbec nevydávali žádný hluk. Vůbec žádný. A potom z opačného konce kostela zaslechl přiškrcený zvuk: žalostné bečení jehněte.

„No dobře,“ řekl D’Agosta, „začněte vzadu a postupujte směrem ke dveřím.“

Přišli do středu kostela. Podlaha byla vydlážděná velkými čtvercovými bloky kamene naleštěného nohama, nikde žádné židle ani kostelní lavice. Jejich ceremonie a obřady – a D’Agosta si ani nedokázal představit, jaké mohou být – musí vykonávat vestoje. Nebo možná vkleče. Všiml si podivných vzorů vymalovaných na zdech: kudrlinky, smyčky a listy do vějíře, to všechno spojené spletitými čarami. Velmi mu připomínaly oděv duchovního – a dokonce ještě víc krvavý motiv na stěně Smithbackova bytu.

Kývl na Pereze. „Vyfoťte ten vzor.“

„Dobře.“

Když zasvítil blesk fotoaparátu, Pulchinski nadskočil.

Jehně znovu zabečelo. Stovky očí je sledovaly a teď si byl D’Agosta jistý, že zahlédl odlesk vyleštěného kovu ukrytého v záhybech oděvů těch lidí.

Konečně malá skupina došla na konec kostela. Na místě, kde obvykle bývá kůr, viděl kotec pro zvířata obehnaný dřevěnou ohradou a na podlaze v něm rohože ze slámy. Uprostřed stál kůl s řetězem, na jehož konci bylo uvázané jehně. Vlhké rohože byly potřísněné tmavými skvrnami, vnitřní stěny ohrady pokrývaly zaschlé rudohnědé stružky, sražená krev a výkaly. Kůl, původně vyřezaný do podoby totemu, pokrýval tak silný nános vnitřností a hnoje, že řezby nebylo poznat.

Za ním stál oltář z cihel a na něm džbány s vodou, leštěné kameny, fetiše a trocha jídla. Nad ním na nízkém podstavci bylo několik podivných nástrojů, které D’Agosta neznal: stočené, zahnuté kusy kovu zasazené do dřevěných držáků, podobné velkým vývrtkám. Byly dokonale vycíděné, vystavené jako svaté relikvie. Vedle oltáře stála truhlice pokrytá žíněmi zamčená visacím zámkem.

„Pěkné,“ konstatoval D’Agosta, když nasvěcoval to místo. „Opravdu pěkné.“

„Nikdy jsem takovéhle vôdou neviděl,“ mumlal Bertin. „Vlastně bych tohle ani neoznačil jako vôdou. Základy tady beze sporu jsou, ale tohle nabralo úplně jiný, nebezpečnější směr.“

„To je příšerné,“ řekl Pulchinski. Vyndal kameru a začal natáčet.

Jakmile se kamera objevila, ozval se šum – to shromáždění začali přešlapovat.

„Toto je posvátné místo,“ řekl velekněz, jeho hlas se nesl uzavřeným prostorem. „Vy je znesvěcujete. Znesvěcujete naši víru!“

„Natočte to všechno, pane Pulchinski,“ vybídl ho D’Agosta.

Duchovnímu se při rychlém pohybu rozevlál oděv, v tu chvíli se podobal netopýru. Máchl holí a kameru Pulchinskimu z rukou vyrazil. S třeskem upadla na zem. Pulchinski zavrávoral a zděšeně zařičel.

D’Agosta v mžiku vytáhl služební revolver. „Pane Charrière, zvedněte ruce tak, abych na ně viděl, a otočte se – řekl jsem, otočte se!“

Velekněz neposlechl, z namířené zbraně neměl strach.

Pendergast – který se potuloval kolem, seškrabával vzorky z různých artefaktů a oltářních předmětů a ukládal je do maličkých zkumavek – stál v okamžiku před D’Agostou. „Počkejte, poručíku,“ řekl tiše. Potom se otočil. „Pane Charrière?“

Velekněz se na něj podíval. „Bezbožníci!“ vykřikl.

„Pane Charrière,“ oslovil ho Pendergast nezvykle důrazně. Muž zmlkl. „Právě jste zaútočil na ochránce zákona.“ Obrátil se na Pulchinskiho. „Jste v pořádku?“

„Ano,“ odpověděl se statečným výrazem ve tváři, i když se sotva držel na nohou, jak se mu třásla kolena. D’Agosta se znepokojeně rozhlédl. Tentokrát to jasně viděl: dav se přiblížil.

„To od vás bylo velmi pošetilé, pane Charrière,“ pokračoval Pendergast, ne příliš hlasitě – a přece velmi energicky. „Teď jste se nám vydal všanc.“ Ohlédl se. „Je to tak, pane Bossongu?“

Duchovní se usmál. U většiny lidí úsměv rozjasní obličej, Charrièreův ale znetvořil. Objevila se na něm jizva, kterou předtím nebylo vidět. „Jediná síla pochází od bohů tohoto místa, božských zákonů Loa a hungana!“ Uhodil holí o zem, jako by tak chtěl své tvrzení zdůraznit. A potom, v napjatém tichu se zpod jejich nohou ozval v odpověď tlumený zvuk.

Aaaaaahhuuuu…

D’Agosta sebou trhl, protože ho poznal – právě tohle slyšel onehdy v noci v křoví. „Co to sakra bylo?“

Žádná odpověď. Dav jako by byl přichystaný, napjatý, čekající.

„Chci to dole prohledat.“

V tu chvíli Bossong, vůdce komunity, vykročil dopředu. Celý konflikt sledoval zpovzdálí a tvářil se nevyzpytatelně. „Vaše povolení se na ten prostor nevztahuje,“ řekl.

„Mám k tomu dostatečný důvod. Tam dole je zvíře nebo něco jiného.“

Bossong ze zamračil. „Tam nepůjdete.“

„Houby nepůjdu.“

Duchovní Charrière v tu chvíli vykřikl. Otočil se k davu a řekl: „Tam nepůjde!“

„Tam nepůjde!“ zopakoval dav sborem. Po tak dlouhém tichu jejich náhlý hromový křik působil až děsivě.

„Nejdříve dokončíme svoji práci tady,“ pokračoval Pendergast klidně. „Jakékoli další pokusy bránit nám v tom narazí na odpor. Možná dokonce na nepřívětivost.“

Charrière zabodl prst do Pendergastova kabátu, grimasa úsměvu ztuhla. „Vy nade mnou nemáte žádnou moc.“

Pendergast ustoupil, aby na něj ten muž nedosáhl. „Poručíku? Budeme pokračovat?“

D’Agosta uložil zbraň do pouzdra. Pendergast získal čas. „Pulchinski, vezměte to jehně a sloup. Perezi, sundejte zámek z té truhlice.“

Perez odštípl zámek truhlice pokryté koňskými žíněmi a zvedl víko. D’Agosta posvítil dovnitř. Byla plná nástrojů zabalených v kůži. Jeden vyndal a rozbalil – byl to zahnutý nůž.

„Vezměte tu truhlu i s obsahem.“

„Ano, pane.“

Dav mumlal, lidé přistoupili blíž. Velekněz je s rozpolcenou grimasou pozorně sledoval při práci, rty měl stažené, jako by si beze slov zpíval.

D’Agosta koutkem oka zahlédl Bertina. Už na toho podivného mužíčka skoro zapomněl. Byl v rohu příčné lodi a probíral se desítkami kožených pásů s fetiši zavěšených ze stropu. Potom přešel k bizarní konstrukci z tisíců dřívek svázaných do asymetrických trojrozměrných tvarů, uspořádaných v rozích a ve středu čtverce. Tvářil se vyčerpaně a utrápeně.

„To vezměte také,“ ukázal D’Agosta na fetiš, který ležel na zemi. „A tamhleto a tamhleto.“ Svítil do rohů, hledal dveře nebo přístěnky, pokoušel se dohlédnout za lidi.

„Nechť Loa sešle pohromu na nečisté baka, kteří znesvěcují svatostánek!“ vykřikl nejvyšší duchovní. Ve druhé ruce v tu chvíli držel podivný amulet – malé tmavé chrastítko s vysušeným vrškem velikosti golfového míčku – a třásl jím směrem k vetřelcům.

„Vezměte fetiše z oltáře,“ řekl D’Agosta. „A ty nástroje a všechny ty šílenosti. Všechno to vemte.“

Perez rychle uložil předměty do plastové skříňky na důkazy.

„Zloději!“ bouřil Charrière a třásl amuletem. Dav postoupil dopředu.

„Jenom klid, všechno vám vrátíme,“ oznámil D’Agosta. Měli by to rychle dokončit a potom zkontrolovat spodní patro.

„Poručíku, nezapomeňte na předměty na caye-mystère.“ Pendergast pokývl směrem k další svatyni v temném výklenku lemovaném holými palmovými listy, na nichž se kupily drobné nádoby, amulety a obětní jídla.

„Dobře.“

„Baka!“

Náhle se z kruhu přisluhovačů ozval hluk velmi podobný zvukům, které vydává chřestýš. Nejprve z jednoho místa, potom z dalšího a nakonec se nesl odevšad. D’Agosta otočil lampu na shromáždění a viděl, jak před sebou všichni drží v natažených rukách jakousi rukojeť vyřezávanou z kosti, na jejímž konci je přivázáno cosi, co mohly být jen chřestící orgány hada. Byli čím dál blíž.

„To by mělo stačit,“ řekl D’Agosta s předstíranou lhostejností.

„Třeba,“ zamumlal Pendergast, „ta prohlídka dole může počkat.“

D’Agosta přikývl. Ježíši, vážně se už odtud musí dostat pryč.

„Neústupný baka!“ pištěl duchovní.

D’Agosta se otočil a chtěl odejít. Chodbu, kterou se vycházelo z chrámové lodi, zaplnil dav.

„Haló, lidičky, už jsme tu skončili. Odcházíme.“ Pulchinski zjevně chtěl okamžitě zmizet, stejně jako Perez. Pendergast se vrátil pro své odebrané vzorky. Ale kde je sakra Bertin?

V tu chvíli vypukla v temném rohu hlučná šarvátka. D’Agosta viděl, jak se Bertin s mohutným ječením žene k veleknězi a vrhá se na něj jako divoké zvíře. Charrière zavrávoral, oba muži se prali o amulet, který velekněz svíral v ruce.

„Héj!“ vykřikl D’Agosta. „Co se to sakra děje?“

Dav se tlačil dopředu, chřestění se změnilo v hluboký syčivý řev.

Oba útočníci upadli na zem a zamotali se do Charrièrova roucha. V okamžiku se Pendergast ke rvačce přidal. Po chvíli se vynořil a držel Bertina za paže.

„Pusť mě na něj!“ křičel Bertin. „Já ho zabiju! Ty, ty zemřeš, masisi!“

Charrière si jen upravil oblečení, oprášil se a v úsměvu znovu předvedl ohavnou tvář. „To ty zemřeš,“ řekl klidně. „Ty a tvoji přátelé.“

Bossong, vůdce komunity, se podíval na duchovního. „Tak už dost!“

Bertin se vzpíral, ale Pendergast ho držel pevně a něco mu naléhavě šeptal do ucha.

„Ne!“ vykřikl Bertin. „Ne!“

Dav se přiblížil, všichni jako šílení chřestili. D’Agosta v temných skladech jejich oblečení zahlédl záblesky broušené oceli. Bertin náhle zmlkl, byl bledý v obličeji a třásl se.

Dav se na ně tlačil.

D’Agosta polkl. Konfrontace nepřicházela v úvahu. Možná by si s trochou štěstí mohli prostřílet cestu – za předpokladu, že nikdo z toho rozvášněného davu nemá střelnou zbraň; ale to by potom strávili zbytek života u soudu. „Odcházíme,“ podařilo se mu ze sebe vypravit. Otočil se k ostatním. „Jdeme.“

Charrière mu zastoupil cestu. Dav je obklopil, byli jako ve svěráku.

„Nechceme vyvolat střet,“ řekl D’Agosta. Ruku zlehka položil na svou služební zbraň.

„Na to je už příliš pozdě,“ odpověděl velekněz, jeho hlas náhle nabral na síle. „Jste poskvrnění, špinaví. Takovou skvrnu odstraní jen úplné očištění.“

„Očistit kostel!“ vykřikl kdosi a po něm i ostatní. „Očistit kostel!“

D’Agosta prstem otevřel pouzdro zbraně a v duchu rychle uvažoval. Glock 19 má zásobník na patnáct ran; to by stačilo, aby si uvolnili cestu v normálním davu. Ale tenhle dav zdaleka není normální. Sevřel pevně pažbu pistole, zhluboka se nadechl.

Najednou Pendergast přistoupil k Charrièreovi. „Co to je?“ Jeho ruka se jako blesk vymrštila a vytrhla něco z veleknězova rukávu. Zvedl to a posvítil na to baterkou. „Podívejte se na tohle! Arrêt se zrádně omotaným provázkem, vinutým ve spirále v protisměru. Amulet falešného přítele! Pane Charrière, proč máte tohle u sebe, když jste duchovním pastorem těchhle lidí? Čeho se od nich obáváte?“

Otočil se k davu, třepal fetišem s malým ozdobným střapcem. „Podezírá vás! Chápete?“

Znovu se obrátil na Charrièrea. „Proč těmhle lidičkám nedůvěřujete?“ zeptal se.

Charrière s výkřikem skočil dopředu, aby udeřil holí, plášť za ním vlál; ale agent FBI se obratně otočil, takže muž vyletěl do vzduchu jako čamrda a krátký kopanec ho poslal k zemi. Dav se rozvlnil rozezleným křikem. Bossong rychle zakročil, položil ruku na velekněze, aby ho umírnil, když vstal s nenávistným a zlostným výrazem ve tváři.

„Ty! Bastarde!“ řekl Pendergastovi.

„Nepochybně je čas odejít,“ zamumlal Pendergast.

D’Agosta uchopil přední držadlo schránky na důkazy velikosti rakve, Perez sevřel v ruce zadní držadlo a vyřítili se dopředu, schránkou mávali jako beranidlem. Překvapený dav se rozprchl. D’Agosta volnou rukou vytáhl glock z pouzdra a vystřelil do vzduchu. Zvuk se rozléhal klenutým prostorem. „Jdeme! Honem!“ Když vracel zbraň do pouzdra, doslova popadl Bertina za límec a vlekl ho za sebou, jak se hnali ke vchodu. Cestou srazili několik lidí. Zableskl se nůž, ale Pendergast rychlým pohybem seslal možného útočníka k zemi.

Vyběhli ze dveří, dav se vyvalil za nimi. D’Agosta podruhé vystřelil do vzduchu. „Vraťte se!“

V tu chvíli se objevily desítky nožů, ve slábnoucím světle se matně leskly.

„Do vozů!“ vykřikl D’Agosta. „Hned!“

Schránku na důkazy hodili do dodávky a za ni uložili i jehně. Dodávka se svištěním odjížděla, ještě než stačili zavřít dveře, za ní uháněl policejní vůz, od kol odletoval drobný štěrk na ječící rozvášněný dav, který měli v patách. Když ujížděli, D’Agosta zaslechl ze zadního sedadla sténání. Otočil se. Ten Francouz Bertin, bledý a roztřesený, svíral klopy Pendergastova saka. Pendergast vyndal něco z kapsy: jeden z těch podivných zahnutých nástrojů, vystavených na oltáři. Musel ho sebrat v té tlačenici.

„Jste raněný?“ zeptal se D’Agosta udýchaně Bertina. Srdce mu tlouklo v hrudi a nemohl popadnout dech.

„Ten hungan, Charrière…“

„Co?“

„Shromažďoval vzorky…“

„Co že dělal?“

„Vzorky – moje, nás všech… vlasy, oblečení – vy jste to neviděli. Slyšeli jste ho, slyšeli jste jeho hrozby. Maleficia, kouzlo smrti. Poznáme to, pocítíme to. Brzy.“ Vypadalo to, že ten chlap umírá.

D’Agosta se prudce otočil. Při práci s Pendergastem musí tolerovat i takové hovadiny.

41

„Co to bude, zlato?“ zeptala se unavená servírka s loktem v bok, v ruce měla otevřený bloček a připravenou tužku.

D’Agosta posunul menu stranou. „Černou kávu a ovesnou kaši.“

Servírka se podívala přes stůl. „A pro vás?“

„Borůvkové palačinky,“ řekla Haywardová. „A prosím vás, s teplým sirupem.“

„Jistě,“ odpověděla servírka, zavřela bloček a otočila se.

„Okamžik,“ ozval se D’Agosta.

Tak nudná volba. Z doby, kdy spolu žili, si pamatoval, že Laura Haywardová si objednávala – nebo připravovala – borůvkové palačinky ze dvou důvodů. Buď se cítila provinile, že příliš pracuje a zanedbává ho, nebo s ní cloumala vášeň. Obě možnosti vypadaly dobře. Vysílá signál? Koneckonců, snídaně byl její nápad.

„Víte co, doneste nám ty palačinky dvakrát,“ řekl.

„Dobře.“ Servírka odešla.

„Četl jsi dneska ráno West Sider?“ zeptala se Haywardová.

„Jo. Bohužel.“ Plátek, který se vyžíval ve skandálech a drbech, je nejspíš odhodlaný vybičovat celé město do stavu hysterie. A nebyl to jenom West Sider – všechny plátky teď spustily povyk. Ville popisovaly stále zvrácenějšími výrazy, se spoustou rafinovaných náznaků, že právě Ville je za vraždou Caitlyn Kiddové, „hvězdné reportérky“ West Sideru.

Ale samotnému Billu Smithbackovi se věnovaly s maximální morbiditou. Vražda Kiddové, kterou spáchal Smithback, poté co jej prohlásili za mrtvého a byla provedena pitva; jeho mrtvola zmizela z márnice – všechno se propíralo se spoustou spekulací a s maximálním požitkem. A samozřejmě s řadou dalších obskurních narážek, že na Ville padá veškerá zodpovědnost.

Podle D’Agosty Ville zodpovědnost opravdu nese. Přesto, i když v něm stále narůstala zloba, věděl, že poslední, co město potřebuje, je občanská spravedlnost.

Servírka mu přinesla kávu. Vděčně upil a krátce se podíval na Haywardovou. Jejich oči se setkaly. Netvářila se nijak zvlášť provinile – ani zamilovaně. Vypadala spíš znepokojeně.

„Kdy jsi navštívil Noru Kellyovou?“

„Včera večer, jen co jsem se o tom dozvěděl. Hned jak jsem se vrátil z Ville.“

„Co se stalo s ochranou, kterou jste jí zajistili?“

D’Agosta se zamračil. „Totální propadák. Oba týmy se domnívaly, že tu práci má na starosti právě ten druhý. Idioti.“

„Jak se Noře daří?“

„Je pomlácená, má několik řezných ran a odřeniny. Větší problém je, že utrpěla druhý otřes mozku. Pár dní zůstane v nemocnici na pozorování.“

„Sousedi se k ní dostali?“

D’Agosta znovu upil kávu a přikývl. „Její křik je zalarmoval. Vykopli dveře.“

„A Nora pořád tvrdí, že to byl Smithback?“

„Je si jistá natolik, aby svědčila u soudu. Se sousedy je to stejné.“

Haywardová sklopila oči na desku stolu z umělého mramoru. „To je podivné. Co se to vlastně děje?“

„Zatracený Ville se děje.“ Pouhé pomyšlení na Noru v něm znovu vyvolalo obrovskou zlobu. Poslední dobou jako by měl pořád vztek na Ville, na Klinea a jeho lstivé hrozby, na komisaře; na byrokracii, která jim svazuje ruce; dokonce na Pendergasta s jeho popouzející mlčenlivostí a na jeho poradce, toho nesnesitelného malého francouzského kreola.

Haywardová na něj znovu upřela pohled. Její znepokojení bylo zřetelnější. „A o co přesně ve Ville jde?“

„Copak to nechápeš? Za tím vším je Ville. Určitě. Smithback měl pravdu.“

„Dovolím si podotknout, že jsi ještě neobjevil, jak to spolu souvisí. Smithback psal o tom, že ve Ville údajně zabíjejí zvířata – to je celé.“

„Nešlo jen o domněnky. Slyšel jsem ty zvířata vzadu v dodávce. Viděl jsem nože, slámu potřísněnou krví. Kdybys to místo viděla, Lauro. Panebože, to oblečení, kápě, skandování… Ty lidi jsou fanatici.“

„To z nich ještě nedělá vrahy. Musíš dokázat přímou souvislost, Vinnie.“

„A mají motiv. Ten jejich velekněz Charrière…“ Zavrtěl hlavou. „Hodně nepříjemný týpek Jestli je schopen vraždit? To se klidně vsaď.“

„A kdo je ten Bertin, o kterém jsem četla ve zprávě?“

„Toho přivedl Pendergast. Je odborník na voodoo nebo co. Podle mě je to šarlatán.“

„Voodoo?“

„Pendergasta to nesmírně zajímá. Předstírá, že ne, ale zajímá ho to. Pro mě za mě, klidně může zapichovat špendlíky do panenek – pokud to zlikviduje Ville.“

Dostali palačinky, nádherně voněly čerstvými borůvkami. Haywardová si je pokapala javorovým sirupem, zvedla vidličku a hned ji zase položila. Naklonila se dopředu. „Vinnie, poslouchej mě. Jsi příliš rozezlený, abys tenhle případ vedl.“

„O čem to mluvíš?“

„Nemůžeš být objektivní. Měl jsi Smithbacka rád. Jsi skvělý policajt, ale měl bys uvážit, jestli by nebylo lepší tenhle případ předat někomu jinému.“

„Děláš si legraci. Věnuju se tomu naplno.“

„Přesně to mám na mysli. Pustil ses do honu na čarodějnice, jsi přesvědčený, že v tom jede Ville.“

D’Agosta se zhluboka nadechl, schválně neodpověděl, dokud neokusil palačinku. „Nemáme snad pracovat podle svého nejlepšího přesvědčení, věřit svým instinktům? Co je špatného na vyšetřování nejpravděpodobnějšího podezřelého?“

„Já mluvím o tom, že když budeš zaslepený zlobou a emocemi, uniknou ti další možnosti.“

D’Agosta otevřel ústa a zase je zavřel. Nevěděl, co říct. Tušil, že Laura má pravdu. Ne, věděl, že Laura má pravdu. Nejhorší bylo, že mu to do jisté míry bylo úplně jedno. Ze Smithbackovy smrti utrpěl šok, bylo mu z toho mizerně, nikdy by něco takového nepředpokládal. A chtěl, aby ten, kdo to provedl, pykal.

„A co děláš s Pendergastem? Vždycky když se objeví, způsobí potíže. Není pro tebe dobrý partner, Vinnie – drž se od něj dál. Pracuj sám.“

„To je blbost,“ odsekl D’Agosta. „Je vynikající. Má výsledky.“

„Ano, to má. A víš proč? Protože je příliš netrpělivý, aby respektoval postupy. Kašle na celý systém. A vleče tě s sebou do eskapád mimo rámec zákona. A na koho padne vina? Na tebe.“

„Pracoval jsem s ním na několika případech. Každému přišel na kloub, profesionální vrahy dostal před soud, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost.“

„Myslíš Pendergastově spravedlnosti. Pochybuju, že při způsobu, jakým shromažďuje důkazy, by dokázal dostat své podezřelé před soud. Možná není náhoda, že ještě před soudním procesem umírají.“

D’Agosta neodpověděl. Odstrčil plný talíř stranou. Snídaně se nevyvíjela podle jeho představ. Byl otrávený, unavený a zmatený.

Potom Haywardová udělala něco naprosto nečekaného. Vzala ho za ruku. „Podívej, Vinnie. Nesnažím se ztrpčovat ti život. Chci ti pomoct.“

„To vím. A cením si toho, opravdu.“

„Já jen, že když ses zapletl do toho posledního Pendergastova případu, skoro jsi o všechno přišel. Komisař tě velmi pozorně sleduje. Vím, jak je pro tebe kariéra důležitá, a nechci, aby ses znovu vystavoval nebezpečí. Slíbíš mi alespoň, že se od něj už nenecháš zatáhnout do nelegálních akcí? Vedeš ten případ. Nakonec ty budeš vypovídat na svědecké lavici o tom, co jsi udělal – a neudělal.“

D’Agosta přikývl. „Dobře.“

Stiskla mu ruku a usmála se.

„Pamatuješ, když jsme se poprvé potkali?“ zeptal se. „Já byl ostřílený veterán, nepříjemný poručík Newyorského policejního sboru.“

„A já byla nováček od přepravky.“

„Přesně tak. Už je to sedm let, věřila bys tomu? Tehdy jsem na tebe do jisté míry dával pozor. Hlídal jsem ti záda. Zvláštní, jak se naše role obrátily.“

Sklopila oči na stůl. Tváře jí zrůžověly.

„Ale víš co, Lauro? Mně se to takhle docela líbí.“

Naléhavý, rozrušený hlas za ramenem Haywardové je vyrušil. „Je to on?“

Podíval se za Haywardovou k vedlejšímu boxu. Vychrtlá žena v bílé halence a černých šatech se otočila a zírala na něj, mobilní telefon přitisknutý ke tváři. Chvíli nepoznal, na koho mluví – jestli na něj, na svého společníka u stolu, nebo s někým na druhém konci mobilu.

„Je to on! Znám ho ze včerejších nočních zpráv!“ Hodila telefon do kabelky, vstala a přišla k nim. „Vy jste ten poručík, který vyšetřuje ty zombie vraždy, že jo?“

Servírka to zaslechla a přišla k nim. „Vážně?“

Vychrtlá žena se k němu naklonila, měla dokonalou manikúru a okraj stolu svírala tak silně, že jí klouby zbělely. „Prosím vás, řekněte mi, že to brzy vyřešíte a ty příšerné lidi posadíte ze mříže!“

V tu chvíli k nim přistoupila starší žena, která jejich hovor uslyšela. „Prosím vás, policisto,“ žadonila úpěnlivě. Z košíku, který držela v náruči, vykoukl yorkshirský teriér velikosti krysy. „Celé noci nespím. Moji přátelé také ne. Město nedělá nic. Musíte to zarazit!“

D’Agosta se překvapeně podíval z jedné ženy na druhou, neschopen slova.

Něco takového se mu ještě nestalo, ani při nejsledovanějších případech. Newyorčané byli obvykle otupělí, protřelí, přezíraví. Ale tihle lidé – se strachem v očích a naléhavostí v hlase – byli upřímní.

Vychrtlou ženu obdařil podle všeho uklidňujícím úsměvem. „Děláme, co je v našich silách, madam. Nebude to trvat dlouho, to vám slibuju.“

„Doufám, že svůj slib dodržíte!“ Ženy odešly, živě si povídaly, našly společné téma.

D’Agosta se podíval na Haywardovou. Sledovala ho, byla stejně zmatená jako on. „Zajímavé,“ řekla nakonec. „Tenhle případ dostává velmi rychle obrovské rozměry, Vinnie. Buď opatrný.“

„Půjdeme?“ ukázal na dveře.

„Ty běž. Já si ještě dopiju kávu.“

Položil na stůl dvacetidolarovku. „Uvidíme se odpoledne u techniků?“

Když přikývla, otočil se a co možná nejklidněji kráčel kolem dychtivých tváří.

42

D’Agosta se zhrozil, že má něco do činění s novým oddělením důkazů v suterénu budovy na One Police Plaza. To místo a všechny procedury s ním související byly důkladně zrevidovány poté, kdy jistý soudce odmítl pracovat na případu kvůli řadě pochybení v důkazních materiálech. Když teď vcházel do téhle části budovy, bylo to jako získat přístup do Fort Knox.

D’Agosta předal papíry sekretářce za neprůstřelným sklem a potom s Haywardovou, Pendergastem a Bertinem čekali – nebyly tam židle ani časopisy, jen portrét guvernéra –, než ty papíry zpracují. Po čtvrthodině přišla rázná žena, vrásčitá jako mumie, ale pozoruhodně čilá, v jedné ruce držela vysílačku a každému z nich dala propustku a bavlněné rukavice.

„Tudy,“ řekla jasně a úsečně. „Buďte neustále pohromadě. Na nic nesahejte.“

Šli za ní pustou chodbou osvětlenou zářivkami a lemovanou nalakovanými ocelovými dveřmi s čísly. Po nekonečně dlouhé době se u jedněch zastavila, projela kartou čtečku a se strojovou precizností navolila kód. Dveře se otevřely do místnosti, v níž u tří stěn stály skříně s důkazy a uprostřed umakartový stůl pod shlukem jasných světel. Za starých časů by už důkazy byly rozložené na stole. Místo nich teď na stole ležely pouhé fotografie a u nich seznam. O jednotlivé důkazy je třeba požádat – ne se v nich volně přehrabovat.

„Zůstaňte za stolem,“ vybídl je energický hlas.

Vpochodovali za sebou dovnitř a poslechu pokyny – Haywardová, Pendergast a ten otravný Bertin. D’Agosta poznal, že Haywardové se to nezamlouvá. Už předtím protestovala proti Bertinově přítomnosti – žaket a hůl rozhodně nedělaly nejlepší dojem –, ale jeho dočasné písemné pověření FBI bylo v pořádku. Malý muž byl neupravený, měl bledý obličej, na spáncích mu vyrazily kapky potu.

„Dobře,“ řekla žena, stála za stolem. „Už jste tohle dělali?“

D’Agosta neřekl nic. Ostatní zamumlali: „Ne.“

„Můžete požádat vždy pouze o jeden důkaz. Já jako jediná se mohu důkazů dotýkat. Pokud budete chtít důkaz podrobně prozkoumat, musíte mít předběžné oficiální schválení. O testy lze požádat písemně. Na tomto papíře je seznam všech důkazů shromážděných na základě příkazu k domovní prohlídce a také další shromážděné důkazy během vyšetřování případu. Jak vidíte, všechny jsou na fotografiích. Takže –“ usmála se a obličej jí při tom skoro praskal, „– co byste si chtěli prohlédnout?“

Promluvil Pendergast: „Mohla byste nám nejdříve poskytnout důkazy, které jsme zajistili z krypty Colina Fearinga?“

Po chvíli dostali maličkou papírovou rakev s napodobenými kosterními ostatky, které byly uvnitř. „Co dál?“ zeptala se žena.

„Rádi bychom se podívali na truhlu z Ville a na její obsah. Je na támhleté fotce,“ ukázal prstem D’Agosta.

Žena jela prstem s nalakovaným nehtem po seznamu, našla číslo, otočila se, přešla k jedné skříni s důkazy. „To je na mě moc velké,“ řekla.

D’Agosta vykročil. „Pomůžu vám.“

„Ne.“ Žena zavolala vysílačkou a po několika minutách vešel do místnosti statný muž a pomohl jí zvednout truhlici na stůl. Potom se postavil do rohu.

„Otevřete ji, prosím vás, a vyndejte, co je uvnitř,“ požádal D’Agosta. Když truhlici odnášeli z Ville, neměl možnost si ji prohlédnout.

Žena otevřela víko a s maximální opatrností, která až doháněla k šílenství, vyndávala předměty zabalené v kůži a rozkládala je na stůl s přílišnou precizností.

„Rozbalte je, prosím,“ řekl D’Agosta.

Postupně jeden po druhém rozvázala a rozbalila, zacházela s nimi jako s muzejními exponáty. Byla to sada nožů, každý podivnější, exotičtější a znepokojivější než ten předchozí. Čepele měly propracovaně zahnuté, zoubkované a se zářezy, kostěné a dřevěné rukojeti ozdobně vykládané podivnými kudrlinkami a vzory. Poslední kousek, který rozbalila, nebyl nůž, ale kus silného drátu. Byl zahnutý, zkroucený do víc než fantastické podoby a zasazený do kostěné rukojeti. Na druhém konci byl hák na vnější straně ostrý jako žiletka. Přesně takový, jaký Pendergast vzal v chrámu.

„Obětní nože s vévé,“ řekl Bertin a o krok couvl.

D’Agosta se na něj podrážděně podíval. „Vej-vej?“

Bertin si dal ruku před ústa a zakašlal. „Na rukojetích,“ hlesl, „jsou vévé, motivy Loa.“

„A co je sakra ‚loa‘?“

„Démon nebo přízrak. Každý nůž představuje jednoho z nich. Kruhové vzory představují vnitřní tanec neboli danse-cimetière každého jednotlivého démona. Když zvířata nebo… jiné živé bytosti… jsou obětovány Loaovi, používá se výhradně Loaův nůž.“

„Jinými slovy, je to zase ta voodoo šílenost,“ komentoval jeho slova D’Agosta.

Malý muž vyndal kapesník a roztřesenou rukou si lehce otřel spánky. „Ne Vôdou. Obeah.“

Bertinova francouzská výslovnost voodoo D’Agostu znovu popudila. „Jaký je v tom rozdíl?“

„Obeah je skutečný.“

„Skutečný,“ opakoval D’Agosta. Podíval se na Haywardovou. Z její tváře nevyčetl nic.

Pendergast vytáhl z kabátu kožené pouzdro, otevřel je a vyndával z něj jednotlivé předměty – malý stojánek, zkumavky, pinzety, špendlík, několik lahviček s kapátky, ve kterých byla činidla. Všechno, jedno po druhém položil na stůl.

„Co to je?“ zeptala se Haywardová zostra.

„Testy,“ dostala se jí stejně příkrá odpověď.

„Tady si nemůžete udělat laboratoř. A slyšel jste paní – potřebujete předem oficiální schválení.“

Bílá ruka zajela do černého kabátu a vynořila se s kusem papíru. Haywardová ho popadla a přečetla, pak se zakabonila.

„Tohle neodpovídá stanoveným pravidlům –“ spustila ta scvrklá žena. Než mohla domluvit, podal jí další papír. Vzala si ho, přečetla a nevrátila ho.

„Tak dobře. Jakým předmětem chcete začít?“

Pendergast ukázal na hák se složitě zohýbaným drátem. „Potřebuji si ho ohmatat.“

Žena se znovu podívala na list papíru, potom přikývla.

Pendergast si nasadil lupu, zvedl hák, otáčel jím, pečlivě ho zkoumal a potom ho položil. S maximální opatrností odstranil špendlíkem šupinky u rukojeti a uložil je do zkumavky. Potom namočil tampon v lahvičce, přejel jím po háku a tampon zazátkoval do další zkumavky. Stejně postupoval s několika dalšími noži, rukojeťmi a ostřími, každý tampon uložil do jedné zkumavky, potom do každé z nich kapátkem přidal činidlo. Pouze první zkumavka se zbarvila.

Narovnal se. „Velmi neobvyklé.“ Stejně rychle, jak se vybavení objevilo, zmizelo v koženém pouzdře, které složil, zapnul na zip a schoval do svého obleku.

Pendergast si urovnal oblek a založil ruce. Všichni na něj upřeně hleděli. „Ano?“ zeptal se bezelstně.

„Pane Pendergaste,“ ozvala se Haywardová, „pokud vás to nebude příliš obtěžovat, mohl byste se s námi podělit o výsledek svého úsilí?“

„Bohužel jsem příliš neuspěl.“

„To je škoda,“ odpověděla Haywardová.

„Znáte kanadského etnobotanika Wadea Davise a jeho knihu z roku 1988 Cesta temnoty: Etnobiologie haitského zombié?“

Haywardová ho se zkříženýma rukama mlčky upřeně sledovala.

„Velmi zajímavá práce. Vřele vám ji doporučuji,“ řekl Pendergast.

„Určitě si ji objednám z Amazonu,“ odpověděla Haywardová.

„Davisovo zkoumání v podstatě ukázalo, že z živého člověka lze udělat zombie použitím dvou specifických chemikálií, které se do těla zpravidla vpravují poraněním. Základní složkou té první, coup de poudre, je tetrodotoxin – tentýž toxin je obsažen také v japonské delikagtese fugu. U té druhé dochází k disociaci podobně jako u durmanu. Zvláštní kombinací těchto látek, které se několik dní aplikují v množství na hranici smrtelné dávky, lze člověka několik dní udržet ve stavu blízkém smrti. Přesto je schopen se pohybovat, mozek pracuje minimálně a nemá vlastní vůli. Stručně řečeno – teoreticky za použití určitých chemických sloučenin je možné stvořit skutečné zombie.“

„A vy jste takové chemické sloučeniny našel?“ zeptala se Haywardová odměřeně.

„To je právě dost překvapivé. Nenašel – ani tady, ani při nezávislých testech, které jsem provedl ve Ville. Musím přiznat, že mě to překvapilo – a zklamalo.“

Prudce se odvrátila. „Přineste další dávku důkazních materiálů. Už takhle jsme nad tím promarnili spoustu času.“

„Nicméně zjistil jsem,“ dodal Pendergast, „že na tom háku je lidská krev.“

Rozhostilo se ticho.

D’Agosta zavrčel a otočil se k mumii z oddělení důkazů. „Chci provést test DNA z krve na tom háku, projet výsledek databází a ještě test přítomnosti lidské tkáně. Ve skutečnosti chci všechny tyto nástroje otestovat na přítomnost lidské i zvířecí krve. Z rukojetí sejmout otisky prstů, abych zjistil, kdo je měl v rukou.“ Otočil se na Pendergasta. „Máte představu, k čemu je ten šílený hák?“

„Přiznávám, že jsem bezradný. Monsieur Bertin?“

Na Bertinovi bylo poznat, že je stále nervóznější. V tu chvíli pokynul Pendergastovi, aby ustoupil stranou. „Mon frere, nemohu pokračovat dál,“ zašeptal naléhavě. „Je mi zle, říkám vám – zle! Tohle je práce toho hungana Charrièrea. Jeho smrtelné čarování – vy necítíte, že už to působí?“

„Cítím se dobře.“

Haywardová se podívala na D’Agostu. Zavrtěla hlavou.

„Musíme odejít,“ řekl Bertin. „Musíme se vrátit domů. Potřebuji upíjet po doušcích koktejl ‚lean‘ – já vím, že ho máte! Nic jiného mě neuklidní.“

„Du calme, du calme, maître. Velmi brzy.“ Potom se Pendergast obrátil zády k celé skupince a hlasitěji řekl: „Mohu vás poprosit o laskavost? Prohlédl byste ten hák, monsieur?“

Po chvíli Bertin nanejvýš neochotně přistoupil ke stolu, obezřele se nad nástrojem sklonil a přičichl. V tu chvíli se už hodně potil a měl nažloutlý obličej. Jeho dech v malém prostoru zněl jako sípání starých měchů. „To je hodně zvláštní. Něco takového jsem ještě neviděl.“

Další přičichnutí.

„A ta maličká rakev, kterou jsme našli ve Fearingové kryptě, je dílo stejné sekty?“

Bertin se opatrně přiblížil k rakvičce. Víko bylo nasazeno: vyrobené z poskládaného papíru krémové barvy, na kterém byly černým inkoustem nakreslené lebky a dlouhé kosti. Víko bylo propracované jako origami, aby přesně dosedlo na rakev z papírové drti.

„S jakým Loa se ztotožňuje vévé nakreslené na papírovém víku?“ zeptal se Pendergast.

Bertin zavrtěl hlavou. „Tohle vévé neznám. Podle mého odhadu může být soukromé, tajné, známé pouze jediné sektě Obeah. Ať je to cokoli, je to velmi zvláštní. Něco takového jsem ještě neviděl.“ Natáhl ruku před sebe – a okamžitě jí ucukl, když ta stařena mlaskla vyschlým jazykem – potom ruku znovu natáhl a víko zvedl.

„Položte to zpátky,“ okamžitě zareagovala ta žena.

Bertin víko jemně přetáčel v rukou, pečlivě ho prohlížel a něco si mumlal.

„Pane Bertine,“ oslovila ho Haywardová varovně.

Bertin jako by neslyšel. Otočil malou skládačku z papíru. Nejprve na jednu stranu, potom na druhou a stále si něco mumlal. Potom ji – jediným rychlým pohybem prstů – roztrhl na dvě části.

Zpod záhybů se Bertinovi na kalhoty a boty vysypal šedavý prášek.

Několik věcí proběhlo současně. Bertin v hrůze prudce ustoupil, úlekem a zděšením zařičel. Papíry se rozletěly. Stará paní je s hlasitým klením rychle chytala. Statný muž popadl Bertina za límec a táhl ho pryč z místnosti s důkazy. Pendergast poklekl, s rychlostí útočícího hada vytáhl z kapsy obleku zkumavku a do ní smetal šedý prášek. Haywardová stála uprostřed se zkříženýma rukama a dívala se na D’Agostu, jako by mu říkala: Já tě varovala. Já tě varovala.

43

Proctor zajel rollsem na opuštěné parkoviště za baseballovými hřišti na kraji parku Inwood Hill a zhasl světla. Když Pendergast a D’Agosta vystoupili z auta, Proctor přešel ke kufru a vytáhl dlouhou plátěnou tašku, v níž byly nástroje, plastové pouzdro na důkazy a detektor kovů.

„Myslíte, že je v pořádku jen tak tady auto nechat?“ zeptal se D’Agosta pochybovačně.

„Proctor na něj dá pozor.“ Pendergast vzal plátěnou tašku a podal ji D’Agostovi. „Nebudeme tady jen tak okounět, Vincente.“

„Jistě že ne.“

Hodil si tašku přes rameno a vydali se přes prázdná baseballová hřiště klesu. Zkontroloval čas na hodinkách: dvě ráno. Co to dělám? Slíbil jsem Haywardové, že nedovolím, aby mě Pendergast zatáhl do další akce – a teď mu uprostřed noci ve veřejném parku pomůžu odcizit mrtvolu – bez jakéhokoli povolení či oprávnění. V hlavě mu zněla Lauřina věta: Pochybuju, že při způsobu, jakým shromažďuje důkazy, by Pendergast dokázal usvědčit své podezřelé před soudem. Možná není náhoda, že ještě před soudním procesem umírají.

„Můžete mi ještě jednou připomenout, proč se tady plížíme, jako bychom byli vykrádači hrobů?“ zeptal se.

„Protože jsme vykrádači hrobů.“

Alespoň, napadlo D’Agostu, už s námi není Bertin. V poslední chvíli odešel, stěžoval si na nepravidelné bušení srdce. Malý muž propadl panice, protože se Charrièreovi podařilo získat několik jeho vlasů. D’Agostovi připadalo nepravděpodobné, že by mohl získat i jeho vlasy. S chmurným uspokojením v duchu dodal: výhoda plešatých. Myslel na krátkou scénu v oddělení důkazních materiálů a zamračil se.

„Co to vlastně chtěl váš přítel Bertin upíjet po doušcích?“ zeptal se.

„Koktejl, který mu pomáhá, když je, ehm, příliš rozrušený.“

„Koktejl?“

„Svého druhu. Citronovo limetková limonáda, vodka, kodeinový roztok a kandysový cukr s příchutí.“

„Co?“

„Bertin má rád melounový.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Kristepane.“

„Pokud vím, původně ta břečka pochází z Houstonu.“

Když kráčeli kolem hřišť, protáhli se dírou v nízkém pletivovém plotě a přes pás neobdělané půdy vešli do lesa. Pendergast zapnul GPS, mdlá modrá záře z displeje vrhala na jeho obličej děsivé světlo.

„Kde přesně je ten hrob?“

„Není označený. Ale díky Wrenovi vím, kde to místo je. Vzhledem k tomu, že správce nejspíš spáchal sebevraždu a neměl žádnou rodinu, která by stála za řeč, jeho ostatky nemohou být uloženy na vysvěcené půdě na rodinném pozemku. Byl tudíž pohřben blízko místa, kde objevili jeho tělo. Podle zprávy o pohřbu je to místo nedaleko památníku Shorakkopoch.“

„Nedaleko čeho?“

„Je to plaketa s textem, která připomíná místo, kde Peter Minuit koupil Manhattan od indiánů kmene Weckquaesgeek.“

Pendergast vyrazil jako první, D’Agosta za ním. Prošli hustými stromy a podrostem, kamenitá půda byla stále hrbolatější. D’Agosta znovu žasl nad tím, že jsou stále ještě na Manhattanu. Terén se zvedal a klesal, přešli přes malý potok, byl to vlastně jen tenký pramínek vody na dně koryta, a pokračovali dál přes kamenité výchozy. Les byl stále hustší a svit měsíce úplně zmizel. Pendergast vyndal baterku. Po zhruba sedmi stech metrech mírného sestupu kamenitým terénem se v kruhu žlutého světla náhle vynořil velký balvan.

„Památník Shorakkopoch,“ řekl Pendergast, když se podíval na GPS. Baterkou osvítil bronzovou pamětní desku na balvanu. Text na ní informoval o tom, že právě na tomto místě v roce 1626 koupil Peter Minuit ostrov Manhattan od domorodých indiánů za šedesát guldenů, což odpovídalo sumě, za jakou bylo možné nakoupit levnou bižuterii.

„Dobrá investice,“ glosoval D’Agosta.

„Velmi špatná investice,“ odporoval mu Pendergast. „Kdyby bylo šedesát guldenů investováno v roce 1626 na pětiprocentní složitý úrok, suma by dnes byla mnohanásobně vyšší, než je současná hodnota půdy na Manhattanu.“ Pendergast se odmlčel, svítil baterkou do tmy. „Podle našich informací bylo tělo pohřbeno sto deset metrů na sever od tulipánovníku, který kdysi stál u památníku.“

„Zbyl tady někde po něm pařez?“

„Ne. Strom byl poražen v roce 1933. Ale Wren pro mě našel starou mapu, na níž je strom zakreslen šestnáct metrů jihozápadně od památníku. Už jsem zadal data do GPS.“

Pendergast kráčel na jihozápad, pečlivě sledoval přístroj. „Tady.“ Otočil se na jih. „Dvacet dva tyčí, jedna tyč je pět metrů, takže sto deset metrů.“ Stiskl několik tlačítek na GPS. „Pojďte za mnou, prosím.“

Pendergast se vydal znovu do tmy, v černém obleku vypadal téměř přízračně. D’Agosta si přehodil těžkou tašku přes rameno. Cítil močály a mořský břeh zaplavovaný přílivem u Spuyten Duyvil. Zanedlouho přes stromy uviděl světla vysokých obytných domů na srázech Riverdale hned za řekou. Náhle došli na kraj lesa a před nimi se otevřel volný prostor porostlý zcuchanou trávou, který klesal na oblázkovou pláž ve tvaru půlměsíce. Za pláží vířila řeka, nad hlavou se klenulo osvětlení dálnice Henry Hudson Parkway a obytné domy na druhé straně se odrážely v rozčeřené hladině řeky. Mlha se v chomáčích vznášela nad vodou; slyšet bylo i hučení lodi.

„Počkejte okamžik,“ zamumlal Pendergast a zůstal stát na kraji stromoví.

Policejní člun se pomalu pohyboval po kanálu Spuyten Duyvil, jako přízrak vplouval do mlhy a zase se z ní vynořoval, kužel světla reflektoru namontovaného na pevné střeše přejížděl po břehu. Skrčili se, když světlo namířilo k nim, jeho paprsky pronikly do lesa.

„Kruci,“ zamumlal D’Agosta, „ukrývám se před vlastními muži. To je šílenství.“

„Tohle je jediné řešení. Máte představu, jak dlouho by trvalo získat potřebná povolení k exhumaci nebožtíka pochovaného nikoli na hřbitově, ale na veřejném pozemku, bez úmrtního listu s tím, že svědectvím je jenom pár novinových článků?“

„To už jsme zažili.“

Pendergast se narovnal, vyšel z lesa a pokračoval mořskou trávou k okraji oblázkové pláže. V polovině srázu na východě rozeznal D’Agosta ohromnou, sešlou stavbu kostela ve Ville, vyčníval jako tesák nad stromy, z oken v nejvyšším poschodí vycházelo mdlé žluté světlo.

Pendergast zastavil. „Přesně tady.“

D’Agosta se rozhlédl po oblázkové pláži. „To není možné. Kdo by tělo pohřbíval na tak nechráněném místě?“

„Snadněji se tu kope. A před sto lety na protější straně nestál ani jeden dům.“

„Prima. Jak asi vykopeme tělo, když jsme všem takhle na očích?“

„Jak nejrychleji to půjde.“

D’Agosta s povzdechem položil tašku na zem, rozepnul zip a vyndal lopatu a krumpáč. Pendergast sešrouboval detektor kovů, zapnul ho, nasadil si sluchátka a prohledával půdu.

„Je tu spousta železa,“ řekl.

Máchal detektorem dozadu a dopředu, dozadu a dopředu, postupoval pomalu. Když ušel přibližně tři a půl metru, otočil se a postupoval zpátky. „Tady je stejný signál, v hloubce šedesáti centimetrů.“

„Šedesát centimetrů? To mi připadá hrozně mělké.“

„Wren říká, že od doby pohřbení mohlo erozí v této oblasti ubýt přibližně 120 centimetrů půdy.“ Položil detektor kovů stranou, sundal si sako a pověsil je na nedaleký strom, vzal krumpáč a s překvapivou svěžestí začal kopat. D’Agosta si natáhl pracovní rukavice a lopatou odhazoval hlínu s oblázky.

Rachot znovu předznamenal návrat policejního člunu. Když kužel světla olizoval břeh, D’Agosta padl na všechny čtyři, Pendergast si rychle lehl obličejem k zemi vedle něj. Člun projel a Pendergast vstal. „Jak nepohodlné,“ poznamenal, když se oprašoval a znovu zvedl krumpáč.

Obdélníková díra se prohlubovala – třicet centimetrů, čtyřicet pět. Pendergast odhodil krumpáč, poklekl a dál pracoval lopatkou, odrýpával vrstvy hlíny, D’Agosta ji odhazoval lopatou. Z jámy vycházel nasládlý pach poloslané mořské vody a rozkládajícího se humusu.

Když hrob vyhloubili přibližně na padesát centimetrů, Pendergast znovu použil detektor kovů. „Jsme skoro hotoví.“

Dalších pět minut práce a nástroj narazil na něco dutého. Pendergast spěšně odstranil hlínu, odhalil lebku. Znovu odhrnul hlínu a objevila se zadní strana lopaty a konec dřevěné rukojeti.

„Vypadá to, že náš přítel byl pohřben obličejem dolů,“ řekl Pendergast. Odhrnul hlínu kolem rukojeti a odhalil zrezavělou čepel. „S nožem v zádech.“

„Já myslel, že ho bodli do hrudníku,“ utrousil D’Agosta. Z mlhy se vynořil měsíc a poručík se podíval z mrtvoly na Pendergasta. Agent byl zachmuřený a bledý.

Pracovali společně, postupně odhalili kostru – otočenou zády nahoru. Ve světle viděli rozkládající se oblečení: pár scvrklých bot odpadlých od kostí, rozežraný pásek, staré manžetové knoflíky a přezku. Odrýpávali hlínu kolem pozůstatků, odhalovali je na okrajích, smetávali hlínu ze starých hnědých kostí.

D’Agosta vstal – podíval se na řeku, po policejním člunu ani stopy – a posvítil baterkou. Kostra ležela obličejem dolů, paže a nohy úhledně položené, prsty na nohou stočené dovnitř. Pendergast zvedl několik kusů rozpadlého oblečení, které ke kostem přilnulo. Nejprve odhalil horní část kostry, potom odstranil kusy látky z nohou – všechno odkládal do skříňky. Nůž vyčníval ze zad, až po rukojeť byl zaražen do levé lopatky, přímo nad srdcem. D’Agosta se podíval pozorněji a na zadní straně lebky uviděl to, co vypadalo jako propadlá zlomenina.

Pendergast se sklonil nad nouzovým hrobem, fotografoval kostru z různých úhlů, pak se narovnal. „Vyndáme to,“ řekl.

D’Agosta držel baterku a Pendergast špičkou lopaty páčil jednu kost za druhou. Začal nohama a postupoval vzhůru, podával kosti D’Agostovi, aby je ukládal do skříňky na důkazy. Když se dostal k hrudníku, pomalu vyndal nůž z hlíny a podal ho D’Agostovi.

„Vidíte to, Vincente?“ zeptal se a ukázal prstem. D’Agosta posvítil na kus tepaného železa, vypadalo jako dlouhý trn nebo tyč. Konec byl obtočený kolem pažní kosti oběti. Dlouhý konec hrotu byl vražený hluboko do země, zabodnutý do hrobu.

Pendergast vytáhl trny a přidal je k tělesným pozůstatkům. „Nezvyklé. A vidíte tohle?“

V tu chvíli D’Agosta svítil na krk oběti. Ještě stále byly vidět zbytky tenkého konopného provazu – děsivě staženého.

„Uškrcený tak nelítostně,“ řekl D’Agosta, „že téměř přišel o hlavu.“

„Vskutku. Jazylka je skoro rozdrcená.“ Pendergast pokračoval ve své hrozivé práci.

Zanedlouho zbývalo už vyndat jenom lebku otočenou obličejovou částí dolů. Pendergast lebku i čelist podebral malým kapesním nožem a obě části uvolnil tak, aby zůstaly pohromadě. Čepelí kapesního nože otočil lebku i s čelistí.

„No teda.“ D’Agosta o krok ustoupil. Ústa měla lebka zavřená, ale dutina za zuby, kde býval jazyk, byla napěchovaná vápenatou, nazelenale bílou látkou. Vepředu byl chumel stočeného vlákna, jeden konec svíraly zuby.

Pendergast vyndal vlákno a podíval se na ně, potom je opatrně uložil do zkumavky. Pomaloučku se naklonil, přičichl k lebce, vzal nepatrné množství prášku a prohnětl jej mezi palcem a ukazovákem. „Arzén. Měl ho plná ústa – a sešité rty.“

„Ježíši. Jak je možné, že je sebevrah uškrcený, má nůž v zádech a sešitá ústa plná arzénu? Člověk by řekl, že ti, co ho pohřbívali, by si toho měli všimnout.“

„Tělo původně nebylo takhle uloženo. Nikdo nepohřbívá členy své rodiny tváří dolů. Poté, kdy příbuzní pohřbili tělo, někdo jiný – z těch, kdo ho pravděpodobně, ehm, vzkřísili – přišel a takhle to předělal.“

„Proč?“

„To je poměrně běžný obřad obeah. Zabít člověka podruhé.“

„A proč sakra?“

„Pro jistotu, aby byl úplně mrtvý.“ Pendergast vstal. „Jak už jste si všiml, Vincente, tohle nebyla sebevražda. Ani oběť. Vlastně proto, že ho zabili dvakrát, podruhé arzénem a nožem do zad, je to nade vší pochybnost. Po prvním pohřbu toho člověka vykopali – za jistým účelem –, a když byl ten účel splněn, pohřbili ho znovu, obličejem dolů. Tohle je pachatel – oživlá mrtvola z New York Sun – těch vražd v Inwood Hill v roce 1901.“

„Tvrdíte, že ho lidi z Ville unesli nebo najali, proměnili ho v zombie, přiměli ho, aby zabil toho zahradního architekta a komisaře parku – to všechno proto, aby zachránili svoji církev?“

Pendergast mávl směrem k mrtvole. „Ecce signum.“

44

D’Agosta upil doušek kávy a otřásl se. Byl to už pátý šálek – a to ještě nebylo ani poledne. Káva ze Starbucks je příliš drahá, a tak se vrátil k černému dehtu, který dokázal připravit starý kávovar dole v hale. Když pil, upřeně sledoval Pendergasta – seděl v rohu pohroužený do myšlenek s prsty sepjatými do stříšky – očividně nijak výrazně unavený z hrobnického dovádění předchozí noci.

Najednou z chodby zaslechl zvýšený hádavý hlas – někdo se dožadoval setkání s ním. Ten hlas mu připadal povědomý, ale honem ho nedokázal nikam zařadit. Vstal a vystrčil hlavu ze dveří. Muž v manšestrovém saku se dohadoval s jednou ze sekretářek.

Sekretářka ho zahlédla. „Poručíku, stále tomuhle pánovi opakuji, že je zapotřebí, aby se nejdříve ohlásil u seržanta.“

Muž se otočil. „Tady jste!“

Byl to filmový producent Esteban. S čerstvě ovázaným čelem.

„Pane,“ řekla sekretářka, „s poručíkem musíte mít domluvenou schůzku –“

D’Agosta mu pokynul. „Shelley, já ho přijmu. Děkuju.“

Vrátil se do své kanceláře a Esteban šel za ním. Když uviděl, že v rohu tiše sedí Pendergast, zamračil se. Ti dva si při prvním setkání nepadli do oka – tehdy v Estebanově sídle na Long Islandu.

D’Agosta se unaveně posadil ke stolu a muž naproti němu. Esteban měl v sobě něco, co se mu nelíbilo. Ten chlap byl v podstatě pokrytecký ješita.

„O co jde?“ zeptal se.

„Byl jsem napaden,“ odpověděl Esteban. „Podívejte se na mě! Napaden nožem!“

„Oznámil jste to policii?“

„Co si sakra myslíte, že teď právě dělám?“

„Pane Estebane, já jsem poručík z oddělení vražd. Obraťte se na vyšetřovatele –“

„Copak to není pokus o vraždu? Zaútočilo na mě zombie.“

D’Agosta se zarazil. Pendergast pomalu zvedl hlavu.

„Promiňte… zombie?“ ujistil se D’Agosta.

„Přesně tak. Nebo někdo, kdo se choval jako zombie.“

D’Agosta zvedl ruku a stiskl tlačítko interního telefonu na svém stole. „Shelley? Potřebuji, aby ke mně okamžitě přišel vyšetřovatel a sepsal výpověď.“

„Jistě, poručíku.“

Muž se pokoušel znovu promluvit, ale D’Agosta ho zarazil. Za chvíli se dostavil policista s digitálním nahrávacím zařízením a D’Agosta pokynul na poslední volnou židli.

Policista zapnul nahrávací zařízení. „Takže, pane Estebane, poslechneme si vaši výpověď.“

„Včera jsem dlouho do noci pracoval ve své kanceláři.“

„Adresa?“

„35. západní ulice číslo 533, blízko Javits Convention Center. Odešel jsem přibližně v jednu hodinu. Ta část města je v noci úplně bez života. Šel jsem na východ po Třicáté páté a najednou jsem slyšel, že za mnou někdo je. Ohlédl jsem se. Ten člověk vypadal jako pobuda, opilý, možná zfetovaný. Byl v hadrech a potácel se. Těsně předtím, než jsem došel na roh 10. Avenue, ten chlap zrychlil. Otočil jsem se a on mě bodl nožem do hlavy. Díkybohu to byla jen povrchová rána. Ten chlap – nebo to, co se za chlapa vydávalo – se mě znovu pokusil bodnout. Jenže já se udržuju ve formě a na vysoké škole jsem boxoval, takže nebyl problém jeho útok odrazit. Pořádně to ode mne schytal. Znovu se rozmáchl, ale já ho složil. Vstal, popadl nůž a odpotácel se do noci.“

„Dokážete útočníka popsat?“ zeptal se Pendergast.

„Velmi dobře. Obličej měl odulý. Oblečení roztrhané a pokryté skvrnami, dost možná od krve. Měl rozcuchané hnědé vlasy, trčely mu na všechny strany. A vydával ze sebe takový zvuk jako…“ Esteban zmlkl a přemýšlel. „Skoro jako když teče voda do odpadu. Vysoký, hranatý, hubený, nemotorný. Kolem pětatřiceti. Měl flekaté ruce a šmouhy, které vypadaly jako stará krev.“

Colin Fearing, pomyslel si D’Agosta. Nebo Smithback. „Dokážete říct, kolik přesně bylo hodin?“

„Podíval jsem se na hodinky. Bylo přesně za čtyři minuty čtvrt na jednu ráno.“

„Nějací svědci?“

„Ne. Podívejte, poručíku, já vím, kdo za tím je.“

D’Agosta počkal.

„Po tom, kdy jsem nadnesl problém obětování zvířat, jdou po mně lidi z Ville. Ten reportér Smithback se mnou udělal rozhovor – a potom byl zavražděn. V novinách psali, že to udělalo zombie nebo někdo, kdo se maskoval jako zombie. Potom přišla kvůli interview další reportérka, Caitlyn Kiddová – a i ji zabilo takzvané zombie. Teď jdou po mně!“

„Jdou po vás zombie,“ opakoval D’Agosta co možná neutrálním tónem.

„Podívejte, nevím, jestli jsou pravý nebo falešný. Důležitý je jedno – jsou z Ville. Něco je třeba udělat – a to hned. Ty lidi se nedokážou ovládat, podřezávají hrdla nevinným zvířatům a teď provádějí ďábelské obřady a zabíjejí ty, kdo mají výhrady vůči jejich praktikám. New York nedělá vůbec nic. Tihle zabijáci neoprávněně obývají pozemek města!“

V tu chvíli přistoupil Pendergast, do té chvíle nezvykle tichý. „Je mi líto, že máte to zranění,“ řekl a starostlivě prohlížel obvaz. „Mohu –?“ Začal odlepovat náplast.

„Raději ne, prosím vás.“

Ale to už měl obvaz sundaný. Odhalil pěticentimetrový řez se šesti stehy. Pendergast přikývl. „Máte štěstí, že to byl ostrý nůž. Řez je čistý. Mažte si to neosporinem a nebudete mít ani jizvu.“

„Štěstí? Ta věc mě skoro zabila!“

Pendergast mu zalepil ránu a ustoupil za stůl.

„Není žádná záhada, proč k tomu útoku došlo právě teď,“ řekl Esteban. „Je všeobecně známo, že plánuji protestní pochod do Ville. Proti krutému zacházení se zvířaty. Mám povolení na dnešní odpoledne a ta zpráva byla v novinách.“

„Vím o tom,“ řekl D’Agosta.

„Evidentně se mě snaží umlčet.“

D’Agosta se k němu naklonil. „Máte nějaké konkrétní informace o spojení Ville s tím útokem?“

„Každý idiot pozná, že všechno ukazuje na Ville! Nejdřív Smithback, potom Kiddová a teď já.“

„Obávám se, že to vůbec není tak jasné,“ řekl Pendergast.

„Jak to myslíte?“

„Trochu mě mate, proč vás nenapadli jako prvního.“

Esteban na něj vrhl nepřátelský pohled. „Proč by měli?“

„Od začátku jste štváč. Kdyby bylo na mně, zabil bych vás hned zkraje.“

„Děláte ze sebe chytráka?“

„Vůbec ne. Jen upozorňuji na to, co je evidentní.“

„Pak mi dovolte, abych já upozornil na to, co je evidentní – v Inwoodu je banda vraždících squatterů a město ani policie nic nedělají. No, budou litovat, že šli po mně. Dneska odpoledne spustíme takový povyk, že budete muset jednat.“ Vstal.

„Potřebuji, abyste si přečetl a podepsal výpověď,“ poznamenal D’Agosta.

Esteban s podrážděným povzdechem čekal, než vytisknou text, rychle ho pročetl a podepsal. Šel ke dveřím, potom se obrátil a ukázal na ně prstem. Chvěl se zuřivostí a zlobou. „Dneska se všechno změní. Už mě ta nečinnost unavuje. A se mnou spoustu dalších obyvatel New Yorku.“

Pendergast se usmál, ukázal prstem na Estebanovo čelo. „Neosporin, jednou denně. Dělá zázraky.“

45

D’Agosta a Pendergast stáli na rohu 214. ulice a Seaman Avenue a sledovali, jak průvod postupuje. D’Agostu překvapilo, jak málo lidí přišlo – odhadoval je na stovku, možná méně. Objevil se Harry Chislett, náměstek velitele policie tohoto obvodu, a když uviděl žalostně nepatrný dav, odešel. Ukázalo se, že akce je spořádaná, klidná, téměř ospalá. Žádné zlobné výkřiky, bourání policejních zátarasů, házení kamenů ani lahví.

„Vypadá to jako reklama na katalog L. L. Beana,“ řekl D’Agosta a mžoural do slunce ve svěžím podzimním dni.

Pendergast se s rukama zkříženýma na prsou opíral o sloup pouliční lampy.

„L. L. Bean? Tu značku neznám.“

Demonstranti šli přes roh 214. západní ulice k parku Inwood Hill, mávali transparenty a společně skandovali. V čele kráčel Alexander Esteban s náplastí na čele a vedle něj další muž.

„Kdo je ten chlápek, co podporuje Estebana?“ zeptal se D’Agosta.

„Richard Plock,“ odpověděl Pendergast. „Výkonný ředitel organizace Lidé pro ostatní živočichy.“

D’Agosta se na muže zvědavě podíval. Plock byl mladý, ne víc než třicetiletý běloch s jemnými rysy a slušnou nadváhou. Odhodlaně kráčel na krátkých nohách, s prsty vyvrácenými do stran. Mával buclatýma rukama s odhodlaným výrazem ve tváři. Byl oblečený v košili s krátkými rukávy, a přece se v mrazivém podzimním vzduchu potil. Esteban měl charisma, Plockovi jako by úplně chybělo. A přece se kolem něj šířila aura okázalé víry, která na D’Agostu udělala dojem: tenhle muž zjevně neochvějně věřil ve správnost toho, co dělá.

Za dvěma vůdčími osobnostmi kráčeli lidé v řadě a nad hlavami nesli obrovský transparent:

Vykliďte Ville!

Vypadalo to, že každý zúčastněný má svůj vlastní problém. Spousta nápisů obviňovala Ville z vraždy Smithbacka a Kiddové. Protestující vzadu byli lidé nejrůznějšího zaměření: vegetariáni, odpůrci pravých kožichů a testování léků na zvířatech, náboženští fanatici vystupující proti voodoo a zombie a dokonce i hrstka odpůrců válek, maso znamená vraždu, stálo na jedné ceduli; přítel – ne potrava, kožich je pasé, týráni zvířat v sobě nemá duchovní rozměr. Někteří drželi v rukou vedle sebe zvětšené fotografie Smithbacka a Kiddové s nápisem zavražděni pod oběma portréty.

D’Agosta odvrátil pohled od rozmazaných fotografií. Blížilo se odpoledne. Kručelo mu v břiše. „Moc se toho tady neděje.“

Pendergast neodpověděl, stříbřitýma očima zběžně přejížděl dav.

„Co takhle oběd?“

„Doporučoval bych počkat.“

„Nic se nestane – tyhle lidi si nechtějí zničit naleštěné polobotky.“

Pendergast upřeně sledoval procházející zástup. „Rád bych tady zůstal, chci si poslechnout projevy.“

Pendergast snad vůbec nejí, uvažoval D’Agosta. Nevzpomínal si, že by spolu jedli někde jinde než v sídle na Riverside Drive. Proč se ho vůbec ptal?

„Pojďme s davem na Indian Road,“ rozhodl Pendergast.

Tohle není dav, pomyslel si D’Agosta. Je to jen taková božíhodová sešlost. Rozladěně kráčel za Pendergastem po chodníku. „Dav“ se pomalu shromažďoval na otevřeném prostoru u baseballových hřišť u silnice vedoucí do Ville. Zatím všechno probíhalo podle povolení. Policisté se drželi stranou, sledovali situaci, v dodávce měli připravenou výstroj pro boj s výtržníky, pepřové spreje a obušky. Ze čtyřiadvaceti původně nasazených policejních vozů jich více než polovina z místa odjela a vrátila se na svá obvyklá místa.

Demonstranti bezcílně přecházeli z místa na místo, skandovali a mávali poutači. Plock vylezl na baseballové bariéry. Esteban také, postavil se za něj s rukama zkříženýma na hrudi a poslouchal.

„Přátelé a další živočichové!“ vykřikl Plock. „Vítám vás!“ Neměl megafon, ale jeho pronikavý vysoký hlas bylo až příliš dobře slyšet.

Dav zmlkl, nesourodé skandování utichalo. Tohle stádo mladých zbohatlíků a obyvatel Upper West Side, napadlo D’Agostu, se nebude bouřit o nic víc než dámy na čajovém dýchánku v koloniálním období. V tu chvíli nutně potřeboval hrnek kávy a cheeseburger se slaninou.

„Jmenuji se Rich Plock, jsem výkonný ředitel organizace Lidé pro ostatní živočichy. Je mi ctí a vyznamenáním představit vám hlavního mluvčího naší organizace. Přivítejte vřele Alexandera Estebana!“

To do jisté míry dav vyburcovalo, a když Esteban vystoupil na nejvyšší řadu sedadel, tleskání a skandování nabraly na hlasitosti. Esteban s úsměvem pohlédl na nepříliš početné shromáždění a minutu dvě ho nepřerušoval. Teprve potom zvedl ruce, aby se shromáždění ztišili.

„Moji přátelé,“ řekl hlubokým, zvučným hlasem, naprostým protikladem toho Plockova, „místo projevu chci zkusit něco jiného. Můžete to nazvat třeba kognitivní trénink.“

V davu to zašumělo. Lidé dávali jasně najevo, že přišli protestovat, ne poslouchat nějakou přednášku.

D’Agosta se ušklíbl. „Cognitivní trénink. Dávejte pozor, teď nastane mazec!“

„Chci, abyste všichni, úplně všichni do jednoho, zavřeli oči. Vystupte na chvíli ze své tělesné schránky.“

Ticho.

„A vstupte do těla malého jehněte.“

Další přešlapování.

„Narodili jste se na jaře na farmě na severu státu New York – zelená pole, slunce, svěží tráva. První týdny života trávíte se svou matkou, jste svobodní, choulíte se do starostlivé náruče svého stáda. Každý den skotačíte po lukách, držíte se v blízkosti své matky a sourozenců a každou noc se vracíte do bezpečí stodoly. Jste šťastní, protože žijete tak, jak si přál Bůh. To je pravá definice štěstí. Strach neexistuje. Ani úzkost. Žádná bolest. Dokonce ani netušíte, že něco takového je.

Potom jednou přijede náklaďák – obrovský, hlučný, cizí. Hrubě vás oddělí od matky. Je to děsivý, skoro nepochopitelný zážitek. Bodci na dobytek vás naženou do nákladního prostoru kamionu. Dveře se zabouchnou. Uvnitř to zapáchá hnojem a strachem. Je tma. Auto se s burácením rozkymácí. Dovedete si – zkuste to se mnou – představit hrůzu a bezmoc, jakou to drobné zvířátko prožívá?“

Esteban se odmlčel. Lidé ztichli.

„Žalostným bečením voláte svoji matku, ale ona nepřichází. Stále ji voláte, ale ona tam není. Nepřichází. Vlastně… už nikdy nepřijde.“

Další odmlka.

„Po kruté cestě náklaďák zastaví. Všechna jehňata jsou zevnitř vypuštěna – kromě vás. Vaším osudem není stát se jehněčí pečínkou. Kdepak, vás čeká něco mnohem horšího.

Auto jede dál. Teď jste úplně sami. V naprosté tmě se zhroutíte hrůzou. Osamělost je zdrcující; má to svůj doslova biologický dopad. Jehně oddělené od stáda je mrtvé jehně – vždycky. A vy to cítíte – hrůzu mocnější než sama smrt.

Náklaďák znovu zastaví. Přijde nějaký muž a na krk vám nasadí krví potřísněný řetěz. Vyvleče vás ven, na nějaké hodně temné místo. Je to kostel, alespoň do jisté míry –, ale to vy samozřejmě nevíte. Je plný lidí a silně zapáchá. V ponurém přítmí nevidíte skoro nic. Dav kolem vás skanduje a tluče na bubny. Ze tmy se vynořují podivné obličeje. Slyšíte volání, syčení, chřestění přímo u čenichu, dusot nohou. Hrůza, kterou prožíváte, nemá konce.

Odvedou vás ke kůlu a řetězem vás k němu přivážou. Obklopuje vás bubnování, dupot nohou a zatuchlý vzduch. Hrůzou bečíte, stále voláte svou matku. Protože jediné, co máte, je naděje. Naděje, že vaše matka přijde a odvede vás odtud.

Blíží se k vám nějaká postava. Je to muž. Vysoký, ošklivý muž v masce a v ruce drží něco dlouhého a lesklého. Přijde k vám. Snažíte se utéct, ale řetěz kolem krku vás rdousí. Muž vás popadne, hodí vás na zem a přitlačí. Ležíte na zádech. Skandování je rychlejší a hlasitější. Kňučíte a bráníte se. Ten muž vás chytí za srst a zvrátí vám hlavu dozadu, odkryje vaše hrdlo. Ta lesklá věc se přiblíží, blýská se v matném světle. Cítíte, jak se vám tiskne na krk…“

Znovu se odmlčel, ticho bylo hrobové. „Znovu vás všechny poprosím, zavřete oči a protrpte si to. Vstupte do těla toho bezmocného jehněte.“

Stále bylo ticho.

„Ta lesklá věc se tiskne k vašemu hrdlu. A potom vnímáte náhlý pohyb, děsivý výbuch bolesti – takové, o níž jste netušili, že vůbec může existovat. Dech vám náhle zastaví příval horké krve. Vaše mladá, něžná duše se zdráhá pochopit takovou krutost, naposledy chcete žalostně zavolat matku, ztracené stádo – sluncem zalité zelené louky vašeho dětství – voláte své bratry a sestry… Ale nejde to. Cítíte jen bublání vzduchu v krvi. A život z vás uniká do špinavého sena na podlaze pokryté hnojem. A v poslední chvíli necítíte zášť, zlobu, dokonce ani strach. V mysli vám vytane jediné slovo: Proč?

A potom – milosrdně – je po všem.“

Domluvil. Dav se ponořil do absolutního ticha. I D’Agosta měl sevřené hrdlo. Bylo to sentimentální, plačtivé, ale sakramentsky dojemné.

Beze slova – aniž by cokoli dodal k Estebanově řeči, aniž by volal po akci –, sestoupil Rich Plock z bariéry a odhodlaně kráčel přes volné prostranství.

Dav zaváhal. Všichni sledovali Plocka, jak odchází. Esteban sám vypadal, jako by nevěděl, co přesně Plock dělá.

Potom se dav dal do pohybu Plockovi v patách. Malý muž došel k silnici do Ville. Vydal se po ní, čím dál rozhodněji zrychloval tempo.

„A sakra,“ utrousil D’Agosta.

„Na Ville!“ vykřikl kdosi z rozvlněného davu.

„Na Ville! Na Ville!“ ozvalo se v odpověď – už hlasitěji a naléhavěji.

Mumlání davu se změnilo v hučení a potom v křik. „Na Ville! Na ty zabijáky!“

D’Agosta se najednou otočil. Policisté se ještě pořád neprobrali. Tohle nikdo nečekal. Snad ve zlomku vteřiny dav propadl nadšení a odhodlaně vyrazil na pochod. Přestože to nebylo obrovské shromáždění, ti lidé to rozhodně mysleli vážně.

„Na Ville!“

„Vyklidit Ville!“

„Pomstít Smithbacka!“

D’Agosta vyndal vysílačku. „Tady poručík D’Agosta. Dělejte, chlapi, pohněte zadkem! Tahle demonstrace nemá povolení ke vstupu do Ville.“

Ale lidé šli po silnici dál – jako příliv, ne příliš rychle, zato neúprosně. V tu chvíli se Esteban se znepokojeným výrazem v obličeji přidal. Prodíral se mezi lidmi, chtěl se dostat dopředu.

„Na zabijáky!“

„Jestli dorazí do Ville,“ křičel D’Agosta do vysílačky, „bude to pořádnej průšvih. Dojde k násilí!“

Z vysílačky slyšel překotný hovor policistů, kteří se opožděně pokoušeli vyzbrojit k boji s výtržníky, zaujmout pozice a dav zastavit. D’Agosta viděl, že je jich málo a rozhoupali se moc pozdě – dali se prostě zaskočit. Nezáleželo na tom, jestli těch lidí je stovka nebo sto tisíc – v jejich očích viděl krev. Estebanova řeč je doslova rozvášnila tak jako máloco. Demonstrante šli kolem baseballových hřišť na silnici do Ville, přidali do kroku a bránili všemi prostředky, aby se policejní auta nedostala před ně.

„Vincente, pojďte za mnou.“ Pendergast nasadil ostré tempo přes baseballová hřiště ke stromům. D’Agosta okamžitě pochopil jeho plán – vydat se zkratkou lesem a dostat se na silnici před dav.

„Je škoda, že někdo odstranil bránu do Ville… co, Vincente?“

„Neserte mě, Pendergaste, teď ne!“ D’Agosta z dálky slyšel skandování, křik a ječení lidí pochodujících po silnici.

Za chvíli se dostali kousek před protestující dav. Pletivový plot byl po levé straně, brána stržená. Dav se pohyboval velmi rychle, přední řady skoro běžely. Vedl je Plock. Estebana neviděli. Policisté, kteří měli dávat na demonstranty pozor, se opožďovali a policejním vozem se před něj nemohli dostat. Na rozdíl od nich lidé od tisku drželi krok bez problémů, půl tuctu jich běželo podél s videokamerami spolu s fotografy a novináři. Tahle pohroma se dostane do všech večerních zpráv.

„Vypadá to, že všechno závisí na nás,“ řekl D’Agosta. Zhluboka se nadechl, stoupl si do silnice a vyndal odznak. Pendergast vedle něj.

Otočil se čelem k davu, který vedl Plock. Znervózňovalo ho to, jako by čelil běžícím býkům. „Lidi!“ řekl, jak mohl nejhlasitěji. „Jsem poručík D’Agosta z Newyorského policejního sboru! Nemáte povolení k dalšímu pochodu!“

Dav se přibližoval. „Na Ville!“

„Pane Plocku, nedělejte to! Je to nezákonné a věřte mi, budete zatčen!“

„Vystěhovat je!“

„Uhněte, sakra!“

„Projdete kolem mě a půjdete do vazby!“ Popadl Plocka. Přestože nekladl odpor, bylo to beznadějné gesto. Ostatní šli pořád dál, hnali se k němu. Sám, bez pomoci, nemohl zatknout sto lidí.

„Zůstaňte na místě,“ řekl Pendergast.

D’Agosta zaťal zuby.

Jako zázrakem se vedle nich objevil Esteban. „Přátelé!“ vykřikl a vykročil proti blížícímu se davu. „Moji stoupenci!“

Při těch slovech čelo průvodu znejistělo a zpomalilo.

„Na Ville!“

Esteban se nečekaně otočil a objal Plocka, potom se znovu obrátil k davu a zvedl ruce. „Ne! Přátelé, vaše odvaha mě hluboce dojímá – hluboce! Ale žádám vás naléhavě: nechoďte dál!“ Najednou ztišil hlas a mluvil jen k Plockovi. „Richi, potřebuju pomoc. Tohle je předčasné – a ty to víš.“

Plock podmračeně hleděl na Estebana. Když lidé v čele davu viděli zřejmou neshodu svých vůdců, znejistěli.

„Děkuji vám za vaše ušlechtilá srdce!“ vykřikl znovu Esteban k davu. „Děkuji vám! Ale poslouchejte mě, prosím vás. Všechno má svůj čas a své místo. S Richem jsme se shodli: teď není čas postavit se Ville! Rozumíte? Dokázali jsme to! Dali jsme najevo své odhodlání. Veřejnost viděla náš spravedlivý hněv! Zahanbili jsme byrokraty a upozornili politiky. Ale nechceme násilí. Prosím vás – žádné násilí!“

Plock mlčel, brunátný v obličeji.

„Přišli jsme zastavit zabíjení, ne žvanit!“ vykřikl kdosi z davu.

„A také ho zastavíme!“ odpověděl Esteban. „Ptám se vás, čeho dosáhneme konfrontací? Nic si nenalhávejte, ti lidé nám budou klást silný odpor. Možná jsou ozbrojeni. Jste na něco takového připraveni? Je nás tak málo! Přátelé, nebude trvat dlouho a tihle mučitelé zvířat dostanou soudní příkaz k vystěhování, tihle vrazi jehňat a telat – nemluvě o novinářích – budou rozehnáni do všech koutů světa! Ale ne teď – ještě ne!“

Odmlčel se. Celý dav pozoruhodně zmlkl.

„Moji bližní,“ pokračoval Esteban, „ukázali jste, že jste ochotni jednat podle svého přesvědčení. Teď se vrátíme zpátky k místu, kde jsme se sešli. Tam si promluvíme, předneseme projevy a celému městu ukážeme, co se tady děje! Přineseme spravedlnost – dokonce i těm, kteří spravedlivě nejednají!“

Dav jako by čekal, až Plock podpoří Estebanova slova. Po chvíli, v téměř neochotném gestu, jen pomalu zvedl ruce. „Dali jsme najevo, o co nám jde! A teď se vrátíme – prozatím!“

Lidé od tisku se tlačili dopředu, kamerami natáčeli materiál pro večerní zprávy, mikrofony se pohupovaly na dlouhých tyčích, ale Esteban jen odmítavě mávl rukou. D’Agosta s úžasem sledoval, jak se dav na Estebanův pokyn otočil a vracel se po silnici, účastníci pochodu se pomalu uklidňovali a znovu to byla táž mírumilovná skupina. Někteří dokonce posbírali několik transparentů, které cestou do Ville odhodili. Taková změna byla šokující, téměř vzbuzovala respekt. D’Agosta celou scénu dál v údivu sledoval. Esteban dokázal dav rozohnit a dát do pohybu – a potom, v posledním okamžiku, ho zchladil ledovou sprchou.

„Co je s tím chlápkem Estebanem?“ zeptal se. „Myslíte, že se v poslední chvíli podělal strachy?“

„Ne,“ zamumlal Pendergast s očima upřenýma na Estebanova mizející záda. „Je velmi zvláštní,“ řekl skoro sám pro sebe, „že náš přítel jí maso. Jehněčí, abych byl přesný.“

46

D’Agosta vešel do kanceláře Martyho Warteka. Jakmile ten malý nervózní úředník viděl, jak je rozzlobený, začal se chovat velmi slušně: pověsil mu kabát, doprovodil ho k pohovce, podal mu šálek vlažné kávy.

Potom se posadil za stůl. „Co pro vás mohu udělat, poručíku?“ zeptal se vysokým, tenkým hláskem. „Je vám dobře?“

D’Agostovi ve skutečnosti zrovna moc dobře nebylo. Od snídaně se cítil pod psa – měl návaly horkosti a celý byl rozbolavělý – nevěděl, jestli neulehne s chřipkou. Snažil se nemyslet na to, jak špatně se Bertin chová, ani na to, jak předchozího dne Pulchinski z ochrany zvířat předčasně odešel s tím, že je nachlazený a cítí slabost. Stížnosti nemohly mít nic společného s Charrièrem a jeho čarováním… ani náhodou. Ale D’Agosta nepřišel, aby mluvil o tom, jak se cítí.

„Víte, co se stalo včera odpoledne na té demonstraci, že?“

„Četl jsem noviny.“

Popravdě D’Agosta zahlédl výtisky News, Postu a West Sideru na stole náměstka pomocného ředitele, špatně ukryté pod šanony s úředně vyhlížejícími papíry. Je zřejmé, že ten chlap sledoval, co se ve Ville dělo.

„Byl jsem tam. Stačilo málo a došlo k výtržnostem. A to nemluvím o žádné skupince levicových štváčů, pane Warteku. Tohle jsou řádní občané, kteří dodržují zákony.“

„Měl jsem telefonát z kanceláře starosty,“ odpověděl Wartek dokonce ještě vyšším hlasem. „I on zcela bez obalu vyjádřil své znepokojení z pobuřující situace v parku Inwood Hill.“

D’Agostu to trochu uchlácholilo. Wartek patrně nakonec jde s dobou – nebo mu to alespoň konečně došlo. Měl našpulenější ústa než obvykle a podbradek, začervenalý po holení žiletkou, se mu lehce chvěl. Vypadal jako člověk, který právě zvládl hodně těžký úkol. „Tak co s tím hodláte udělat?“

Úředník mírně přikývl a zvedl papír ze svého stolu. „Poradili jsme se s právníky, prostudovali jsme obdobné případy z minulosti a celou zále žitost jsme probírali s nejvyššími představiteli bytového úřadu. A závěr je takový, že protiprávní držba se na tento případ nevztahuje, protože by mohl být ohrožen veřejný zájem. Naše pozice je, ehm, podepřena faktem, že město má v archivu uloženy písemné námitky proti využívání tohoto veřejného pozemku z doby již před sto čtyřiceti lety.“

D’Agosta se pohodlněji usadil na pohovce. Ukázalo se, že telefonát starosty města nakonec zapůsobil. „To rád slyším.“

„Neexistují žádné jasné záznamy o tom, kdy přesně osídlování začalo. Podle našich odhadů k němu došlo krátce před vypuknutím občanské války. Právě tehdy mohlo město uplatnit první zákonné námitky.“

„Takže žádný problém? Budou soudně vystěhováni?“ Rozvláčné právnické vyjadřování toho muže ho malinko mátlo.

„Nepochybně. A to jsem vám ještě ani neřekl o právnickém nouzovém stavu: i kdyby měli nějaké právo na majetek, můžeme aplikovat právo vyvlastnění pro veřejný zájem. Veřejné blaho je nadřazené potřebám jednotlivce.“

„Cože?“

„Veřejné blaho. Všeobecný prospěch společnosti.“

„Tak jaký je časový plán?“

„Časový plán?“

„Jo. Kdy budou vystěhováni?“

Wartek znepokojeně poposedl. „Domluvili jsme se, že celou záležitost předáme našim právníkům. Ti připraví v urychleném režimu důkazy pro soudní vystěhování.“

„Což znamená?“

„Po právnické přípravě a zkoumání bude soudní proces, potom odvolání – předpokládám, že ti lidé se odvolají. Když tohle všechno vezmu v úvahu, mohli bychom případ uzavřít možná do tří let.“

Dlouho bylo ticho. „Tří let?“

„Možná dvou, když zvolíme nejrychlejší možný způsob jednání.“ Wartek se nervózně usmál.

D’Agosta vstal. Nemohl tomu uvěřit. To je snad vtip. „Pane Warteku, nemáme ani tři týdny!“

Malý muž pokrčil rameny. „Zákonný postup je zákonný postup. Jak jsem řekl starostovi, udržení veřejného pořádku je úkolem policie, ne bytového úřadu. Odejmout někomu dům v New Yorku je velmi složitý a drahý soudní proces. A to je správné.“

D’Agosta cítil, jak mu zlostí pulzuje ve spáncích a napínají se mu svaly. Snažil se držet pod kontrolou dýchání. Původně chtěl říct Ještě jste neslyšel všechno, ale potom si to rozmyslel – nemá smysl vyhrožovat. A tak se prostě otočil a odešel.

Wartekův hlas slyšel až na chodbu. „Poručíku, zítra máme tiskovou konferenci. Podáme informace o našem postupu proti Ville. Možná to pomůže situaci trochu zklidnit.“

„O tom dost pochybuju,“ zavrčel D’Agosta.

47

Laura Haywardová stála na dámské toaletě ve třicátém prvním poschodí na One Police Plaza a v zrcadle zkoumala svůj obličej. Viděla vážnou, inteligentní tvář. Měla na sobě dokonalý kalhotový kostým. Každičký pramínek havraních vlasů byl na svém místě.

Kromě jednoho roku, který věnovala výhradně dokončení magisterského studia na Newyorské univerzitě, byla Haywardová u policie celou svou pracovní kariéru – začínala u přepravky, potom nastoupila do Newyorského policejního sboru. V sedmatřiceti byla u sboru stále nejmladší s hodností kapitána – a jediná žena. Věděla, že si o ní lidé povídají za jejími zády. Někteří ji mají za patolízala. Jiní zase tvrdí, že tak vysoko se dostala proto, že je žena a představuje určitý symbol moderního postoje oddělení. Už dávno si z takových řečí přestala dělat hlavu. Faktem zůstává, že hodnost pro ni už tolik neznamená. Svoji práci má prostě ráda.

Odvrátila se od zrcadla a podívala se na hodinky. Za pět minut dvanáct. Komisař Rocker ji k sobě pozval na dvanáctou.

Usmála se. Až příliš často je život pes. Ale občas přináší i příjemné chvíle. A právě dnešní schůzka byla takovým příslibem.

Vyšla z toalety a kráčela chodbou. I když nikdy příliš nelpěla na postupu, tentokrát to bylo jiné. Jednotka, kterou dává dohromady starosta, je skutečná, nejedná se o něco nepodstatného, jen aby měla média o čem psát. Celé roky si obě instituce jen málo důvěřovaly – tak málo, že spolupráce policejního komisařství a úřadu starosty prakticky nestála za řeč. Tahle jednotka, jak ji na nejvyšších místech ujišťovali, to úplně změní. Možná podstatně ubude byrokracie, naskytne se příležitost významně zlepšit efektivitu oddělení. Samozřejmě to také přinese raketový postup – rychlou cestu k funkci zástupce inspektora – ale to není důležité. Nejpodstatnější je příležitost skutečně něco změnit.

Dvojitými skleněnými dveřmi vešla do předpokoje komisaře a ohlásila se u sekretářky. Téměř okamžitě se objevil komisařův poradce a vedl ji zpátky kolem kanceláří a konferenčních místností do vnitřní svatyně komisaře. Rocker seděl za velkým mahagonovým stolem a podepisoval oběžníky. Jako vždy vypadal vyčerpaně: tmavé kruhy pod očima měl výraznější než obvykle.

„Zdravím vás, Lauro,“ uvítal ji. „Posaďte se.“

Haywardová si vybrala jedno křeslo před stolem a usedla. Byla překvapená. Rocker, velký puntičkář, co se týče protokolu a formalit, téměř nikdy nikoho neoslovuje křestním jménem.

Podíval se na ni přes stůl. Cosi v jeho pohledu ji přimělo k ostražitosti.

„Neexistuje způsob, jak to snadno vyjádřit,“ začal. „A tak vám to řeknu přímo. Do té jednotky vás nejmenuji.“

Chvíli Haywardová nevěřila vlastním uším. Otevřela ústa, chtěla něco říct, ale nevypravila ze sebe ani hlásku. S námahou polkla a zhluboka se nadechla.

„Já –“ vysoukala ze sebe a zmlkla. Byla zmatená, šokovaná, neschopná dát dohromady souvislou větu.

„Je mi to moc líto,“ řekl Rocker. „Vím, jak jste se na tu příležitost těšila.“

Haywardová se znovu zhluboka nadechla. Cítila, jak se jí končetinami rozlévá podivné teplo. Teprve ve chvíli, kdy jí práce tak nečekaně proklouzla pod rukama, si uvědomila, jak moc důležitá pro ni byla.

„Koho jmenujete místo mě?“ zeptala se.

Rocker na okamžik uhnul očima, teprve potom odpověděl. Byl zcela netypicky nesvůj. „Sancheze.“

„Sanchez je dobrý chlap.“ Připadalo jí, jako by spala a ta slova vyřkl někdo jiný.

Rocker přikývl.

Haywardová si uvědomila, že ji bolí ruce. Podívala se a zjistila, že vší silou svírá opěrky křesla. Chtěla se uvolnit, najít znovu rovnováhu – nepodařilo se. „Udělala jsem něco špatně?“ vyhrkla.

„Ne, ne, samozřejmě že ne. Nic takového.“

„Zklamala jsem vás nějak? Něco mi chybí?“

„Jste příkladná policistka a já jsem pyšný, že vás mám u sboru.“

„Tak proč? Nezkušenost?“

„Váš magisterský titul v oboru sociologie považuji pro práci v té jednotce za ideální. Jde jen o to, že – no – tahle pozice má politické souvislosti. A ukazuje se, že Sanchez má víc služebních let.“

Haywardová neodpověděla hned. Neuvědomila si vůbec, že služební věk je důležitý. Vlastně věřila, že při tomhle jednání na takovéhle hlouposti nedojde.

Rocker poposedl. „Nechci, abyste si myslela, že toto rozhodnutí nějak ovlivnil váš přístup k plnění úkolů.“

„Nepochybně jste vzal v potaz naše léta ve službě, než jste mi dal naději,“ řekla Haywardová tiše.

Rocker rozhodil rukama. „Faktem zůstává, že služební zařazení může být někdy poněkud zapeklitá věc. Udělal jsem chybu. Omlouvám se.“

Haywardová mlčela.

„Přijdou další příležitosti – zvlášť pro kapitána vašeho formátu. Buďte si jistá, že dohlédnu na to, aby vaše práce a oddanost byly náležitě odměněny.“

„Budiž vám poděkování odměnou. Tak se to říká?“ Haywardová vstala a – když z výrazu Rockerova obličeje vyčetla, že už nemá co dodat – trochu nejistým krokem odešla ke dveřím.

Než se otevřely dveře výtahu do chodby, uklidnila se. Všude byl shon – jako vždycky v době oběda. Haywardová prošla kolem kontrolního stanoviště a dál k otočným dveřím na široké schodiště. Nevěděla přesně, kam má namířeno, potřebovala jen jít a na nic nemyslet.

Někdo do ní prudce vrazil. Rychle se ohlédla. Byl to muž: hubený, vypadal mladě a tváře měl samý dolíček po akné.

„Promiňte,“ řekl. Potom se zastavil a narovnal. „Kapitán Haywardová?“

Zamračila se. „Ano.“

„To je ale náhoda!“

Prohlédla si ho pozorněji. Měl tmavé, chladné oči, které s jeho úsměvem vůbec neladily. V duchu rychle přemýšlela – známí, kolegové, pachatelé – a s úlevou dospěla k závěru, že ho nezná.

„Kdo jste?“

„Jmenuji se Kline. Lucas Kline.“

„Jakou náhodu jste měl na mysli?“

„No přece že jdu právě tam, odkud jste vy právě odešla.“

„Ano? A to kam?“

„Do kanceláře komisaře. Víte, chci mu poděkovat. Osobně.“ A než mohla Haywardová říct cokoli dalšího, Kline sáhl do kapsy, vyndal obálku a z ní dopis. Ukázal jí rozložený papír.

Natáhla k němu ruku, ale Kline ucukl, aby na něj nedosáhla. „Kdepak. Nesahat.“

Haywardová se na něj znovu podívala přivřenýma očima. Potom obrátila pozornost na dopis. Byl, jak jinak, od komisaře Rockera, na papíře s oficiální hlavičkou, s datem předchozího dne. Komisař děkoval Klineovi – jako šéfovi podniku Digital Veracity, Inc. – za to, že právě přislíbil dar do Dysonova fondu, a to ve výši pěti milionů dolarů. Fond, zasvěcený řadovým členům Newyorského policejního sboru, byl pojmenován podle Gregga Dysona, tajného policisty, kterého před deseti lety zabili drogoví dealeři. Byl založen, aby poskytoval finanční i citovou podporu rodinám newyorských policistů, kteří přišli o život při výkonu služby.

Znovu se podívala na Klinea. Kolem nich procházela spousta lidí směrem ven z budovy. Kline se stále usmíval. „To mě těší,“ řekla. „Ale co to má společného se mnou?“

„Všechno.“

Zavrtěla hlavou. „To nechápu.“

„Jste chytrá policistka. Přijdete na to.“ Kráčel k otočným dveřím, potom zůstal stát a ohlédl se. „Ale můžu vám říct, kde začít.“

Haywardová čekala.

„Zeptejte se svého přítele Vinnieho.“ A když se Kline znovu otočil, její úsměv pohasl.

48

Nora Kellyová otevřela oči. Chvíli nevěděla, kde je. Potom se jí to všechno vrátilo: zápach dezinfekce a špatná strava; pípání a mumlání; vzdálené sirény. Nemocnice. Ještě pořád.

Ležela v ní, v hlavě jí bušilo. Na háčku u postele visela kapačka a v jasném světle měsíce se pohupovala. Skřípala jako zrezivělá tabule ve větru. Je možné, že by ji sama takhle rozhoupala? Možná o ni zavadila sestra, když ji přišla zkontrolovat a dát jí další dávku sedativ, přestože trvala na tom, že je nepotřebuje. Nebo se na ni přišel podívat ten policajt, co ho tam poslal D’Agosta, aby ji hlídal. Rozhlédla se; dveře byly zavřené.

Láhev na háčku se neustále pohupovala a nepřestávala skřípat.

Pozvolna se jí zmocňoval pocit odcizení. Byla unavenější, než si připouštěla. Nebo je to možná následek druhého otřesu mozku.

Otřes mozku. Nechtěla na to myslet. To by ji vrátilo zpátky k tomu, co to způsobilo: byt utopený v šeru, otevřené okno a…

Zavrtěla hlavou – jen zlehka; pevně zavřela oči; zhluboka dýchala. Když se uklidnila, otevřela oči a rozhlédla se. Byla ve stejném dvoulůžkovém pokoji už tři dny. Měla postel u okna se staženou roletou a kolem postele u dveří stála zástěna.

Otočila se a prohlédla si zatažený závěs lépe. Za ním viděla siluetu spícího člověka, protože na závěs zezadu dopadalo světlo z koupelny. Ale je to skutečně člověk? Nebyla ta postel prázdná, když usínala? Už je tu třetí noc – doktoři pořád tvrdí, že jen na pozorování a že ji propustí zítra – a ta postel byla pořád prázdná.

Zaplavoval ji pocit příšerného déjà vu. Poslouchala a slyšela jen svůj dech, slabý a nepravidelný. Znovu se rozhlédla. Celý pokoj vypadal podivně, špatné úhly, vypnutá televize nad její postelí byla pokřivená.

Určitě ještě spím, pomyslela si. Tohle je jenom sen. Jako by ji strnulost snového výjevu obalila pavučinou.

Silueta se pohnula; slyšela povzdech. Slabé zabublání hlenu. Potom se pomalu zvedla ruka, její obrys se otiskl na závěsu. Nora se zachvěla hrůzou, pevně uchopila přikrývku, snažila se ucouvnout. Ale byla tak slabá…

Závěs se odhrnul s pomalou, děsivou rozvážností, ozvalo se slabé ííííí, když kovové kroužky ujížděly po ocelové kolejničce. Ochromená hrůzou sledovala, jak se vynořila tmavá silueta nejprve ve stínu – potom ve světle měsíce.

Bill.

Tentýž odulý obličej, rozcuchané vlasy, zčernalé, ochablé oči, šedé rty. Tatáž zaschlá krev, špína, zápach. Nemohla se pohnout. Nemohla vykřiknout. Mohla jen ležet a upřeně sledovat, dokud ta noční můra neskončí a neukáže jí všechny hrůzy.

Postava vylezla z postele a postavila se, zírala na ni. Bill… a přece ne Bill, živý, a přece mrtvý. Postoupil o krok dopředu. Otevřená ústa měl plná červů. Natáhl ruku podobnou pařátu, nehty měl dlouhé a popraskané, pomalu k ní skláněl hlavu – aby ji políbil…

S výkřikem se posadila.

Chvíli jen seděla v posteli, chvěla se hrůzou, dokud ji nezaplavila úleva – jakmile pochopila, že to byl skutečně jenom sen. Jako ten předchozí – jen o něco horší.

Lehla si, byla propocená, tep zpomaloval a ona měla pocit, že noční můra ustupuje jako odliv. Láhev na háčku se nehoupala; televize vypadala normálně. V pokoji byla tma: žádné měsíční světlo. Kolem druhé postele byl zatažený závěs, ale neslyšela nikoho dýchat. Postel byla prázdná.

Nebo nebyla?

Upřeně hleděla na závěs. Pohupoval se jen zlehka. Byl neprůsvitný, takže za ním nic neviděla.

Donutila se uvolnit. Jistěže tam nikdo není. Byl to jenom sen. A navíc jí D’Agosta sdělil, že v pokoji bude sama. Zavřela oči, ale spánek nepřicházel – ne že by skutečně chtěla spát. Ten sen byl tak děsivý, že se bála usnout.

Byla to hloupost. I při nuceném pobytu v nemocnici sotva spala. Zoufale si potřebovala odpočinout.

Zavřela oči, a přece měla pocit, že je velmi čilá a skoro nedokáže pevně udržet víčka. Minula minuta. Dvě.

S podrážděným povzdechem znovu otevřela oči. Proti své vůli zabloudila opět pohledem k vedlejší posteli. Závěs se zase pohyboval, zase jen zlehka.

Povzdechla. Je to hloupost, má jen příliš velkou představivost. Nebylo divu – po tak strašné noční můře. Jenže když usínala, byl ten závěs zatažený?

Nevěděla to jistě. Ale čím déle o tom uvažovala, tím větší měla jistotu, že byl odhrnutý. Ale pořád ještě neviděla dobře, jen jako v mlze, byla dosud otřesená – jak se může spolehnout na svoji paměť? Odvrátila se a odhodlaně zírala na vzdálenou stěnu, znovu zkusila zavřít oči.

A ještě jednou – proti svojí vůli – očima zabloudila k zataženému závěsu, pořád mírně povlával. Byl to jen pohyb vzduchu: vánek příliš jemný na to, aby ho cítila, ale dost silný, aby pohnul závěsem.

Proč je ten závěs zatažený? Zatáhli ho, když spala?

Posadila se, v hlavě jí znovu začalo tepat. Nemělo smysl dělat si s tím starosti, když se to dalo jednou provždy vyřešit. Spustila nohy z postele a vstala; opatrně, aby nerozhoupala kapačku. Popošla o dva kroky, natáhla ruku, chytila závěs – a zaváhala. Srdce se jí najednou rozbušilo strachy.

„Ale Noro,“ řekla nahlas, „nebuď zbabělá.“

Prudce škubla závěsem.

Na posteli ležel muž. Bez hnutí. Měl na sobě bílou noční košili, ruce zkřížené na prsou, kotníky překřížené. Vypadal skoro jako egyptská mumie – ale měl otevřené oči, ve světle se leskly. Zíral přímo na ni. Pohrával si s ní.

V okamžiku ztuhla hrůzou. Ten člověk vyskočil jako kočka a ústa jí zakryl dlaní, násilím ji přinutil, aby si lehla do své postele, a přidržel ji v ní.

Bránila se, kopala, chtěla ze sebe vydat nějaký zvuk, ale ten muž byl silný, nemohla se ani hnout. Otočil jí hlavu na stranu, v tu chvíli zahlédla v jeho ruce skleněnou injekční stříkačku s ocelovou podkožní jehlou, dlouhou a děsivou. Na konci jehly se chvěla kapka. Rychlý pohyb a ucítila hluboký vpich do stehna.

Usilovně se snažila bránit, pohnout, křičet – ale byla úplně paralyzovaná. Tentokrát to nebyl sen, ale děsivá a nepopiratelná skutečnost, která ji svírala v neodolatelném objetí. A potom už měla jen pocit, že padá, padá, padá do bezedné studny, která se zužuje – a potom už nebylo nic.

49

Marty Wartek položil zpocené ruce na kraj pódia a rozhlédl se po davu, který se shromáždil na náměstí před Batchelder Building, kde sídlil Newyorský bytový úřad. Měl před sebou první tiskovou konferenci, narůstalo v něm znepokojení a upřímně řečeno, jímala ho i hrůza. Z každé strany vedle něj stálo několik jeho podřízených – sehnal je narychlo, jen pro patřičný dojem – a ještě pár uniformovaných policistů. Pódium bylo dole na schodech, vzadu obehnané páskou.

Podíval se na skupinku demonstrantů natěsnaných v jednom rohu náměstí, v bezpečné vzdálenosti od hrstky policistů. Jejich skandování působilo nesměle, z čehož Wartek usoudil, že přestanou, jakmile se ujme slova.

Odkašlal si, slyšel ten zvuk z reproduktorů a to ho uklidnilo. Rozhlédl se, když dav ztichl. „Dobré odpoledne,“ začal. „Dámy a pánové od tisku, přečtu vám připravené prohlášení.“

Spustil. Dokonce i demonstranti ztichli. Vysvětlil, že soudní řízem je v chodu. Akce se rozběhne, pokud dostanou příkaz zakročit proti Ville. Práva každého občana budou respektována. Proběhne řádný proces. Nejdůležitější je zachovat trpělivost a rozvahu.

Jeho monotónní drmolení a otřepané fráze uspávaly všechny novináře. Prohlášení bylo krátké, necelá stránka; napsal je výbor a schválilo šest právníků. Mělo prakticky nulovou sdělovací hodnotu, o ničem konkrétním neinformovalo, nic neslibovalo a současně působilo dojmem, že o každém bodě se dlouho diskutovalo. Přinejmenším takový byl úmysl.

Když se dostal do poloviny stránky, z hloučku demonstrantů se z megafonu ozvaly vulgární komentáře. Wartek bez sebemenšího zaváhání pokračoval, dokonce ani nezvedl oči. Další komentáře.

„To jsou jen samý kecy!“

Zvýšil hlas, na poznámky z davu nijak nereagoval.

„A co zvířata?“

„A co vražda Smithbacka?“

„Zastavte vrahy!“

Četl dál o trochu hlasitěji, stále stejně monotónně, s očima upřenýma na papír, plešatou hlavu skloněnou.

„To jsou jenom slova! Samý žvanění! My chceme akci!“

Koutkem oka zahlédl, jak se spousta kamer a mikrofonů otočila k demonstrantům. Další výkřiky a nespokojené komentáře. Rozkymácený transparent nechal policista bez povšimnutí. Výtržníci se drželi zpátky. Odpůrců nebylo dost, aby vyburcovali dav.

Wartek domluvil, složil papír a konečně zvedl oči. „A nyní odpovím na otázky.“

Kamery a mikrofony se k němu znovu obrátily. Padlo pár povrchních dotazů. Ve vzduchu viselo zklamání. Protestující v rohu mávali transparenty a skandovali, ale jejich hlasy tlumil – a většinou i přehlušoval – provoz na Chambers Street.

Otázky byly předvídatelné a na všechny odpověděl. Ano, připravují akci proti Ville. Ne, neuskuteční se zítra; při soudním řízení se stanoví termín. Ano, je si vědom obvinění skupiny z vraždy; ne, žádný důkaz neexistuje, vyšetřování probíhá, nikdo nebyl obviněn ze zločinu. Ano, vyšlo najevo, že Ville nemá platnou smlouvu na pozemek; ve skutečnosti podle názoru právních zástupců města obyvatelé Ville neprokázali, že jim náleží právo protiprávní držby.

Další otázky už nikdo nekladl; Wartek se podíval na hodinky, bylo tři čtvrtě na jednu. Pokynul svým asistentům, naposledy zvedl střapatou hlavu směrem k novinářům. „Děkuji vám, dámy a pánové, tímto tisková konference končí.“

Odezvou na jeho slova byl pískot z řad odpůrců: To jsou jenom řeči! Samé řeči, žádná akce!

Wartek, spokojený sám se sebou, strčil papír zpátky do kapsy saka a kráčel do schodů. Proběhlo to přesně podle jeho představ. V duchu už viděl večerní televizní zprávy: pár vět z jeho proslovu, jedna dvě zodpovězené otázky, několik záběrů na demonstranty – to bude všechno. Zahrnul všechny eventuality, nikoho neopominul a byrokracii New Yorku předvedl decentní, rozvážnou tvář. Co se dotýká protestujících obyvatel New Yorku, přišla jich jen ubohá hrstka. Zjevně to byla pouze vedlejší potyčka k tomu, co chystají ve velkém. Slyšel o tom, že se připravuje druhý, mnohem ostřejší protest proti Ville, ale díkybohu to už nebude na jeho hřišti. Pokud k protestům nedojde tady, bylo mu to jedno. Kdyby nakonec Ville vypálili – no, bylo to výhodné řešení celého problému.

Vyšel schody a mířil k otočným skleněným dveřím, s ním i dva jeho asistenti. Byl čas oběda a z velké budovy městského úřadu vycházela spousta úředníků. Bylo to jako plavba proti proudu.

Když se všichni tři prodírali vzhůru, kdosi do Warteka prudce strčil ramenem.

„Promiňte!“ Wartek se podrážděně otočil a velmi ho překvapilo, co uviděl. Ucukl, instinktivně se chytil za břicho a ohromilo ho, když ucítil – a uviděl jak mu kdosi mezi jeho sevřenými prsty vytahuje dlouhý nůž z těla. Najednou mu byla zima a horko současně; led hluboko v útrobách a pulzující horko na povrchu. Zvedl oči a krátce zahlédl opuchlý, strupovitý obličej; špinavé, slepené vlasy, popraskané rty a mezi nimi zkažené zuby.

A potom ta postava zmizela.

Wartek, neschopen jediného slova, si tiskl ruce na bok a potácel se dál. Lidé, kteří ho míjeli, jako by zaváhali, tlačili se na sebe a vráželi jeden do druhého.

Nějaká žena mu zaječela do ucha.

Wartek stále nic nechápal, s prázdnotou v mysli se pokusil o další vrávoravý krok. „Au,“ hlesl.

Ozval se další výkřik a po něm hluk; hukot jako u Niagarských vodopádů. Nohy se mu podlamovaly, slyšel zmatené volání a viděl spěchající modré uniformy: policisté se horečně prodírali davem. Kolem něj znovu vypukl chaos: lidé zmateně přecházeli.

S největším vypětím sil udělal další krok a potom to vzdal; někdo ho chytil a mnoho rukou ho pomalu pokládalo na zem. Další zmatený křik, jímž pronikala vytrvale opakovaná slova: Sanitku! Doktora! Pobodaný! Krvácí!

Divil se, kvůli čemu nastal takový zmatek, ale to už usínal. Marty Wartek byl unavený, opravdu strašně, a New York je nesmírně hlučné město.

50

Pomalu upadala do temných snů a znovu se z nich vracela. Spala, napůl se vzbudila a zase usnula. Konečně se úplně probrala. Byla černočerná tma a ve vzduchu cítila plíseň a vlhké kameny. Chvíli zůstala ležet, byla zmatená. Potom si na všechno vzpomněla a hrůzou zasténala. Rukama našátrala vlhkou slámu na studené betonové podlaze. Když se pokusila posadit, hlava nelítostně protestovala. Raději si znovu lehla, bylo jí zle od žaludku.

Bojovala s nutkáním křičet, zaječet – a vyhrála. Po chvíli si znovu zkusila sednout – tentokrát pomaleji – a povedlo se. Byla zesláblá. Kolem sebe viděla jen tmu. Po kapačce ji bolela paže a na místě vpichu neměla ani náplast.

Pochopila, že ji z nemocničního pokoje unesli. Ale kdo? Toho muže v uniformě sanitáře neznala. A co se stalo s policistou, který hlídal její pokoj?

Nejistě se postavila na nohy. Natáhla paže před sebe a opatrně se sunula kupředu, dokud se něčeho rukama nedotkla – vlhké, lepkavé zdi. Ohmatala ji. Byla postavená z drsných kamenů, z nichž odpadávala zvětralá omítka. Určitě je v nějakém sklepě.

Šátrala po stěně a pomalu kráčela kolem ní. Podlaha byla holá, nic jí v cestě nestálo, jen občas stoupla na ostrůvek slámy. Došla do kouta a pokračovala dál, počítala kroky, co krok, to přibližně 30 centimetrů. Po třech metrech se ocitla u výklenku a vešla do něj – narazila na dveřní rám a potom na dveře. Dřevěné. Osahala je. Dřevo s přinýtovanými železnými pásy.

Škvírou v nich zahlédla slabé světlo. Přitiskla oko ke škvíře, ale přes palubově spojená prkna neviděla.

Zvedla pěst; zaváhala; nakonec na dveře zabouchala: jednou, dvakrát. Dveře zaduněly. Dlouho bylo ticho a potom zaslechla blížící se kroky. Přiložila ucho ke dveřím a poslouchala.

Náhle nad hlavou zaslechla skřípání. Když vzhlédla, oslepilo ji světlo.

Instinktivně si zakryla obličej a ustoupila. Odvrátila se a přivřela oči. Teprve po chvíli začala pomalu přivykat prudkému světlu. Vrátila se k němu pohledem.

„Pomozte mi,“ zachroptěla.

Žádná odpověď.

Polkla. „Co chcete?“

Stále žádná odpověď. Ale zaslechla zvuk: tiché, neustávající vrčení. Mžourala ve světle. Vysoko ve dveřích rozeznala malý obdélníkový otvor. Odtud světlo vycházelo. A bylo tam ještě něco: objektiv videokamery, silný a objemný, zasunutý do otvoru a namířený přímo na ni.

„Kdo… jste?“ zeptala se.

Najednou objektiv zmizel. Vrčení ustalo. A hlas, tichý a hedvábný, jí odpověděl: „Nebudete žít tak dlouho, aby vám na mém jméně záleželo.“

Světlo zmizelo, otvor se uzavřel. Znovu se ocitla v temnotě.

51

Kenny Roybal, chlapec, který nedokončil střední školu, seděl na horních schodech baseballového hřiště a prohraboval se v rostlinách marihuany, vyklepával semínka a ze zbytku ubalil tlustý joint. Zapálil si a prudce vdechl kouř, potom podal cigaretu kamarádovi Rockymu Martinellimu.

„Příští rok,“ řekl Martinelli, vzal si joint a kývl hlavou k poli za temným baseballovým hřištěm, „sklidíme támhle hromadu materiálu.“

„Jo,“ odpověděl Roybal a prudce vydechl. „Je to prvotřídní kvalita.“

„To teda jo.“

Roybal si dal dalšího šluka, zadržel dech a potom hlučně vyfoukl dým. Počkal, až si dá Martinelli, joint šustil a praskal, konec se na okamžik rozzářil, Martinelliho dlouhý, zdrogovaný obličej osvítila bezvýrazná oranžová zář. Roybal si od něj vzal joint, opatrně odklepl popel a sežmoulal konec. Už ho chtěl znovu zapálit, když v narůstajícím šeru uviděl hlídkový vůz, jak vyrovnanou rychlostí jako žralok na lovu ujíždí na vzdálené parkoviště.

„Bacha, policajti.“ Přikrčil se za řadami sedadel, Martinelli hned po něm. Skrz kovové a dřevěné sloupky sledovali, jak policejní vůz zastavil a světlomet klouže přes baseballové hřiště.

„Co to dělá?“

„Kdo to má sakra vědět?“

Čekali skrčení, když světlo přejíždělo přes lavice. Připadalo jim, že v místě, kde byli, se trochu zpomalilo.

„Nehejbej se,“ sykl Roybal potichu.

„Já se nehejbu.“

Světlo přejíždělo dál, potom se pomalu vrátilo. Bylo oslepující, zářilo skrz bariéry. Že by je policisté viděli, jak se tam krčí? O tom Roybal pochyboval, ale vypadalo to, že je místa pro diváky mimořádně zajímají.

Zaslechl odfrknutí – byl to Martinelli. Jako šílenec utíkal přes hřiště, na pole a potom dál k lesu. Světlomety poskočily a zaměřily ho.

„Do hajzlu!“ Roybai vyrazil za ním. Teď se světlo zaměřilo na něj. Bylo to, jako by honil vlastní stín. Přeskočil nízký pletivový plot a pádil přes otevřený prostor do lesa za prchajícím Martinellim.

Utíkali, dokud jim síly stačily. Konečně Martinelli zpomalil, potom sebou praštil na kmen. Lapal po dechu. Roybal upadl vedle něj, i jemu už docházel dech.

„Jdou po nás?“ vydechl po chvíli Martinelli.

„Nemusel jsi zdrhat, člověče,“ odpověděl Roybal. „Ten policajt by nás neviděl, kdybys nevystartoval.“

„Už nás viděl.“

Roybal civěl na stěnu stromů, ale neviděl nic. Martinelli sáhl do kapsy košile. Byla prázdná.

„Kvůli tobě mi upadl joint.“

„Říkám ti, člověče, neměli jsme jinou možnost.“

Roybal si odplivl. Nemělo cenu se o tom dohadovat. Vyndal z kapsy cigaretové papírky a zbytek marihuany. Složil papírky k sobě, slepil je a do žlábku nasypal trochu trávy. „Vůbec nic nevidím.“

Skrze stromy ale pronikalo slabé světlo měsíce, takže ubalil joint, zapálil ho a potáhl. Na chvilku zadržel dech, potom si dal ještě jednoho šluka a podal joint kamarádovi. Sípavě se rozesmál. „Člověče, tys to metelil jako zajíc před loveckým psem.“

„Ty vole, ten policajt nás viděl.“ Martinelli vzal joint a rozhlédl se. „Víš co? Tady někde blízko je to divný místo Ville.“

„To je až za přílivovou oblastí.“

„Kdepak, člověče. Je to přímo dole u řeky.“

„A co? Zase budeš utíkat? Bu-bu-bu, už sem jdou zombie!“ Roybal si poklepal na čelo. „Mozek! Moooooozek!“

„Drž hubu.“

V tichosti kouřili společný joint a nakonec Roybal pečlivě zastřihl nedopalek a uložil ho do kosočtvercové plechové dózy. Najednou se tmou nesla tlumená melodie skupiny Prodigy „Smack My Bitch Up“.

„Vsadím se, že je to tvoje máma,“ poznamenal Roybal.

Martinelli vyndal vyzvánějící telefon z kapsy.

„Nezvedej to.“

„Zblázní se, jestli to nezvednu.“

„To určitě.“

„Haló? Jo. Dobrý.“

Roybal nasupeně poslouchal tu debatu. On už odešel z domova, bydlel jinde. Martinelli pořád ještě žil s matkou.

„Ne, jsem v knihovně. S Kennym se připravujeme na test z trigonometrie… Dám pozor… Tady nejsou žádný zloději… Ale, mami, je teprve jedenáct!“

Zaklapl telefon. „Musím domů.“

„Vždyť ještě není ani půlnoc. Seš měkkej, kámo.“

Martinelli vstal, Roybal také. Nohy mu z toho připitomělého běhu dřevěněly. Martinelli mířil zpátky mezi stromy, šel rychle, jeho hubené nohy ve tmě nebyly skoro vidět. Za chvíli zastavil.

„Tenhle padlej strom si nepamatuju,“ řekl.

„Jak si můžeš vůbec něco pamatovat? Vždyť jsi byl podělanej strachy,“ zasupěl zase Roybal.

„Pamatoval bych si, kdybych něco přeskočil.“

„Jdi dál.“ Roybal ho šťouchl do zad.

Přišli k dalšímu padlému stromu. Martinelli znovu zastavil. „Teď vím určitě, že jsme tudy nepřišli.“

„Prosím tě, pokračuj.“

Ale Martinelli se ani nehnul. „Co to je za smrad? Ty ses uprd?“

Roybal hlasitě začichal. Rozhlédl se, ale ve tmě špatně viděl.

„Já půjdu první.“ Překročil kmen a noha mu zapadla do něčeho pevného, ale současně pružného. „Co to hergot je?“ Vytáhl nohu a podíval se na ni.

„Do hajzlu!“ zaječel a ucouvl. „To je mrtvola! Ty vole! Já šlápnul na mrtvolu!“

Teď se dolů podívali oba. Měsíc osvítil obličej – bledý, rozbitý, zkrvavený, skelné, nevidomé oči doširoka otevřené.

Martinelli zakašlal. „Proboha!“

„Zavolej devět set dvanáct!“

Martinelli zavrávoral, vyndal mobil a jako šílenec volil číslo. „Nemůžu tomu uvěřit, to je mrtvola!“

„Haló? Ha –“ Martinelli se prudce předklonil a telefon pozvracel.

„Do prdele, člověče!“

Martinelli pořád zvracel, telefon mu upadl na zem – slizký od zvratků.

„Zvedni ten telefon!“

Pořád zvracel.

Roybal o krok ustoupil. Bylo to neuvěřitelné, ale slyšel z telefonu hlas. „Kdo volá?“ dožadoval se tenounký hlas. Jsi to ty, Rocky? Rocky! Děje se neco?

Další dávka zvratku. Roybal se znovu podíval na mrtvolu. Tělo leželo na boku, zkroucené, s jednou rukou zvednutou, v měsíčním svitu bledou a potrhanou. Byla to hrůza. Potom se otočil a hnal se mezi stromy: pryč, pryč, pryč, pryč…

52

Ve čtyři hodiny ráno D’Agosta a Pendergast přišli do čekárny před márnicí. Doktor Beckstein už na ně čekal, vypadal neobvykle svěží. D’Agostu napadlo, že je možná zvyklý trávit čas uprostřed noci v márnici. D’Agostovi bylo zle; ze všeho nejvíc chtěl jít domů a lehnout si do postele.

Jenomže to bylo to poslední, co v tu chvíli mohl udělat. Všechno se dělo tak rychle, že skoro nestíhal informace zpracovávat. Ze všech překotných událostí byl zatím nejhorší – alespoň pro něj – únos Nory Kellyové. Neměl tušení, kde by mohla být. Policistu, který dostal úkol ji chránit, někdo omámil drogou přidanou do kávy a našli ho zamčeného u Nory v koupelně. Znovu ji zklamal.

A teď ještě tohle.

„To jsou věci, pánové,“ řekl Beckstein, když si oblékal rukavice. „Záhada je stále tajemnější. Prosím, poslužte si,“ pokynul k přihrádce.

D’Agosta si umyl ruce, nasadil si roušku, chirurgickou čapku a navlékl rukavice. Když se pokoušel připravit na další martyrium, které bude muset vydržet, propadal stále větším obavám. I za ideálních okolností si při pohledu na mrtvoly v márnici užil svoje. Ze směsice těla zbaveného života, spartánského osvětlení a lesku oceli se mu dělalo špatně od žaludku. Jak zvládne tohle – když při pouhém popisu pohybů toho muže kdekdo vyzvracel oběd? Podíval se na Pendergasta. V barvě zelené a bílé vypadal jako zaměstnanec márnice. Byl tam jako doma.

„Doktore, než se do toho pustíme,“ – D’Agosta se snažil mluvit nenuceně – „mám pár otázek.“

„Jistě,“ řekl Beckstein a zarazil se.

„Tělo bylo nalezeno v parku Inwood Hill, že? Nedaleko Ville?“

Beckstein přikývl. „Našli ho dva mladíci.“

„A jste si jistý totožností oběti? Že ta mrtvola je Colin Fearing?“

„Vcelku ano. Vrátný z budovy, kde Fearing bydlel, ho identifikoval a já ho považuji za důvěryhodného svědka. Dva nájemníci z domu, kteří Fearinga znali velmi dobře, jeho tělo také identifikovali. Důkazem je tetování a mateřské znaménko. Jen pro jistotu jsem nařídil testy DNA, ale vsadil bych svou kariéru, že tohle je Colin Fearing.“

„A co ta první mrtvola – ten sebevražedný skok z mostu? Ta, kterou doktor Heffler identifikoval jako Fearinga? Jak se to stalo?“

Beckstein si odkašlal. „Zdálo by se, že doktor Heffler udělal chybu – za daných okolností pochopitelnou,“ dodal spěšně. „Pro mě by dozajista byla rozhodující identifikace jeho sestry.“

„Velmi zajímavé,“ zamumlal D’Agosta.

„Vrtá mi hlavou, čí tělo ve skutečnosti doktor Heffler pitval.“

„Jo.“

„Špatná identifikace,“ řekl Beckstein, „není tak neobvyklá. Několikrát jsem se s tím už setkal. Vezmete-li v úvahu zármutek a šok pozůstalých a k tomu nevyhnutelné posmrtné změny na těle – zvlášť když bylo ve vodě nebo se na prudkém slunci začalo rozkládat…“

„Dobře, dobře,“ skočil mu D’Agosta chvatně do řeči. „Jenomže kromě vnějších důkazů to v tomhle případu vypadá na úmyslný podvod. A navíc doktor Heffler se zachoval dost ledabyle i při zjištění identity jeho sestry.“

„Chyby se stávají,“ odpověděl Beckstein nepřesvědčivě.

„Zjistil jsem, že arogance, která doktoru Hefflerovi rozhodně nechybí, je živnou půdou pro celou řadu omylů,“ podotkl Pendergast.

D’Agosta v duchu ještě rozebíral jeho poslední větu, když jim Beckstein posunkem naznačil, aby s ním šli do pitevny. Fearingovo tělo leželo na nosítkách pod ostrým světlem a D’Agostovi se notně ulevilo, že je zakryté bílým plastovým prostěradlem.

„Ještě jsem na něm nezačal pracovat,“ řekl Beckstein. „Čekáme na patologa a jeho asistenta. Omlouvám se za zpoždění.“

„To není důležité,“ zareagoval D’Agosta poněkud zbrkle. „Jsme vděčni za takovou kvaltovku. Tělo přivezli teprve kolem půlnoci, je to tak?“

„Ano. Provedl jsem předběžné ohledání a mrtvola vypadá, ehm, trochu nezvykle.“ Beckstein vzal mezi prsty roh prostěradla. „Mohu?“

Nezvykle. D’Agosta si dovedl dost jasně představit, jak to asi bude vypadat. „No –“

„Bude mi potěšením!“ řekl Pendergast.

D’Agosta se připravil na nejhorší, zhluboka dýchal ústy a nechtěl se ani podívat. Bude to ohavné: zčernalá, opuchlá mrtvola, maso odpadávající od kostí, změklý tuk, unikající tekutiny… Bože, jak nesnáší mrtvoly!

Plastové prostěradlo se rozvlnilo a Beckstein energicky odhalil nebožtíka. „Prosím.“

D’Agosta se přinutil zaostřit zrak na mrtvolu. A užasl.

Tělo vypadalo normálně: bylo čisté, bez nejmenší poskvrny a velmi svěží. Jako by ten člověk spal. Měl nedávno oholené vousy, vlasy sčesané a nagelované, jediným důkazem, že je mrtvý, byla ošklivá rána po kulce nad pravým uchem a pár větviček a listů, které ulpěly na gelu vzadu na hlavě.

D’Agosta se podíval na Pendergasta – zdálo se, že i jeho to velmi překvapilo.

„No!“ řekl s úlevou. „Tak tohle jsou ta vaše zombie a chodící mrtvoly, Pendergaste. Celou dobu jsem vám říkal, že to všechno je jen podvod vymyšlený ve Ville. Ten chlápek se tam nejspíš vracel, poté, co si hrál na zombie, a napadl ho nějaký lupič.“

Pendergast mlčel, prohlížel si mrtvolu jiskřivýma stříbřitýma očima.

D’Agosta se obrátil na Becksteina. „Zjistil jste čas smrti?“

„Podle anální sondy byl mrtvý dvě a půl hodiny, když ho v parku Inwood Hill našli, takže smrt nastala kolem půl deváté.“

„Příčina smrti?“

„S největší pravděpodobností střela nad pravým uchem.“

D’Agosta zamžoural. „Kulka nevyšla ven. Vypadá to na dvaadvacítku.“

„Podle mě je to tak. Samozřejmě nemůžeme nic tvrdit stoprocentně, dokud ho neotevřeme. Podle mého předběžného ohledání byl zastřelen zezadu, z bezprostřední blízkosti. Žádné známky boje ani nátlaku, žádné viditelné pohmožděniny, škrábance ani stopy po svázání.“

„Jaký z toho máte dojem, Pendergaste? Žádné voodoo, žádný obeah, prostě jen vražda střelnou zbraní jako spousta dalších v tomhle městě. Doktore Becksteine, zastřelil ho někdo na místě, nebo tam to tělo pohodil?“

„O tom nic nevím, poručíku. Ti, co ho našli, tělo honem dopravili do nemocnice. Bylo ještě teplé, moc nad tím nebádali.“

„Ano, samozřejmě. Budeme to muset prověřit, až ukončí svou práci technici, kteří shromažďují důkazy.“ D’Agosta jednoduše nedokázal zastřít triumfální tón hlasu. „Mně je naprosto jasné, že máme co do činění s nějakými rituály šitými horkou jehlou, které předvádějí ti prevíti ve Ville, aby tam nikdo nechodil.“

„Zmínil jste se o tom, že mrtvola je zvláštní?“ Pendergast se obrátil na Becksteina.

„Ano. Jsou na ní skutečně dvě zvláštnosti. Ta první vám bude připadat povědomá.“ Beckstein vzal do ruky stlačovač jazyka ze sklenice, strhl sterilní roušku a s její pomocí otevřel mrtvole ústa. Na jazyku měla připíchnutý drobounký svazeček peří a vlasů. Vypadal skoro stejně jako ten, který našli v ústech Billa Smithbacka.

D’Agosta na něj nevěřícně zíral.

„A ještě jedna. Budu potřebovat trochu pomoci s otočením mrtvoly. Poručíku?“

S velkou neochotou pomohl Becksteinovi mrtvolu obrátit. Mezi lopatkami měla fixem nakreslený složitý, stylizovaný motiv dvou hadů obklopených hvězdami, kříži a šipkami a schránkami podobnými rakvím. V kříži měl nebožtík vykreslenou podivnou rostlinu ve tvaru hvězdice.

D’Agosta polkl. Poznal ty kresby.

„Vévé,“ zamumlal Pendergast, „podobné tomu, které jsme viděli na stěně ve Smithbackově bytě. Podivné…“ Ztichl.

„Cože?“ zeptal se D’Agosta okamžitě.

Pendergast místo odpovědi zavrtěl hlavou. „Kdyby to tak mohl vidět monsieur Bertin,“ zamumlal. Potom se narovnal. „Můj milý Vincente, myslím, že tohoto gentlemana ‚nenapadl nějaký lupič‘, jak jste to vyjádřil. Tohle byla promyšlená a účelová poprava.“

D’Agosta na něj chvilku zíral. Potom se podíval znovu na tělo.

53

Alexander Esteban se uvelebil na nenápadném místě u velkého umakartového stolu v omšelé „zasedací síni správní rady“ organizace Lidé pro ostatní živočichy na 14. západní ulici. Venku bylo jasné podzimní ráno, ale ušpiněným oknem s výhledem na vzduchovou šachtu pronikalo jen trochu světla. Založil ruce a sledoval ostatní členy správní rady, když zaujali svá místa, zamumlali pozdrav a klapali s BlackBerries a iPhony. Vůně skořicového dolce latté a fřappuccina crèmes s tykvovou příchutí ze Starbucks naplnila místnost, když se všichni usadili s kávou ve velkých kelímcích.

Poslední se dostavil Rich Plock spolu se třemi lidmi, které Esteban neznal. Plock šel na druhý konec místnosti, sepjal ruce, aby zakryl své obrovské břicho pod špatně padnoucím oblekem, rudý obličej za velkými brýlemi s lehkou kovovou obroučkou měl zpocený. Okamžitě se vysokým a přehnaně sebevědomým hlasem s velkou vervou pustil do řečnění.

„Dámy a pánové ze správní rady, je mi velkým potěšením představit vám tři velmi význačné hosty – Milese Mondella, prezidenta Zelené brigády, Lucindu Long-Piersonovou, předsedkyni Veganské armády, a Morrise Wylanda, ředitele Amnestie zvířatům.“

Ti tři tam stáli a hleděli na Estebana, jako by se právě účastnili castingu ve filmovém studiu. Fanatičtí idealisté, kteří zoufale touží dosáhnout svého cíle, ale jsou zcela bezradní.

„Tyto tři organizace spolusponzorují dnešní večerní demonstraci společně s LOŽ. Přivítejme je na našem zasedání.“

Aplaus.

„Všichni se posaďte, prosím. Tímto prohlašuji mimořádné zasedání správní rady LOŽ za zahájené.“

Šustění papírů, spousta doušků kávy, tužky, bloky formátu A4 a laptopy v pohotovosti. Několik přítomných se dožadovalo hlasování. Esteban to všechno přečkal.

„Na programu schůze je jediný bod jednání: večerní protestní pochod. Kromě již uvedených organizací se k nám přidá jednadvacet dalších skupin. Je to tak, dámy a pánové, slyšeli jste dobře: dalších jednadvacet skupin!“ Plock se s radostným úsměvem rozhlédl po přítomných. „Taková reakce je neuvěřitelná. Možná přijdou tři tisíce lidí – ale i nadále kontaktuji další organizace a lze očekávat, že jich bude víc. Mnohem víc.“ Vytáhl papíry z desek a rozdal je. „Tady jsou podrobnosti. V prostoru baseballových hřišť se shromáždí malá skupina, která odvrátí pozornost. Další skupiny – všechny jsou uvedeny na seznamu – se sejdou na fotbalovém hřišti, v parku u 218. západní ulice, na promenádě u břehu záplavové oblasti a na dalších několika nepříliš vzdálených místech. Jak víte, obstaral jsem povolení. Jinak se do blízkosti Ville nedostaneme.“

Mumlání, souhlasné přikyvování.

„Představitelé města samozřejmě nemají představu – netuší –, jak velké množství lidí přijde na shromáždění v okrajové části města. O tom jsem se přesvědčil.“

Několik přítomných se přidušeně zasmálo.

„Neboť, dámy a pánové, toto je stav nouze! Ti zvrácení sadisti, squatteři v našem městě, nezabíjejí jen zvířata. Je evidentní, že stojí i za brutální vraždou Martina Warteka. To oni jsou odpovědní za smrt dvou reportérů, Smithbacka a Kiddové, a za únos Smithbackovy manželky. A co dělá město? Nic. Naprosto nic! Je na nás, abychom jednali. Tak do toho dnes v šest večer půjdeme. Skončíme s tím vším. Hned!“

Plock se potil, měl vysoký hlas a nevýrazné fyzické vzezření, a přece v sobě měl charisma skutečné víry, vášně a nelíčené odvahy. Na Estebana zapůsobil.

„Podrobný plán demonstrace máte v těch papírech, které jste dostali. Dávejte na ně dobrý pozor – kdyby se jediný z nich dostal do rukou policie, byla by to katastrofa. Jděte domů, telefonujte, posílejte e-maily, začněte organizovat! Takový je nekompromisní plán. Sejdeme se v šest. Na pochod vyrazíme v půl sedmé.“ Rozhlédl se. „Nějaké dotazy?“

Nikdo neměl dotaz. Esteban si odkašlal, zvedl prst.

„Ano, Alexandře?“

„Jsem trochu zmatený. Máte skutečně v úmyslu pochodovat na Ville?“

„Přesně tak. Zastavíme to: jednou provždy.“

Esteban zamyšleně přikývl. „V tom plánu není nic o tom, co budete dělat, až tam přijdete.“

„Vtrhneme do toho uzavřeného prostoru a osvobodíme zvířata. Vypudíme squattery. To všechno v plánu je.“

„Aha. Je samozřejmě pravda, že chladnokrevně zabíjejí – mučí – zvířata. Nejspíš to dělají celá léta. Ale uvažujte: je pravděpodobné, že jsou ozbrojeni. Už víme, že zabili nejméně tři lidi.“

„Pokud použijí násilí, splatíme stejnou mincí.“

„Chcete tam jít ozbrojeni?“

Plock zkřížil ruce na prsou. „Řeknu to takhle: nikdo nám nevezme odvahu bránit se – bez ohledu na to, jaké prostředky proti nám použijí.“

„Jinými slovy,“ pokračoval Esteban, „doporučujete, aby lidé přišli ozbrojeni.“

„Nedoporučuji nic, Alexandře. Jen konstatuji fakt, že násilí je možné – a každý má právo jednat v sebeobraně.“

„Aha. A policie? Jak si s ní poradíte?“

„Proto se shromáždíme na různých místech a vydáme se do Ville z různých směrů. Jako chobotnice. Přemůžeme je, ještě než pochopí, co se děje. Budou nás tisíce a všichni společně půjdeme lesem – jak nás zastaví? Nemůžou postavit barikády ani zahradit cestu. Přístup s vozidly mají jen po jedné silnici – a my půjdeme v zástupech, které ji po celé šířce zaplní.“

Esteban se znepokojeně zavrtěl. „Nechápejte mě špatně – jsem proti Ville, to víte od začátku. Jsou opovrženíhodní, chovají se nelidsky. Vezměte si jen chudáka Fearinga. Někdo mu vymyl mozek, aby vraždil, a potom ho střelil do hlavy – nejspíš někdo z Ville, když se chtěl doplazit ke stejným sadistům, kteří z něj udělali zombie. Když dokážou něco takového udělat Fearingovi, můžou to udělat komukoli. Ale když se dostaneme dovnitř tímhle způsobem, bez jakékoli kontroly, mohlo by dojít ke zranění. Dokonce i zabití. Vzali jste tohle v úvahu?“

„Pár lidí už zabili. A to nemluvím o zvířatech – stovkách, možná i tisících, těm podřezávali hrdla nejděsivějším způsobem. Ne, pane: my to skončíme. Dnes večer.“

„Nevím jistě, jestli jsem na to připraven,“ přiznal Esteban. „Je to velmi radikální krok.“

„Alexandře, jsme velmi rádi, že jste se připojil k naší organizaci. Těší nás, jak velký zájem máte o naši práci. Byli jsme šťastni, že vás můžeme zvolit členem dozorčí rady. Vaši finanční velkorysost velmi oceňujeme. Považujeme si i toho, že jste známá osobnost. Ale osobně jsem hluboce přesvědčen, že v určité chvíli člověk prostě musí zaujmout nekompromisní stanovisko. Už nestačí jen mluvit. Ta chvíle právě nastala.“

„Až vniknete do Ville,“ řekl Esteban, „a osvobodíte zvířata – co dál?“

„To jsem už řekl. Vypudíme vrahy zvířat. Kam půjdou, je jejich věc.“

„A potom?“

„A potom to místo vypálíme, aby se neměli kam vrátit.“

Při těch slovech Esteban pomalu zavrtěl hlavou. „Tisíce lidí budou před Ville i uvnitř a hasiči se tam nedostanou. Pokud založíte požár, můžete způsobit smrt desítek lidí. To místo je ohnivá past. Je dost možné, že kromě těch, na které se chystáte, zabijete i své lidi.“

Znepokojené ticho.

„Velmi důrazně vás žádám, abyste požár nezakládali. Přesně naopak – z vybraných demonstrantů bych vytvořil protipožární hlídky, aby takové situaci zabránili. Co když ti, co tam žijí, jsou stejní jako ti blázni z Waco a sami to místo zapálí, až budete všichni uvnitř?“

Další pauza. „Děkuji vám, Alexandře,“ řekl Plock. „Musím uznat, že máte pravdu. Založení požáru beru zpátky. Zboříme to holýma rukama. Cílem je to místo poničit tak, aby bylo neobyvatelné.“

Souhlasné mumlání.

Esteban se zamračil, potom zavrtěl hlavou. „Takovou akci stejně nemohu podpořit. Jsem známý člověk a musím si udržet reputaci. Je mi líto, ale s takovýmhle útokem nemohu své jméno spojit.“

Šoupání židlí a slabé syčení. „Takové je samozřejmě vaše právo, Alexandře,“ řekl Plock chladně. „A musím připustit, že mě to nijak nepřekvapuje – vzhledem k tomu, jak jste nás zkritizoval kvůli poslednímu střetnutí před Ville. Ještě někdo se chce přidat k panu Estebanovi a opustit naše řady?“

Esteban se rozhlédl. Nikdo další se nepohnul. Z očí přítomných vyčetl neúctu, dokonce opovržení.

Zvedl se a vyšel ven.

54

Když ranní slunce proniklo okenními tabulkami, D’Agosta seděl za stolem, prsty na klávesnici počítače, oči upřené na monitor. Seděl bez hnutí snad deset minut. Měl před sebou spoustu práce, přesto prožíval naprosté ochromení. Jako by se ocitl uprostřed oka hurikánu, kdy všechno kolem je v horečném pohybu, ale v samotném epicentru bouře se neděje vůbec nic.

Náhle se dveře jeho kanceláře otevřely. Otočil se a spatřil Lauru Haywardovou, jak se žene dovnitř. Okamžitě vyskočil na nohy.

„Lauro.“

Zavřela za sebou a rychle došla k jeho stolu. Když D’Agosta viděl její ledový pohled, žaludek mu udělal přemet.

„Vinnie, občas dokážeš být sobecký bastard,“ řekla tiše.

Polkl. „Co se děje?“

„Co se děje? Na poslední chvíli mi někdo ukradl to nové místo. A je to tvoje chyba.“

Chvíli na ni hleděl a nic nechápal. Potom si vzpomněl na rozhovor, který měl na chodbě Digital Veracity, naznačená hrozba vývojáře softwaru. „Kline,“ hlesl a svezl se za stůl.

„To máš teda pravdu. Kline.“

D’Agosta na ni chvíli hleděl. Potom sklopil oči. „Co udělal?“

„Věnoval pět milionů Dysonovu fondu. Pod podmínkou, že se nedostanu do nové jednotky.“

„To nemůže udělat. To je podplácení. Protiprávní jednání.“

„Ale prosím tě. Víš, jak to v tomhle městě chodí.“

D’Agosta povzdechl. Věděl, co by měl prožívat – spravedlivé rozhořčení, dokonce vztek –, ale najednou byl jen otrávený.

„Rocker není blázen,“ pronesla Haywardová hořce. „Ví, že by ho ukřižovali, kdyby takový dar odmítl – zvlášť když je určený pro tak palčivou záležitost, jako je Dysonův fond. A odnesla jsem to já. Není to fér.“

„Lauro… Je mi to líto. Ty jsi poslední, kdo si takovouhle diskriminaci zaslouží. Ale dělal jsem jen svoji práci. Co se ode mne čekalo – abych nedělal tomu individuu problémy? Vždyť je Kline podezřelý. Vyhrožoval Smithbackovi.“

„Očekával se od tebe profesionální přístup. Od Smithbackovy vraždy se neovládáš. Slyšela jsem o tom povolení k prohlídce, které jsi narychlo sehnal a strkal ho Klineovi pod nos. Dobře jsi věděl, jak je vznětlivý, a přesto jsi ho provokoval. A on se pomstil na mně.“

„To je pravda – snažil jsem se ho vyprovokovat, aby udělal chybný krok. Je to takový typ chlápka, který vyloženě nesnáší, když se blamuje. Kdybych věděl, že si zchladí žáhu na tobě, nikdy bych to neudělal.“ Svěsil hlavu, prsty si masíroval spánky. „Co můžu říct?“

„Že práce pro mě znamená víc než cokoli jiného.“

Její slova visela ve vzduchu. D’Agosta pomalu zvedl oči a podíval se na ni.

Na okno kanceláře někdo zaklepal. Ohlédl se, ve dveřích stál seržant z recepce.

„Promiňte, pane,“ řekl. „Myslím, že byste si měl zapnout druhý kanál.“

D’Agosta beze slova vstal a zapnul televizi přimontovanou vysoko na stěně. Na obrazovce se objevilo amatérské video – zrnité a roztřesené –, ale i tak okamžitě poznal, že v záběru je Nora Kellyová. Měla na sobě tenounký nemocniční župan, byla popelavá v obličeji, měla rozcuchané vlasy. Vypadalo to, že je v nějaké kobce: nahrubo otesané zdi, betonová podlaha poházená slámou. Díval se, jak nejistě přistoupila k objektivu.

„Pomozte mi,“ řekla.

Náhle obraz zčernal.

D’Agosta se obrátil na seržanta z recepce. „Co to je?“

„Asi před čtvrthodinou se to dostalo do televize. Teď nám kurýrem posílají originální záznam.“

„Chci na to nejlepší lidi z forenzního. Hned – rozumíte? Odkud to poslali?“

„Přišlo to mailem.“

„Vystopujte to.“

„Ano, pane.“ Seržant se vytratil.

D’Agosta se svezl v židli, hlavu dal do dlaní a zavřel oči. Trvalo celou minutu, než se vzpamatoval. Potom si olízl rty a tiše promluvil. „Najdu ji, Lauro – i kdyby to byla poslední věc, kterou udělám jako policista. Ať to stojí cokoli – cokoli zabránit smrti Nory Kellyové beru jako svou osobní záležitost. A aby za to pachatelé draze zaplatili.“

„Už zase,“ hlesla Haywardová. „Přesně o tomhle mluvím. Jestli chceš zachránit Noru Kellyovou, budeš muset ovládat své emoce a chovat se znovu jako profesionální policista. Jinak příště může k úhoně přijít i někdo další, nejen já.“

Bez dodatečných komentářů se otočila a odešla. Dveře za sebou hlučně zavřela.

55

Když ranní slunce pozlatilo zdi krémové barvy a terakotový vysoký prostor nad schodištěm Dakoty, před vchodem ze 72. ulice bylo podivné procesí. Z černé brány z tepaného železa se vynořili dva komorníci, každý nesl tři kufry. Za nimi, z šera tunelu, vyšla na dvůr žena v bílé uniformě zdravotní sestry a postavila se vedle budky vrátného. Za ní kráčel dál k rolls-royceu zaparkovanému u obrubníku Proctor, otevřel zadní dveře a postavil se vedle nich. Po dlouhé chvíli se z brány vynořila další postava: velmi malý človíček usazený v kolečkovém křesle, které před sebou tlačila druhá zdravotní sestra. I když byl teplý den babího léta, postava byla zachumlaná v dekách, měla nánožníky a ještě přehoz, takže nebylo ani poznat, jestli je to žena, nebo muž. Obličej zakrýval velký měkký bílý klobouk. Zpod tmavých brýlí vyčnívala perleťová cigaretová špička.

Sestra přivezla toho invalidu k čekajícímu Proctorovi. Hned nato se ve vchodu objevil Pendergast a s rukama v kapsách kráčel k rolls-royceu.

„Nepodaří se mi vás přesvědčit, abyste tady ještě nějakou dobu zůstal, maître?“ zeptal se.

Postava v křesle hlasitě kýchla. „Nezůstal bych tady ani o minutu déle, i kdyby mě o to žádal sám svatý Kryštof!“ dostalo se Pendergastovi podrážděné odpovědi.

„Dovolte, abych vám pomohl dovnitř, pane Bertine,“ řekl Proctor.

„Okamžik.“ Zpod přikrývky se vynořila bledá ruka s nosním sprejem. Pacient si vstříkl lék do jedné nosní dírky. Potom lahvička zase zmizela pod přikrývkou. Sundal si tmavé brýle a uložil je do lehké cestovní kabely, kterou snad nikdy neodkládal. „Můžete pokračovat. Doucement, pour l’amour du ciel – doucement!“

Proctorovi se společně se sestrou podařilo zvednout Bertina z kolečkového křesla a – za vydatné palby kleteb – usadit ho dozadu do auta. Pendergast se naklonil k okénku.

„Cítíte se lépe?“ zeptal se.

„Ne. A nebude mi líp, dokud se nevrátím do bažiny – pokud vůbec.“ Bertin vyhlížel zpod přehozů, svíral hůl, černé oči se mu leskly jako korálky. „A ty potřebuješ péči, Aloysie – čarování se smrtí toho hungana je velmi účinné: staré a silné.“

„Vskutku.“

„Jak se cítíš?“

„Docela dobře.“

„Vidíš!“ prohlásil Bertin skoro triumfálně. Ruka se znovu objevila, štrachala v ošoupané tašce a vyndala z ní zalepenou obálku. „Rozpusť tohle v šesti uncích nápoje s přestupovou chutí a přidej trochu lněného oleje. Dvakrát denně.“

Pendergast dal obálku do kapsy. „Děkuji vám, maître. Omlouvám se za způsobené potíže.“

Na chvilku jeho horečnaté černé oči zjihly. „Pcha! Rád jsem tě po tolika letech zase viděl. Takže příště se potkáme v New Orleansu – na tohle temné místo se nevrátím!“ Otřásl se. „Přeji ti hodně štěstí. Ten Loa z Ville – je opravdu ztělesněné zlo. Ďábel.“

„Nechcete mi říci ještě něco, než odjedete?“

„Ne. Ano!“ Mužík zakašlal a znovu kýchl. „Skoro jsem mezi tím utrpením zapomněl. Ta maličká rakev, kterou jsi mi ukázal, je divná.“

„Myslíte tu z krypty Colina Fearinga? Tu, co jste, ehm, zničil?“

Bertin přikývl. „Trvalo mi chvíli, než jsem si to uvědomil. Uspořádání lebky a kostí na víku…“ Zavrtěl hlavou. „Ten poměr je neobvyklý, odporuje sám sobě. Já bych se řídil skutečným vzorem: dva ku pěti. Jemný rozdíl, ale přece jen. Neodpovídá tomu ostatnímu.“ Opovržlivě luskl prsty. „Je to neumělé, divné.“

„Provedl jsem analýzu toho našedlého prášku, který byl uvnitř. Byl to obyčejný dřevěný popel.“

Znovu opovržlivé lusknutí. „Vidíš? Neodpovídá tomu druhému Charrièreovu obeah a Ville. Tamty jsou nesrovnatelně horší. Proč tenhle prvek neodpovídá vzoru, je prostě záhada.“

„Děkuji vám, maître,“ Pendergast se narovnal, měl zamyšlený výraz.

„Nemáš zač. A teď adieu, můj milý Aloisie – adieu! Nezapomeň: rozpustit v šesti uncích toho nápoje s přestupovou chutí, dvakrát denně.“ Bertin poklepal na střechu auta rukojetí hole. „Můžete jet, můj dobrý pane! A prosím vás, nešetřte koně!“

56

Oddělení multimediálních služeb na One Police Plaza připomínalo D’Agostovi velín ponorky: bylo tam horko, spousta elektroniky, pronikavý lidský zápach. Nejméně dvacet lidí se tísnilo v prostoru s nízkým stropem, všichni byli sklonění nad terminály a pracovními stanicemi. Někdo jedl časný oběd a ve vzduchu visela štiplavá vůně masa na kari.

Zastavil se a rozhlédl. Nejvíc lidí bylo vzadu, kde měl svou kóji John Loader, šéf forenzních techniků. D’Agosta tam namířil. Narůstal v něm pocit marnosti, když uviděl, že už tam je Chislett. Náměstek velitele policie se otočil, uviděl D’Agostu a obrátil se k němu zády.

Loader seděl u své digitální pracovní stanice, mohutný procesor pod stolem a dva třicetipalcové ploché monitory na něm. I když D’Agosta naléhal, forenzní technik trval neústupně na tom, že bude potřebovat nejméně dvě hodiny, aby zpracoval a připravil video. Zatím na tom dělal devadesát minut.

„Dejte mi nejnovější informace,“ požádal D’Agosta, když se přiblížil. Loader se odsunul od pracovní stanice. „Je to složka MPG 4 a dostali jsme ji e-mailem na síť oddělení zpráv.“

„A stopa?“

Loader zavrtěl hlavou. „Ať to udělal kdokoli, použil remailingovou službu z Kazachstánu.“

„Dobře. A co tedy to video?“

Technik ukázal na připojené monitory. „To je forenzní videoanalyzér.“

„To zabralo těch devadesát minut?“

Loader se zamračil. „Odstranil jsem časový kód a srovnal snímky podle frekvence, odfiltroval jsem ruchy a každý snímek jsem vyjasnil pomocí aplikace digitální stabilizace obrazu.“

„Nezapomněl jste nahoru položit třešničku?“

„Poručíku, vyčištění složky souboru nejen vyrovná a zostří zobrazení, ale také redukuje nežádoucí zvuky a může zvýraznit důkaz, kterého by si jinak nikdo nevšiml.“

D’Agosta chtěl zdůraznit, že tady je ve hře lidský život a každá minuta je drahá, ale raději to neudělal. „Dobře. Tak se na to podíváme.“

Loader přitáhl joystick – zaoblené černé zařízení velikosti puku – a video se objevilo na levém monitoru. Obraz nebyl tolik zrnitý a nečistý jako ten, který viděl v televizních zprávách. Slyšel rachot, potom temnotu proťalo mdlé světlo: a tam byla Nora. Hleděla přímo do kamery, její osvětlená tvář vypadala jako bílý duch vznášející se v temnotě. Za ní D’Agosta jentaktak rozeznal hromádky slámy na betonové podlaze a nahrubo omítnutou kamennou zeď.

„Pomozte mi,“ řekla Nora.

Kamera se zatřásla, rozostřila a znovu zaostřila.

„Co chcete?“ zeptala se Nora.

Žádná odpověď, žádný zvuk. A potom zaslechl něco jako tlumené škrábání nebo skřípot. Světlo se otočilo a znovu byla tma. Nato záznam skončil.

„Takže vy to nemůžete vystopovat,“ řekl D’Agosta. Snažil se mluvit pevným hlasem. „Můžete mi o té složce ještě něco říct? Cokoli?“

„Nebyla multiplexovaná.“

„Což znamená?“

„Nebyla z uzavřeného televizního okruhu. Zdrojem byla s největší pravděpodobností standardní spotřební digitální videokamera, nejspíš starší ruční model, podle toho, jak se obraz chvěje.“

„A na e-mailu nemáte zaznamenanou žádnou komunikaci? Žádný požadavek výkupného, jakýkoli vzkaz?“

Loader zavrtěl hlavou.

„Pusťte to znovu, prosím vás.“

Tentokrát D’Agosta sledoval místnost kolem Nory. Tedy to málo, co bylo vidět. Hledal cokoli, co by mu pomohlo ten prostor identifikovat.

„Můžete najet na tu zeď?“ požádal.

S použitím joysticku Loader vrátil obraz o vteřinu nebo dvě zpátky, zaostřil na zeď; potom záběr zvětšil. „Je to moc zrnité,“ stěžoval si D’Agosta.

„Zkusím to vyčistit speciální metodou. To by mělo pomoci.“ Několik kliknutí myší a zeď se výrazně zaostřila – ploché kameny naskládané na sebe a spojené cementem.

„Sklep,“ řekl D’Agosta. „Starý.“

„Bohužel,“ promluvil poprvé Chislett, „není tam nic, čeho by se dalo chytit.“

„A co geologické složení těch kamenů?“

„Jejich specifické minerální složení nelze určit,“ řekl Loader. „Může to být břidlice, může to být čedič…“

„Přejeďte to ještě jednou.“

V tichosti sledovali obraz. D’Agosta cítil, jak se místnost plní jeho zlobou. Nechápal, proč se vlastně snaží zlost držet na uzdě: ti bastardi Noru unesli.

„Co to je za zvuk v pozadí?“ zeptal se.

Loader otočil joystick na jednu stranu. „Pracujeme na tom. Na audio použiju posilovací software.“

Na druhé obrazovce naskočil záběr nízkého širokého okénka s audiozáznamem časového průběhu vlny: kostrbatý, klikatý proužek, který vypadal jako sinusoida na steroidech.

„Trochu ticha, prosím!“ zavolal Loader. Místnost utichla a Loader stiskl tlačítko play dole v okně.

Kostrbatá křivka se otáčela v okně jako cívka pásku na přehrávači. D’Agosta slyšel utlumený pohyb člověka, který patrně držel kameru ve tmě, tiché cvaknutí, když se rozsvítila kontrolka značící, že je zapnutá, ostrý zvuk, jako by kamera na něčem stála – nebo objektiv někdo prostrčil mřížemi či nějakým otvorem. Nora promluvila jednou, potom znovu. A pak bylo slyšet ten zvuk. Zavrzání? Škrábnutí? Byl příliš tichý, v pozadí se ozývalo výrazné syčení, takže bylo těžké to rozeznat.

„Můžete to zesílit?“ zeptal se. „Izolovat?“

„Přidám parametry ekvalizéru na nosný signál.“ Na monitoru se otevřela další okna, složité grafy se zaplétaly do časového průběhu vlny. Loader přehrál zvukový záznam ještě jednou. Byl čistější, ale stále nejasný.

„Použiju předdefinovaný filtr vysokého rozlišení, abych odstranil šumy.“ Dalších několik kliknutí, úprava myší, potom Loader přehrál zvukovou vlnu znovu.

„Je to zvířecí zvuk,“ řekl D’Agosta. „Zvířete, kterému podřezávají krk.“

„Já to neslyším,“ řekl Chislett.

„Ne?“ D’Agosta se otočil na Loadera. „A vy?“

Forenzní technik se trochu nervózně podrbal na tváři. „Těžko říct.“ Otevřel další okno. „Podle tohoto spektrálního analyzéru je to směs velmi vysokých frekvencí, některých vyšších, než lze lidským uchem slyšet. Podle mého odhadu je to skřípot zrezavělých dveřních pantů.“

„Blbost!“

„Při vší úctě –“ začal Loader.

„Při vší úctě, je to křik zvířete. Suterén je starý a primitivně zařízený. Dovolte, abych vám něco řekl: tenhle pásek přišel z Ville. Potřebujeme tam udělat šťáru. Okamžitě.“ Otočil se a útočně hleděl na Chisletta. „Nemám pravdu, šéfe?“

„Poručíku,“ oslovil ho Chislett hlasem, který byl ztělesněním rozvahy a rozumu, „celou situaci jen zatemňujete, místo abyste ji objasňoval. Na téhle pásce není žádný důkaz – žádný –, který by prokázal její původ. Ten zvuk může být cokoli z celé škály.“

Zatemňování místo objasňování. Celá škála zvuků. Jak okázale dokáže Chislett změnit obyčejnou schůzku v rétorické cvičení. D’Agosta dělal, co mohl, aby se ovládal. „Šéfe, jste si vědom, že na dnes večer se chystá demonstrace proti Ville.“

„Mají povolení k pochodu. Tentokrát budeme mít spoustu mužů, nenastanou žádné problémy.“

„Jo? V tomhle nemá člověk nikdy jistotu. Pokud se demonstrace zvrhne, může to ve Ville vyvolat paniku – a přimět je k tomu, aby Noru zabili. Musíme na ně udělat zátah, dneska, před demonstrací. Využít moment překvapení, vniknout tam rychle a nekompromisně.“

„Poručíku, vy jste mě neposlouchal? Kde máte důkaz? Žádný soudce nepovolí zátah kvůli tomuhle zvuku – i kdyby byl zvířecí. To přece víte. Obzvlášť,“ prohlásil opovržlivě, „po tom, co jste s přehnanou tvrdostí prohledal Klineovy kanceláře.“

D’Agosta se narovnal. Nakonec cítil, že přehrada povolila a pocit marnosti i vztek se valí ven. Bylo mu to jedno. „Podívejte se na sebe,“ řekl nahlas, „sedíte tady a hrajete si s těma vašima serepetičkama.“

Všichni přerušili práci a vzhlédli.

„Zatímco vy se patláte s těma vymoženostma, byla unesena jedna žena, dva novináři i představitel bytového úřadu byli zavražděni. Je zapotřebí na ty šupáky podniknout tvrdý, kolektivní zátah týmu SWAT.“

„Poručíku,“ řekl Chislett, „slušelo by se, abyste držel emoce na uzdě. Velmi dobře si uvědomujeme, co je v sázce, a děláme, co je v našich silách.“

„Ne, nebudu je držet, a ne, neděláte.“ D’Agosta se otočil a rázně odešel z místnosti.

57

Pendergast seděl v čalouněném koženém křesle v salonu svého bytu v Dakotě, nohu přes nohu, bradu opřenou o ohnuté prsty. Ve stejném křesle na druhé straně velké turecké předložky seděl Wren, jehož téměř ptačí postavu skoro spolkla kůže karmínové červené barvy. Mezi muži stál stůl a na něm konvička s čajem Li-šan ťin sűan, košíček s brioškami, kelímkem másla a kameninovými hrnky se zavařeninou a angreštovým džemem.

„Čemu vděčím za tuto nečekanou návštěvu – navíc ve dne?“ zeptal se Pendergast. „Předpokládám, že v takovou hodinu vás z vašeho doupěte vylákalo něco závažného.“

Wren vehementně přikývl. „Je to tak, denní světlo nemám rád. Ale něco jsem objevil a napadlo mě, že byste o tom měl vědět.“

„No, naštěstí ho v mém bytě moc není.“ Pendergast nalil čaj do dvou šálků, jeden postavil před svého hosta a druhý zvedl k ústům.

Wren se podíval na šálek a ani se ho nedotkl. „Stále se chci zeptat. Jak se daří okouzlující Constance?“

„Dostávám pravidelné zprávy z Tibetu. Všechno pokračuje podle plánu – alespoň nakolik je to v takových záležitostech možné. Doufám, že tam v nepříliš daleké budoucnosti pojedu.“ Pendergast znovu upil čaj. „Zmínil jste se o nějakém novém objevu. Pokračujte.“

„Při mém výzkumu dějin Ville a jeho obyvatel – a jejich předchůdců – jsem samozřejmě nahlížel do dobových záznamů, novinových článků, přehledů, rukopisů, prvotisků a dalších dokumentů. A při studiu všech materiálů jsem si všiml určité šablony.“

„A jaké?“

Wren poposedl. „Že nejsem první, kdo takový výzkum podstoupil.“

Pendergast položil šálek. „Skutečně?“

„Každý, kdo nahlíží do vzácných nebo historických dokumentů, dostává od knihovny identifikační číslo. Všiml jsem si, že se v přístupové databázi k dokumentům, které jsem si k bádání zvolil, objevuje stejné identifikační číslo. Nejdříve mě napadlo, že je to jenom náhoda. Ale když se to několikrát opakovalo, vyhledal jsem si ho v databázi. Je to jisté: každý dokument o Ville, jeho obyvatelích, historii, historii jejich předchůdců – podle všeho s obzvláštním důrazem na zakladatele – studoval i ten druhý badatel. Byl přičinlivý – napadlo ho prohlédnout některé písemnosti, které mi na mysl vůbec nepřišly.“ Wren se přidušeně zasmál a smutně zavrtěl hlavou.

„A kdo je tím záhadným badatelem?“

„To je právě ono – záznamy o tom člověku byly vymazány. Jako by nechtěl, aby někdo věděl, že tam byl. Jediné, co po něm v záznamu zůstalo, je takříkajíc zpráva o jeho postupu. Vím, že to byl profesionální badatel – to je poznat podle předčíslí identifikačního čísla. A jsem přesvědčen, že to byla práce na objednávku, ne že by se o to sám zajímal. Byl hotov příliš rychle a postupoval příliš spořádaně v příliš krátkém čase, aby to byl jeho koníček nebo osobní studium.“

„Aha.“ Pendergast upil čaj. „A kdy se to stalo?“

„Materiály v knihovně začal zkoumat přibližně před osmi měsíci. Podle mého zjištění více či méně v týdenních intervalech. A přibližně před dvěma měsíci jeho stopa poněkud neočekávaně zmizela.“

Pendergast se na něj podíval. „Dokončil své bádání?“

„Ano.“ Wren zaváhal. „Samozřejmě existuje ještě jedna možnost.“

„Vskutku? A jaká?“

„Že něco hledal – něco konkrétního. A to, že práci náhle přerušil, znamená, že to našel.“

Když jeho host odešel, Pendergast vstal z křesla, vyšel ze salonu a kráčel po hlavní chodbě svého bytu k malé, poněkud staromódní laboratoři. Svlékl si černé sako a pověsil je na věšák za dveřmi. Místnosti vévodil laboratorní stůl s mastkovou deskou s chemickými přístroji a Bunsenovým kahanem. Stěny lemovaly staré dubové skříně, skleněné lahve soupeřily o prostor s potrhanými deníky a ohmatanými příručkami.

Z kapsy vytáhl klíč, odemkl jednu skříň a vyndal z ní různé předměty: pár latexových rukavic, leštěnou skříňku z ořechového dřeva na nástroje, stojánek se skleněnými zazátkovanými zkumavkami označenými nálepkami a mosaznou lupu. Všechno připravil na mastkový stůl. Přešel místnost, navlékl si rukavice a odemkl další skříň. Vyndal lebku, kterou s D’Agostou vyzvedli z hrobu na nábřeží. Na čelistech a v očních důlcích byla ještě hlína. Opatrně položil lebku na stůl, otevřel skříňku a vyndal z ní dentální nástroje se slonovinovými rukojeťmi z devatenáctého století. Velmi opatrně čistil lebku, odstraňoval kousky nečistot, některé z nich uložil do zkumavek a označil nálepkou. Vzorky bělavého prášku, který ulpěl na vnitřních stranách čelistí a zubů, uložil do zkumavek, stejně jako kousky kůže, vlasy a mrtvolný tuk.

Když byl hotov, položil lebku a zahleděl se na ni. Uplynulo několik vteřin, potom minut. V místnosti vládlo naprosté ticho. A potom Pendergast pomalu vstal. Jeho stříbřité oči zářily niterným elánem. Zvedl lupu a zblízka si lebku prohlížel, zaměřil se na pravou oční jamku. Položil lupu a zvedl lebku, prozkoumal oční jamku, otáčel lebku a přivřenýma očima ji zkoumal ze všech stran. Na vnitřní straně jamky viděl několik tenkých, zakřivených škrábanců. Podobné našel i na vnitřní zadní stěně lebeční klenby.

Znovu položil lebku na stůl, přešel ke třetí skříni a odemkl ji. Vyndal z ní podivný nástroj, který vzal z oltáře ve Ville: ostrý, zkroucený kus kovu vyčnívající z dřevěné rukojeti; vypadal jako dlouhá, bizarní vývrtka. Odnesl ho na laboratorní stůl a položil jej vedle lebky. Oběma rukama se opřel o stůl a chvíli oba předměty upřeně sledoval, očima nespokojeně přejížděl z jednoho na druhý.

Nakonec se posadil ke stolu. Lebku zvedl pravou rukou a nástroj levou. Nějakou dobu si střídavě prohlížel oba předměty. A potom velmi pomalu zasunul zahnutý konec nástroje do oční jamky. Opatrně a velmi pečlivě přejížděl hákem po tenkých škrábancích a otáčel jím tak, aby ho zasunul do horní štěrbiny očnice – do otvoru za zadní stranou oka. Konec háku dovnitř dokonale zajel. Jako by Pendergast řešil hlavolam, zasunul hák do dutiny v lebce, kde je uložen mozek, posouval ho ještě hlouběji, opět přejížděl po škrábancích na kosti, až se vroubek kovového nástroje zachytil v očnici. Konec nástroje se zastavil hluboko v lebce.

Obratným pohybem – lehkým pootočením rukou – Pendergast přejížděl zahnutým koncem ostrého nástroje po vnitřním oblouku lebky. Kroutil jím dozadu dopředu – dozadu dopředu, malý háček vykroužil v dutině lebeční přesný oblouček.

S neveselým úsměvem ve tváři zvláštní agent Pendergast zamumlal jediné slovo: „Broca.“

58

Nora Kellyová ležela ve tmě a poslouchala. V místnosti bylo ticho jako v hrobě. Přes veškerou snahu neslyšela normální, konejšivý hluk vnějšího světa: auta, hlasy, kroky, vítr ve stromech. Dokonce ani cupitání myší nebo krys ve vlhkém sklepení.

Když už dokázala normálně myslet a ovládat svůj strach, trochu prozkoumala vězení: nejdřív jednou, potom dvakrát. Trvalo to celé hodiny. Musela vnímat hmatem – celu zahlédla jen na okamžik, když ji natáčeli na video, a to byla příliš dezorientovaná a rozrušená, aby dokázala využít příležitosti a zapamatovat si, jak ten prostor vypadá.

Nicméně hmatem získala o cele jasnou představu – snad až příliš jasnou. Vybetonovaná podlaha byla nová a vlhká, silně páchla cementem. Na ní byla poházená sláma. Rozměry svého vězení zjistila několikerým pečlivým odkrokováním – 3 krát 5 metrů. Kamenné stěny, nejspíš žulové, byly nahrubo omítnuté, jednolité, bez jediného otvoru kromě dveří. Ty byly z těžkého dřeva s přinýtovanými železnými pásy (to poznala podle chuti). Měla dojem, že dveře jsou nové, vyrobené na míru sklepa. Rám byl oproti standardu nižší a užší. Strop tvořila nízká klenba z cihel spojených cementem, ohmatala je po krajích, zvedaly se do oblouku s nejvyšším bodem uprostřed. Na stěně a na stropě byly nějaké zrezivělé železné háky. Dost možná, že tu kdysi viselo uzené maso.

V cele měla dvě věci: kbelík v rohu, který měl sloužit jako latrína, a čtyřlitrový plastový džbán s vodou. Po celou dobu nedostávala žádné jídlo. V hluboké temnotě se dalo jen těžko odhadnout, jak běží čas, ale Nora si byla jistá, že je v cele nejméně čtyřiadvacet hodin. Dost zvláštní bylo, že hladovět jí nijak nevadilo; mělo to blahodárný vliv na její mysl.

Nebudete žít dost dlouho na to, aby vám záleželo na mém jméně. Nic víc jí její únosce neřekl a Nora věděla, že to myslel vážně. Nijak se nesnažil udržet ji při životě, dopřát jí čerstvý vzduch ani zajistit, aby se do světa živých vrátila v přijatelné fyzické kondici. Víc než to: mluvil s ní sice nenuceně, ale s poklidnou jistotou, že v kostech cítila, že je to pravda.

Zdálo se nepravděpodobné, že ji někdo zachrání. Spolupráce je vyloučená – znamenalo by to, že přispěje ke své smrti. Musí uprchnout.

Stejně metodicky jako při klasifikaci střepů uvažovala Nora o nejrůznějších možnostech. Mohla by se prokopat betonovou podlahou, která ještě úplně nevyschla? K dispozici měla jen plastový kbelík a džbán – ty nemůže použít. Neměla boty ani pásek: stále byla oblečená v tenounké nemocniční košili. Háky byly pevně ukotvené ve stropě. Měla jen zuby a nehty – a ty jí rozhodně stačit nebudou.

Potom uvažovala o omítnutých zdech. Velmi opatrně se k nim došourala, zkoušela každý kámen i maltu mezi nimi. Štěstí jí nepřálo; všechny kameny pevně držely na místě. Kameny a cihly na stropě jí připadaly nově vyspárované. Nenašla jedinou škvíru, do níž by mohla zasunout nehet.

Stejně beznadějně to dopadlo s dveřmi – byly nehybné a nesmírně silné. Zevnitř se nezamykaly, neměly dokonce ani klíčovou dírku. Nejspíš byly zamčené na visací zámek z vnější strany. Ve dveřích bylo malé okénko, zevnitř zamřížované, se zajištěnou kovovou okenicí. V místnosti vládlo naprosté ticho, takže musela být podzemní a zvukotěsná.

Zbývala jediná možnost: přemoci žalářníka, až se vrátí. Na to si bude muset připravit plán. A zbraň.

Zprvu uvažovala o rezavých hácích ve stěnách a na stropě, ale byly příliš tlusté a ona neměla dost sil, aby je uvolnila nebo odlomila. Kbelík neměl dokonce ani ucho. Zbyly jí jen ruce, nohy, nehty a zuby – nic víc nemohla jako zbraň použít. Budou jí muset stačit.

On ji potřebuje živou, alespoň zatím. Proč? Potřebuje někomu dokázat, že je živá. Jde o výkupné? Možná. Nebo má sloužit jako rukojmí? To se nedozví. Jasné bylo jedno – jakmile získá, co chce, zabije ji.

Jednoduché.

Žasla nad svou chladnokrevností. Proč se víc nebojí? I to bylo jednoduché. Po Billově smrti už není čeho se bát. To nejhorší se už stalo.

Vstala, udělala třicet dřepů, aby se jí rozproudila krev. Taková námaha v kombinaci s nedostatkem jídla a otřesem mozku jí způsobila závrať. Ale když závrať přešla, cítila se naprosto bdělá.

Plán. Mohla by předstírat, že jí je zle, dostat ho dovnitř, dělat, že je v bezvědomí – a potom zaútočit? Ale to nevyjde: takový trik je nepřesvědčivý a on by na to neskočil.

Příště možná přijde jen proto, aby ji zabil. Nora to musí zařídit tak, aby jí žalářník nevpálil kulku do těla otvorem ve dveřích. Ne; zaujme takovou pozici, aby musel otevřít dveře a vejít dovnitř, pokud ji bude chtít zabít. Takové místo je za dveřmi. Tma bude jejím spojencem. Až vstoupí dovnitř, bude to její jediná šance. Musí být připravena okamžitě jednat. Zaútočí mu na oči. Tenhle chlap zabil jejího manžela – tím si byla jistá. Zášť vůči němu ji naplnila energií.

V duchu probírala jednotlivé kroky, předem si promítala, jak se dveře otevřou, ona vyskočí, on upadne, zaboří mu palce do očí. A potom mu vezme zbraň, natáhne ji a zabije ho…

Vyrušil ji nějaký zvuk, jemný, neidentifikovatelný. Jako by ke druhé straně dveří skočila kočka a přikrčila se ve tmě. Nora natáhla jednu nohu dopředu, balancovala skoro jako běžec na startovním bloku, připravená vyrazit. Slyšela odemykání visacího zámku a odskočení těžké západky. Dveře se pootevřely a na podlahu dopadlo mdlé světlo. Dveře se jí zarazily o nohu.

„Čas filmování,“ řekl kdosi. „Jdu dovnitř.“ Světlo z přenosné videokamery zalilo celu jasnou bílou září a na okamžik ji oslepilo. Čekala, celá napjatá, a ze všech sil se snažila zaostřit zrak.

Jasné světlo se náhle otočilo kolem dveří a dopadlo jí přímo na obličej. Skočila po únosci, se vztyčenými palci se mu vrhla na hlavu. Ale prudké světlo ji oslepilo, muž zavrčel a chytil ji za zápěstí. Sevřel je jako ve svěráku, světlo upadlo. Cítila, jak do ní ohromnou silou strčil, shodil ji na podlahu a silně ji kopl do břicha. Světlo rachotilo po podlaze, ale muž je hned zvedl a o pár kroků ustoupil.

Sledovala ho ze země a lapala po dechu. Světlo se znovu otočilo na ni, pod ním blikaly čočky, muž za ním nebyl ve tmě vůbec vidět. Znovu jí v mysli vytanula neodbytná myšlenka: Tohle je ten chlap, který zavraždil mého manžela.

S přerývaným dechem vstala a znovu vyrazila na muže za světlem. Ale on byl připravený. Dostala ránu do spánku a potom už věděla jen to, že leží na podlaze a znovu jí zvoní v uších, v jejím zorném poli poletovaly jasné hvězdičky.

Světlo kamery se vypnulo; muž ustoupil a dveře se zavíraly. Nora se usilovně snažila kleknout, najednou byla zesláblá, v hlavě jí bušilo, ale západka se zavřela dřív, než vstala. Opřela se o dveře a s obtížemi se postavila na nohy.

„Jsi mrtvej,“ vydechla těžce a tloukla pěstí na dveře. „Přísahám, že tě zabiju.“

„Nápodobně, ty zmije,“ slyšela jeho odpověď. „Čekej mě – brzy.“

59

D’Agosta stál v zadní části místnosti pro mužstvo s rukama překříženýma na hrudi a sledoval policisty usazené na židlích. Poslouchal Harryho Chisletta, jak autoritativně informuje mužstvo o nadcházejícím „průvodu“ – takhle to ten nabubřelý idiot nazval který se chystá do Ville. Průvod, do háje, pomyslel si D’Agosta netrpělivě. To, že Esteban a Plock získali povolení k pochodu, neznamená, že mají v úmyslu pochodovat kolem Ville a do kroku zpívat Lennonovu Give Peace a Chance. D’Agosta viděl, jak děsivě první dav narostl. Chislett to neviděl – odešel vlastně dřív, než ten sakramentský protest začal. A teď tady nabubřele mluví a ukazuje na tabuli schéma, vykládá o obraně, ovládnutí davu a různých taktických nuancích s takovým klidem, jako by podrobně rozvrhoval ples Dcer americké revoluce.

Když D’Agosta poslouchal, jak rozvíjí nepřesvědčivé plány, ruce se mu sevřely v pěsti. Pokoušel se Chislettovi vysvětlit, že ve Ville dost možná drží Noru a že jakýkoli výbuch násilí ze strany demonstrantů může znamenat její konec. Šlo o víc než logistiku; kdykoli se sejde velký dav lidí, násilí a davová psychóza jsou jen otázkou vteřin. Život Nory Kellyové možná visí na vlásku. Ale zástupce šéfa to takhle nevidí. „Je na vás, abyste mě přesvědčili,“ intonoval sebevědomě. „Kde máte důkaz o tom, že Nora Kellyová je ve Ville?“ Jediné, co mohl D’Agosta udělat, bylo nezabořit mu pěst do sádla.

„Budeme mít tři kontrolní stanoviště – tady, tady a tady,“ pokračoval Chislett a ťukal ukazovátkem. „Dvě na hlavních uzlech – u vstupu a u východu, jedno u přístupu do parku Inwood Hill.“

„Allemanda nalevo,“ mumlal si D’Agosta pro sebe. „K partnerovi, vpravo a potom majestátně vlevo.“

„Vypadá to, že zástupce velitele Chislett jaksi neví, o co jde,“ zaslechl známý hlas u svého lokte.

D’Agosta se otočil a vedle sebe spatřil Pendergasta. „Dobré odpoledne, Vincente,“ pozdravil agent s protahovanou výslovností.

„Co tady děláte?“ zeptal se překvapeně.

„Přišel jsem vás hledat.“

„Kde je váš kamarád Bertin?“

„Stáhl se do bezpečí. Tak jsme opět zůstali jen vy a já.“

D’Agosta cítil, jak jím prostupuje naděje – něco takového se mu dlouho nestalo. Alespoň Pendergast pochopil vážnost situace. „Takže víte, že už nemůžeme čekat,“ řekl. „Musíme si to vypít až do dna a zachránit Noru. Hned teď.“

„Naprosto souhlasím.“

„Jestli dojde k výtržnostem ve Ville, kde podle všeho Noru drží, je dost možné, že ji okamžitě zabijou.“

„Opět s vámi souhlasím – za předpokladu, že ve Ville skutečně je.“

„Za předpokladu? Kde jinde by byla? Nechal jsem analyzovat zvukovou stopu z videozáznamu.“

„Já vím,“ odpověděl Pendergast. „Nezdálo se, že odborníci jsou stran toho zvířete s vámi zajedno.“

„Pak ať se jdou odborníci vycpat. Už to čekání nevydržím. Jdu tam.“

Pendergast přikývl, jako by to očekával. „Dobře. Ale ještě něco, Vincente – nesmíme štěpit naše síly. Ville se to určitě nějakým způsobem týká, to ano. Ale jak? To je záhada. Něco se tady děje, nedokážu to přesně pojmenovat – jako by něco nebylo v pořádku.“

„To tedy máte setsakra pravdu, že něco není v pořádku. Má zemřít Nora Kellyová.“

Zvláštní agent Pendergast zavrtěl hlavou. „Tohle nemám na mysli. Dáte mi slovo, Vincente, že to uděláme společně?“

D’Agosta se na něj podíval. „Máte ho.“

„Výborně. Dole čeká moje auto.“

60

Richard Plock stál naproti parkovišti Subway Yard na 207. ulici, díval se přes sevřené řady stojících vlakových souprav ve sluneční záři pozdního odpoledne. Depo bylo tiché, téměř ospalé: jeden dělník přešel přes koleje a zmizel v kovárně; strojvedoucí pomalu přejížděl s řadou vagonů na vedlejší kolej u opravářské haly.

Plock se rozhlédl po ulici za plotem. 215. západní byla také tichá. Spokojeně zamručel a podíval se na hodinky: čtvrt na sedm.

Jeden z barevně rozlišených mobilů mu v kapse saka začal vyzvánět. Vyndal ho, byl to ten červený. To bude Traum z Cloisters.

Otevřel telefon. „Tak jak to vypadá?“

„Přicházejí, už asi dvacet minut.“

„Kolik jich zatím je?“

„Dvě stě, možná dvě stě padesát.“

„Dobře. Dohlédněte, aby se řady nesemkly, aby vypadaly maximálně neuspořádaně. Nechceme předčasně odkrýt karty.“

„Rozumím.“

„Průběžně mě informujte. Za patnáct minut vyrážíme.“ Plock jemně zavřel telefon a dal ho zpátky do kapsy. Už byl skoro čas, aby se připojil ke své jednotce, která se shromažďovala na jižní straně depa podzemní dráhy. Uvědomoval si, že neodpovídá všeobecné představě rodilého vůdce. A kdyby si to přiznal, postrádá i charisma vůdce. Ale byl zanícený a měl přesvědčení – a o to jde především. Faktem bylo, že lidé ho po celý život podceňovali. Dnes ho budou také podceňovat.

Rich Plock na to spoléhal.

Od první neúspěšné manifestace byl ustavičně v práci, tajně se spojil s organizacemi ve městě, ve státě a dokonce i v celé zemi, na večerní akci sehnal tu nejzapálenější skupinu, jakou mohl. A teď by se to všechno mělo uskutečnit. Právě v tu chvíli přes deset různých organizací – Lidé pro ostatní živočichy, Veganská armáda, Amnestie bez hranic, Zelená brigáda a další – míří na West Side. A už to nebyli jenom vegetariáni a ochránci zvířat: vražda dvou novinářů a městského úředníka, společně s únosem Nory Kellyové, na lidi pozoruhodně zapůsobila. S takovou reklamou přiměl Plock několik radikálních skupin se skutečně seriózním programem, aby na veřejnosti vyjádřily své názory. Některé z těchto skupin by na sebe za normálních okolností pohlížely s podezřením – například Celosvětoví pistolníci a Napravte Ameriku –, ale díky Plockově štvavé rétorice všichni našli společného nepřítele – Ville.

Plock neriskoval. Všechno dokonale zinscenoval. Aby zabránil předčasnému rozehnání nebo uzavření policií tak, že by se nedalo uniknout, skupiny se shromažďovaly na deseti různých, předem určených místech: Wien Stadium, Dyckman House, High Bridge Park. Tak na sebe neupoutají příliš velkou pozornost… dokud Plock nedá rozkaz, aby se všichni v klidu spojili. A potom už bude pozdě, aby je někdo zastavil. Nikdo už necouvne – tentokrát ne.

Když si Plock vzpomněl na první shromáždění, obličej mu ztvrdl. Z dnešního pohledu bylo velmi dobře, že Esteban z akce vycouval. Ten chlap si zachoval svoji užitečnost. Udělal, co bylo třeba udělat: stal se pouhou figurkou se zvučným jménem, díky čemuž se identifikovali, a přinesl jim tolik potřebný kapitál, který Plockovi umožnil dát dohromady dostatečně velkou sílu pro tuto akci. Kdyby tu dnes Esteban byl, pravděpodobně by nabádal k obezřetnosti, každého by upozorňoval, že neexistuje žádný důkaz o tom, že ve hře je rukojmí, žádný důkaz o tom, že za vraždami je skutečně Ville.

Estebanův slabý žaludek zmařil jejich poslední akci –, ale tentokrát to tak nebude. Ville jednou provždy zastaví. Svévolná krutost, vraždy bezbranných zvířat a novinářů, k ničemu takovému už nedojde.

Plock vyrostl na farmě na severu New Hampshire. Když byl malý, každý rok se mu dělalo zle, když nadešel čas porážky jehňat a prasat. Jeho otec to nikdy nepochopil, bil ho a nadával mu, že je flákač. A když mu nechtěl pomáhat, prohlásil, že je maminčin mazánek. Byl příliš malý, aby mohl vzdorovat. Vzpomněl si, jak sledoval svého otce, když malou sekyrkou usekl hlavu kuřeti a potom se smál, když nebohé zvíře v zaprášené uličce podivně tančilo, klepalo nohama a z odťatého krku mu stříkala krev. Od té doby ho tenhle zážitek děsil ve snech. Jeho otec trval na tom, aby jedli svá zvířata, maso muselo být ke každému hlavnímu jídlu, a navíc vyžadoval, aby si Rieh dal pořádnou porci. Když otec zabil Plockova oblíbeného vepříka, musel jíst jeho mastná žebírka; po jídle se vytratil a za stodolou nekonečně dlouho zvracel. Hned nazítří Plock odešel z domova – s sebou si vzal jen několik knížek – Konec civilizace Aldouse Huxleyho, Atlas Shrugged Ayn Randové a 1984 George Orwella – a namířil na jih.

A už nikdy se nepodíval zpátky. Jeho otec ho nemiloval, nepodporoval a vůbec nic ho nenaučil.

Není to tak docela pravda, napadlo ho, když pomyslel na Ville. Jednu věc ho otec naučil: nenávidět.

Další z jeho mobilních telefonů začal vyzvánět. Ten modrý: McMoultree z Yeshiva University. Když se Plock chystal přijmout hovor, zahlédl podivnou věc: lincoln s odděleným místem pro řidiče. Vůz uháněl po 10. Avenue na sever, za volantem seděl lékař a jel rychlostí záchranky. Ale mobil stále vyzváněl, takže vůz sledoval jen krátce. Tiše si odkašlal, otevřel telefon a sebejistě ho přiložil k uchu.

61

Rolls setrvačností dojel na konec 218. západní ulice a zaparkoval mezi malým omšelým dodávkovým vozem a novým modelem džípu. Nalevo stála řada tuctových nízkých družstevních domů; napravo se táhl zelený ovál Columbia’s Baker Field. Zhruba dvě stě lidí bylo roztroušených po celé ploše a na místech k sezení, na první pohled nahodile, ale D’Agosta si byl jistý, že jsou součástí nadcházejícího protestu. Už viděl podobné podezřelé skupiny, když projížděli Inwoodem. Nic netušícímu Chislettovi se to úplně vymkne z rukou.

„Půjdeme ze strany, přes Isham Park,“ řekl Pendergast a popadl plátěnou tašku ze zadního sedadla.

Přeběhli baseballová hřiště a dobře udržované plochy a potom náhle vstoupili do divočiny parku Inwood Hill. Samotné Ville za stromy ještě nebylo vidět. Pendergast vybral dobrou přístupovou cestu: Ville upne veškerou pozornost jinam, takže bez povšimnutí proklouznou. Ve večerním vánku slyšel D’Agosta zvuky z jižní strany: hukot megafonů, vzdálený křik, klaksony. Ať to naplánoval kdokoli, byl velmi chytrý – jedna ukřičená skupina upoutala pozornost policie, takže ty ostatní se mohly zorganizovat a potom hromadně postupovat. Pokud nedostanou Noru ven předtím, než se hlavní proud dá do pohybu…

Pendergast se zastavil, položil tašku na zem, otevřel ji a vytáhl z ní dva hnědé hábity z hrubé látky. D’Agosta se v neprůstřelné vestě už začal potit, byl rád, že je chladno. Pendergast mu podal jeden hábit, ten si ho hned na sebe navlékl, přes hlavu si hodil kápi a zakryl si obličej. Agent FBI udělal totéž, podíval se na sebe do malého zrcátka a potom ho natočil k D’Agostovi.

Není to špatné, když si nasadí kápi a skloní hlavu. Sledoval, jak agent vyndává z tašky další věci – malou baterku a náhradní baterie, nůž, majzlík, kladivo a sadu špičáků – a uložil je do ledvinky, kterou si přivázal pod hábit. D’Agosta se poplácal v pase, přesvědčil se, že glock 19 a náhradní zásobníky má po ruce.

Pendergast zastrčil prázdnou tašku pod kládu, přehrnul ji listím, potom kývl na D’Agostu, aby za ním stoupal přes násep přímo před nimi. Šplhali do strmého svahu, vyhlédli přes vrchol. Pletivový plot Ville byl přibližně dvacet metrů od nich. Zrezivělý a sešlý, zřetelně v něm viděli několik děr. Padesát metrů za ním byl pokřivený shluk budov, nejasný v pohasínajícím večerním světle, kterému dominoval starý kostel.

D’Agosta si vzpomněl na svou první návštěvu v tomhle lese i na to, jak dostal ránu do hlavy. Vyndal glock z pouzdra, a když vstal, držel ho v ruce. Nic podobného se už nebude opakovat.

Šel za Pendergastem, vrhl se k pletivovému plotu, protáhl se jednou dírou a přikrčený běžel k základům vnějších stěn Ville. Postupovali kolem ohybu, až došli k malým, zpráchnivělým dveřím zasazeným do zdi a zamčeným na visací zámek. Pendergast prudkou ranou majzlíkem zámek i s panty vytrhl. Strčil do dveří a před nimi se objevila úzká, odpadky posetá ulička, téměř celá uzavřená přečnívajícími střechami na straně masivního kostela. Sehnul se a vešel do ní, D’Agosta za ním, dveře za sebou zavřel. Pendergast přitiskl ucho k černé zdi kostela. D’Agosta udělal totéž. Zevnitř slyšel monotónní hlas, který stoupal a zase klesal; kněžský rozechvělý témbr prodchnutý spíláním a nabádáním, ale příliš tlumený a slabý, aby rozeznal jednotlivá slova – nevěděl ani, jestli to vůbec je angličtina. Pravidelně se sborem ozývala mnohohlasá odpověď jako drmolení bezduchého sboru a potom to šílené skandování začalo znovu.

Spolu s ním k nim doléhalo slabé vysoké ržání vylekaného hříběte.

D’Agosta se pokusil vypudit tu hrůzu ze své mysli a soustředit se na to, co dělají. Kráčel uličkou Pendergastovi v patách, skrčený, s hlavou skloněnou a skrytým obličejem. Vypadalo to, že v uličce nikdo další není; patrně se všichni shromáždili v kostele, aby se zúčastnili odporného obřadu. Ulička v ostré serpentině uhýbala do šíleného komplexu vratkých budov, potom prošli kolem větší budovy přimknuté ke kostelu, která vypadala jako stará fara.

První dveře, ke kterým na faře přišli, byly zamčené, ale Pendergast je za necelých pět vteřin otevřel. Rychle vešli dovnitř a ocitli se v tmavé místnosti s nedýchatelným vzduchem. Když D’Agostovy oči přivykly tmě, viděl, že jsou v jídelně se starým dubovým stolem, židlemi a mnoha svícemi ve stojanech pokrytých silnou vrstvou vosku. Jediné světlo vycházelo z monitoru počítače z éry operačního systému DOS, který se ke starému nábytku vůbec nehodil. Dveře na východ, jih a západ vedly do ještě temnějších místností.

V tom místě zněla tiráda duchovního hlasitěji, pronikala k nim z blíže neurčeného směru.

Náhle se problém, který před nimi stál – najít Noru v těchto rozlehlých budovách –, zdál nepřekonatelný. Okamžitě tu myšlenku zaplašil. Chce to postupovat systematicky.

„Z kuchyní v takhle starých domech vždycky vedly cesty do suterénních zásobáren,“ zašeptal Pendergast. Dveře vybral zdánlivě nahodile – ty východní – a vešel. D’Agosta za ním. Byli ve špižírně nacpané pytli z režného plátna, nejspíš plnými zrní. Na konci byl starý primitivní výtah na přepravu jídla a nádobí. D’Agosta obešel Pendergasta, otevřel dveře, rozsvítil a pohlédl dolů.

Najednou zezadu uslyšel hlas, silný a ostrý.

„Vy dva. Co tady děláte?“

62

Zástupce velitele Harry Chislett vyklouzl ze zadního sedadla neoznačené crown victorie a svižně kráčel po chodníku k místu, kde jeho osobní asistent inspektor Minerva pozoroval dav dalekohledem. Dav, uvažoval Chislett, je trochu zveličený výraz: bylo tam dvě stě, nanejvýš dvě stě padesát lidí rozptýlených na baseballovém hřišti u vchodu do parku, mávali transparenty a skandovali. Vypadali jako ty týpky, co objímají stromy, jako posledně. Když se na ně díval, ozvalo se nestejnoměrné povzbuzování a skoro ve stejném okamžiku utichlo.

„Vidíte toho vousatého chlápka?“ zeptal se. „Toho filmového režiséra, který je vybičoval minule?“

Minerva prohlížel hřiště dalekohledem. „Ne.“

„Kontrolní stanoviště a pozice v přední části hřiště?“

„Týmy jsou na místě na všech pozicích.“

„Parádní.“ Chislett zaslechl další vlažný jásot. Demonstranti byli mnohem netečnější než minule. A bez ampliónu, který by je vybičoval, celá tahle akce dozajista zanedlouho skončí. I kdyby ne, je na to připraven.

„Pane.“ Otočil se a ke svému překvapení uviděl, že vedle něj stojí žena s kapitánskými prýmky na límci. Byla drobná, tmavovlasá a dívala se mu zpříma do očí s chladným sebevědomím, což ho okamžitě popudilo a poněkud zastrašilo. Nepatřila k jeho jednotce, ale poznal ji: Laura Haywardová, nejmladší žena s hodností kapitána u sboru. A také přítelkyně poručíka D’Agosty – nebo, pokud jsou drby pravdivé, bývalá přítelkyně. Žádným z těch přívlastků si ho nezískala.

„Ano, kapitáne?“ odpověděl úsečně.

„Byla jsem na vašem brífinku. Chtěla jsem s vámi mluvit, ale nepovedlo se mi to, odešel jste dřív.“

„A?“

„Při vší úctě, pane, vezmu-li v úvahu váš plán akce, obávám se, že na zvládnutí toho davu nemáte dost mužů.“

„Dost mužů? Dav? Podívejte se na ně, kapitáne,“ Chislett máchl rukou k baseballovému hřišti. „Nevidíte ten nepatrný počet demonstrantu? Jakmile na ně houkne první policajt, utečou.“

Inspektor Minerva poslouchal a zazubil se.

„Podle mého názoru tohle nejsou všichni. Dost možná přijdou i další.“

„A odkud by se vzali?“

„Na tomhle území je celá řada míst, kde by se mohl sejít slušný dav,“ odpověděla Haywardová. „A popravdě jsem si všimla poměrně velkého množství lidí, kteří se tady na různých místech shromáždili – zvlášť když je všední den na konci podzimu.“

„Právě z tohoto důvodu máme své muže na předsunutých pozicích. To nám zaručuje potřebnou flexibilitu, abychom mohli jednat rychle.“ Pokoušel se nemluvit podrážděně.

„Viděla jsem vaše schéma, pane. Na těch předsunutých pozicích, tedy na každé z nich, je všeho všudy šest policistů. Pokud bude vaše Unie prolomena, protestujícím se otevře přímá cesta do Ville. A jestli uvnitř drží Noru Kellyovou jako rukojmí – což je velmi pravděpodobné –, mohou únosci zpanikařit. Její život bude ohrožen.“

Přesně tohle ze sebe vysypal D’Agosta – a byla to jen snůška nesmyslů. Možná ji k tomu nabádal právě on.

„Vaše znepokojení jsem zaznamenal,“ odpověděl Chislett a ani se nesnažil tlumit sarkastický tón. „Jen pro upřesnění chci poznamenat, že dnes soudce uvedl, že neexistuje jediný důkaz o tom, že tam Nora Kellyová je, a odmítl povolit domovní prohlídku Ville. A teď mi laskavě řekněte, kapitáne, co tady vlastně děláte. Když jsem si to posledně ověřoval, park Inwood Hill nespadá pod vaši jurisdikci.“

Ale Haywardová neodpověděla. Všiml si, že se už nedívá na něj, ale spíš na cosi nad jeho ramenem.

Otočil se. Další skupina demonstrantů přicházela z východní strany. Ti lidé sice nenesli žádné transparenty, ale mysleli to naprosto vážně. Rychle a velmi tiše mířili k baseballovému hřišti. A když už byli blízko, semkli své řady. Byla to nesourodá, drsnější skupina v porovnání s tou, která na hřiště přišla předtím.

„Půjčte mi ten dalekohled,“ obrátil se na Minervu.

Prohlížel si skupinu. Viděl, že ji vede mladý, kyprý chlapík, který minule pomáhal s dohledem. Když se Chislett zaměřil na odhodlaný pohled v mužově tváři, na přísné výrazy jeho stoupenců, ucítil záchvěv úzkosti.

Ale pominul stejně rychle, jako se objevil. No a co, když jich bude o stovku dvě víc? Má dost mužů, se čtyřmi stovkami rebelantů si poradí – dokonce s mnohem větším množstvím. Kromě toho jeho plán udržování kontroly byl mistrovským kouskem: hospodárný i široce využitelný.

Vrátil dalekohled Minervovi. „Dejte pokyn,“ řekl svým nejbojovnějším tónem. Haywardové si nevšímal. „Teď zahajujeme závěrečné rozmístění. Řekněte mužům na předsunutých pozicích, ať se připraví.“

„Ano, pane,“ odpověděl Minerva a vyndal vysílačku.

63

D’Agosta ztuhl. Pendergast se skloněnou hlavou cosi mumlal a šoural se k tomu muži, trochu zakolísal jako stařec na vratkých nohách.

„Co tady děláte?“ zeptal se ten muž znovu podivným exotickým přízvukem.

Pendergast zasípal: „Va ťen, sale bête.“

Muž o krok ustoupil. „Ano, ale… tady nemáte co dělat.“

Pendergast se přišoural blíž a nepatrným mrknutím oka dal D’Agostovi znamení, aby byl připraven.

„Jsem jen starý muž…,“ spustil tichým, dýchavičným hlasem a prosebně zvedl roztřesenou ruku. „Můžete mi pomoci…?“

Muž se k němu naklonil, aby dobře slyšel. D’Agosta si pohotově stoupl za něj a pažbou pistole ho udeřil do spánku. Muž se zhroutil. Byl v bezvědomí.

„Skvělý zásah,“ řekl Pendergast, když hbitě zachytil ochablé tělo.

D’Agosta slyšel rozrušené hlasy z místností vzadu; vypadalo to, že se obřadu v kostele neúčastní všichni. Do zásobárny nevedly žádné zadní dveře – byla to slepá ulička, v níž uvízli s mužem v bezvědomí.

„Do výtahu,“ zašeptal Pendergast.

Nacpali muže do výtahu, zavřeli dvířka a spustili ho do suterénu. Téměř vzápětí se ve dveřích zásobárny objevili tři muži. „Co to děláte?“ zeptal se jeden z nich. „Pojďte s námi. A vy taky.“

Prošli kolem nich a D’Agosta s Pendergastem se vydali za nimi a snažili se napodobit jejich poklidnou, tichou chůzi. D’Agosta propadal zoufalství a narůstalo v něm napětí. Tenhle trik jim nevydrží dlouho; musí se dostat pryč a začít prohledávat sklepení. Neměli času nazbyt.

Muži zahnuli do dlouhého, úzkého průchodu, prošli dvojitými dveřmi a dostali se do kostela. Vzduch byl prosycen pachem voskových svící a těžkou vůní kadidla; lidé v davu se tlačili a dychtivě mumlali, vlnili se jako moře v rytmu veleknězova hlasu. Vepředu stál Charrière. Ve světle dvou shluků hořících svíček bylo vidět, jak čtyři muži zápolí s plochým kamenem na zemi. Vzadu, v měkké temnotě, stáli další lidé, celé desítky, byli tiší, bělma jejich očí zčásti zahalených kápěmi vypadala jako mihotavé perly. A na jedné straně stál Bossong vznosně vzpřímený jako svíce a s nečitelným výrazem v obličeji pozoroval z přítmí celé dění.

D’Agosta sledoval čtyři muže, jak vyvlékají lana z kovových prstenců v rozích velké kamenné desky. Potom je položili na kamennou podlahu a postavili se vedle nich. Rozhostilo se ticho, když dopředu postoupil velekněz. V jedné ruce držel svícen a ve druhé chřestidlo. Zahalený v drsném hnědém hábitu kráčel velmi rozvážně, kladl jednu bosou nohu před druhou, prsty zahnuté dolů, až došel doprostřed kamene.

Jemně potřepával chřestidlem: jednou, dvakrát, třikrát a pomalu se otáčel v kruhu, vosk mu kapal na ruku a stékal na kámen. Jednou rukou sáhl do kapsy pláště, vyndal malý předmět s pírky, a když se otočil, odhodil jej. Další jemné zachřestění, další pomalá otočka. A potom Charrière zvedl vysoko bosou nohu, chvíli tak zůstal a nakonec ji s plesknutím položil na kámen.

Náhle se rozhostilo ticho a pak vyšel zdola slabý zvuk, sípavý dech.

Ticho kolem kněžiště bylo absolutní.

Velekněz znovu zachřestil, tentokrát trochu hlasitěji, a ještě jednou se otočil dokola. Potom zvedl nohu a znovu ji položil na studený kámen.

Aaaaaahhhuuuu… ozvalo se zdola truchlivě.

D’Agosta ostře pohlédl na Pendergasta, srdce se mu rozbušilo, ale agent FBI pozorně sledoval veškeré dění zpod těžké kápě, která jej maskovala.

Kněz se roztančil v lenivých kruzích, jeho staré nohy lehce pleskaly, obkroužil předmět s pírky. Občas bylo plesknutí nohou výraznější, mnohem hlasitější. V takové chvíli se v odpověď ozvalo zasténání zdola. Když se tanec zrychlil, pleskání bylo častější a sténání delší a hlasitější. To se ozýval někdo, nebo něco, vydrážděný bušením nohou. D’Agosta se zachvěl strachy, všechno to až příliš dobře poznal.

Aaaaiiihhhhuuuuuuuuuuuuuuu Hnulo se zoufalé volání při Charrièreově tanci, aaaiihuuuuu… aaaiihuuuuu… delší nářek nikdy nezapadl do rytmu, ale vyjadřoval sílící rozrušení a trval čím dál kratší dobu. Hlasitost a naléhavost nabíraly na síle, shromážděný dav začal zvuky napodobovat tichým skandováním. Zpočátku to byl jen šepot, postupně však nabýval na intenzitě, dokud nebylo zřetelně slyšet skandované slovo: envoie! envoie! envoie!

Kněz tančil rychleji, pohybující se nohy byly rozmazané, rytmické ples kání znělo jako údery šamanského bubnu. Aiihuuuuu! vrčela ta věc zdola; envoie! opakovala pokřik skupina nahoře.

Náhle se Charrière zastavil. Skandování odeznělo, hlasy se v kostele nesly ozvěnou a utichaly. Ale zvuky zdola byly slyšet stále, prolínalo se sténání a chroptivé dýchání doprovázené neklidným šouráním.

D’Agosta všechno napjatě sledoval ze stínu.

„Envoie!“ vykřikl velekněz a ustoupil z kamene. „Envoie!“

Čtyři muži v rozích kamenné desky zajistili lana, otočili se, lana si přehodili přes rameno a táhli. S pronikavým zvukem se kámen naklonil, zakymácel a zvedl.

„Envoie!“ vykřikl znovu kněz, zvedl do výšky rozevřené dlaně.

Muži ukročili stranou, dál táhli kámen, až odkryli otvor v podlaze kněžiště. Zastavili se a pustili lana. Muži se semkli v kruhu, v tichosti čekali. Všechno se zastavilo. Bossong se ani nepohnul, jen přejížděl tmavýma očima z jednoho na druhého. Z otvoru se vznesl výdech – pach smrti.

Teď byl z jámy dole slyšet nervózní shon; škrábání a dupot; zahleněné chrčení v očekávání dalších událostí.

A potom se to vynořilo ze tmy, svíralo to okraj kamene: bledá, vyschlá ruka, vyzáblé předloktí, na němž se jasně rýsovaly svaly a šlachy jako provazy. Objevila se druhá ruka, bylo slyšet drápání a ukázala se hlava: rozcuchané vlhké vlasy, z výrazu obličeje se dala vyčíst jen nejasná touha, nic víc Jedno oko se obracelo v jamce; druhé nebylo vidět přes zaschlou krev a hnis. Ten tvor se najednou silou vyhoupl z jámy a ztěžka dopadl na podlahu kostela, škrábal ji nehty. Shromáždění zalapalo po dechu, několik jedinců souhlasně zamumlalo.

D’Agosta nevěřícně a zděšeně zíral. Byl to člověk – nebo alespoň to býval člověk. Ani v nejmenším nepochyboval, že právě tahle kreatura ho přesně před týdnem u Ville pronásledovala a zaútočila na něj. Ale nepodobala se Fearingovi a docela určitě to nebyl Smithback. Byl živý… anebo to byla oživlá mrtvola? Naskočila mu husí kůže při pohledu na jeho potměšilý pošilhávající obličej; bílou, scvrklou pokožku; kudrlinky, úponky a kříže vyobrazené na kůži, které byly vidět zpod špinavých otrhaných hadrů, jež mu sloužily jako oblečení. A přece – když se D’Agosta podíval pozorněji, pochopil, že to vlastně nejsou hadry, ale zbytky hedvábí nebo saténu či jiné prastaré parády, stářím otrhané a ztvrdlé hlínou, krví a špínou.

Mumlání davu znělo jako cosi velmi blízké úctě, když se to stvoření krčilo a váhavě vzhlíželo k veleknězi, jako by čekalo na pokyn. Ze silných šedých rtů mu visela nitka slin, jeho dech připomínal zvuk pytle s mokrým prádlem. Jeho vidoucí oko vypadalo jako mrtvé.

Charrière sáhl do záhybů svého pláště, vyndal malý mosazný pohár a ponořil do něj prsty. Hlavu a ramena oživlé mrtvoly kolébající se před ním pokropil jakýmsi olejem. Nato, k D’Agostově nezměrnému údivu, velekněz před tou kreaturou poklekl a hluboce se poklonil. Ostatní udělali totéž. D’Agosta cítil, jak ho někdo zatahal za hábit. Pendergast ho tak vybídl, aby se přidal. Poklekl a jako všichni vztáhl ruce k zombie – pokud to skutečně zombie bylo.

„Klaníme se ochránci!“ zaintonoval velekněz. „Zdravíme tě, náš meči, naše skálo!“

Ostatní jeho slova sborově opakovali.

Charrière dál mluvil nějakým cizím jazykem, ostatní s ním.

D’Agosta se rozhlédl. Bossong nebyl v dohledu.

„Když nám bohové shůry dali sílu,“ řekl velekněz, tentokrát anglicky, „můžeme teď my dát sílu tobě!“

Právě v tu chvíli D’Agosta zaslechl něco jako pláč. Otočil se a ve tmě uviděl malé hříbě hnědáka – ne starší než jeden týden –, jak ho za ohlávku odvádějí k dřevěnému kůlu. Mládě dlouhýma, vratkýma nohama dupalo po podlaze, trhalo sebou, žalostně ržálo, velké hnědé oči mělo vyděšené. Jeden muž z kongregace ho přivázal ke kůlu a ustoupil.

Kněz vstal. Pohyboval se, jako by zpola tančil a zpola vrávoral. Zvedl lesklý nůž, podobný těm, které vzali při zátahu.

Panebože, ne, pomyslel si D’Agosta.

Ostatní stáli čelem k veleknězi. Obřad se zcela zřejmě blížil k vyvrcholení. Charrière se dostával do transu, tančil směrem ke hříběti; kongregace se pohybovala do rytmu; třpytivý nůž vylétl ještě výš. Hříbě v panickém strachu zadupalo a zaržálo, třáslo hlavou, chtělo se osvobodit.

Kněz se k němu blížil.

D’Agosta se odvrátil. Slyšel pronikavé zaržání, náhlé vydechnutí davu – a potom vřískot hříběcí agónie.

Dav začal rychle skandovat a D’Agosta se k němu vrátil pohledem. Kněz umírající hříbě zvedl v náruči, ještě škubalo nohama. Kráčel hlavní lodí kostela, dav se před ním rozestupoval, když znovu přistoupil k tomu ohavnému stvoření. S výkřikem kněz mrštil hříbě na kamennou podlahu, celá kongregace náhle poklekla, všichni současně, D’Agosta a Pendergast se k nim spěšně přidali.

Zombie se s děsivým zvukem vrhlo na mrtvé hříbě, trhalo je zuby, s bestiálním uspokojením z něj rvalo vnitřnosti a cpalo si je do úst.

Šumění bylo hlasitější: Nakrmit ochránce! Envoie! Envoie!

D’Agosta s hrůzou sledoval nahrbeného muže a všechny jeho životně důležité orgány zaplavil atavistický strach. Podíval se na Pendergasta. Rychlý pohyb stříbřitých očí ho přiměl pohlédnout k postranním kostelním dveřím – byly pootevřené a vedly do temné, prázdné chodby. Úniková cesta.

Envoie! Envoie!

Zombie jedlo se zuřivou rychlostí. A potom už mělo dost. Vstalo, s bezvýraznou tváří, jako by čekalo na pokyny. Dav také vstal, všichni současně.

Na knězův pokyn se dav rozestoupil, vznikla úzká ulička. Na vzdáleném konci kostela se ozval skřípot železa a jeden z členů kongregace dveře otevřel. Slabý závan soumraku pronikl dovnitř a nad obvodovou stěnou svítila do tmy jediná matná hvězda. Charrière položil ruku zombie na rameno, druhou zvedl a dlouhým kostnatým prstem ukázal na otevřené dveře.

„Envoie!“ zašeptal chraptivě, prst se mu chvěl. „Envoie!“

Postava se pomalu šourala ke dveřím. Zanedlouho prošla kostelem a byla pryč. Dveře se s dutým bouchnutím zavřely.

V tom okamžiku jako by si shromáždění oddechli, uvolnili se, přešlapovali a přecházeli z místa na místo. Kněz ukládal zbytky hříběte do bedny podobné rakvi. Úděsná „bohoslužba“ se blížila ke konci.

Pendergast okamžitě vyrazil k chodbě, D’Agosta hned za ním, ze všech sil se snažil, aby to vypadalo, že kráčí klidně, bez zjevného cíle. Ve chvilce byl Pendergast u otevřených dveří a pokládal ruku na kulovou kliku.

„Okamžik!“ Jeden muž ze shromážděných, kteří k nim stáli nejblíž, se odvrátil od děsivé scény a všiml si jich. „Nikdo nesmí odejít, dokud není obřad ukončen – to dobře víte!“

Pendergast, stále s odvráceným obličejem, ukázal na D’Agostu. „Mému příteli je zle.“

„Výmluvy se nepřipouštějí.“ Ten muž přistoupil blíž, přikrčil se a pohlédl Pendergastovi pod kápi do obličeje. „Kdo jste, příteli?“

Pendergast sklonil hlavu, ale muž jeho obličej zahlédl. „Nezasvěcení!“ vykřikl a strhl Pendergastovi kápi.

Náhle se rozhostilo ticho.

„Nezasvěcení!“

Charrière rychle otevřel vnější dveře kostela. „Nezasvěcení!“ křičel do tmy. „Baka! Baka!“

„Chyťte je! Rychle!“

Najednou D’Agosta uviděl v otevřených dveřích zombie. Chvíli tam stálo a lehce se pohupovalo. Potom, s podivnou rozhodností vykročilo za svým cílem – směrem k nim.

„Envoie!“ zaječel kněz a ukazoval na ně.

D’Agosta zareagoval jako první. Muže, který je prozradil, srazil k zemi; Pendergast přeskočil ležící postavu a rozrazil postranní dveře; D’Agosta jimi proběhl, Pendergast hned za ním, dveře zabouchl a zamkl.

64

Zůstali stát v šeré chodbě, na protějším konci viděli další dveře. Náhlé zabušení na ty, které za sebou zamkli, je přimělo k pohybu. Běželi chodbou, ale dveře na jejím konci byly zamčené. D’Agosta ucouvl, chtěl je vykopnout.

„Počkejte.“ Po několika mrštných pootočeních Pendergastova paklíče zámek povolil. Znovu prošli a Pendergast dveře z druhé strany zamkl.

Stáli na horní podestě dřevěného schodiště, které vedlo do odporné tmy. Pendergast rozsvítil tužkovou baterku a paprsek nasměroval do temnoty.

„Ten… ten chlap…,“ supěl D’Agosta. „Co to sakra dělali? Uctívali ho?“

„Teď možná není nejlepší čas na spekulace,“ odpověděl Pendergast.

„Řeknu vám jedno: byl to on! Ten, co mě napadl před Ville.“ Ze vzdáleného konce chodby slyšel bušení na dveře a praskání dřeva.

„Po vás,“ řekl Pendergast a pokynul na schody.

D’Agosta nakrčil nos. „Jakou jinou možnost máme?“

„Želbohu žádnou.“

Sestupovali po starém schodišti, jednotlivé stupně pod jejich vahou hlučně skřípaly. Schody končily na odpočívadle mezi patry. Z něj se dostali na další schodiště – kamenné, klesající ve spirále do naprosté černoty. Když konečně sestoupili až dolů, D’Agosta před sebou spatřil vlhkou chodbu z cihel, do značné míry zvětralých, pokrytých spoustou pavučin. Ve vzduchu cítil hlínu a plíseň. Zezadu a shora byl slyšet přidušený křik, bušení pěstí do dřeva.

D’Agosta vyndal svoji baterku.

„Musíme najít kamenné zdivo, jaké jsme viděli na videu,“ řekl Pendergast a světlem přejížděl vlhké stěny. Kráčel rychle tmou, za sebou táhl plášť.

„Ti bastardi shora nás za chvíli doženou,“ řekl D’Agosta.

„Ti mi těžkou hlavu nedělají,“ zamumlal Pendergast. „On ano.“

Prošli pod několika klenutými chodbami a kamenné schodiště vedlo vzhůru. Za ním se tunel dělil a po chvilce uvažování vybral Pendergast levou odbočku. Za okamžik vešli do velké kruhové místnosti s výklenky vytesanými do zdi v pravidelných rozestupech. Uvnitř každého z nich byly lidské kosti naskládané jako sáhové dříví, lebky visely na dlouhých kostech. Na zbytcích vyschlého masa u mnohých ještě zůstaly chomáčky vlasů.

„Úžasné,“ mumlal D’Agosta.

Pendergast najednou zůstal stát.

Potom D’Agosta zaslechl, co ho zastavilo: ze tmy za nimi se ozývalo nepravidelné šourání. Z prostoru, kam světlo jeho baterky nedopadalo, bylo slyšet hlasité dýchání hrdlem plným hlenu, jako by někdo prověřoval vzduch. Belhavá chůze nabírala na rychlosti, ozývala se z neviditelné chodby – patrně souběžné s prostorem, kde byli. D’Agosta ve vlhkém vzduchu zaznamenal silný páchnoucí závan koňského masa.

„Cítíte to?“

„Až moc dobře.“ Pendergast posvítil na nejbližší úsek klenutého stropu, z něhož proudil závan čerstvého vzduchu.

D’Agosta vyndal glock a navzdory všemu náhle pocítil strach. „Ta věc je támhle. Jděte doleva, já půjdu napravo.“

Pendergast vyndal zpod pláště pětačtyřicítku a oba, každý na jedné straně chodby, se plížili ke dveřím.

„Teď!“ vykřikl D’Agosta.

Skočili do dveří, D’Agosta držel v ruce baterku i zbraň; viděl jen prázdné stěny z vlhkých cihel. Pendergast ukázal na podlahu. Krvavé stopy po ní vedly do temnoty. D’Agosta poklekl a na jednu sáhl; krev byla úplně čerstvá, ještě neztuhla.

Vstal. „Tohle je teda hodně divné,“ mumlal.

„Je to také plýtvání časem, který nemáme. Jdeme dál. Rychle.“

Vycouvali odtud a přeběhli přes otevřené pohřebiště do chodby na druhé straně. Ta se nedaleko otevírala do dalšího prostoru připomínajícího jeskyni, tentokrát velmi hrubě vysekanou přímo do skály. Vešli a do všech stran svítili baterkami.

„Ani tyhle nejsou stejné jako ty z videa,“ řekl Pendergast polohlasem. „Tohle je břidlicová hornina, ne žula, a je otesaná jinak.“

„Tady je to jako v bludišti.“

Pendergast kývl k nízké klenuté chodbě. „Zkusíme to támhletudy.“

Skrčili se v nízkém tunelu. „Ježíši, to je smrad,“ řekl D’Agosta. Byl to těžký, nasládlý puch koňské krve s příchutí železa; strašlivější o to, že byl zcela jistě čerstvý. Občas pocítili vír chladného vzduchu z nějakého neviditelného větracího otvoru z vnější strany. V dálce byla slyšet ozvěna křiku členů kongregace, kteří je pronásledovali. Ti se také dostali do podzemí, rozptýlili se a hledali je.

Šli dál tunelem, Pendergast se pohyboval tak rychle, že D’Agosta musel běžet, aby mu stačil. Brodili se stojatými kalužemi vody a slizu. Ledek a pavučiny pokryly opocené zdi. Postupovali dál a D’Agosta viděl bílé pavouky cupitající do děr v cihlovém zdivu. Na okraji temnoty se leskly rudé oči krys. Sledovaly je, když kolem nich procházeli.

Dostali se na místo, kde se stýkaly tři zkřížené tunely a vznikl tak prostor ve tvaru šestiúhelníku. Pendergast zpomalil, přiložil prst ke rtům a gestem vybídl D’Agostu, aby se plížil kolem jedné zdi tunelu, a sám pokračoval na protější straně.

Když došli k místu, kde se tunely křížily, D’Agosta nad sebou spíše vycítil než uviděl rychlý pohyb. Poklesl a odkutálel se k jedné straně právě ve chvíli, když něco – zombie – spadlo, cáry staré parády se třepotaly a šelestily na jeho pokroucených údech jako potrhané plachtoví v silném větru. D’Agosta vystřelil, ale to stvoření bylo připravené a zcela nečekaně se pohnulo, takže minul. Proběhlo jeho zorným polem, mihlo se v paprsku baterky, a když D’Agosta padl na zem, aby unikl útoku děsivé kreatury, její obraz se mu vypálil na sítnici: jediné vypoulené oko; prstence a kudrlinky vévé namalované nebo nalepené na kůži; vlhké rozklepané rty ve šklebu zoufalého veselí. A přece v jeho pohybech nebylo nic nahodilého ani veselého – to stvoření přišlo za nimi s jediným, děsivým záměrem.

65

D’Agosta znovu vystřelil, ale bylo to zbytečné: stvoření uprchlo do tmy a zmizelo. Ležel na zemi, svítil baterkou na různé strany, zbraň držel v ruce.

„Pendergaste?“

Zvláštní agent vystoupil z temného prostoru přede dveřmi, byl skrčený a oběma rukama držel před sebou kolt.

Rozhostilo se ticho přerušované jen zvukem kapající vody.

„Ještě tam je,“ zamumlal D’Agosta, zvedl se, ale zůstal přikrčený a se zbraní v ruce se otáčel dokola. Usilovně pátral ve tmě.

„Vskutku. Myslím, že neodejde, dokud my nebudeme mrtví – nebo on.“

Vteřiny se protáhly do minut.

Nakonec se D’Agosta narovnal a sklonil glock. „Nemáme čas na vyčkávací hru, Pendergaste. Musíme –“

Zombie se zjevilo jako matný záblesk ze strany, šlo rovnou po jeho baterce, seklo po ní pavoučí rukou, baterka odlétla do tmy a potom bylo slyšet jen třesk. D’Agosta vystřelil, ale zombie uskočilo, neviděl ho. Znovu zůstalo relativně chráněné tmou. Slyšel Pendergastovu pětačtyřicítku – vystřelila téměř současně s jeho zbraní, dvojitý výstřel byl ohlušující – a potom se náhle snesla tma. Pendergastova baterka se s rachotem rozbila o zeď.

Chodba se ponořila do hluboké temnoty. Vzápětí slyšel kousek od sebe zoufalý boj.

Vrhl se po zvuku, zastrčil glock do pouzdra a vyndal nůž, ve tmě je lepší bojovat zblízka a je také méně pravděpodobné, že zasáhne Pendergasta, který v tu chvíli zjevně bojoval s tou kreaturou na život a na smrt. Narazil na šlachovitou postavu a ihned po ní začal sekat nožem. Přestože se zombie pouze šouralo, bylo nesmírně silné a rychlé, otáčelo se a chňapalo po D’Agostovi jako panter, obklopilo ho dusivým puchem. Nůž mu vytrhlo z rukou, a tak se do něho pustil holými pěstmi, bušil do něj, hledal nějaké zranitelné místo, hlavu, celou dobu ho odrážely šlachovité ruce, kterýma po něm chňapalo a škrábalo ho. Ve tmě, zahalený v hábitu, byl v nevýhodě; zombie naopak jako by bylo ve svém živlu: bez ohledu na to, jak se D’Agosta otáčel a rval, mělo neustále výhodnější pozici, navíc mělo slizké tělo pokryté potem, krví a olejem.

Co se sakra stalo s Pendergastem?

Náhle se mu kolem krku omotala paže a sevřela ho jako ocelové lano. D’Agosta sebou škubal, lapal po dechu a dusil se. Snažil se útočníka setřást a přitom sahal po své zbrani. Ale to úskočné stvoření mělo svaly jako z týkového dřeva: ať se snažil sebevíc, útočník ho neustále svíral, aby nemohl dýchat, a ruku, kterou chtěl vytáhnout zbraň, mu držel za zápěstí. Jeho triumfální výkřik zněl jako kvílení víly ohlašující smrt: oaahhuuuoooooooo!

V zorném poli viděl bílé záblesky. Věděl, že mu zbývá jen pár chvil. Z posledních sil vyškubl pravou ruku, vytáhl zbraň a střílel, záblesky osvětlily pohřební tunel, ve stísněném prostoru byly ohlušující.

Eeeee! ječelo zombie a D’Agosta okamžitě ucítil prudký úder do hlavy. Před očima mu znovu explodovaly hvězdičky. Zombie ho popadlo za předloktí, třáslo jím a bouchalo s ním o zem, chtělo mu vyrazit zbraň z ruky. Eeeeee! D’Agosta byl sice omámený, ale věděl, že zombie trefil – jeho neklid a rozrušené úpění bylo evidentní – a přece jako by ještě nabralo sil, pralo se s nelidskou zuřivostí. Dupalo mu po předloktí, slyšel, jak mu praskají kosti. Těsně nad zápěstím zakoušel nepopsatelnou bolest, glock mu odletěl a zombie na něj znovu upadlo, teď ho drželo oběma rukama za krk.

Kroutil se a tloukl do zombie zdravou rukou, chtěl se vymanit – ale cítil, jak rychle mu ubývají síly.

„Pendergaste!“ zachraptěl.

Ocelové prsty ho sevřely ještě pevněji. D’Agosta se s námahou zvedal a vzpíral se, ale bez kyslíku to byla předem prohraná hra. Pomalu ho přemáhalo podivné brnění doprovázené bzučivým zvukem. Natáhl ruku, tápal po podlaze, hledal nůž. Místo něj však nahmatal velký kus cihly, popadl ho, vší silou se rozmáchl a udeřil zombie do hlavy.

Eeeeaaaaaaahhh! zavřískalo bolestí, upadlo naznak. D’Agosta popadl dech, nasál vzduch, znovu máchl cihlou a ještě jednou zombie udeřil. Ozvalo se další pronikavé zaječení a stvoření odskočilo od něj.

D’Agosta kašlal, nadechl se, s námahou se postavil na nohy a utekl do tmy. Po chvíli slyšel, jak se zombie žene za ním, bosé nohy pleskaly na mazlavé kamenné podlaze.

66

Z výhodného místa v obrovské díře v pletivovém plotě sledoval Rich Plock spokojeně a s ledovým klidem dav, který tudy proudil. Prvních deset skupin, každá zhruba o dvou stech lidech, což znamenalo dvoutisícový dav, bylo sice méně, než očekával, ale jejich odhodlání bylo působivé. Na to, že se demonstrace odehrávala v New Yorku, byla sice poměrně malá – ale v mnohém úplně jiná. Tihle lidé byli oddaní věci, představovali zdravé jádro. Nervózní a zbabělé typy, ti, co si vyrazí na jednodenní výlet, aby se opálili, jako Esteban, tentokrát zůstali doma. To je ještě lepší. Jeho skupina byla očištěná a zdálo se nepravděpodobné, že se zhroutí tváří v tvář protivníka nebo dokonce násilí. Ani ve Ville s násilím nepočítal – obyvatele města by mělo množství demonstrantů převýšit poměrem jedna ku deseti. Možná místní z Ville budou zpočátku vzdorovat, ale zanedlouho podlehnou.

Všechno do sebe zapadalo jako hodinový stroj, je radost něco takového zažít. Policie byla zaskočena. První skupina demonstrantů, pečlivě oblečených tak, aby vypadali naprosto neškodně, policisty uklidnila. Domnívali se, že to bude malý, neúspěšný protest – prostě jen štěkot a žádné kousání. A potom, během několika málo minut se přidaly všechny další skupiny, přišly pěšky z mnoha směrů – a okamžitě, přesně podle plánu, se dav dal do pohybu jako jeden celek, odhodlaně kráčel přes hřiště a dál po silnici k Ville. Policie neměla čas silnici zatarasit, zatknout vedoucí osobnosti, změnit pozice předsunutých jednotek ani zavolat zálohy. Jediné, co mohli udělat, bylo marně křičet do megafonů a vyzývat k pořádku, zatímco jediná policejní helikoptéra kroužila nad nimi a vysílala nesrozumitelná varování. Slyšel sirény a megafony někde za zády; to policie opožděně utvořila zadní voj ve snaze zastavit dav, který pochodoval na Ville.

Posily už jsou nepochybně na cestě. S Newyorským policejním sborem není radno si zahrávat. Ale než přijedou, Plock i jeho dav už budou ve Ville, aby uskutečnili svůj cíl – rozpráší ty vrahy a možná najdou i tu unesenou ženu Noru Kellyovou.

Poslední část davu procházela bránou a shromažďovala se na hřišti před vstupem do Ville. Lidé se rozestoupili jako úderné jednotky. Uvolnili Plockovi cestu, aby jim mohl říci pár posledních slov. Samotné Ville stálo tiše ve večerním soumraku, skličující a kompaktní. Jediným znakem života bylo pár žlutých oken vysoko v kostele. Vstupní dveře byly zavřené a zajištěné závorou, ale pro muže vybavené beranidly to nebude žádná překážka. Stáli tiše v čele davu, připraveni jednat.

Plock zvedl ruku a dav utišil.

„Moji milí přátelé.“ Mluvil hlubším hlasem, který shromážděné ještě víc utišil. „Proč jsme tady?“ Dopřál si odmlku. „To si především ujasněme. Kvůli čemu tady jsme?“ Rozhlédl se. „Jsme tu, abychom rozrazili tamty dveře a vypudili mučitele zvířat a vrahy. Využijeme své morální i početní převahy. Vyženeme je odsud. Osvobodíme zvířata z toho pekla.“

Policejní helikoptéra jim kroužila nad hlavami, stále opakovala nesrozumitelná slova. Nevšímal si jí.

„Řeknu vám, co je nanejvýš důležité: nejsme vrazi. Zachováme si morální převahu. Ale nejsme ani pacifisté. A jestli zvolí boj, budeme bojovat. Ubráníme sebe a ubráníme zvířata.“

Zhluboka se nadechl. Věděl, že není dobrý řečník, ale těžil ze svého přesvědčení a viděl nadšení davu.

Policie teď přijížděla po silnici, ale v porovnání s demonstranty jich bylo směšně málo. Plock je ignoroval. Bude ve Ville dřív, než se policisté stačí přeskupit. „Jsme připraveni?“ křičel.

Odpovědí mu bylo PŘIPRAVENI!

Pokynul jim. „Jdeme!“

Dav se s burácením hrnul k hlavní bráně do Ville. Ukázalo se, že ji nedávno opravili a vyztužili. Dva muži s beranidly byli vepředu a střídavě tloukli do brány, mávali beranidly, nejprve jeden, potom druhý. Dřevěné trámy se zatřásly a povolily. Zanedlouho otevřeli obě křídla, hrnuli se dovnitř a odhazovali zbytky dřeva. Plock se k nim přidal, když se valili temnou, úzkou uličkou lemovanou dřevěnými budovami. Místo bylo nezvykle prázdné, nikde neviděli žádné obyvatele. Řev davu nabíral na síle jako řev šelmy umocněný úzkými prostory Ville; lidé se dali do běhu, zahnuli za roh a stanuli před starým kostelem.

V tu chvíli dav zaváhal. Kostel naháněl hrůzu; stál jako středověká pevnost z Boschových obrazů – podivný, pokřivený, zpola hrázděný s hrubě opracovanými podpěrami zaraženými do země, které vyčnívaly do vzduchu, zježený a obrovský. Portál vybíhal před kostel a tvořily jej druhé dřevěné dveře vyztužené přinýtovanými železnými pásy.

Váhali jen chvíli. Potom se znovu ozval křik, velmi silný, a muži s beranidly vyrazili kupředu a postavili se z každé strany opásaných dveří, rozhoupali beranidla, střídali se v nepravidelném rytmu: bum – bum! bum – bum! bum – bum! Hlučný praskot prozradil, že staré dubové dveře po vytrvalých nárazech povolily. Byly mnohem pevnější než ty předchozí, ale nakonec železné nýty a pásy praskly a dveře se s mohutným třeskem rozbily. Prohnuly se dovnitř a potom se vlastní vahou zhroutily…

V šeru uvnitř jim cestu zastoupili dva muži. Jeden byl vysoký a nápadný, oblečený v dlouhém hnědém plášti, kápi měl staženou, husté obočí a výrazné lícní kosti téměř zakrývaly černé oči, bledá kůže zářila ve světle vycházejícího měsíce, nos měl jako čepel, zahnutou a přetaženou brouskem. Druhý chlapík, menší a ne tolik kultivovaný, měl na sobě fantasticky zdobené obřadní roucho. Zjevně to byl nějaký duchovní. Zíral na vetřelce, oči se mu leskly zlobou.

Vyšší muž svou silou dav okamžitě zkrotil. Zvedl jednu ruku a řekl: „Dál nechoďte.“ Hlas měl tichý, pohřební, s nepatrným přízvukem, který Plock neznal – a přece z něj čišela velká síla.

Plock k němu přistoupil, postavil se mu tváří v tvář. „Kdo jste?“

„Jmenuji se Bossong. A tohle je moje komunita, kterou vy svou přítomností znesvěcujete.“

Plock se narovnal. Dobře si uvědomoval, že ve všech směrech je poloviční. Nicméně – když odpověděl, jeho hlas byl prodchnutý přesvědčením: „My půjdeme dál a vy ustoupíte stranou. Nemáte právo tady být, vivisektore.“

Muži stáH nehybně jako sochy a ke svému překvapení Plock viděl, že za nimi v rudém přítmí stojí nejméně sto lidí.

„Nikomu neubližujeme,“ pokračoval Bossong. „Chceme jen, abyste nás nechali na pokoji.“

„Neubližujete? Jak tedy říkáte podřezávání nevinných zvířat?“

„To jsou uctívané oběti, základní princip našeho náboženství –“

„Kravina! A co ta žena, kterou jste unesli? Kde je? A kde jsou zvířata? Kde je přechováváte? Řekněte mi to!“

„O žádné ženě nic nevím.“

„Lháři!“

V tu chvíli náhle kněz zvedl ruce, v jedné držel chřestidlo a ve druhé podivně vyhlížející svazek peříček. Začal hlasitě a rozechvěle skandovat v nějakém cizím jazyce, jako by proklínal vetřelce.

Plock natáhl ruku a svazek mu vyrazil. „Nestrkejte mi tu hloupost před obličej! Ustupte, nebo vás srazíme!“

Muž na něj upřeně hleděl, neřekl nic. Plock pokročil dopředu, jako by chtěl skrz něj projít. Dav za ním odpověděl křikem a hrnul se dopředu, postrkoval Plocka proti jeho vůli na kněze. Za okamžik byl muž na zemi, dav se hrnul kolem něj dál do temného kostela. Bossonga hrubě odstrčili na stranu. Členové kongregace uvnitř byli stále nerozhodnější, když viděli, že jejich duchovní upadl, křičeli strachy, zlostí a rozhořčením nad zneuctěním jejich svatostánku.

„Za zvířaty!“ vykřikl Plock. „Najděte zvířata! Osvoboďte zvířata!“

67

Pendergast měl potrhané, krví potřísněné oblečení a po napadení mu stále zvonilo v uších. Opřel se a roztřeseně vstal. Střetnutí se zombie mu na několik minut způsobilo ztrátu vědomí a probral se do tmy. Sáhl do saka, vyndal maličkou LED baterku, kterou vždycky nosí u sebe pro případ nouze, a posvítil si kolem. Pomalu, metodicky hledal na vlhké podlaze svou zbraň, ale nenašel ji. Viděl nepatrná svědectví boje, poznal D’Agostovy šlépěje, bylo jasné, že utíkal – a také otisky bosých nohou pomalovaného muže, který ho pronásledoval.

Zhasl, zůstal ve tmě a přemýšlel. Rychle vše zvážil a dospěl k okamžitému závěru. To stvoření, zombie, drží jeho komplici s děsivým a zabijáckým záměrem. Pokud má volnost pohybu, představuje pro ně oba smrtelnou hrozbu. A přece Pendergast D’Agostovi věřil – jeho důvěra se téměř rovnala víře. Pokud se někdo dokáže o sebe postarat, pak je to rozhodně poručík.

Ale Nora – Nora stále čeká na záchranu.

Pendergast znovu rozsvítil baterku a prohlédl další místnost. Byla to nekropole v pravém smyslu slova. Dřevěné rakve ležely v řadách na vyvýšených kamenných podstavcích, sem tam dvě či tři na sobě, mnohé se rozpadaly a jejich obsah se vysypal na podlahu. Vypadalo to, že mnohé podzemní prostory Ville, které měly původně jiný účel, časem sloužily k uchovávání ostatků mrtvých.

Ale když se otočil a chtěl pokračovat v pátrání, zahlédl něco v přední části sklepení – zvláštní hrobku. Cosi na ní ho upoutalo. Přišel blíž, aby si ji lépe prohlédl. Potom se rozhodl a natáhl k ní ruku.

Byla to rakev ze silného olova. Neležela na márách jako ostatní, ale byla zapuštěná do kamenného zdiva v podlaze. Vyčnívalo z ní jen víko. Všiml si, že víko je pootevřené. Kryptu před nedávnem zcela zjevně někdo vyplenil.

Pozorně si rakev prohlédl. V minulých staletích bylo olovo preferovaným materiálem pro uložení ostatku významných lidí, protože dobře konzervuje. Když paprskem baterky přejížděl po truhle, všiml si, jak pečlivě bylo olověné víko přiletováno. Ale někdo je otesal sekerou, hrubou silou narušil těsnění a víko vypáčil. Po takovém zásahu zůstala viditelná zející díra po okrajích roztřepená. Nejenže to někdo udělal nedávno, ale také ve velkém spěchu. Stopy v měkkém kovu se leskly, nebyly zašlé ani zoxidované.

Pendergast nahlédl dovnitř. Tělo – mumifikované v neprodyšně uzavřené rakvi – bylo hrubě poškozeno, někdo ze zkroucených rukou nebožtíka něco vyškubl, kostnaté prsty byly ulámané a rozházené, jedna paže vytržena z vyschlé kloubní jamky.

Sáhl dovnitř a nahmatal tělo zesnulého, zkoušel, nakolik je vysušené. K vyplenění rakve došlo tak nedávno, že vlhký vzduch ostatky ještě nepoznamenal. Někdo to udělal před necelou půlhodinou.

Náhoda? Určitě ne.

Pendergast obrátil svou pozornost na tělo samotné. Byla to pozoruhodně zachovalá mrtvola starého muže s bílým plnovousem a dlouhými bílými vlasy. Na očích měl přitisknuté dvě zlaté guinee. Obličej byl scvrklý jako staré jablko, vysušené rty se stáhly a odhalily zuby, pokožka nabyla barvy jemné staré slonoviny. Tělo bylo oblečené do prostých šatů, jaké nosí kvakeři – střízlivého dlouhého kabátu, košile, hnědé vesty a světlých krátkých kalhot – ale oblečení na hrudi bylo po drancování roztrhané a pomuchlané, rozházené knoflíky a kousky látky svědčily o horečném prohledávání mrtvoly. Na nebožtíkově hrudi Pendergast viděl otlak na oblečení, zcela zjevně po malé hranaté nádobce – krabičce.

Právě tohle, společně s ulámanými prsty, vypovídalo o všem. Plenitel vytrhl z nebožtíkova sevření nějakou krabičku.

Na podlaze za rakví našel Pendergast polámané kousky, které mohly být pouze z té krabičky, ulomené víčko. Předklonil se a pečlivě ho prohlédl, přičichl k němu, zaregistroval jeho rozměry. Slabý zápach pergamenu potvrdil jeho prvotní dojem, že v krabičce byl uložen dokument kvartového formátu.

Pomalu, s rozvahou Pendergast obešel víko rakve. Na horním konci byl do olova vyražen nápis, zahalený zoxidovaným bělavým povlakem. Rukávem nános odstranil a přečetl si text.

Elijah Esteban

odešel z tohoto života 22. listopadu roku 1745

v pětapadesáti letech.

Jak žalostný je zvuk,

jak silný úder

smrtelné rány.

My, živí,

přicházíme pohlédnout na půdu,

kam i my zanedlouho musíme ulehnout.

Pendergast dlouho upíral oči na jméno na rakvi. A potom náhle všechno do sebe zapadlo a on pochopil. Obličej mu potemněl, když se zamyslel nad tím, jak tragické chyby se dopustil.

Tahle vypleněná rakev nebyla náhoda, žádné bezvýznamné vedlejší představení, byl to hlavní program.

68

Ta příšera odešla – D’Agosta před ní buď nějak utekl – nebo ho přestala pronásledovat. Jakkoli se druhá možnost nezdála pravděpodobná, možná to je belhavé zombie, ale má houževnatost pitbula. Možná, napadlo ho, má jeho zmizení něco společného s tím vzdáleným ruchem, který slyšel shora, něco jako úprk splašeného stáda. Znovu poklesl a opřel se o vlhký kámen, byl napůl v šoku, lapal po dechu, dunění v jeho hlavě postupně odeznívalo. Stále ještě slyšel slabý hluk z kostela nahoře.

Posadil se. Ihned pocítil ostrou bolest v pravém předloktí. Opatrně se ho dotkl levou rukou, cítil, jak se kost odírá o kost. Určitě má ruku zlomenou.

„Pendergaste?“ promluvil do tmy.

Nic.

Snažil se zorientovat, uvědomit si, kde ve změti tunelů vlastně je, ale byla tam tma jako v pytli, a když utíkal, nedával pozor. Nevěděl, jak daleko běžel, ani kam doběhl. Trhl sebou bolestí, zlomenou ruku vsunul pod košili a zapnul si knoflíčky. A potom se plazil po zemi, dokud zdravou rukou nenahmatal cihlovou zeď. Postavil se na nohy, chtělo se mu zvracet. Stále slyšel hlasy shora, překrýval je další hluk, mnohem bližší: výkřiky a jekot, které se k němu nesly ozvěnou odkudsi z podzemí, rychle se přibližovaly.

Takže přece jen po něm někdo pořád jde.

Zavolal, jak nejhlasitěji se odvážil: „Pendergaste!“

Baterku neměl, ale vzpomněl si, že v kapse má starý zapalovač, ten zvyk si uchoval z dob, kdy kouřil doutníky. Vyndal ho a škrtl. Byl v malé místnosti s klenutým průchodem do cihlového tunelu. Pohyboval se pomalu, aby neměl bolesti a aby se mu znovu neudělalo zle, potácel se k průchodu a rozhlédl se. Další cihlové tunely.

Zapalovač ho pálil do prstu, a tak ho zhasl. Musel najít cestu zpátky, najít svou zbraň a baterku, najít Pendergasta. A především musel najít Noru.

Nahlas zaklel a znovu škrtl zapalovačem. Snažil se nevnímat bodající bolest v paži, opíral se o zeď a zamířil do hlavního tunelu. Nepoznával ho – vypadal jako všechny ostatní.

Pomalu vrávoral dál. Šli vůbec tímhle tunelem? V mihotavém světle zapalovače viděl čerstvé stopy na vlhké zablácené podlaze, ale patřily jemu? Potom náhle zahlédl velký otisk bosé nohy. Zachvěl se.

Zvuky shora byly hlasitější: ječení, pištění megafonu, rachot. Nevypadalo to na obřad, spíš jako by se tam dostali demonstranti.

Že by zombie kvůli tomu zmizelo? Nic jiného nedávalo smysl.

„Pendergaste!“

Najednou ve tmě uviděl světla a skupina lidí z kongregace se vynořila v zatáčce tunelu před ním. Byli v hábitech, s kápěmi na hlavách. Někteří měli v rukou baterky a pochodně, jiní nejrůznější zbraně, lopaty, vidle. Mohlo jich být dvacet, možná pětadvacet.

D’Agosta polkl, o krok ustoupil, přemýšlel, jestli ho ve tmě viděli.

Kdosi vykřikl a skupina postupovala jeho směrem.

Otočil se a utekl, zlomené předloktí si tiskl k hrudi, temnými tunely prchal, jak dokázal nejrychleji, plamínek zapalovače v průvanu modravě poblikával. Nakonec zhasl. D’Agosta se zastavil, znovu ho zapálil, zorientoval se a běžel dál. Zabočil za roh a ocitl se v ponurém sklepení plném trouchnivějícího stavebního dříví. Na druhém konci uviděl dveře. Proběhl jimi a zavřel je, potom se o ně opřel, namáhavě dýchal. Bolest v předloktí mu působila závrať, plamínek zapalovače při překotném běhu skomíral. Když ho znovu rozsvítil, zjistil, že je v dalším velkém skladu. Podíval se na svoje nohy – a srdce se mu zastavilo.

Necelý metr a půl před ním byla do kamene vytesaná jáma. Určitě stará studna s kluzkými, omítnutými kamennými stěnami. Opatrně se k ní přiblížil a podržel zapalovač nad jejím tmavým chřtánem. Připadala mu bezedná. Všude kolem viděl hromady starého nábytku, rozbitých keramických dlaždic, plísní napadených knih a dalšího harampádí.

Zoufale hledal skrýš. Byla jich tam spousta, ale v žádné se neukryje na dlouho, pokud ti fanatici, které má v zádech, budou prohledávat každý kout a puklinu. Oběhl starou studnu a utíkal dál, cestou shodil starou rákosovou židli, ta se rozbila a noha mu v ní uvízla jako v pasti. Prudce ji odkopl, potom se přikrčil v klenuté chodbě na druhém konci skladiště. Ocitl se v jakési rozlehlé podzemní hrobce se starými kamennými sloupy a křížovou klenbou. Svítil si kolem sebe zapalovačem: byla to další krypta, jiná než ta první; stěny a podlahy pokrývaly mramorové desky s vyrytými kříži, smutečními vrbami a lebkami, data narození a úmrtí byla nahrubo vytesaná. Viděl i řady neopracovaných dřevěných sarkofágů. Vládl tam nepořádek, na všem ležel prach, kamenné stěny se vyboulily a hroutily se. Všechno tam bylo velmi staré: určitě z doby desítky, možná i stovky let před osídlením Ville. Nahoře hlasy nabývaly na intenzitě: znělo to jako začátek střetu, ne-li vzpoury.

Slyšel, jak se za ním do místnosti se studnou hrubiánsky otevřely dveře a potom běh mnoha nohou.

Na opačném konci krypty uviděl klenutou chodbu, utíkal k ní, vrhl se dovnitř, v místě křížení tunelů zabočil, namátkou vběhl do nejbližšího tunelu, poté do dalšího. Ten byl hruběji opracovaný, ale zdálo se, že je novější, vypadal spíš jako katakomba vyhloubená do země, s výklenky vytesanými do tvrdých jílovitých stěn, tunel byl vyztužený starými trámy. Tohle byl obraz voodoo – moly sežrané pytle, svazky rozpadajících se pírek, podivné konstrukce a graffiti a sem tam svatyně bizarních tvarů. Proplížil se nízkým průchodem do místnosti, jejíž stěny vystavovaly na odiv výklenky vysoké od podlahy ke stropu a v každém z nich jednu nebo více koster. Bez rozmyšlení pokračoval k největšímu výklenku a neporaněnou rukou dal kosti stranou, protáhl se dovnitř co možná nejdál a potom nemotorně vršil kosti zase zpátky nohama, aby vytvořil sotva patrnou příčku.

Potom čekal.

Ti, co ho hledali, už byli blíž: slyšel jejich hlasy, které se v podzemí podivně rozléhaly. Bylo to zbytečné, stejně ho nakonec najdou. Prozkoumal výklenek pomocí plamínku zapalovače a zjistil, že ustupuje hlouběji do země. Kroutivými pohyby se dokázal vklínit dál dozadu, nohama hromadil kosti, které předtím odstrčil. Naštěstí bylo ve sklepení vlhko, a tak se nezvedal zrádný prach. Zato ho obestřel silný zápach plesniviny a rozkladu. Některé mrtvoly ještě měly na sobě cáry oblečení, vlasy, přezky z pásků, knoflíky a scvrklé boty. Obyvatelé Ville zřejmě ukládali své zesnulé do těchto hlubokých výklenků – a staré mrtvoly jednoduše odstrčili, když potřebovali uložit další nebožtíky.

Stěny byly slizké, takže se mohl posouvat dolů po mírném spádu co nejhlouběji do výklenku.

A potom čekal, poslouchal, jak hlasy nabývají na síle, slábnou a pomalu se blíží. A potom už byly až příliš jasné: jeho pronásledovatelé vešli do jeho tunelu.

Stál daleko ve tmě, příliš daleko, aby na něj dopadlo světlo baterky. Slyšel rachot: holí bodali do pohřebních výklenků, chtěli ho tak vypudit. Za okamžik projela hůl do jeho úkrytu, kterou odhrnuli kosti na stranu, ale on byl schovaný dost hluboko, takže na něj hůl nedosáhla. Chvilku jí rýpali ve výklenku, nakonec ji ale vytáhli. Slyšel, jak stejnou metodou prohlížejí další výklenky. Potom najednou hlasy přidaly na intenzitě i vzrušení. Slyšel, jak se kroky vzdalují, a potom docela rychle utichl veškerý hluk.

Ticho.

Zavolali je zpátky na obranu Ville? To bylo jediné možné vysvětlení.

Pro jistotu ještě počkal minutu, potom další. Nakonec se pokusil z výklenku dostat ven. Nešlo to: v panice se ve výklenku zaklínil. Zaplavil ho pocit klaustrofobie; dělal, co mohl, aby to zvládl, snažil se ovládnout dech. Pokusil se znovu vykroutit, ale marně. Hrozilo, že ho panika úplně zachvátí.

To není možné. Když se dostal dovnitř, dostane se i ven.

Ohnul nohu, zaklínil ji mezi strop a podlahu a zdravou rukou se zkusil vzepřít, využít ji jako páku. Měl smůlu. Vlhké stěny pokryté slizem byly kluzké a on potřeboval vystoupat vzhůru. Zápolil, chrochtal, zdravou rukou šátral po vlhké stěně. V dalším návalu paniky zaryl nehty do provlhlé hlíny a chtěl se přitáhnout; několik nehtů si ulámal.

Panebože, pomyslel si. Jsem tu pohřbený zaživa.

To bylo jediné, co mohl udělat, aby nezačal křičet.

69

Zvláštní agent Pendergast ztratil deset minut – dvakrát špatně zahnul a dvakrát se musel vrátit, aby se dostal k výtahu na přepravu jídla a nádobí, který jezdí do zásobárny. Vytáhl z něj sténajícího muže napůl při vědomí, vlezl si dovnitř, horní deskou protáhl ruce a popadl kabely. Vytáhl se ze suterénu. Když výtah narazil na strop nejvyšší šachty, Pendergast otevřel dveře a vyskočil. Z kostela slyšel rozruch – jako by všichni obyvatelé Ville byli na doslech. To mu zajistilo únikovou cestu. Rychle proběhl temnými místnostmi staré fary, potom ven postranními dveřmi a dál zadní křivolakou uličkou. Za necelých pět minut byl zpátky v lese v parku Inwood Hill. Sundal si plášť s kápí a odhodil ho na zem do listí, vyndal mobilní telefon a navolil číslo.

„Haywardová,“ ozvalo se úsečně.

„Tady Pendergast.“

„Jak je možné, že mě při zvuku vašeho hlasu přepadá hrůza?“

„Jste někde blízko parku Inwood Hill?“

„Jsem s Chislettem a jeho muži.“

„Á, ano. Chislett. Doklad naprosté marnosti vyššího vzdělání. Teď poslouchejte: D’Agosta je někde v podzemí ve Ville. Možná se dostal do svízelné situace.“

Chvíle ticha. „Vinnie? Ve Ville? Proč proboha?“

„Myslím, že se dokážete dovtípit – hledá Noru Kellyovou. Jenže mně právě došlo, že tam Nora není. Schyluje se tu ke konfrontaci –“

„Neschyluje. Je v plném proudu a –“

Pendergast ji přerušil. „Domnívám se, že Vincent potřebuje vaši pomoc – a to velmi nutně.“

Ticho. „A co přesně máte v úmyslu?“

„Na to není čas, teď je každá minuta drahá. Poslouchejte: ve Ville je něco, co sami vypustili. Napadlo nás to.“

„Jako zombie?“ dostalo se mu sarkastické odpovědi.

„Člověk – nebo to alespoň kdysi člověk byl, teď se proměnil v něco nanejvýš nebezpečného. Opakuji: Vincent potřebuje pomoc. Může být ohrožen na životě. Buďte opatrná.“

Aniž by čekal na odpověď, sklapl telefon. V dálce skrze stromy viděl odraz měsíce v řece Harlem. Zaslechl vrčení motoru a potom tmu prořízl světlomet: hladinu křižoval policejní člun, opožděně dorazili, aby dohlédli na demonstranty přicházející ze západu nebo severu. Pendergast rychle proběhl mezi stromy k řece. Když byl na kraji lesa, zpomalil a šel krokem, upravil si potrhaný oblek, doloudal se k mokřině zarostlé trávou a potom dál na oblázkovou pláž. Mávl na policejní člun, vytáhl odznak FBI a oháněl se jím ve světle baterky.

Člun zpomalil, otočil se a připlul do zátoky, s motorem zapnutým na volnoběh zůstal těsně u břehu. Byl to hlídkový člun poháněný proudovým motorem, nejnovější model, jaký Newyorský policejní sbor měl. V člunu seděl seržant a policista pobřežní stráže.

„Kdo jste?“ zeptal se seržant a odcvrnkl nedopalek cigarety do vody. Byl ostříhaný na ježka, měl masitý obličej se starými jizvami po akné, silné rty, trojitou bradu a malé trojhranné prsty. Jeho partner, který stál u ovládání člunu, vypadal, jako by trávil většinu volného času v tělocvičně. Svaly na krku měl napjaté jako lana Brooklynského mostu. „Člověče, vy vypadáte, jako byste dostal pořádně zabrat.“

Pendergast uložil průkaz do kapsy saka. „Zvláštní agent Pendergast.“

„Jo? FBI? To tu máme každou chvíli, co, Charlie?“ významně dloubl do svého partnera. „FBI přijede pozdě a ještě je jich málo. Jak to, chlapi, děláte?“

„Seržante –?“ Pendergast se brodil vodou, přišel k okrajníku člunu a chytil se ho.

„Zničil sis boty, kamaráde,“ řekl seržant s dalším jízlivým pohledem na kolegu.

Pendergast se podíval na jeho jmenovku. „Seržante Mulvaneyi, bohužel budu potřebovat tento člun.“

Seržant na něj upřeně hleděl, stál po stehna ve vodě a nenuceně se usmál. „Tak vy bohužel budete potřebovat tento člun?“ protáhl líně. „No, já zase bohužel budu od vás potřebovat k něčemu takovému oprávnění. Protože já nemohu policejní majetek nikomu jen tak přenechat, i kdyby to byl J. Edgar Hoovah?“

Svalnatý kolega rozvlnil muskulaturu a odfrkl.

„Věřte mi, seržante, jsem ve stavu nouze. Tímto se odvolávám na oddíl 302 (b) 2 Sbírky zákonů –“

„No ne, pán je taky právník! Stav nouze. A jakéhopak druhu ta nouze je?“ Mulvaney si povytáhl pásek, pouta a klíče na něm zachrastily, čekal s hlavou skloněnou na stranu.

„Je ohrožen život. Tohle je kouzelná výměna názorů, ale bohužel už nemám čas s vámi rozprávět, seržante. První a poslední varování.“

„Podívejte, mám své rozkazy. Dozírám na přístup do Ville od moře. A nehodlám se vzdát hlídkového člunu jen proto, že to říkáte.“ Seržant teatrálně zkřížil ruce na hrudi a z výšky se na Pendergasta usmál.

„Pane Mulvaneyi?“ Pendergast se opřel o okrajník člunu a nahnul se k Mulvaneymu, jako by mu chtěl špitnout do ucha něco důvěrného. Mulvaney se přikrčil, aby dobře slyšel; vtom Pendergastova pěst velmi rychle zasáhla policistův solar plexus a s náhlým únikem vytlačeného vzduchu se Mulvaney naklonil přes okrajník. Pendergast se rychle otočil a hodil ho do vody: dopadl do ní s mohutným plesknutím.

„Co to do háje –?“ Seržantův partner se narovnal, upřeně agenta sledoval a sahal po zbrani.

Pendergast vytáhl zmáčeného policistu na nohy, vzal mu zbraň a namířil na druhého policistu. „Odhoďte pistole na břeh.“

„Nemůžete –“

Při zvuku výstřelu policista nadskočil.

„Tak dobře. Bože!“ Vyndal své zbraně a odhodil je na oblázky. „Tohle je protokol FBI?“

„Starosti o protokolu nechte na mně,“ odpověděl Pendergast. Stále ještě držel Mulvaneye. „Vám stačí jediné – vystoupit z člunu. Okamžitě.“

Partner se bázlivě spustil do vody. Pendergast bleskově vyskočil do kabiny, zařadil zpátečku a odcouval od břehu.

„Je mi nesmírně líto, že jsem vám způsobil potíže, pánové,“ zavolal, otočil kormidlo a přeřadil rychlost. S mohutným hlomozem motoru se prudce rozjel a zmizel za ohybem.

70

D’Agosta v sobě sebral veškerou duchapřítomnost, dýchal pomalu a soustředil se na svůj úkol. Musí osvobodit Noru. Když přestal myslet na to, jak se dostat z pasti, ve které uvízl, zklidnil se. Problém nespočíval v tom, že se zaklínil, ale že stěny jsou velmi kluzké. Prostě se neměl čeho zachytit, zvlášť když mohl použít jen jednu ruku. Při bezvýsledném úsilí si zničil nehty, ale potřeboval něco ostrého a silného, co by se zakouslo do zdi. Tak by se vyprostil.

Zakouslo…

Necelých patnáct centimetrů od jeho ruky byla lidská čelistní kost, na odiv vystavovala všechny zuby. Zoufale se kroutil, jen aby zdravou paží dosáhl na sanici. Potom celým tělem pohyboval do stran a vmáčkl zuby na kosti do praskliny na stropě výklenku, současně se vytahoval a vrtěl, až se nakonec osvobodil.

S obrovskou úlevou se z výklenku vyplazil a vstal. Ztěžka dýchal.

Všude bylo ticho. Zombie i ta parta, která je honila, zřejmě obrátily svůj zájem na demonstranty.

Vrátil se zpátky do hlavní spojovací chodby a opatrně si posvítil zapalovačem, aby zjistil, jak je dlouhá. Končila ve slepé uličce. Po obou stranách viděl další nahrubo vytesané pohřební komory vyhloubené do stejně těžké jílovité půdy a podepřené trámy, ale nic nebylo jako kamenné omítnuté stěny na videu. Vlastně doposud neviděl nic, co by mu takovou zeď připomínalo – tamten kámen vypadal jinak. Bude se muset podívat jinam.

Kráčel zpátky, obešel studnu a vrátil se do klenutého pohřebiště. Ve stěnách byla spousta železných dvířek, která podle všeho vedla do rodinných hrobek; každou prozkoumal, ale po Noře nebylo ani stopy.

S narůstající úzkostí se vracel, metodou pokusů a omylů se nakonec ocitl opět v hlavním pohřebišti. Snažil se v duchu sestavit plán sklepů, aby pochopil, kudy prošel napůl omráčený. Dveře vedly do čtyř stran; jedny do katakomb, další – jak si uvědomil – do slepého průchodu, z něhož právě vyšel. Zbývaly mu dva pokusy. Nahodile zvolil jeden z nich.

Zase vedl do tunelu. Ten mu hned připadal slibnější: stěny byly z nahrubo omítnutého kamene. Ne úplně stejného jako na záběrech videa, ale podobaly se jim.

V téhle chodbě se ve vzduchu vznášel odporný puch. D’Agosta zůstal stát, na okamžik rozsvítil zapalovač, šetřil plyn. Průchod byl špinavý, stěny pocákané blátem, s velkým množstvím plísní a hub, podlaha se pod jeho vahou nepříjemně propadala.

Když si posvítil na cestu, ze tmy před sebou zaslechl přidušený výkřik – krátký, vysoký a vyděšený…

… Nora?

S planoucím zapalovačem v ruce utíkal chodbou za tím zvukem.

71

Plock vedl demonstranty, aby si pořádně užili, hnali se kostelem, převraceli oltáře a fetiši ozdobené svatyně. Když jejich kněz padl, muži v pláštích zmateně ucouvli do stínů, početně v nevýhodě. Plock pochopil, že demonstranti mají iniciativu ve svých rukách; klíčové bylo obsadit kostel a udržet ho. S davem za sebou prošel k hlavnímu oltáři. Právě tam byl zkrvavený kůl a sražená krev kolem něj, kde zjevně obětovali zvířata – a čerstvá kaluž, která v nich probudila zuřivost.

„Zničte tohle místo hromadného vraždění!“ vykřikl Plock, když se dav hrnul na vyvýšený podstavec, na němž stál oltář a ohrada pro zvířata určená k porážce. Demonstranti zbořili kůl, rozbíjeli bedny a rozhazovali relikvie. „Bezbožníci!“ zahřímal Bossong hlubokým hlasem. Stál nad tělem padlého kněze, který o sobě nevěděl a byl ošklivě podupán davem lidí. Ani Bossong nevyvázl bez zranění – když procházel hlavní lodí kostela, po čele mu stékal pramínek krve.

Hlas vůdce Ville měl na muže v kápích strhující vliv. Přestali ustupovat a nabyli rovnováhy. V rukou několika z nich se objevily nože.

„Řezníku!“ křičel jeden z demonstrantů na Bossonga.

Plock pochopil, že musí dav dostat z kostela a dál do Ville. Mrtvý bod, na němž se v tu chvíli ocitli, se mohl rychle zvrhnout v násilí.

Najednou se jeden člen kongregace s výkřikem vrhl dopředu a sekal nožem po jednom z demonstrantů; jejich prudká srážka náhle přerostla v nelítostnou bitvu rozvášněného davu. Lidé z obou skupin šli na pomoc svým přátelům. Ozval se útržkovitý jekot; někdo byl pobodán nožem.

„Vrazi!“

„Zabijáci!“

Muži se prali, kopali do sebe a rozdávali rány, všichni v hnědých pláštích a v khaki kalhotách z velmi pevné bavlněné látky. Byl to téměř neskutečný pohled. Za pár chvil jich několik leželo na kamenné podlaze, krváceli.

„Zvířata!“ vykřikl najednou Plock. Slyšel je i cítil, přidušené peklo za dveřmi u čela oltáře. „Tudy! Najděte zvířata a osvoboďte je!“ Vrhl se ke dveřím a zabušil na ně.

Čelo davu se vrhlo na dveře, znovu se objevila beranidla. Dveře se roztříštily a všichni se vyhrnuli kamenným klenutým vchodem do vedlejší místnosti s masivní mříží z tepaného železa zavřenou na závoru. Za ní spatřili hrůznou scénu: desítky mláďat, jehňat, kůzlat, telat – dokonce i štěňat a koťat – byly uvězněny ve velké kamenné síni, v níž byla podlaha posypaná slámou. Zvířata začala žalostně vřeštět, jehňata bečela, štěňata ňafala.

Plock na okamžik hrůzou oněměl. Bylo to mnohem horší, než by si dokázal představit.

„Otevřete tu mříž!“ vykřikl. „Osvoboďte zvířata!“

„Ne!“ křičel Bossong, když se prodíral davem, ale lidé ho odstrčili a tvrdě srazili na zem.

Beranidla se opřela do železné mříže, ale ukázalo se, že je pevnější než dřevěné dveře. Neustále bušili do železa, zvířata se odtáhla a hrůzou řvala.

„Klíč! Sežeňte klíč!“ vykřikl Plock. „On ho určitě má.“ Ukázal na Bossonga, který už zase stál na nohou a pral se s několika demonstranty.

Dav se na Bossonga vrhl, potom už bylo slyšet jen trhání látky a Bossong zmizel.

„Tady!“ Jeden muž zvedl ruku, ve které držel železný kruh se starými masivními klíči. Demonstranti ho rychle předali Plockovi. Ten jeden klíč po druhém zasouval do zámku, až našel ten správný. Otevřel bránu dokořán.

„Svoboda!“ vykřikl.

Předvoj davu přispěchal a hnal zvířata ven. Přes veškerou snahu udržet je pohromadě se v hrůze okamžitě rozprchla, bezhlavě pobíhala, jejich křik stoupal k mohutným dřevěným trámům a ozvěnou se nesl rozlehlým prostorem.

Zvířil se prach a kostel se stal děsivou scénou boje a úprku. Demonstranti měli zcela jasně navrch. Zvířata dupala chrámovou lodí, uskakovala, když je členové kongregace chtěli chytit, a okamžitě prchala otevřenými dveřmi a jakýmkoli otvorem, který našla.

„Teď nadešla ta pravá chvíle!“ ječel Plock. „Vyžeňte tyhle vyvrhovače! Vyžeňte je! Hned!“

72

Policejní motorový člun s Pendergastem u kormidla se řítil po řece Harlem rychlostí padesáti uzlů, obeplul severní cíp ostrova Manhattan a dál pokračoval na jih. Mihl se pod řadou mostů: mostem, po němž vedla 207. západní ulice, mostem George Washingtona, Alexandera Hamiltona, High Bridge, mostem přes vodní nádrž Macombs, mostem na 145. ulici a nakonec pod mostem Willis Avenue. V tom místě řeka Harlem ústí do zálivu, kde se blíží k přílivové úžině East River. Ale Pendergast nepokračoval do East River. Prudce otočil člun a nabral směr k Bronx Kill, úzkému špinavému potoku, který odděluje Bronx od ostrova Randall’s Island.

Zpomalil na třicet uzlů a jel dál po Bronx Kill – což je spíše otevřená stoka a skládka než splavný vodní kanál –, člun za sebou rozvířil hnědou brázdu, z níž se vznesl zápach bahenního plynu a splašků. Vpředu se vynořil temný mostní přehradový pilíř železniční tratě. Pendergast pod ním projel, pod krátkým tunelem se podivně rozléhal hluk dieselového motoru. Noc zahalila ponurou scenérii. Pendergast uchopil reflektor a svítil na různé překážky před člunem, když kličkoval mezi zpola potopenými vraky starých bárek, uhnívajícími pilíři dávno zmizelých mostů a potopenými kostrami vagonů metra.

Náhle se Bronx Kill znovu rozlil do široké zátoky, která vedla do horního Hell Gate a na severní konec East River. Rozlehlý vězeňský komplex na Rickers Island se vynořil přímo před neblaze proslulými betonovými věžemi ve tvaru X, které se zvedaly proti černé obloze.

Pendergast zvýšil rychlost člunu a za chvíli nechal Manhattan za zády, silueta městského centra se vzdalovala, jak ujížděl po East River k průlivu Long Island Sound. Když Pendergast projížděl mezi majákem Stepping Stones a City Island, obloukem zamířil do Soundu a pokračoval na plný plyn. Vítr mu hučel kolem uší, za člunem vyletovala vodní tříšť, malé plavidlo poskakovalo po hladině, kymácelo se ze strany na stranu. Ve vodě se odrážel měsíc v úplňku. V tichém večeru bylo na řece jen málo člunů. V měsíčním svitu v kanále jemně zářily bóje.

Šlo o každou minutu. Možná už teď jede pozdě.

Když se vynořil maják Sands Point, zajel Pendergast ke břehu, překonal široké ústí zátoky Glen Cove a zamířil k protější straně, kde si prohlížel ubíhající domy na pobřeží. U zalesněného břehu spatřil dlouhé molo a zamířil k němu. Za molem se rozprostíral trávník, stoupal k věžičkám a šindelovým štítům velkého sídla Gold Coast.

Pendergast děsivou rychlostí připlul se člunem k molu, v poslední chvíli zařadil zpětný chod a člun se otočil, takže přídí mířil zpátky na Sound. Ještě než se člun zastavil, zatlačil odrazník mezi kraj kormidla a škrticí ventil, vyskočil přes příď na molo a utíkal k temnému, tichému domu. Motor opuštěného zaseknutého člunu běžel naprázdno, se supěním odplul od mola a zanedlouho zmizel na Long Island Sound, jeho červená a zelená světla postupně splynula s tmou.

73

Kapitán Laura Haywardová zírala na poničené dveře vedoucí do tmavého chřtánu Ville. Až ven byl slyšet chaos. Protestní akce byla velmi dobře naplánovaná. Její obavy se vyplnily. Nebylo žádné nahodilé, postupné shromažďování lidí. Právě naopak: dobře zorganizovaná skupina, která to všechno brala vážně. Chisletta taková situace zaskočila a on zjevně ztratil půdu pod nohama. Pět kritických minut, během nichž se dav nečekaně spojil, stál a nedokázal nic než jen bezmocně přihlížet. Promarnil drahé minuty, kdy policie mohla alespoň zpomalit postup davu nebo v klínovitém útvaru narušit přední řady protestujících. Když se Chislett konečně probral, vykřikoval protichůdné příkazy, které policisty pouze zmátly. Laura viděla, jak několik policistů v přední linii vzalo události do vlastních rukou. Se slzným plynem a dalším vybavením pro zvládnutí davu vyběhli ke vstupní bráně do Ville. Ale bylo příliš pozdě: demonstranti už pronikli dovnitř, takže z taktického hlediska byla situace nesmírně těžká a složitá.

Přesto si tím Haywardová nelámala hlavu. Myslela na telefonát s Pendergastem. Může být ohrožen na životě, řekl jí. A Pendergast nemá sklony k přehánění.

Zasmušila se. Není to poprvé, kdy Vinnieho spolupráce s Pendergastem skončila katastrofou – samozřejmě pro Vinnieho. Pendergast jako by vždycky vyvázl bez újmy – i teď nechal Vinnieho, ať si poradí po svém.

Setřásla zlobu. Bude mít příležitost postavit se Pendergastovi tváří v tvář. Teď musí jednat.

Přiblížila se k Ville tak, aby se vyhnula konfliktu v kostele. Vstupní dveře byly dokořán, vycházelo z nich mihotavé světlo. Když přicházela, viděla, jak dovnitř vstupuje přepadový oddíl vyzbrojený ohavnými obušky a distančními paralyzéry. Rychle šla za oddílem s odjištěnou zbraní. Za zdemolovanými dveřmi se táhla zašlá úzká ulička po obou stranách lemovaná prověšenými dřevěnými konstrukcemi. Šla za uniformovanými policisty kolem tmavých dveřních otvorů a rozbitých oken. Zepředu k ní doléhal hřmot tisíce hlasů.

Zahnuli na kamenné náměstí, za nímž viděla mohutnou budovu samotného kostela. Naskytl se jí natolik bizarní pohled, že zůstala stát. Na náměstí se odehrávala děsivá scéna, noční můra Felliniho filmů: muži v hnědých hábitech prchali z kostela, někteří krváceli, další naříkali nebo křičeli. Demonstranti mezitím demolovali, co jim přišlo pod ruku. Rozbíjeli okna a poráželi všechno, co viděli. Z kostela se rozléhal nepopsatelný rámus. Spousta zvířat – ovcí, koz, kuřat – se hnala přes náměstí, o ně klopýtali prchající lidé a ke všeobecné vřavě se přidalo bečení a kvičení. A mezi tím vším se motali policisté ze speciálního oddílu, aniž dostali nějaké rozkazy či znali plán – byli nejistí a zmatení.

To nebylo dobré. Musí najít přístup do podzemí, kam se Vinnie vydal hledat Noru Kellyovou.

Odvrátila se od všeho toho zmatku a běžela přes náměstí další temnou dlážděnou uličkou, cestou zkoušela otevírat dveře. Mnohé byly zamčené, ale jedny se otevřely do nějaké dílny, snad koželužny nebo primitivní galanterie. Rychle se rozhlédla, ale žádný přístup do podzemí neviděla. Vrátila se na ulici a šla dál, stále zkoušela cloumat dveřmi. O několik budov dál jedny těžké dřevěné dveře povolily, rychle jimi vstoupila a zavřela za sebou. Jekot a vřeštění náhle ztratily na síle.

I tahle budova byla opuštěná. Vypadala jako řeznictví. Prošla kolem řady prosklených vitrín dozadu a uviděla schody do podzemí. Z kapsy saka vyndala malou baterku a rozsvítila ji. Scházela dolů. Dole byla studená místnost lemovaná starými zinkovými pláty: špižírna. Šunky, žebírka, tlusté klobásy a polovička vyvrženého těla bez hlavy – to vše viselo ze stropu a udilo se. Opatrně prošla kolem, jeden nebo dva kusy se trochu rozhoupaly. Paprsek baterky olizoval podlahu a stěny. V zadní části špižírny objevila další dveře k dalšímu schodišti. Bylo z kamene, zjevně mnohem starší, a vedlo do tmy. Z hloubky na ni dýchl nepříjemný zápach. Haywardová zaváhala, vzpomněla si na to, co říkal Pendergast: tvor, který kdysi byl člověkem, se teď proměnil v něco velmi nebezpečného. Opakuji: Vincent potřebuje pomoc. Může být ohrožen na životě.

Může mu jít o život…

Bez dalšího váhání prohlédla Haywardová schodiště ve světle baterky a – se zbraní v ruce – sestupovala do naprosté tmy.

74

Alexander Esteban odbočil z Pond Road, projel automatickou bránou a pokračoval po bezvadně upravené štěrkové příjezdové cestě, která se vinula mezi silnými kmeny vzrostlých dubů. Jel pomalu, vychutnával si pocit, že se vrací domů. Vedle něj na sedadle ležel dvojstránkový dokument na jemném pergamenu – podepsaný, opatřený pečetí, potvrzený a právnicky neprůstřelný.

Dokument, který – nepochybně po troše usilovného snažení – z něj udělá jednoho z nejbohatších lidí na světě.

Bylo pozdě, skoro devět hodin, ale neměl kam spěchat. Žádné plánování, žádná režie, žádná produkce a uvádění na scénu. Zabralo mu to prakticky každou bdělou minutu po dobu tolika měsíců, že se mu je ani nechtělo počítat. Ale už to má za sebou. Představení proběhlo dokonale, dostalo se mu mohutných ovací, a teď už zbývá dořešit jen jednu záležitost. Poslední vyvolání před oponu, a jak už to bývá: poslední děkovačka.

Když auto zastavilo před stodolou, Esteban cítil, jak mu v kapse začal vibrovat BlackBerry. Podrážděně sykl a podíval se na něj: zadní kuchyňské dveře spustily poplašné zařízení. Ztuhl. Určitě je to planý poplach – v jeho velkém domě se to stávalo často. To je jedna z nevýhod rozsáhlého bezpečnostního systému. Přesto musí mít jistotu. Sáhl do přihrádky a vyndal z ní svoji oblíbenou ruční zbraň, Browning Hi-Power 9mm se speciálními mířidly. Zkontroloval zásobník. Byl plný – celkem třináct kulek s dutou špičkou. Uložil zbraň do kapsy a vystoupil z auta do voňavé noci. Zkontroloval čerstvě uhrabanou štěrkovou cestu – žádné stopy od auta. Přešel rozlehlý trávník, podíval se dolů na opuštěné molo, na blikající světla na opačné straně Soundu. Všechno bylo v pořádku. Se zbraní v ruce prošel kolem skleníku, vstoupil do zahrady obehnané zdí a přiblížil se k zadním kuchyňským dveřím – právě těm, které spustily poplašné zařízení. Kráčel neslyšně. Přistoupil ke dveřím a zkusil kliku. Bylo zavřeno a zamčeno. Na staré mosazné klíčové dírce nebylo nic, co by napovídalo, že zámek někdo vypáčil, žádné škrábance v nánosu měděnky ani rozbité okenní tabulky. Nic, co by ukazovalo na násilné vniknutí. Planý poplach.

Narovnal se, zkontroloval čas na hodinkách. Skoro se těšil na to, co bude následovat. Zvrácené potěšení, ovšemže, ale velmi staré, zakódované přímo v genech: potěšení zabíjet. Už to udělal a zjistil, že je to překvapivě očišťující zážitek. Kdyby nebyl filmovým režisérem, možná by byl prvotřídní sériový vrah.

Nad duchaplným vtipem se uchechtl, vyndal klíč, odemkl kuchyňské dveře a naťukal číselný kód. Tak vypnul poplašné zařízení v celém domě. Ale když prošel kuchyní ke dveřím do sklepení, zaváhal. Proč falešný poplach zrovna teď? Obvykle se to stává za bouřky nebo při prudkém větru. Byla klidná, jasná noc a vůbec nefoukalo. Došlo ke zkratu, náhodnému výboji statické elektřiny? Byl znepokojený a naučil se nenechávat takový pocit nikdy bez povšimnutí.

Místo aby se vydal do sklepení, otočil se a tiše prošel tmavými chodbami do své pracovny. Zapnul počítač, napsal své heslo a připojil se na webovou stránku, která ovládá bezpečnostní kamery. Kdyby někdo vešel kuchyňskými dveřmi, musel by přejít přes trávník za starým skleníkem. Tam by ho kamera zachytila. Prakticky neexistuje způsob, jak se do domu dostat nepozorovaně. Pokrytí je víc než stoprocentní. Ale kdyby se o to někdo pokusil, strana domu, kde je kuchyně se zahradou obehnanou zdí a pobořeným skleníkem, je nejslabším místem celého systému. Napsal druhé heslo a na obrazovku naskočily živé záběry kamer. Zkontroloval BlackBerry. Alarm se ozval ve dvacet čtyřicet jedna. Nastavil digitální záznam času na 20:36, navolil kameru a na monitoru sledoval záběry.

Slunce už zapadlo a zobrazení bylo hodně tmavé – noční vidění nenaskočilo. Pohrál si s ovladači a zvětšil záznam na maximum. Divil se své vlastní paranoii; jako obvykle zvládal všechno do posledního detailu. S poněkud ironickým úsměvem si pomyslel, že je to jeho nejhorší a současně nejlepší vlastnost. A přece v něm pocit znepokojení zůstal…

A právě v tu chvíli zahlédl v rohu obrazovky černý záblesk.

Esteban záznam zastavil, vrátil ho a znovu si ho zpomaleně pustil. Bylo to tam znovu: postava v černém proletěla úplně na kraji pole záběru kamery. Jako by mu páteří projel kus ledu. Velmi, velmi chytré; kdyby se on sám chtěl vplížit do domu, udělal by to úplně stejně.

Zastavil záznam a po jednotlivých okénkách ho vracel. Běžícího člověka viděl jen na šesti, tedy méně než pětinu vteřiny, ale kamera s vysokým rozlišením ho zachytila dobře; a uprostřed záznamu jasně zahlédl bledou tvář a ruce toho člověka.

Esteban náhle vstal, převrhl židli. Byl to ten agent FBI, který ho navštívil před týdnem. Hrozilo, že ho přemůže příval paniky, cítil dusivý tlak na hrudi. Doposud všechno klapalo perfektně – a teď najednou tohle. Jak to věděl? Jak to věděl?

S obrovskou silou vůle vydechl, aby se náporu paniky zbavil. Měl jednu silnou stránku – dokázal myslet pod tlakem. To se naučil ještě v dobách, kdy pracoval u filmu. Když se něco uprostřed natáčení nepodařilo, všichni jen nečinně stáli a čekali, až všechno vyřeší, a on musel, minutu po tisíci dolarech, ve zlomku vteřiny bezchybně rozhodnout.

Pendergast. Tak se ten agent FBI jmenuje. Byl sám. Bez toho svalnatého asistenta s italským jménem. Proč? To znamená, že šel podle tušení. A sám. Kdyby ten chlap měl nezvratný důkaz, přišel by s týmem SWAT a spustil palbu. To zaprvé.

Zadruhé: Pendergast neví, že on ho odhalil. Možná viděl Estebana, když přijel autem, nebo se domníval, že přijede. Ale nemá tušení, že Esteban ví, že tam je. To Estebanovi dává nespornou výhodu,

Zatřetí: Pendergast nezná dispozice jeho pozemku, zvlášť rozlehlé a nepřehledné podzemí. Esteban v nich trefí i se zavřenýma očima.

Seděl za stolem a usilovně přemýšlel. Pendergast půjde do podzemí – tím si byl jistý. Hledá tu ženu. Pravděpodobně šel po zadním schodišti z kuchyně, velmi blízko dveří, jimiž vstoupil. A právě tam bezpochyby je i v této chvíli: pod domem a prodírá se starými filmovými rekvizitami ve sklepích na jižní straně. Potrvá přinejmenším čtvrt hodiny, než tím tunelem plným harampádí projde do stodoly.

Naštěstí je ta dívka ve sklepě ve stodole. Bohužel zrovna tenhle tunel spojuje podzemí domu s podzemím stodoly.

Esteban se okamžitě rozhodl. Zasunul zbraň za pas a vstal, rázně vyšel z hlavních dveří a přes trávník kráčel ke stodole. Přešel příjezdovou cestu, pousmál se, když v duchu vymyslel plán. Ten ubožák nemá ponětí, do čeho se hrne. Tohle malé drama bude mít rozkošný konec – nanejvýš rozkošný. Podobně jako v jeho posledním filmu Útěk ze Sing Singu. Škoda že to nebude moci natočit.

75

Rich Plock stál v chaotické tmě, výkřiky a povyk demonstrantů a členů kongregace se mísily s ječením zvířat, pískotem krys a údery bubnů. Po vpádu davu do kostela se členové kongregace vzchopili jen na krátký okamžik a teď znovu ustupovali. Mnozí prchali bočními dveřmi do úzkých klikatých uliček a do labyrintu budov ve Ville.

Pro Plocka to byl nečekaný zvrat, dokonce i trochu zklamání. Úspěšně osvobodili zvířata, ale teď pochopil, že je nemají kam nahnat, ani kde držet. Navíc většina z nich už vyběhla poničenými dveřmi na dvůr. Na tohle předem nepomyslel a zůstal bezradný. Nevěděl, co udělat s mizejícími lidmi. Měl v plánu vystrnadit lidi z Ville, ale nevzal v úvahu, jak je tohle místo obrovské, matoucí a nesourodé. Ani nepředpokládal, že se jeho obyvatelé tak náhle vrhnou do úkrytů, místo aby bojovali. Tak by je mohli vypudit. Jako indiáni se vyhnuli přímému konfliktu.

Plock je bude muset vypudit.

Při té příležitosti by se také mohli poohlédnout po té unesené ženě. Plock si totiž v tu chvíli začal uvědomovat, že pokud tu ženu nezachrání, aby tím ospravedlnili nájezd do Ville, mohu by mít, ne, určitě budou mít velké problémy. Projdou Ville, vyčistí ho, vymetou, vypudí zabijáky, ukážou jim, že nemají kam utéct a nemají se kde ukrýt – a přitom současně zachrání té ženě život. Když to tak udělají, získají na svou stranu veřejné mínění. A z pohledu zákona to bude oprávněné. Jestli ne…

Zástupy protestujících stále ještě proudily do kostela rozbitými dveřmi, zatímco poslední obyvatelé Ville zmizeli. Zůstal jediný – jejich velekněz Bossong. Stál nehybný jako socha, na čele stále krvácel a zlověstnýma očima sledoval dění kolem.

Když se do kostela namačkali poslední z davu demonstrantů, Plock si stoupl na vyvýšené řečniště. „Lidé!“ vykřikl s rukama nad hlavou.

Dav utichl. Snažil se ignorovat Bossonga, který stál v rohu, všechno sledoval a celým prostorem jako by šířil svou zlomyslnou nenávist.

„Musíme zůstat pohromadě!“ vykřikl Plock. „Mučitelé se ukryli – musíme je najít, vyhnat ze skrýší! A především musíme zachránit tu ženu!“

Najednou se z rohu ozval Bossong. „Tohle je náš domov.“

Plock se k němu otočil, obličej znetvořený divokou zuřivostí. „Váš domov! Tahle mučírna? Vy si nezasloužíte domov!“

„Tohle je náš domov,“ opakoval vyrovnaným hlasem. „A takhle uctíváme svoje bohy.“

Plock se rozzuřil. „Jak uctíváte své bohy? Bezmocným zvířatům podřezáváte hrdla? Unášíte a zabíjíte lidi?“

„Ihned odejděte. Odejděte, dokud můžete.“

„Ohó, to mám teda strach. Kde je ta žena? Kam jste ji zavřeli?“

Dav bouřil.

„Uctíváme zvířata tak, že je obětujeme jako potravu našemu ochránci. S požehnáním našich bohů –“

„Ušetřte nás těch nesmyslů!“ Plock se třásl rozhořčením, když křičel na muže v hábitu. „Řekněte svým lidem, že je s nimi konec, udělali by nejlíp, kdyby odešli jinam. Jinak je všechny vypudíme! Pochopil jste to? S tou svojí úchylnou vírou jděte někam jinam!“

Bossong zvedl prst a ukázal jím na Plocka. „Obávám se, že pro vás už je příliš pozdě,“ řekl klidně.

„Jsem podělanej strachy!“ Plock rozhodil rukama, jako by to vítal. „Skolte mě, bohové mučitelů zvířat! Jen do toho!“

V tu chvíli z temnoty jedné příčné lodi zaslechli pohyb. Demonstranti zalapali po dechu a na okamžik zaváhali. Potom někdo zaječel a dav ucouvl jako odražená vlna, lidé naráželi do těch za sebou, ti zase do dalších. Mihotajícím šerem se těžkopádně vlekla groteskní, znetvořená postava. Když Plock tu stvůru uviděl, v hrůze a nevíře otevřel ústa dokořán. Ale nebyla to stvůra – byl to člověk. Zíral na strupovité rty, zkažené zuby, široký, plochý obličej; na bledé, rosolovité svalstvo zahalené špinavými hadry. V jedné ruce svíral zkrvavený nůž. Kostelem se nesl jeho pronikavý zápach. Naklonil hlavu a vykřikl jako raněné tele. Jedním mléčně zabarveným okem otáčel v jamce. A potom se zadíval na Plocka.

Postoupil o krok, potom další, jako by se pomalu a rozvážně plížil. Plock ztuhl, zůstal jako přikovaný, nemohl se pohnout, nedokázal odvrátit oči, dokonce ani promluvit.

V náhlém tichu se ozvalo šelestění látky a Bossong poklekl, sklonil hlavu a ruce sepjal v gestu úpěnlivé prosby.

„Envoie,“ řekl tiše, téměř smutně.

Ta kreatura se jako krab přišinula k řečništi a skočila na něj, otevřela odporná ústa a vrhla se na Plocka.

Plock byl konečně schopen slova a pokusil se zaječet, když ho ta kreatura napadla. Ale už bylo pozdě, z přeseknuté prudušnice žádný zvuk nevyšel. Plock vydechl v srdcervoucím tichu.

Bylo po všem.

76

Pendergast si v podzemí svítil tužkovou baterkou. V úzkém paprsku viděl spoustu bizarních předmětů, ale nevěnoval jim pozornost. Soustředil se na stěnu suterénu – na ploché, nahrubo osekané a pečlivě omítnuté žulové kameny. Poznal je. Obličej mu ztvrdl.

Teprve pak obrátil svou pozornost na spoustu harampádí. Před ním se tyčil egyptský obelisk z popraskané sádry, mokvající vlhkostí a opředený plísní. Vedle něj stála komolá věžička středověkého hradu splácaná dohromady z nahnilé překližky, doplněná cimbuřím a podsebitím s otvory.

O kousek dál ležela hromada rozbitých sádrových soch navršených na sebe jako sáhové dříví. Mezi nimi Pendergast rozeznal zmenšené kopie Davida, Niké Samothrácké a sousoší Láokoóna, paže, nohy a hlavy na jedné hromadě, na betonové podlaze se povalovaly polámané prsty. Světlo baterky odhalilo laminátového žraloka, několik plastových koster, primitivní kmenovou relikvii vyřezanou z polystyrenu a gumový lidský mozek, ze kterého někdo kus uhryzl.

Kvůli tomu nepořádku musel postupovat pomalu a neviděl rozměry podzemích prostor. Když procházel děsivými hromadami odložených filmových rekvizit – hned poznal, co to je –, baterku držel dole a pohyboval se, jak nejrychleji a nejtišeji to šlo. Ledabyle rozházené předměty i betonová podlaha, na které ležely, byly nezvykle čisté a nepokrýval je ani prach, což vypovídalo o tom, jak velký zájem o ně Esteban má.

Pendergast si svítil na různé strany a postupoval stále hlouběji do hollywoodské změti. Klaustrofobické prostory v podzemí se dál větvily, vedly už mimo dům, všude byly podivné a neobvyklé kouty a skuliny, všechny nacpané starými rekvizitami v různém stadiu sešlosti a rozkladu, většinou z velkých historických eposů, jimiž Esteban proslul. Podzemí mu připadalo nekonečné; určitě musí být součástí starší, mnohem větší budovy, než je Estebanovo sídlo.

Esteban. Za chvíli se vrátí domů, pokud už nepřišel. Čas ubíhal – drahý čas, kterým Pendergast nemůže plýtvat.

Přešel do dalšího sklepa – očividně to bývala udírna, teď v ní byla nacpaná židle pro spouštění čarodějnic do vody, šibenice, klády – s okázale realistickou gilotinou z doby francouzské revoluce, ostří připravené ke spuštění, popravčí kára pod ní plná odťatých voskových hlav s otevřenýma očima a ústy ve výkřiku.

Šel dál.

Na konci posledního sklepení objevil zrezavělé železné dveře – nezamčené a pootevřené. Opatrně je otevřel a překvapilo ho, jak tiše se pohybovaly na naolejovaných pantech. Dlouhý, úzký tunel se táhl do tmy – na první pohled mu připadal vyhloubený v hlíně. Pendergast přistoupil ke stěně, sáhl na ni – a zjistil, že to vůbec není hlína, ale sádra omítnutá tak, aby vypadala jako hlína. Další pozůstatek z dob filmování – v očividně starším tunelu. Podle směru Pendergast odhadl, že vede do stodoly, takové tunely spojující dům a stodolu byly v devatenáctém století na farmách běžné.

Posvítil si do šerého průchodu. Místy se falešná omítka odloupla a pod ní byly vidět stejné žulové kameny jako ve sklepení v domě – a právě tyhle viděl na videu s Norou.

Opatrně postupoval tunelem, svítilnu překrýval rukou. Jestli je Nora uvězněná tady, a o tom byl přesvědčený, pak ve sklepení pod stodolou.

Esteban vešel do stodoly postranními dveřmi a zlehka kráčel rozlehlým prostorem, který voněl senem a starou omítkou. Byl plný rekvizit z mnoha jeho filmů. Za spoustu peněz je vytrvale sbíral a skladoval. Nechával si je ze sentimentu, který nikdy nedokázal vysvětlit. Jako všechny ostatní filmové rekvizity i tyhle byly postavené ve chvatu, slepené horkou jehlou, vyrobené tak, aby vydržely po dobu natáčení. Teď už se velmi rychle rozpadaly. A přece je měl hodně rád, vlastně nemohl snést pomyšlení, že by se s nimi měl rozloučit, dívat se, jak je někdo rozbíjí a někam odváží. Nejednou mezi nimi strávil rozkošné večerní procházky se sklenkou brandy v ruce, dotýkal se jich, obdivoval je, s láskou vzpomínal na slavné dny své kariéry.

Teď slouží nečekanému účelu: rozptýlit agenta FBI a zpomalit jeho postup. Současně Estebanovi skýtají úkryt a zastírají jeho pohyby.

Esteban prokličkoval mezi rekvizitami dozadu do stodoly, odemkl dveře a uvolnil západku. Schodiště sestupovalo do chladného, temného sklepení. Kdysi sloužilo jako sklepy na ovoce a kořenovou zeleninu, uzrávaly tu sýry, v klenutých prostorech se ukládalo naložené maso a byly tu i vinné sklepy velkého hotelu, který kdysi stál na pozemku. Dokonce i tyhle prostory, nejhlubší v celém sídle, byly přecpané. S výjimkou chladicího prostoru na maso; ten vyklidil, aby do něj mohl uvěznit tu dívku.

Jako slepec ve vlastním domě kličkoval Esteban mezi starými rekvizitami. Nemusel si ani svítit, s jistotou se pohyboval ve tmě. Zanedlouho došel k ústí tunelu, který vedl ze stodoly do domu. Tam si rozsvítil kapesní LED baterku. V namodralé záři viděl falešné omítnuté stěny, které zbyly po natáčení filmu Útěk ze Sing Singu; právě pro tuhle scénu použil tenhle tunel – a ušetřil balík peněz. Asi šest metrů za ústím tunelu byla na stěnu připevněná překližková deska, z níž vyčnívala malá železná rohová konzola s ovládací pákou. Esteban si ji rychle prohlédl a zjistil, že je ve výborném stavu. Byl to jednoduchý mechanismus, pro jehož funkci nebyla potřeba elektřina, stačila jen gravitační síla – ve filmovém průmyslu musí být zařízení spolehlivá a snadno ovladatelná. Je všeobecně známo, že co se může rozbít, určitě se rozbije, což se nevyhnutelně stává ve chvíli, kdy kamery snímají a hvězda filmuje konečně střízlivá. Ze zvědavosti před rokem to zařízení vyzkoušel – bylo jeho dílem – a zjistil, že je pořád funkční, přesně jako v den, kdy natáčel nesmrtelnou scénu útěku z vězení, jejíž zásluhou skoro vyhrál Cenu akademie. Skoro.

Při vzpomínce na ztraceného Oscara se mu nahnala krev do hlavy, zhasl baterku a poslouchal. Ano: slyšel tiché kroky přicházejícího agenta. Toho muže čeká hrůzné odhalení. Samozřejmě chudák agent FBI – bez ohledu na to, jak nadpřirozeně je chytrý – sotva dokáže předvídat, co ho čeká a nemine.

77

Harry R. Chislett, náměstek velitele policie okrsku Washington Heights North, stál na kontrolním stanovišti na Indian Road, v každé ruce držel vysílačku. Ocitl se tváří v tvář bezprecedentnímu a naprosto nečekanému vývoji, kterému se však – to musel uznat – přizpůsobil s pozoruhodnou rychlostí a úsporností. Kdo mohl předvídat, že v krátké době přijde takové množství demonstrantů a budou se chovat tak brutálně a cílevědomě? A přece Chislett obtížnou situaci úspěšně zvládl. Jaká tedy tragédie, když – vzdor jeho poctivosti a charakteru – má kolem sebe nezpůsobilé a neobratné lidi? Jeho rozkazy nepochopili a náležitě neprovedli, dokonce je ignorovali. Ano: to se nedá nazvat jinak než tragédie.

Zvedl dalekohled k očím a podíval se ke vstupu do Ville. Demonstrantům se podařilo proniknout dovnitř a jeho muži je následovali. Dostával chaotické a protichůdné informace; jen Bůh ví, co se opravdu děje. Šel by tam osobně, ale velitel se nesmí vystavit nebezpečí. Možná dojde k násilí, dokonce i k vraždě. Byla to chyba jeho mužů v terénu – a právě na tohle ve své zprávě položí důraz.

Zvedl vysílačku v pravé ruce. „Přední pozice alfa,“ vyštěkl. „Přední pozice alfa. Hněte sebou. Zaujměte obrannou pozici.“

Vysílačka zapraskala.

„Přední pozice alfa, slyšíte mě?“

„Pozice alfa, rozumím,“ odpověděl hlas. „Potvrďte poslední rozkaz.“

„Řekl jsem, hněte sebou. Zaujměte obrannou pozici.“ To bylo pobuřující. „A pro příště – buďte tak laskav a splňte mé rozkazy, aniž bych vám je musel opakovat!“

„Chtěl jsem se ujistit, pane,“ ozval se ten hlas znovu, „protože před dvěma minutami jste nám řekl, abychom ustoupili a –“

„Prostě dělejte, co vám říkám!“

Z houfu policistů, kteří zmateně přecházeli po baseballovém hřišti, se oddělila postava v tmavém obleku a klusala přes hřiště. Inspektor Minerva.

„Ano, inspektore,“ řekl Chislett; dával si záležet, aby jeho hlas zněl důstojně, jako když velí McClellan.

„Dostáváme zprávy z Ville, pane.“

„Pokračujte.“

„Došlo k závažnému konfliktu mezi obyvateli a demonstranty. Máme informace o zraněních, některá jsou vážná. Kostel je uvnitř poničený. Ulice Ville se plní vytěsněnými obyvateli.“

„To mě nepřekvapuje.“

Minerva zaváhal.

„Ano, inspektore?“

„Pane, ještě jednou bych doporučoval, abyste podnikl… tvrdší zásah.“

Chislett se na něj podíval. „Tvrdší zásah? Co to sakra říkáte?“

„Při vší úctě, pane, když demonstranti zahájili pochod na Ville, doporučoval jsem vám, abyste okamžitě přivolal posily. Potřebujeme víc lidí.“

„Máme jich dostatek,“ odpověděl nabroušeně.

„A také jsem doporučoval, aby se naši muži rychle přesunuli, zaujali pozice na silnici do Ville a zastavili protestní pochod.“

„Přesně tohle jsem nařídil.“

Minerva si odkašlal. „Pane… všem jednotkám jste nařídil, aby zůstaly na pozicích.“

„Takový rozkaz jsem nevydal!“

„Ještě není pozdě, abychom –“

„Máte své rozkazy,“ řekl Chislett. „Splňte je.“ Nasupeně sledoval, jak ten chlap sklopil oči, zamumlal „Ano, pane“ a pomalu se vracel k houfu policistů. Opravdu to není nic jiného než nezpůsobilost – dokonce i těch, na které nejvíc spoléhal.

Znovu zvedl dalekohled k očím. To je ale zajímavé! Viděl demonstranty – nejdříve jen pár, ale když se zahleděl pozorněji, stále jich přibývalo – vybíhali z Ville po silnici, tváře pokřivené strachem. Jeho policisté je nakonec vyhnali. Mezi nimi byly rozptýleny postavy v hábitech a kápích, obyvatelé samotného Ville. Utíkali od starých dřevěných konstrukcí, v panice padali jeden přes druhého.

Výborně, výborně.

Sklopil dalekohled, vzal do ruky vysílačku. „Přední pozice delta, ohlaste se.“

Po chvíli vysílačka zapískala. „Přední pozice delta, hovoří Wegman.“

„Policisto Wegmane, demonstranti se začínají rozcházet,“ řekl Chislett upjatě. „Moje taktika má zjevně zamýšlený účinek. Chci, abyste se svými muži nasměrovali demonstranty k baseballovému hřišti a dál na ulici, aby se mohli ukázněně rozejít.“

„Ale, pane, my jsme momentálně na druhém konci parku. Na váš rozkaz jsme tady zůstali –“

„Dělejte, co jsem vám řekl, policisto.“ Chislett stisknutím tlačítka přerušil protesty toho chlapa. Všichni jsou neschopní. Měl někdy v historii organizovaného útoku velitel pod sebou takhle neuvěřitelně nešikovné lidi?

Se sklíčeným povzdechem odložil vysílačku a sledoval, jak se proud lidí z Ville proměňuje v řeku a nato v potopu.

78

Pendergast se držel v tunelu u levé zdi a pečlivě zakrýval úzký paprsek tužkové svítilny. Když prošel ohybem, v mdlé záři něco zahlédl – dlouhý, bělavý předmět na podlaze.

Přišel k němu. Byl to objemný plastový pytel, na jedné straně zapnutý na zip, umazaný od hlíny a trávy, jako by ho někdo táhl za sebou. Po straně byl nápis Márnice města New Yorku a číslo.

Poklekl a uchopil zip. Pomalu, co možná nejtišeji ho rozepnul. Na nozdry mu zaútočil silný pach formalínu, alkoholu a rozkladu. Centimetr po centimetru odhalil mrtvolu. Zip rozevřel do poloviny, odtáhl okraje pytle a obnažil obličej.

William Smithback Jr.

Pendergast na něj dlouho upřeně hleděl. Potom velmi opatrně rozepnul celý zip. Viděl celé tělo. Bylo v nejhorším stadiu rozkladu. Smithbackova mrtvola byla pitvána a potom, den předtím, než zmizela, ji znovu dali dohromady, aby si ji rodina mohla převzít: orgány vrátili na místo, zašili řez ve tvaru Y, na lebku přistehovali skalp, vyspravili obličej, všechno vycpali a obalili. Bylo to provedeno poněkud primitivně – jemná práce nebyla patologovou silnou stránkou –, ale bylo to rozhodně balení, se kterým by si zručný zaměstnanec pohřebního ústavu přinejmenším dokázal poradit.

Jenomže tohle tělo se do pohřebního ústavu nedostalo. Někdo ho ukradl. A teď je tady.

Pendergast se podíval zblízka. Sáhl do kapsy saka, vyndal pinzetu a uškubl několik kousků bílé latexové gumy, která ulpěla na obličeji mrtvoly: jeden z nosní dírky, další z ušního lalůčku. Zblízka si je prohlédl v paprsku tužkové baterky a šetrně je dal do kapsy.

Pomalu světlem přejížděl kolem sebe – a o patnáct metrů dál uviděl další rozkládající se mrtvolu, upravenou a oblečenou do černého pohřebního obleku. Neznámý člověk, vysoký a hubený, přibližně stejně vysoký a stejné tělesné konstrukce jako Smithback a Fearing.

Když se díval na obě mrtvoly, pochopil poslední detaily Estebanových intrik. Byly nanejvýš vytříbené. Zbývala už jen jedna otázka: co bylo v dokumentu, který Esteban uloupil z hrobu? Muselo to být určitě něco výjimečného a velmi cenného, aby člověk podstoupil takové riziko. Opatrně a tiše zip zapnul. Pendergasta ohromila nejen spletitost Estebanova plánu, ale i jeho smělost. Něco takového dokáže udělat jen člověk s mimořádnými schopnostmi – trpělivostí, strategickou vizí a vytrvalostí. A on to dokázal; kdyby Pendergast zcela náhodou nenarazil na vypleněný hrob v podzemí ve Ville a nespojil si tuto drobnost s krvavou prvotřídní pečení z jehněčího, kterou našel v odpadcích, ten muž by z toho všeho vyvázl.

V páchnoucí tmě Pendergast usilovně přemýšlel. Jak horečně spěchal, aby se sem dostal co nejrychleji a zachránil Noru, zapomněl dopodrobna promyslet, jak bude jednat s Estebanem. Teď si uvědomil, že toho muže podcenil – je vskutku děsivý soupeř. Když uvážil, jak dlouho trvá cesta autem z Inwoodu do Glen Cove, bylo mu jasné, že tou dobou už je určitě doma. Takový muž určitě ví, že je tu i Pendergast. A taky má plán a čeká na něj. Musí jednat tak, aby jeho očekávání překazil. Musí udeřit doslova z nečekaného směru.

Opatrně, nehlučně se vrátil chodbou, kterou přišel.

Esteban čekal v tunelu, stál vedle páky a napjatě poslouchal. Agenta FBI skoro nebylo slyšet, ale v tomhle tichu podzemí se i sebemenší hluk šíří hodně daleko. Soustředěně naslouchal, dokázal odhadnout, co se v tu chvíli děje. Nejprve zaslechl tiché rozepínání zipu; potom šelest igelitu; po několika minutách hrobového ticha znovu zip. Pak v tunelu zahlédl slabounkou zář: Pendergastova baterka. Stále čekal.

Bylo to vskutku zábavné – agent FBI našel ta dvě těla. To musel být obrovský šok. Uvažoval, co všechno si ten chlap dal dohromady; když měl před sebou dvě mrtvoly, určitě pochopil spoustu věcí – tenhle člověk je zjevně velmi inteligentní. Možná ví všechno – kromě toho stěžejního: nezná podstatu dokumentu, který ukradl z hrobu svého předka.

Důležité je, že Pendergast jednal jen na základě předtuchy, neměl důkaz – a proto je tam teď sám, bez jištění a dokonce bez týmu SWAT.

Když Esteban pomyslel na ten dokument, zmocnila se ho panika. Neměl ho. Kde ho nechal? V odemčeném autě, které parkuje na příjezdové cestě. Ten zatracený alarm, který se mu ohlásil přes BlackBerry, odvedl jeho pozornost přesně ve chvíli, kdy dorazil domů. Co když ten dokument někdo ukradl? Co když ho Pendergast našel? Ale to jsou jen bláznivé úvahy: brána na jeho pozemku je zavřená a zamčená a Pendergast je tady dole v tunelu. Při první příležitosti musí ten dokument získat zpátky, ale teď je třeba vyřídit jednu bezodkladnou záležitost.

Ticho v tunelu bylo v tu chvíli absolutní. Sotva dýchal, naslouchal a čekal.

Čekal. Slabá zář zůstala na jednom místě, nehýbala se. Jak pomalu plynuly minuty, Esteban pochopil, že něco není v pořádku.

„Pane Estebane?“ ozval se příjemný hlas ze tmy za jeho zády. „Byl byste tak laskav a zůstal naprosto v klidu, pusťte z ruky svoji zbraň a nechte ji spadnout na zem. Dovolte, abych vás upozornil, že sebemenší pohyb, dokonce i špatně načasované cuknutí řas, bude pro vás znamenat okamžitou smrt.“

79

Esteban pustil pistoli. S bouchnutím dopadla na zem.

„Teď, prosím, pomalu zvedněte ruce, ustupte o dva kroky a opřete se o zeď.“

Esteban ho poslechl. Pendergast sebral browning ze země, zastrčil ho do kapsy saka, poté prohledal Estebanovy kapsy a vyndal baterku. Odstoupil a rozsvítil ji.

„Poslouchejte –“ začal Esteban.

„Nemluvte, prosím. Odpovídejte pouze na moje otázky. A teď mě doveďte k Noře Kellyové. Přikývněte, jestli mi rozumíte.“

Esteban přikývl. Není všechno ztraceno… Vždycky se dá něco vymyslet. Pomalu se sunul k domu.

„Tímhle směrem to není,“ řekl Pendergast. „Tam už jsem to prozkoumal. Využil jste jedinou příležitost promluvit, kterou jste měl k dispozici – až zase něco zkusíte, usoudím, že odmítáte spolupracovat, a bez dalších okolků půjdu slečnu Kellyovou hledat sám. Přikývněte, jestli mi rozumíte.“

Esteban přikývl.

„Je v podzemí pod stodolou?“

Esteban zavrtěl hlavou.

„Kde je? Teď můžete mluvit.“

„Je v místnosti ukryté v tunelu pod štukem. Nedaleko Smithbackova těla.“

„V tunelu nebyla žádná čerstvá omítka.“

„Dveře jsou zakryté omítnutým starým dílcem, který mohu kdykoli sundat a zase vrátit na místo.“

Zdálo se, že Pendergast o tom chvilku uvažuje. Potom mávl zbraní. „Vy první. A nezapomeňte, co vás čeká, pokud odmítnete spolupracovat.“

Esteban se znovu vydal do tunelu ke Smithbackovi, držel se u pravé stěny. Pendergast šel tři metry za ním. Esteban překročil tužkovou kapesní svítilnu – samozřejmě Pendergastovu –, která ležela na zemi. Když míjel páku, předstíral, že klopýtl a upadl, při tom uhodil do páky.

Ozval se výstřel, ale kulka letěla příliš vysoko, Estebanovi jen pročísla vlasy. Ze stropu tunelu se uvolnila falešná lavina, protože se odblokoval pákový mechanismus. Pochopitelně to nebyl skutečný zával, spíše polystyrénové kameny, předem polámané a obarvené trámy z překližky a písek se štěrkem byla jen obarvená pražená kukuřice. Nebylo to smrtící jako opravdová lavina, nicméně spadla rychle a nespoutané. Pendergast uskočil, a i když byl velmi hbitý, neunikl před masou materiálu, která spadla přímo na něj. Dlouhé trámy, pražená kukuřice a polystyren ho srazily na zem a zasypaly ho. Esteban se drápal dopředu, jen těsně unikl hlavnímu náporu laviny.

Obklopila ho černočerná tma – baterky byly pohřbené s agentem. Esteban slyšel padat poslední zbytky směsi písku a štěrku. Potom se nahlas rozesmál. To byla lavina z vrcholné scény filmu Útěk ze Sing Singu; pohřbila vězeňské dozorce, kteří pronásledovali hrdinu, když vyrazil z ústí tunelu do bezpečí. Tady ji postavil znovu – a pořádnou!

Pendergast určitě nechodí do kina. Kdyby ano, možná by tunel poznal a mohl by předvídat, co se stane. Jeho smůla.

Esteban se vrhl do umělé laviny, odkopával výplň, hledal Pendergasta. Po pěti minutách zahlédl světlo Pendergastovy baterky a našel jeho tělo, zbrocené krví a pokryté prachem. Zjevně ho náhlá kaskáda velmi překvapila. Vedle něj ležel jeho browning; agent svou zbraň držel stále v ruce, o kousek dál ležel jeho telefon. Agenta sutina tvrdě zasáhla a možná je dokonce mrtvý, ale Esteban potřeboval mít jistotu. Nejprve zvedl obě zbraně. Potom dupl na agentův telefon. Sebral ze země browning, zkontroloval zásobník, namířil na Pendergastovu hruď a dvakrát vystřelil, dvě rány do srdce a třetí pro jistotu. Tělo při každé střele poskočilo, z hrudi a ramen stoupal prach.

Na podlaze pod tělem se rozlévala kaluž krve.

Esteban tam v prachu stál a dopřál si mírný úsměv. Škoda že se tahle drobná scéna nikdy neobjeví na stříbrném plátně. Nadešel čas posledního dějství jeho soukromé epopeje: zabít tu holku a zbavit se těl.

Všech čtyř.

80

Laura Haywardová opatrně kráčela pod nejasným klenutím hluboko pod uličkami a křížovými chodbami Ville. Jekot a výkřiky shora, které jako by dosáhly vrcholu, náhle ustoupily: buď konfrontace pokračovala v parku Inwood Hill, nebo sestoupila příliš hluboko, aby něco slyšela. Podzemní chodby Ville se rozprostíraly na mnoha úrovních a vystavovaly na odiv řadu architektonických stylů, od primitivních ručně vytesaných jeskyní až po propracované křížové klenby obložené kameny. Působilo to dojmem, že různí obyvatelé s různými potřebami a různými znalostmi prodlužovali podzemní prostory.

Podívala se na hodinky, podzemí zkoumala už patnáct minut – patnáct minut slepých uliček a oklik, každá o něco víc matoucí a děsivější. Jak daleko se asi táhne tohle bludiště? A kde je Vincent? Nejednou ji napadlo, že vykřikne jeho jméno, ale pokaždé ji šestý smysl varoval, aby to nedělala. Vysílačka jí byla k ničemu.

Teď se zastavila na křižovatce, z níž vedly čtyři krátké chodby ke dveřím se železnými pásy. Nahodile zvolila jednu z nich, prošla jí a zastavila se u dveří. Poslouchala, potom je otevřela a vešla. Vzadu zel špinavý a zapáchající tunel s podlahou pokrytou houbami a plísní a stropem plným pavučin. Z oslizlých kamenů nahoře neustále kapalo. Jak postupovala, kluzké kapky jí pleskaly do vlasů a na ramena. S odporem je setřásala.

Přibližně po dvaceti metrech se chodba větvila na dvě strany. Haywardová šla napravo, věřila, že právě tím směrem je kostel. Tady už jí vzduch nepřipadal tak odporný, stěny byly postavené z primitivně opracovaných kamenů. Ve světle baterky si zdi prohlížela zblízka. Tahle určitě nebyla ta z videa s Norou Kellyovou.

Najednou se napřímila. Byl to výkřik?

Bez hnutí stála ve tmě a pozorně naslouchala. Ale ať už slyšela cokoli – pokud vůbec něco slyšela –, už se to neozvalo. Šla dál. Kamenná chodba končila masivním klenutým průchodem. Přikrčila se, prošla jím a ocitla se v nahrubo postaveném mauzoleu, podepřeném ztrouchnivělými trámy. V hliněných stěnách byl vyhlouben tucet pohřebních výklenku; v každém viděla ztrouchnivělou rakev a všude přívěsky a fetiše: kožené tašky s flitry, bizarní panenky s žádostivými pohledy, nadměrně velké hlavy, nesmírně složitá zobrazení, spirály a zkřížené šrafované čáry nakreslené na deskách a v úkrytech. Byl to podzemní chrám mrtvých vedoucích osobností Ville – nebo možná nemrtvých. Rakve vypadaly podivně – opásané železem a opatřené visacími zámky, jako by měly nebožtíky udržet uvnitř. Některé byly probodnuty masivními bodci až do hlíny vespod. Haywardová se otřásla, vzpomněla si na několik barvitých příběhů, které se vyprávěly v policejním sboru v New Orleansu, kde kdysi pracovala.

… Zaslechla to znovu, tentokrát nepochybně: ženský hlas, tiché vzlykání – a přicházelo ze tmy před ní.

Nora Kellyová? Kráčela komorou plnou předmětů voodoo, co možná nejtišeji, zbraň měla připravenou, rukou clonila světlo baterky. Ten hlas byl přidušený, ale zněl zblízka, vzdálený možná dvě nebo tři místnosti od ní. Komora s výklenky končila v chodbě, která se znovu rozdvojovala; zvuky slyšela zleva a tak zamířila k nim. Jestli je to Nora, určitě ji hlídají – Ville by zlikvidovalo člověka při prvním náznaku potíží.

Chodba se klikatila a potom se před ní náhle objevila velká krypta, jejíž klenutý strop podpíraly objemné sloupy. Ve tmě prosycené zápachem prachu Haywardová rozpoznala řady dřevěných sarkofágů, které se táhly k zadní stěně. V dálce viděla tři postavy osvícené zezadu přerušovanými záblesky, možná zapalovačem. Byly to dvě ženy, jedna z nich tiše plakala. Třetí byl muž, který k nim promlouval tichým hlasem. Stál k Haywardové zády, ale podle tónu a gest jí připadalo, že ženy uklidňuje.

Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Postoupila o krok blíž, potom o další. A pak už věděla s jistotou, že ten muž je D’Agosta.

„Vinnie!“

Otočil se. Chvilku se tvářil zmateně. Potom se s úlevou usmál. „Lauro! Co tady děláš?“

Rychle k němu přišla, už nezakrývala svítící baterku. Ženy ji sledovaly, obě se tvářily vyděšeně.

D’Agosta měl pravou ruku zavěšenou do improvizované pásky, obličej špinavý a poškrábaný, oblek potrhaný a pomačkaný. Byla moc ráda, že ho vidí, a skoro si toho nevšimla.

Rychleji objal, trochu nemotorně kvůli té pásce. Potom si ho prohlédla. „Vinnie, vypadáš, jako by tě někdo táhl za autem.“

„A přesně tak se cítím. Je tady pár lidí, kteří potřebují pomoc. Přišli sem s demonstranty, místní z Ville je napadli, a když se pokusili utéct, zabloudili.“ Zaváhal. „Ty tady taky hledáš Noru?“

„Ne, přišla jsem pro tebe.“

„Pro mě? Proč?“ Byl skoro pohoršený.

„Pendergast mi telefonoval, že jsi tady dole a že jsi možná v nebezpečí.“

„Hledal jsem Noru. Říkala jsi Pendergast?“

„Když odcházel, řekl, že jde pro Noru. Tvrdil, že tady není.“

„Cože? A kde je?“

„To mi neprozradil. Ale zmínil se o tom, že na vás něco zaútočilo. Něco divného.“

„To je pravda. Lauro, jestli tady Nora opravdu není, musíme odtud co nejdřív pryč. Honem!“

Náhle zmlkl. Po chvíli to slyšela i Haywardová: silné klepání ze tmy, jako když masité ruce bubnují na studený kámen. Bylo to daleko, ale blížilo se to. Za chvilku ten třepotavý zvuk překrylo mokré plácání a tichý sten – jako z proděravělých měchů: aaaahuuuuuu…

Jedna žena zalapala po dechu a instinktivně ustoupila o krok dozadu.

D’Agosta sebou trhl. „Už je pozdě,“ řekl, „je to zpátky.“

81

Nora čekala v plesnivé tmě. V hlavě jí nelítostně bušilo; při sebemenším pohybu jí mezi spánky projela pronikavá bolest. Po té ráně do hlavy, kterou jí zasadil její žalářník, se jí přitížilo, znovu měla bolesti jako po otřesu mozku. Bez ohledu na to musela bojovat proti těžké strnulosti, která by ji mohla zcela přemoci. Kolik hodin uplynulo? Dvacet čtyři? Třicet šest? Zvláštní, jak ve tmě člověk nedokáže vnímat čas.

Seděla opřená o zeď vedle dveří, čekala, až se žalářník vrátí. Přemýšlela, jestli bude mít dost síly na něj zaútočit, pokud ji napadne. Musela si přiznat, že je to beznadějné – ten trik nevyšel poprvé a sotva se to povede podruhé. Ale má nějakou další možnost? Kdyby zůstala na jiném místě, mohl by ji zastřelit okénkem. Věděla, že ji nepustí. Drží ji při životě z nějakého těžko pochopitelného důvodu, a až ten důvod pomine, zabije ji.

V černém tichu přemýšlela. V duchu jí před očima vytanul obraz černé limuzíny v přístavu malého městečka Page v Arizoně, rudé útesy jezera Powell, které vystupovaly v pozadí, a dokonale modré nebe bez mráčku. Z parkoviště stoupalo horko, tetelilo se ve vlnách. Dveře limuzíny se otevřely a z nich nemotorně vystoupil vysoký, hubený muž, otřepal ze sebe prach a narovnal se. Ve značkových brýlích Ray-Bans vypadal směšně, hnědé vlasy mu trčely do všech stran. Lehce se nahrbil, jako by mu bylo trapné, jak je vysoký; vybavila si jeho orlí nos, dlouhý, štíhlý obličej a jeho zmatený, kradmý, a přece sebejistý pohled, jímž si prohlížel okolí. Tehdy poprvé zahlédla muže, který se měl stát jejím manželem a který se k ní přidal na archeologickou expedici do kaňonu v Utahu jako novinář. Nejdřív ji napadlo, že je hlupák. Až později poznala, že má svoje přednosti, úžasné přednosti ukryté hodně hluboko, jako by se za ně trošku styděl.

V mysli se jí vynořily další nahodilé vzpomínky z prvních dní v Utahu: Bill ji oslovuje předsedkyně. Bill nasedá na svého koně Bouřliváka, nadává, když tancuje. Její vzpomínky volně přecházely k počátkům jejich společného života v New Yorku: Bill si v Café des Artistes polije nový oblek koňakovou omáčkou. Bill se v převlečení za pobudu pokouší v noci proklouznout na staveniště, kde bylo nalezeno třicet šest těl. Bill leží v nemocnici, když ho zachránili před Lengem… Obrazy přicházely spontánně, nechtěně – a přece ji podivně uklidňovaly. Už neměla sílu vzdorovat, nechala je procházet svou myslí a ocitla se ve stavu mezi spánkem a bděním. V tu chvíli, v téhle krajní situaci, kdy její život každou vteřinou neodvratně skončí, jako by se dokázala se svou ztrátou vyrovnat.

Do přítomnosti ji probralo tlumené dunění, hluboké vibrace ve vzduchu i ve stěnách. Narovnala se, najednou zcela ostražitá, na bolest hlavy na chvíli zapomněla. Dunění se ještě nějakou dobu rozléhalo a potom utichlo. Po několika minutách se ozvalo hlasité bum! bum! a dva vystřely v rychlém sledu, potom pauza a po ní třetí výstřel.

Šok z těch zvuků, po tak dlouhém tichu hlasitých a náhlých, ji vzpružil. Něco se děje a to možná bude její jediná šance jednat. Strnula a soustředěně poslouchala. Zpočátku velmi slabě a potom jasněji slyšela, jak někdo něco táhne po podlaze sklepení, něco těžkého. Zavrčení, chvíle klidu a znovu tentýž zvuk. Ticho. A pak se otevřela mříž na jejích dveřích.

Její žalářník zahlaholil. „Návštěva!“

Nora se nepohnula.

Otvorem pronikalo světlo, černá mříž se opřela o vzdálenou stěnu. Nora stále čekala. Přinutí ho vejít a potom na něj zaútočí – je to její jediná šance.

Slyšela klíč v zámku, viděla, jak se dveře napůl otevřely. Ale žalářník nevešel dovnitř, místo toho hodil něco na zem – tělo. Okamžitě vycouval a dveře zabouchl. V ustupujícím světle upřeně hleděla na obličej toho člověka: ostře řezané rysy, vystouplé lícní kosti, mramorová pleť a jemné vlasy, z očí zavřených na maličkou škvíru byla vidět jen bělma; prach a krev sražená ve vlasech; kdysi černý oblek šedý od prachu, zmačkaný a potrhaný, na košili se i v tu chvíli zvětšovala temná krvavá skvrna.

Pendergast. Mrtvý.

Překvapením a hrůzou vykřikla.

„Váš přítel?“ posmíval se hlas přes mřížku. Klíč se otočil, zachrastil visací zámek a celu znovu pohltila tma.

82

Alexander Esteban spěchal zpátky podzemními prostory, které dobře znal, a schody do přízemí bral po dvou. Zanedlouho vyšel ven ze stodoly. Byla svěží, chladná podzimní noc, sametové nebe poseté spoustou hvězd. Rozběhl se ke svému autu, rychle otevřel dveře a – bohudík, bohudík – popadl manilovou obálku ze sedadla spolujezdce. Otevřel ji, vyndal z ní papíry z jemného pergamenu, zkontroloval je a – teď už pomaleji – zasunul je zpátky.

Opřel se o auto a ztěžka dýchal. Tahle panika byla pošetilá. Dokument byl samozřejmě v bezpečí. Stejně má cenu jen pro něj. Málokdo by mu vůbec rozuměl. Přesto ho do značné míry trýznila představa, že zůstal nechráněný v autě. Všechno měl naplánované velmi pečlivě, rozvíjel dobré vztahy, utratil spoustu peněz, podváděl, naváděl k trestným činům, zastrašoval a vraždil – to všechno pro dvě stránky z jemného pergamenu. Představa, že zůstaly zcela nestřežené v jeho autě, na pospas nějakému prospěchářskému příležitostnému zloději nebo dokonce rozmarům počasí na Long Islandu, byla pro něj mučivá. Ale všechno skončilo dobře. Papíry jsou v bezpečí. A teď, když je má znovu v ruce, může se vysmát své vlastní paranoii.

S trochu žalostným úsměvem se vrátil do domu, potemnělými chodbami šel do své kanceláře a otevřel ocelový sejf. Obálku do něj uložil a chvilku na ni zálibně hleděl. Už se zklidnil. Teď může jít zpátky do podzemí a se vším skoncovat. Pendergast je mrtvý; zbývá jen to děvče. Jejich těla uloží hluboko pod podlahu v podzemí – už vybral i přesné místo – a nikdo je nikdy nespatří.

Zavřel masivní ocelové dveře a navolil elektronický kód. Mechanismus zamykání slabě zahučel a cvakl, když zapadlo stavítko. Esteban v tu chvíli myslel na nadcházející týdny, měsíce, roky… a usmál se. Čeká ho boj, ale on to zvládne a bude z něj velmi, velmi bohatý muž.

Vyšel z domu, pomalu se vydal dozadu přes trávník, dýchal vyrovnaně, v ruce svíral pistoli, kterou vzal mrtvému agentovi FBI. Je to policejní zbraň, dokonalá pro anonymní akci, kterou hodlá uskutečnit. Samozřejmě se jí zbaví – poté, co ji použije na tu dívku.

Ta dívka. Už ho překvapila svou vynalézavostí a fyzickou odolností. Nikdy nelze podceňovat důvtip člověka, který se ocitne tváří v tvář smrti. I když je zraněná a zavřená, bude Esteban muset jednat obezřele – nemá smysl udělat chybu v poslední chvíli, když už má všechno, po čem toužil.

Ve stodole rozsvítil baterku a sestoupil do podzemí. Uvažoval, jestli mu to ta holka bude komplikovat, skrčená za dveřmi – jak už to jednou udělala. Myslel, že ne – to, že jí hodil Pendergastovo tělo do cely, ji určitě hodně vyvedlo z míry. Nejspíš propadla hysterii, bude žadonit, pokoušet se mu to rozmluvit. Nedá jí sebemenší šanci.

Přišel ke dveřím sklepa, otevřel zamřížované okno a posvítil dovnitř. Byla tam, ležela uprostřed místnosti na slámě, vzlykala. Veškerá bojovnost byla ta tam, hlavu měla skloněnou, obličej zakrytý rukama. Její široká záda byla dokonalým terčem. Napravo od ní viděl ležet mrtvolu agenta FBI. Podle oblečení poznal, že hledala jeho zbraň. Možná právě to, že zbraň nenašla, ji přimělo definitivně se vzdát veškeré naděje.

Pocítil výčitky svědomí. Tohle je chladnokrevné. Ne jako zabití Fearinga nebo Kiddové – to byli prospěcháři, šupáci, spodina pouličních kriminálníků, kteří by za peníze udělali cokoli. A přece – zabít tu ženu je nutné zlo, je to nevyhnutelné. Přivřenýma očima hleděl přes mířidla, pečlivě zacílil na horní část jejích zad, přesně nad srdce, a vystřelil. Zásah kulkou ji srazil. Krátce a velmi ostře vykřikla. Druhá střela ji zasáhla níž, těsně nad ledviny, a srazila ji ještě o kousek. Tentokrát nevykřikla.

To by stačilo.

Ale musí mít jistotu. Kulka do mozku každému z nich to vyřeší – a potom je rychle pohřbí na místě, které zvolil. Zbaví se Smithbackova těla a současně i mrtvol těch, kdo je hledali. Manžel a manželka pohromadě – nebude to případné?

Připravil zbraň, vsunul do zámku klíč a zlehka otevřel dveře.

83

D’Agosta se otočil ke dvěma vystrašeným demonstrantkám, jejich kašmírové svetry a kvalitní boty působily v síni mrtvých naprosto nevhodně. „Jděte za kryptu,“ řekl a ukázal na nedalekou mramorovou desku. „Skrčte se, ať vás není vidět. Pospěšte si.“

Otočil se k Haywardové, zlomená ruka při tak náhlém pohybu protestovala. „Dej mi baterku.“

Podala mu ji a on dlaní hned utlumil světlo. „Lauro, nemám zbraň. Před tím netvorem se neschováme, ani neutečeme. Až přijde, střílej.“

„Až přijde co?“

„To poznáš. Nejspíš necítí žádnou bolest, strach, prostě nic. Vypadá jako člověk, zpočátku… ale není to úplně člověk. Je rychlý a odhodlaný. Já ti na něj posvítím. Pokud zaváháš, jsme mrtví.“

Polkla, přikývla a zkontrolovala zbraň.

D’Agosta strčil baterku do kapsy, postavil se za velkou mramorovou hrobku a pokynul Haywardové, aby se ukryla za tu vedlejší. Čekali. Minutu slyšel jen Lauřin zrychlený dech; tiché naříkání jedné z žen; tlukot svého srdce v hrudi. Potom to znovu přišlo: pleskání bosých nohou na vlhkém kameni. Zdálo se, že je teď o kus dál. Rozlehlým prostorem se ozvěnou nesl tichý sten – dlouhý a vyčerpaný, a přece plný dychtivé naléhavosti: aaaaahhhhuuuuu…

Ze tmy za nimi D’Agosta slyšel hlasitější fňukání demonstrantky, která pomalu propadala panice.

„Ticho!“ zašeptal.

Pleskání nohou ustalo. D’Agosta cítil, jak se mu zrychlil tep. Sáhl do kapsy pro baterku. Při tom uchopil i medailon svatého Michaela, patrona policistů. Dostal jej od matky, když vstoupil do řad policie. Každé ráno si ho bezmyšlenkovitě dával do kapsy, i když se už dobrých šest let nemodlil a ani si nevzpomínal, kdy byl naposledy v kostele. Teď se začal modlit: „Bože, ty víš, že jsme se ocitli ve velkém nebezpečí…“

Aaaaaiiihhuuuuuuuuuuuuuu ozvalo se – teď už blíž.

„… Žádáme tě, Pane, zažehnej smrtící sílu zla. Svatý archanděli Michaeli, ochraňuj nás v boji…“

Na vzdáleném konci klenutého prostoru se ve smrduté tmě cosi pohnulo. Malá, plížící se postava – stín ve stínu – zmizela u nejvzdálenějších hrobek. D’Agosta vyndal z kapsy baterku. „Připravena?“ zašeptal.

Haywardová zacílila, zbraň držela oběma rukama.

D’Agosta namířil baterku ke vzdálenému klenutému průchodu a rozsvítil.

A tam to bylo, přímo ve světle: bledé, shrbené, dlaní jedné ruky se opíralo o kamennou podlahu před sebou, druhou rukou si drželo bok, kde se na hadrech, do kterých bylo oblečené, rozšiřovala karmínová skvrna. Jedním zdravým okem koulelo do světla; druhé měl zničené a zčernalé vytékající krví. Spodní čelist se mu volně pohupovala, při každém pohybu se kývala a na tmavém, oteklém jazyku visela tlustá, dlouhá slina. Bylo to poškrábané, špinavé a krvácelo to. Ale poranění nijak neovlivnila jeho strašlivý záměr. S dalším hladovým stenem skočilo ke světlu.

Prásk! ozvala se zbraň Haywardové. Prásk! Prásk!

D’Agosta zhasl baterku, aby se sám nestal cílem útoku. V uších mu zvonilo po výstřelech i z vyděšeného křiku demonstrantek za nimi.

Ozvěny výstřelů se nesly podzemními chodbami a potom bylo znovu ticho.

„Panebože,“ vydechla Haywardová. „Panebože.“

„Dostala jsi ho?“

„Myslím, že ano.“

D’Agosta se schoulil, napjatě poslouchal, čekal, až mu přestane zvonit v uších. Výkřiky za ním se změnily v mučivé vzlyky. Po chvíli byl slyšet jen Lauřin přerývaný dech.

Zabila to?

Chvíli vyčkával. Potom rozsvítil baterku a namířil ji do prostoru vepředu. Nic.

Ať je to mrtvé nebo ne, jsou na nepřátelském území a měli by se pohnout. „Honem,“ řekl. „Vypadneme.“

D’Agosta zvedl dvě ženy na nohy. Rychle prošli kolem řady hrobek ke klenutému průchodu na protější straně. Baterkou překrytou dlaní posvítil na zem. Uviděl jen pár kapek krve a nic víc. Vešel do průchodu, ostatním dal znamení, aby šli za ním do skladiště vzadu.

„Opatrně,“ zašeptal. „Uprostřed je hluboká jáma. Držte se u stěn.“

Když procházeli mezi hromadami plesnivějících knih vázaných v kůži a starým, rozpadajícím se nábytkem, z jedné strany se ozvalo ostré zasyčení. D’Agosta se otočil, zvedl baterku – přesně v okamžiku, kdy netvor vyrazil ze tmy, skočil k nim, zablácená ústa dokořán, se zvednutými polámanými černými nehty připravený drásat a trhat. Haywardová vyndala zbraň, ale on na ni v okamžiku skočil, srazil ji na zem, zbraň upadla a roztočila se na podlaze. D’Agosta, bez ohledu na bolest pochroumané ruky, na netvora zaútočil, několikrát ho udeřil. Ten na jeho rány nijak nereagoval a pevně sevřel Lauřin krk. Usilovně se bránila. Celou dobu s krvežíznivou rozkoší pokřikoval: Aihu! Aihu! Aihu!

Najednou skladiště ozářilo agresivní oranžové světlo. D’Agosta se k němu otočil; v protějších dveřích stál Bossong s obrovskou hořící pochodní v ruce. Obličej měl zkrvavený, ale svůj hrozivý, téměř královský vliv neztratil.

„Arrêt!“ vykřikl hlubokým hlasem, který se nesl ozvěnou podzemní síně.

Netvor se zastavil a jedním nenávistným okem se rozhlížel.

D’Agosta věděl, že zbraň Haywardové leží jen pár centimetrů od nohou čelního představitele komunity. Chtěl ji sebrat, ale sotva udělal krok, Bossong ji okamžitě zvedl a namířil na ně.

„Bossongu!“ vykřikl D’Agosta. „Nechte toho!“

Vůdce Ville neřekl nic, mířil na ně pistolí.

„Tohle představuje vaši víru? Tohle monstrum?“

„To monstrum“ – Bossong to slovo skoro vyplivl – „je náš ochránce.“

„A takhle vás ochraňuje? Tak, že se pokouší zabít policistu při výkonu služby?“

Bossong se podíval z D’Agosty na zombie, Haywardovou a zase znovu na D’Agostu.

„Ona nic neudělala. Přestaňte s tím!“

„Vpadla do naší komunity, znesvětila náš kostel.“

„Přišla sem, aby mě a tyhle lidi zachránila.“ D’Agosta upíral oči na vůdce. „Vždycky jsem si myslel, že jste jenom krvežíznivý člen kultu, který zabíjí zvířata kvůli nějakému perverznímu, zkaženému potěšení. No tak, Bossongu, dokažte mi, že se mýlím. Teď máte příležitost. Ukažte, že jste něco víc. Že vaše víra je něco víc.“

Bossong se chvíli ani nehnul. Potom se v celé své výši narovnal. Otočil se k zombie. „C’est suffice!“ vykřikl. „N’est-ce envoi pas!“

Netvor ze sebe vyloudil neartikulovaný srkavý sten. Sliny v hrdle mu kypěly, když vzhlížel k duchovnímu. Povolil stisk na krku Haywardové a ona se vykroutila, kašlala a lapala po dechu. D’Agosta jí pomohl na nohy a společně ustoupili.

„Tohle musí přestat!“ řekl Bossong. „Násilí musí přestat.“

Stvoření sebou v agónii nerozhodnosti trhlo a cuklo. Podívalo se z Haywardové na Bossonga a zase zpátky. Když to D’Agosta sledoval, zpozoroval, že ho znovu zachvacuje ta šílená touha. Sehnul se, skočil po Haywardové.

Výstřel v uzavřeném prostoru byl ohlušující. Netvor vyletěl do vzduchu, otočil se a dopadl na zem. S bolestným zavytím a bestiálním vztekem se zvedl na všechny čtyři, krev mu prýštila z druhé rány na boku, a šoural se – stále rychleji, s novým příšerným cílem – k Bossongovi. Další kulka ho zasáhla do břicha, předklonil se, děsivě vrčel. Bylo to neuvěřitelné, ale netvor se pokusil znovu vstát, krev mu prýštila z ran a zejících úst, ale třetí kulka ho zasáhla do hrudi. Znovu se zhroutil na zem, stočil se, třásl se a nezvladatelně sebou škubal. D’Agosta ho chtěl chytit, ale bylo pozdě; zmítal se a ošklivě skučel, byl napůl zhroucený a napůl v křečích nad okrajem studny. Klokotavý jekot, který ze sebe vydal – po děsivě dlouhé vteřině – zakončilo slabé šplíchnutí.

Bossong pomalu sklonil zbraň. „Tak to končí stejně, jak to začalo,“ řekl. „V temnotě.“

84

Esteban vešel do cely a zůstal stát. Tak který první? Nepatřil však k těm, kdo se dlouho rozhodují, překročil tělo dívky a vypravil se ke zkrvavenému agentovi FBI. Především on si zasloužil smrt. Ale samozřejmě, pomyslel si Esteban s jízlivým úsměvem, ten už je mrtvý – nebo skoro mrtvý. Po výstřelu z pistole v uzavřeném prostoru mu bude pořádně zvonit v uších. Taková nepříjemnost. V duchu si opakoval všechny kroky, které bude muset učinit, a přitom doplňoval zásobník. Společně s těly bude muset zakopat svoje oblečení a zbraně – to zvládne bez problémů. Zahladit stopy po krvi je dnes prakticky nemožné, protože vyšetřovatelé mají k dispozici silné chemické prostředky. Jenomže podzemní místnost je možné zazdít tak, aby nebylo poznat, že někdy existovala. Tam se vejdou všechny mrtvoly. Je docela možné, že v nejbližších dnech tu bude slídit spousta lidí, budou hledat agenta FBI. Možná někomu řekl, kam se chystá. Neexistuje jediná stopa, že sem dorazil: žádné auto ani člun, vůbec nic.

Zasunul zásobník, kulku připravil do komory. Jednou rukou zbraň zvedl, druhou si baterkou pečlivě posvítil na nehybné tělo.

Rána přišla zezadu, ohromující třesk do hlavy a potom se na něj vrhla nějaká opice, rukama podobnýma pařátům mu trhala obličej, jedním prstem zachytila okraj očního důlku a zaryla ho do očnice. Vyloupla mu oční bulvu. V explozi bolesti vykřikl, cukal sebou, aby ze sebe to útočící zvíře setřásl, jednou rukou se s ním pral a druhou střílel ze zbraně. Dunění znělo děsivě. Baterka s třeskem upadla na zem a všechny pohltila tma.

Chvíli měl mysl ochromenou překvapením a bolestí, ničemu nerozuměl. Teprve potom pochopil: byla to ta dívka. Ječel, cukal sebou a třásl se, volnou rukou do ní naslepo bušil, ale její sevření stehny nepovolilo. Cítil, jak mu oční bulva s vlhkým, čvachtavým zvukem vyskočila z důlku. Hrůzou a bolestí na okamžik ztratil veškerou schopnost racionálně uvažovat.

S mohutným řevem dopadl na zem, po silné ráně konečně povolila sevření, ale když se odkutálel a chtěl popadnout zbraň, uvědomil si, že s ním bojuje ještě někdo další, kdo mu drsně vykopl zbraň z ruky. Určitě ten agent FBI. Prudce ho udeřil, vydrápal se na nohy a utíkal. Tvrdě narazil na zeď, bylo mu strašně a přerývaný dech obou útočníků jako by zněl ze všech stran.

… Dveře! Vypotácel se jimi a utekl do tmy, omámený a zmatený. Rekvizity padaly, narážel na stěny a dveřní prostory jako kulička v tivoli. V bolestech a panice ztrácel orientaci, padal a drápal se na nohy, prodíral se mezi hromadami harampádí ve snaze utéct. Jak ta holka a ten agent mohli přežít? Ale už v okamžiku, kdy ho ta otázka napadla, znal odpověď. A proklínal svoji kolosální, gigantickou hloupost. Jak běžel, cítil, že se mu oční bulva pohupuje na zrakovém nervu – při každém pohybu poskakovala a opisovala bolestivý oblouk.

Browning! Zapomněl na druhou zbraň. Sáhl za pásek, vyndal ji, otočil se a vystřelil na své pronásledovatele. Po chvíli jeho střelu opětoval kolt a kulka velké ráže se zavrtala do rekvizity u jeho ucha. Zasypaly ho odštěpky a třísky.

Ježíši, to bylo blízko. Otočil se a utíkal, zběsile se prodíral starými krámy a znovu se snažil zorientovat. Slyšel, jak jsou mu v patách. Kdyby po nich znovu do tmy vystřelil, jen by ze sebe udělal terč.

Do něčeho narazil a pochopil, že ve svém zoufalém pokusu o útěk zvolil špatný směr. Kde sakra je? Co to bylo za rekvizitu? Obrovská sádrová stěna – s naznačenými kvádry… je to věžička zámku? Ano, určitě! Vrátil zbraň za pas a vyškrábal se na cimbuří, aby zjistil, kudy se má vydat. Ještě kousek, jen kousek… Došel na konec cimbuří a seskočil. Dopadl na jakousi plošinu. Co to je? Předpokládal, že se dostane k falešnému sarkofágu egyptského faraóna Raneba, ale tady bylo úplně něco jiného. Zvolil špatný směr? Byl sice zmatený, ale i když byl otřesený bolestí, snažil se zorientovat v nekonečném množství hollywoodských krámů. Plazil se po rampě, klopýtl a upadl na dřevěnou plošinu, hekal. Možná kdyby tam prostě zůstal ležet úplně potichu, nenašli by ho. Ale ne, to je hloupost. Najdou ho a potom… Musí dojít někam, kde by se s nimi mohl utkat. Nebo odkud by mohl utéct.

Slyšel, jak jdou ve tmě kolem cimbuří a hledají ho.

Takový náhlý obrat, který znamenal konec jeho nadějí, ho ohromil. Zcela propadl smutku a bolesti. Musel přiznat, že mu zbývá jediná možnost: útěk. Možná do Mexika, Indonésie nebo do Somálska. Ale nejprve se musí dostat z tohoto černého žaláře a nechat si ošetřit oko. Posadil se a cítil, jak se mu o tvář otřel provaz, popadl ho a začal se zvedat – ale provaz náhle povolil. Shora zaslechl podivný zvuk a ve zlomku vteřiny si uvědomil, co udělal, za jaký provaz zatáhl. Ale už bylo pozdě. Jeho svět náhle zmizel, v krátkém, prudkém otřesu.

Nora slyšela škrábání, po něm zasyčení a nato zahlédla roztřesené žluté světlo. Pendergast držel v ruce stočené noviny, na jedné straně zapálené. Na betonové podlaze ležel plášť kulky, z níž vysypal kordit, aby mohl papír zapálit. „Pojďte se podívat,“ řekl tiše.

Pendergast natáhl ruku a Nora se jí chytila. Měla velké bolesti; připadalo jí, že všechna žebra na zádech má po výstřelech polámaná; v hlavě jí po otřesu mozku tepalo. Pendergastova neprůstřelná vesta, kterou jí agent v temnotě cely podal, ji pod nemocniční noční košilí tížila. Obešla starou část středověkého hradu a před sebou uviděla gilotinu. Břit byl dole a na plošině leželo tělo. V popravčí káře pod ním uviděla čerstvě uťatou hlavu. Patřila jejímu únosci, jedno oko měl v údivu otevřené dokořán, druhé, těžce poškozené, se pohupovalo na šňůrce nervu.

„Panebože…“ Ústa si zakryla rukou.

„Vypadá to dobře,“ řekl Pendergast. „To je muž zodpovědný za vraždu vašeho manžela a Caitlyn Kiddové. Muž, který zabil Colina Fearinga a Martina Warteka. Pokusil se zabít vás i mě.“

Zalapala po dechu. „Proč?“

„Téměř dokonale zinscenované – nebo bych měl říci zničující – drama. Konečnou pohnutku pochopíme, až vypátráme jistý dokument.“ Mluvil velmi tiše, vlastně skoro šeptal. Stěží mu rozuměla. „Teď musíme zavolat sanitku. Až… až tady budete hotová.“

S očima upřenýma na tu hororovou scénu si uvědomila, že vlastně clonou bolesti zažívá chmurnou katarzi. Odvrátila se.

„Viděla jste dost?“

Přikývla. „Musíme se odtud dostat. Silně krvácíte.“

„Estebanova třetí kulka mě zasáhla mimo vestu. Patrně mám poškozenou levou plíci.“ Zakašlal; z úst mu vyteklo trochu krve.

Se zapálenými stočenými novinami procházeli pomalu, strastiplně sklepením, do schodů, přes stinný trávník do velkého obytného domu. V potemnělém obývacím pokoji pomohl Noře usadit se na pohovku, zvedl telefon a vytočil 911.

A potom se v bezvědomí svezl na podlahu. Zůstal ležet bez hnutí v roztékající se kaluži vlastní krve.

85

S nadcházející nocí šesté poschodí Univerzitní nemocnice North Shore utichlo. Skřípot kolečkových křesel a pojízdných nosítek, vyzvánění a hlášení z reproduktorů na sesterně – to vše téměř ustalo. A přece byly slyšet zvuky, které nikdy neutichají: syčení respirátorů, slabé chrápání a mumlání, hučení a pípání zaznamenávající životní funkce na monitorech.

Nic z toho D’Agosta neslyšel. Šestnáct hodin seděl na stejném místě: u jediného lůžka v privátním pokoji. Oči upíral na podlahu, občas zatínal a povoloval zdravou ruku.

Koutkem oka zahlédl pohyb. V rámu dveří stála Nora Kellyová. Měla ovázanou hlavu a pod nemocniční košilí měla fixovaná a ovázaná žebra. Šla k nohám postele.

„Jak mu je?“ zeptala se.

„Pořád stejně.“ Povzdechl si. „A vám?“

„Mnohem líp.“ Zaváhala. „A co vy? Jak se vám vede?“

D’Agosta zavrtěl ovázanou hlavou.

„Poručíku, chci vám poděkovat za podporu po celou tu dobu. Za to, že jste mi věřil. Za všechno.“

D’Agosta cítil, jak mu hoří tváře. „Nic jsem neudělal.“

„Udělal jste všechno. Opravdu.“ Cítil její ruku na svém rameni. Potom odešla.

Když zvedl oči, pohledem na ciferník zjistil, že uplynuly další dvě hodiny. A tentokrát v rámu dveří stála Laura Haywardová. Jakmile ho spatřila, došla k němu a zlehka ho políbila. Přitáhla si židli a posadila se.

„Musíš něco jíst,“ podotkla. „Nemůžeš tady takhle sedět donekonečna.“

„Nemám hlad,“ odpověděl.

Naklonila se k němu blíž. „Vinnie, takhle tě nerada vidím. Když mi Pendergast zavolal, řekl mi, že jsi šel do sklepení Ville. Já…“ Odmlčela se, vzala ho za ruku. „Najednou jsem si uvědomila, že tě nemůžu ztratit navždycky. Neunesla bych to. Poslouchej. Nemůžeš pořád sám sebe obviňovat.“

„Byl jsem strašně rozčilený. Kdybych zlost dokázal ovládnout, nebyl by postřelený. Taková je pravda. A ty to moc dobře víš.“

„Ne, to nevím. Kdoví, co by se stalo, kdyby se situace vyvinula jinak? Takovou nejistotu cítí každý, kdo má co do činění s dodržováním pořádku a zákonů. A kromě toho jsi slyšel, co říkali lékaři: krize přešla. Pendergast ztratil spoustu krve, ale dostane se z toho.“

Pacient na posteli se slabě pohnul. D’Agosta a Haywardová se ohlédli. Agent Pendergast si je prohlížel přivřenýma očima. D’Agosta ho ještě nikdy neviděl tak bledého. Byl jako smrt – a jeho končetiny, vždycky štíhlé, byly teď přízračně vyzáblé.

Agent FBI na ně chvíli upřeně hleděl, víčka stříbřitých očí měl pokleslá únavou. D’Agosta dostal strach, že umřel. Ale potom Pendergast pohnul rty. Oba se k němu sklonili, aby ho slyšeli.

„Jsem rád, že oba vypadáte dobře,“ řekl.

„Vy také,“ odpověděl D’Agosta a pokusil se o úsměv. „Jak je vám?“

„Ležím tady, hodně přemýšlím a také si užívám vašeho zájmu. Co máte s rukou, Vincente?“

„Zlomenou loketní kost. Nic vážného.“

Pendergastovy oči se rozechvěle zavřely. Po chvíli je znovu otevřel.

„Co tam bylo?“ zeptal se.

„Kde?“ řekl D’Agosta.

„V Estebanově sejfu.“

„Stará závěť a jedna listina.“

„Ach,“ zašeptal Pendergast. „Poslední vůle Elijaha Estebana?“

D’Agosta sebou cukl. „Jak to víte?“

„Ve sklepení Ville jsem našel hrob Elijaha Estebana. Byl poškozený a vykradený, jen pár minut předtím, než jsem k němu přišel. Ten dokument se týkal majetku, viďte?“

„Přesně tak. Farma o rozloze dvaceti akrů,“ odpověděl D’Agosta.

Pomalu přikývl. „Předpokládám, že už to farma není.“

„Máte pravdu. Teď je to dvacet akrů prvotřídní manhattanské nemovitosti mezi Times Square a Madison Avenue. V poslední vůli je uvedeno, že Esteban je jediným dědicem.“

„Přirozeně by se ve skutečnosti nepokusil pozemek převzít. Použil by ten dokument jako základ nanejvýš lukrativního soudního řízení, které by skončilo multimiliardovým vyrovnáním. O tom ani v nejmenším nepochybuji. Kvůli tomu se už vyplatí zabíjet, Vincente.“

„Někomu možná ano.“

Pendergast položil paže na přikrývku, bílými prsty se dotýkal látky. D’Agosta si všiml, že je to velmi jemné plátno. Za to určitě vděčí Proctorovi. „Na místě, kde dnes stojí Ville, bývala dříve náboženská komunita – jiná než ta současná. Wren mi říkal, že jejím původním zakladatelem byl farmář, který hospodařil jen pro potěšení, nikoli pro výdělek. Ten farmář a Elijah Esteban musí být stejná osoba. Když zemřel, byl pohřben ve sklepení sídla, které založil – společně, jak se ukazuje, s osudnými papíry, tím dokumentem a poslední vůlí.“

„To dává smysl,“ řekl D’Agosta. „A jak se o tom Alexander Esteban dověděl?“

„Když odešel z Hollywoodu, začal se vášnivě pídit po svých kořenech. Najal si badatele, který pro něj studoval záznamy. Právě on učinil ten objev – a za své úsilí byl zavražděn. Mimochodem, právě jeho bylo to druhé, neidentifikované tělo v tunelu.“

„Našli jsme ho,“ řekla Haywardová.

„Šikovná mrtvola. Někdo ji hodil z mostu do řeky Harlem a náš velmi zaneprázdněný přítel Wayne Heffler, s pomocí takzvané sestry, jej nesprávně identifikoval.“

„Takže Colin Fearing byl živý,“ konstatoval D’Agosta. „Tedy když zabil Smithbacka.“

Přikývnutí. „Je pozoruhodné, co se dá udělat s divadelními líčidly. Esteban byl filmovým režisérem par excellence.“

„Možná bychom měli Pendergastovi dopřát odpočinek,“ řekla Haywardová.

Pendergast chabě mávl rukou. „Ale kdepak, kapitáne. Mluvení mi pomáhá vyjasnit mysl.“

„Pořád tomu nerozumím,“ ozval se D’Agosta.

„Hned to pochopíte.“ Pendergast zavřel oči, složil bledé ruce na pokrývku. „Esteban se dozvěděl o existenci dokumentu – a kde ho najde –, který mu přinese pohádkové bohatství. Bohužel byl uložen v rakvi a zamčený ve sklepení v budově, kde je dnes Ville des Zirondelles: uzavřená sekta, jejíž členové jsou velmi podezíraví k cizincům. Je tak uzavřená, že má pouhých sto čtyřicet čtyři členů; jen pokud někdo zemře, naverbují nováčka. Bylo vyloučené, aby tam Esteban pronikl. Tak zkusil vyburcovat společnost proti Ville, aby si město vzalo zpátky pozemek a soudně vystěhovalo squattery. Proto se přidal k organizaci Lidé pro ostatní živočichy a získal Smithbacka, aby o tom napsal do Timesů.“

„Teď už to chápu,“ řekl D’Agosta. „Samo o sobě to nestačilo. Tak Esteban přitvrdil – zabil Smithbacka a svalil vinu na Ville. K tomu ještě připojil nesmysly o voodoo a zombie.“

Pendergast velmi slabě přikývl. „Vôdou neuchopil nejlépe – například ta maličká rakev ve Fearingové prázdné kryptě – právě proto byl z toho můj přítel Bertin tak zničený. Stopa bohužel chyběla. Ironií je, že Ville nepraktikuje Vôdou, spíše svůj podivný a bizarní kult, za desítky let izolace proměněný a pokřivený.“ Odmlčel se. „Najal si dva komplice. Colina Fearinga – a Caitlyn Kiddovou.“

„Caitlyn Kiddovou?“ opakoval D’Agosta nevěřícně. „Tu reportérku?“

„Přesně tak. Byla součástí plánu. Esteban si připravil detailní požadavky a potom takové lidi hledal. Předpokládám, že k tomu došlo přibližně takto: Fearing byl nezaměstnaný herec s podivnou pověstí a nutně potřeboval peníze. Žil ve stejném domě jako Smithback a váhu a výšku měl zhruba stejnou. Pro Estebana dokonalý typ. Caitlyn byla poněkud bezohledná novinářka, která se chtěla prosadit.“ Podíval se na Haywardovou. „Vás to příliš nepřekvapuje.“

Haywardová před odpovědí zaváhala jen na okamžik. „Vyžádala jsem si prověření všech, kdo v tom případu figurovali. Informace o Kiddové jsem dostala před několika hodinami. Byla ve vězení – ukazuje se, že to dobře skrývala – za podvod. Využívala důvěřivosti starších mužů a tahala z nich peníze.“

Šokovaný D’Agosta na ni zíral.

Pendergast jen pokývl hlavou. „Domnívám se, že právě podle trestního rejstříku ji Esteban našel. V každém případě by jí slušně zaplatil za hlavní roli. Esteban sepsal scénář tohoto malého dramatu, v němž Fearing předstíral svoji smrt, a využil při tom badatelovy mrtvoly. Caitlyn Kiddová zahrála jeho sestru, která ho identifikovala, a velmi zaneprázdněný doktor Heffler celý příběh doplnil. Když si všichni mysleli, že je Fearing mrtvý, Esteban iluzi vylepšil make-upem – koneckonců byl přece filmový producent. A měl Fearinga – který hrál sám sebe, jenom se z mrtvoly stal zombie –, ten zabil Smithbacka a zaútočil na Noru Kellyovou.“

D’Agosta smutně zavrtěl hlavou. „Když o tom takhle mluvíte, připadá mi to skoro jasné.“

„Pamatujete, jak se Fearing schválně podíval do bezpečnostní kamery, když odcházel z domu, kde Smithback bydlel? Jak se jistil, aby ho sousedé dobře viděli? Tehdy mi to připadalo podivné, ale teď to dává dokonalý smysl. To, aby byl Fearing viděn, byla důležitá – možná nejdůležitější součást Estebanova plánu.“

Rozhostilo se ticho. Pendergast naposledy otevřel oči. „Potom Esteban spustil další jednání. Caitlyn Kiddové připadla role spojit se s truchlící Norou, aby i ona svedla vinu za vraždu na Ville. Jejím prvním úkolem bylo dostat se k Noře a podvodem jí vnuknout představu, že vraždu má na svědomí Ville. A všechno to zařídit tak, aby Nora sama přišla s nápadem vydat se do Ville. Podařilo se jim na Noru vyvinout nátlak – použili Fearinga, který ji pronásledoval v muzeu i jinde. Potom Esteban ukradl Smithbackovo tělo z márnice – aby vzbudil dojem, že i on vstal z mrtvých jako zombie. Ale Smithbackovo tělo potřebovali z dalšího, ještě zásadnějšího důvodu: museli udělat masku obličeje pro Fearinga. Fearing si masku nasadil – přiměřeně pozměněnou, aby vypadala děsivě – a zabil Kiddovou před spoustou lidí, takže ho svědci indetifikovali jako Smithbacka.“

„Ale proč zabíjel Kiddovou?“ zeptal se D’Agosta.

„Svou roli hrála dokonale – ale přestala být užitečná. Nadešel čas připravit na ni past. Je snazší ji zabít než jí zaplatit a vždycky je prozíravé zbavit se kompliců. Lekce, kterou si měl Fearing vzít k srdci. Vzpomínáte si, jak Kiddová vykřikla Smithbackovo jméno, než ji zabil? Domnívám se, že Esteban jí řekl, že Fearing převlečený za mrtvého Smithbacka na té slavnosti někoho zabije. Její úlohou – v posledním obraze – bylo vykřiknout Smithbackovo jméno náležitě vyděšeným hlasem, aby si všichni mysleli, že to je on, a iluze byla stoprocentní. Jenomže dostala víc, než očekávala.“

„A potom Esteban přikázal Fearingovi zabít Warteka hned, jak zahájí kroky pro soudní vystěhování Ville,“ dodal D’Agosta.

Pendergast přikývl.

„A unesl Noru, aby znovu mohl falešně obvinit Ville z trestného činu.“

„Ano, tlak na Ville měl krok za krokem dospět do kritického bodu. Esteban nehodlal čekat na řízení týkající se vystěhování. Měl skvělé tempo, byl výborný režisér. Když pustil na veřejnost video s Norou, všichni se domnívali, že je natočené ve sklepení Ville, třetí dějství bylo na spadnutí. Věděl, že právě v tu chvíli nadešel čas uhodit.“

„Takže Esteban zabil Fearinga sám?“ zeptala se Haywardová.

„Mám za to, že ano. Nepochybně chtěl odstranit svého druhého spolupachatele stejným způsobem jako prvního. To, že jeho tělo pohodil nedaleko Ville, s sebou neslo další klad – opět falešné obvinění z vraždy.“

„Jednu věc nechápu,“ řekl D’Agosta. „Při tom prvním pochodu na Ville Esteban vybičoval dav a potom ho uklidnil. Proč?“

Pendergast odpověděl až po chvíli. „Mě to zpočátku také mátlo. Ale potom mě napadlo, že jich nebylo dost. V takovém počtu by ničeho nedosáhli. Bylo to předčasné. K tomu, aby se dostal dovnitř a vykradl hrobku, měl jen jeden pokus. Potřeboval, aby došlo k mohutné výtržnosti, ne jen k nějakému nevýraznému krátkému protestu. Musel se dostat dovnitř nepozorovaně, uchvátit svou odměnu a zase se vrátit. Poprvé to byla jenom generální zkouška. Proto Esteban nevedl tu druhou, hlavní demonstraci. Jen všechny ponoukl a potom předstíral, že to vzdává. Byl tam dole, Vincente, dokonce ve chvíli, kdy jsme tam přišli my dva. Jen náhodou jsme mu nezkřížili cestu. Ve chvíli, kdy nás ta příšera napadla, už byl pryč.“

Haywardová se zamračila. „A co byla vlastně ta příšera zač?“

„Člověk. Alespoň kdysi ano. Ten obřad z něj stvořil někoho jiného.“

„Jaký obřad?“ zajímalo D’Agostu.

„Vzpomínáte si na ty podivné nástroje, které jsme viděli na oltáři ve Ville? S kostěnými rukojeťmi a dlouhými zakřivenými kovovými hroty na konci? Plnily stejnou funkci jako jeden starý lékařský nástroj známý pod názvem leukotom.“

„Leukotom?“ opakoval po něm D’Agosta.

„Nástroj na provedení lobotomie – v tomto případě očnicové lobotomie. Do mozku se dostávali přes oční jamku. Lidé z Ville už dávno uměli zničit určitou část mozku v oblasti zvané Broca. Dokázali nešťastnou oběť zbavit pocitu bolesti, ztratila veškeré morální nebo etické zábrany, byla nesmírně agresivní, a přece pokorná ke svým opatrovníkům. Byla méně než člověk, ale více než zvíře.“

„Chcete říct, že ve Ville tohle dělali někomu záměrně?“

„Nepochybně. Takového člověka vybral kult jako oběť za komunitu, ale také si ho vážili a uctívali ho za to, že takovou oběť podstoupí. Možná to byla i pocta, o niž mnozí soupeřili. Takový jedinec byl v podstatě hlavní součástí jejich náboženského rituálu: jeho stvoření, opečovávání, vycvičení, krmení a osvobození – to vše bylo součástí obřadního cyklu. Byl ochráncem komunity před nepřátelským světem a oni ho sytili, živili a uctívali. V některých společnostech mohou určití jednotlivci dělat to, co je za normálních okolností považováno za špatnost. Například ve Ville udělali lobotomii, aby ochránili duši vyvoleného, a dovolili mu vraždit, aby ochránil Ville, aniž by na jeho duši ulpěl hřích.“

„Ale jak mohla operace změnit člověka v takové monstrum?“ zeptala se Haywardová.

„Operace sama není složitá. Před mnoha lety jisty lékař Walter Freeman dokázal dělat to, co vešlo ve známost jako transorbitals lobotomie za pouhých pár minut. Zasunul kousek ledu mezi oční kouli a víčko, rychle jím pohnul ze strany na stranu a problematickou část mozku zničil. A s ním i polovinu osobnosti, duši člověka, chápání sebe sama. Ville jenom postoupilo o krok dál.“

„Ty vraždy, které Wren odhalil,“ řekl D’Agosta, „možná spáchalo podobné zombie.“

„Přesně tak: stvoření živého zombie, které vraždou a vzbuzováním strachu strachem přesvědčilo Isidora Strause, aby nekácel v parku Inwood Hill. Zdá se, že správce Strausových konvertoval ke kultu ve Ville – a potom byl poctěn statusem zasvěceného a stalo se z něj zombie.“

Haywardová se otřásla. „To je hrůza.“

„Vskutku. Ironie je téměř hmatatelná: Esteban přinutil Fearinga chovat se jako zombie, aby přesvědčil veřejnost, že byl stvořen ve Ville. A přece Ville do jisté míry zombie vytvářelo – i když pro poněkud jiné účely, než jak to pochopil Esteban. Mimochodem, co se stalo s Ville?“

„Nejspíš prozatím všichni zůstanou, kde jsou. Slíbili, že nebudou obětovat zvířata.“

„A doufejme, že je konec se zombie. Nepřekvapilo by mě, kdybych se někdy v budoucnosti dozvěděl, že Bossong nebyl tak zlovolný, jak nám připadal, a jeho jednání do jisté míry zapůsobí na Ville příznivě. Mezi ním a veleknězem jsem cítil napětí.“

„Bossong byl ten, kdo zabil zombie,“ řekl D’Agosta. „Na konci, kdy se nás už chystalo zavraždit.“

„Skutečně? To je uklidňující: takový hrdinský čin není, řekněme, věc, kterou by opravdový věřící udělal – zabít nádobu vlastních bohů.“ Pendergast se podíval na Haywardovou. „Mimochodem, kapitáne, chci vám říci, s jak velkou lítostí jsem vyslechl zprávu o tom, že jste nebyla přijata do starostovy zvláštní jednotky.“

„Není čeho litovat.“ Haywardová si odhrnula tmavé vlasy z obličeje. „Možná je pro mě lepší, že jsem tu příležitost nedostala – kolují řeči, že jednotka se stane pouhou byrokratickou černou můrou, kterou, jak se každý dušoval, rozhodně být neměla. To mi připomíná: pamatujete si na našeho přítele Klinea, softwarového vývojáře? Zdá se, že bude litovat, jak tvrdě na komisaře tlačil. Právě jsem slyšela, že FBI řízeně odposlouchávala Rockerův telefon a má nahrávku vyděračského rozhovoru. Tomu se říká sting operation a je zcela zákonná. Oba půjdou ke dnu – a hodně rychle. Kline končí.“

„Škoda. Rocker není špatný člověk.“

Haywardová přikývla. „Měl k tomu ty nejlepší pohnutky – Dysonův fond. Je to svým způsobem tragédie. Ale vedlejší efekt je, že odcházím z kanceláře komisaře a dostala jsem zpátky místo kapitána v oddělení vražd.“

Rozhostilo se ticho.

D’Agosta chvatně promluvil. „Poslyšte, Pendergaste, chtěl jsem se omluvit za svoje nemožné chování – vtáhl jsem vás do Ville, byl jste postřelen, skoro jsme ztratili Noru. Udělal jsem spoustu nepředložeností, ale tohle byl vrchol.“

„Můj milý Vincente,“ zamumlal Pendergast, „kdybychom do Ville nešli, nenašel bych vykradenou hrobku, neviděl bych tam jméno Esteban… a kde bychom byli teď? Nora by byla mrtvá a z Estebana by se stal nový Donald Trump. Takže vidíte, že vaše ‚nemožné chování‘ hrálo rozhodující roli při vyřešení tohoto případu.“

D’Agosta nevěděl, co na to říct.

„A teď, pokud vám to nevadí, Vincente, budu odpočívat.“

Když vyšli z nemocničního pokoje, otočil se D’Agosta na Haywardovou. „K čemu jsou ty rozsáhlé kontroly původu všech, kdo pracují na případu?“

Haywardová se zatvářila netypicky rozpačitě. „Jednoduše jsem tam nemohla jen stát a dívat se na to, jak tě Pendergast bez tvého vědomí do všeho zatáhl. Tak… jsem se tím případem začala zabývat sama. Jenom trochu.“

D’Agostu zaplavila podivná směsice emocí: lehká rozmrzelost při pomyšlení na to, že by ho měl někdo tahat z bryndy, velké uspokojení, že jí na něm záleží natolik, aby se vůbec do něčeho takového pustila. „Vždycky o mě tak pečuješ,“ řekl.

Místo odpovědi se do něj zavěsila. „Máš nějaké plány ohledně večeře?“

„Ano. Vyrazíme si spolu.“

„Kam?“

„Co třeba do Le Cirque?“

Překvapeně se na něj podívala. „No ne! Dvakrát za jeden rok. Nějaká významná příležitost?“

„Žádná příležitost. Jen jedna výjimečná žena.“

V tu chvíli je na chodbě zastavil starší muž. D’Agosta se na něj udiveně podíval. Byl malý, podsaditý a oblečený jako z Londýna v době krále Edwarda VII. Měl na sobě černý žaket s bílým karafiátem v knoflíkové dírce a na hlavě dokonale čistou buřinku.

„Promiňte,“ řekl. „V pokoji, ze kterého jste právě vyšli, leží Aloysius Pendergast?“

„Ano,“ odpověděl D’Agosta. „Proč?“

„Musím mu doručit dopis.“ A skutečně v ruce držel dopis: luxusní papír krémové barvy. Na první pohled bylo znát zpracování na ručním lisu. Na přední straně bylo rozmáchlým rukopisem napsáno Pendergastovo jméno.

„Budete muset přijít jindy,“ řekl mu D’Agosta. „Pendergast odpočívá.“

„Ujišťuji vás, že tenhle dopis bude určitě chtít vidět hned.“ A muž chtěl kolem nich projít ke dveřím.

D’Agosta mu položil ruku na rameno. „Můžete mi říci, kdo jste?“ zeptal se ho.

„Jmenuji se Ogilby. Jsem právní zástupce Pendergastovy rodiny. A teď, kdybyste dovolil…“ Rukou ve světle hnědé rukavici se vymanil z jeho sevření, uklonil se, smekl buřinku před Haywardovou a prošel kolem nich do Pendergastova pokoje.

EPILOG

Malý motorový člun zlehka plul po lesklé hladině jezera Powell. Byl chladný, jasný den na začátku dubna, arizonský vzduch byl svěží a čistý jako právě vyprané prádlo. Pozdní dopolední slunce svítilo oranžově na velké pískovcové stěny Grand Bench, a jak člun proplul zátočinou, daleko vepředu se vynořila přední část náhorní plošiny Kaiparowits, ve vycházejícím slunci nachová, divoká a nepřístupná.

Nora Kellyová stála u kormidla, vítr jí čuchal krátké vlasy. Hukot motoru se jemně odrážel od útesů a voda syčela kolem trupu, když člun proplouval mystickým kamenným světem. Vzduch voněl cedrovým dřevem a horkým pískovcem, a když člun proplouval tichem jako v katedrále, nad okraji kaňonu zakroužil se slabým křikem orel.

Uvolnila škrticí ventil a člun zpomalil. Za dalším zákrutem jezera se vynořilo úzké ústí zaplaveného kaňonu – kaňonu Serpentine, dvě hladké stěny červeného pískovce s pruhem zelené vody uprostřed.

Nora zajela do kaňonu. V sevřeném prostoru byl člun hlučnější. Kaňon dostál svému jménu, kroutil se a vinul v serpentině. Bylo tam chladněji, docela zima a Noře v mrazivém vzduchu stoupala od úst pára. Po chvíli člun doplul k obzvláště krásnému místu, kde malý vodopád kličkoval a řinul se kamenným žlabem, svým tokem si vytvářel mikrokosmos převislých kapradin a mechů se shlukem miniaturních pokroucených boroviček na skalní rozsedlině. Vypnula motor a nechala se unášet, poslouchala šplouchání vodopádu, vdechovala vůni kapradí a vody.

Tohle magické místo si pamatovala, jako by tu byla včera. Při expedici do Quiviry téměř před pěti lety plula právě tudy. Bill Smithback, kterého potkala teprve den předtím, stál u zábradlí a kývl na ni, aby k němu přišla.

„Vidíte to, Noro?“ řekl a s úsměvem ji šťouchl loktem. „Právě tady si rusalky smáčejí svá pavučinková křídla. To je rusalčí sprcha.“ Tehdy poprvé ji překvapil svým poetickým cítěním a láskou ke kráse.

To ji přimělo podívat se na něj zblízka, nedat na prvotní dojem. Možná právě tohle byl okamžik, kdy ho začínala milovat.

Před dvěma týdny se vrátila z Nového Mexika poté, kdy jí nabídli práci kurátorky v Archeologickém ústavu v Santa Fe. Bydlela u svého bratra Skipa, poslední týden se dozvídala více o práci a probírala zaměstnání s ředitelem a vedením muzea. Kdyby tu práci vzala, byla by podmíněna vypracováním podrobností na financování již naplánované expedice do Utahu v nadcházejícím létě. Skip jí velmi pomohl a podpořil, byl rád, že jí může oplatit to, jak mu před lety pomohla dát si život dohromady.

Ale byl ještě jeden důvod té cesty, soukromější. Z valné části se už vyrovnala s hrůzou Billovy smrti. Ani New York a její oblíbené restaurace a parky, dokonce ani samotný byt už ji nijak neděsily. Ale s minulostí to bylo jinak. Neměla představu, jak na ni země kaňonů na jihovýchodě zapůsobí. Místa jako Page, Arizona, kde se poprvé setkali, nebo samotné jezero Powell, či divoká země, kde hledali zpola mýtické město Quivira. Měla pocit, že ta místa potřebuje znovu prozkoumat. Když člun proplouval kaňonem, vynořily se vzpomínky – zahalené závojem nostalgie, takže je vnímala spíše jako hořkosladké než bolestné. Bill hlučně naříká, když ho pokousal jeho kůň Bouřlivák. Bill ji před prudkým deštěm chrání vlastním tělem. Billova postava v jasném světle hvězd ji chytá za ruku. Tahle magická země v ní vyvolala takovéhle vzpomínky a ona za ně byla vděčná.

Člun zastavil, jen zlehka ho unášela voda připomínající zrcadlo. Nora ze dna člunu zvedla malou bronzovou urnu, odtrhla papírovou pásku a otevřela víčko. Přidržela ji u boku člunu a vysypala do vody několik hrstí popela. Pomalu se nořil do nefritově zbarvených hlubin. Dívala se, jak se rozptyluje ve vířivých sloupcích, které se zakalily, když popel klesal níž a níž.

„Sbohem, drahý příteli,“ pronesla něžně.

ROMÁNY DVOJICE AUTORŮ PRESTON-CHILD SLOVO AUTORŮ

Často se nás lidé ptají, v jakém pořadí, existuje-li vůbec nějaké, by se měly naše knihy číst.

Taková otázka přísluší románům, v nichž vystupuje postava zvláštního agenta Pendergasta. I když romány píšeme jako nezávislé příběhy, jen málo z nich je zasazeno do izolovaného světa. Právě naopak. Zdá se, že čím více románů společně píšeme, tím více přesahů postav a událostí přibývá. Například postavy z jednoho románu se mohou objevit v některém pozdějším, nebo události z jedné knihy se mohou přelít do následující. Zkrátka, pomalu budujeme svět, v němž žijí všechny postavy našich románů, získávají životní zkušenosti a jejich osudy mohou přesahovat hranice jednoho díla.

Přesto však nemusíte nezbytně číst romány v nějakém stanoveném sledu. Velmi usilujeme o to, aby co nejvíc našich knih přinášelo příběhy, které čtenáře potěší, i pokud nečetl žádné jiné, výjimek je jen málo.

Předkládáme svůj rozpis.

ROMÁNY S PENDERGASTEM

Relikvie byl náš první román, v němž se poprvé objevila postava zvláštního agenta Pendergasta.

Relikviář je pokračování Relikvie.

Kabinet kuriozit je naším třetím „Pendergastovským“ románem a je naprosto samostatný.

Zátiší s vránami je další. Příběh je rovněž samostatný (i když čtenáři, kteří jsou zvědaví na Constance Greeneovou, se právě v tomto románě o ní něco dozvědí, stejně jako v Kabinetu kuriozit).

Pekelná síra následovala, je první z řady, kterou jsme neoficiálně nazvali Pendergastovská trilogie. Ačkoli je příběh rovněž samostatný, v něčem navazuje na Kabinet kuriozit.

Tanec smrti je prostředním románem zmíněné trilogie. Lze jej číst jako samostatnou knihu, ale čtenáři by možná před Tancem smrti rádi sáhli po Pekelné síře.

Kniha mrtvých je v této trojici poslední, kulminující román.

Pro maximální požitek je dobré přečíst si nejprve román Tanec smrti.

Kolo temnoty je samostatný román, který sleduje Pendergasta, a děj se odehrává po událostech v románu Kniha mrtvých.

Hřbitovní tanec, který právě držíte v rukách, je naším nejnovějším Pendergastovským románem. Je samostatný, ale, jak bývá naším zvykem, občas se v něm objevují odkazy na události z předchozích románů nebo z nich některé pasáže vycházejí.

ROMÁNY BEZ PENDERGASTA

Napsali jsme také další samostatné dobrodružné příběhy, v nichž postava zvláštního agenta Pendergasta nevystupuje. Jejich názvy uvádíme v pořadí, v němž vyšly: Dračí hora, Poklad, Bouře a Ledová bariéra.

Bouře představuje archeoložku Noru Kellyovou, která se objevuje v pozdějších Pendergastovských románech. Ledová bariéra představuje Eliho Glinna, který se objevuje v Tanci smrti a Knize mrtvých.

Na závěr bychom chtěli naše čtenáře ujistit, že toto sdělení není myšleno jako jakýsi „povinný postup“, ale jen jako odpověď na otázku, v jakém pořadí bych měl číst vaše romány? Máme velké štěstí, že existují lidé jako vy, kterým četba našich knih přináší radost, stejně tak jako nám dělá radost je psát.

S přáním všeho nejlepšího

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai