Bouře

Douglas Preston Lincoln Child

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Archeoložka Nora Kellyová prožívá neklidné období ve své práci i v osobním životě. Po násilném a nevysvětlitelném incidentu se jí navíc dostává do rukou záhadný dopis od otce, který před šestnácti lety zmizel kdesi v odlehlé pustině. Dopis odhaluje místo v kaňonech rudých skal na jihu Utahu, kde se ukrývá legendární Quivira, podivuhodné ztracené zlaté město indiánského kmene Anasazi. Nora je přesvědčena, že otec skutečně Quiviru našel. Dává dohromady expedici a společně s ní se vydává k jezeru Powell v ústí Serpentinového kaňonu. V nehostinném labyrintu kaňonů a pustých hladkých skal nalézá odpověď jak na své největší naděje, tak i na nejhorší noční můry. Ve stínech sluncem rozpálených útesů jsou ukryté nevýslovné poklady, řešení největší hádanky americké archeologie – a neúprosná, dusivá smrt. Civilizace, která se rozvinula před tisíci lety a potom záhadně zmizela… národ, který stavěl cesty, ale neznal kolo, který útesy v drsné krajině amerického jihozápadu protkal obydlími, majáky, svatyněmi a planetárii, jimž moderní archeologové stále ještě docela nerozumějí. To je historické pozadí dobrodružného příběhu z díly autorů bestsellerů Relikvie a Poklad – je to román plný dobrodružství, objevů a lidské odvahy zkoušené mezními situacemi.Překlad Věroslava Ončáková.

Lincoln Child

&

Douglas Preston

Bouře

I.

SILNICE S NOVĚ POLOŽENÝM KOBERCEM VEDLA ZE Santa Fé a uhýbala na západ mezi mexické borovice. Jantarově zbarvené slunce zapadalo přes několik potrhaných oblaků za pohoří Jemez se zasněženými vrcholky a kreslilo na krajinu jakoby vyšívané vzory. Nora Kellyová sjížděla se svým rozhrkaným fordem pickupem po silnici mezi kopci a přes vyschlé bažiny. Byla tu za tři měsíce už potřetí. Když směřovala vzhůru od Buckmanovy bažiny na Králičí plošinu – co kdysi byla Králičí plošina – viděla za borovicemi oblouk zářivého světla. Po chvíli míjela obdělávaný pozemek. Nedaleko se otáčela a kývala hlava rozprašovače vody a v pravidelných intervalech třaslavých kadencí do slunečního svitu vystřikovala vodu. Vzadu na pahorku stál nový pavilon klubu Fox Run, což byla masivní budova z napodobenin nepálených cihel. Nora odvrátila oči. Truck se překodrcal kolem ohrady pro dobytek na vzdáleném konci Fox Run a najednou místo silnice byla jen udusaná hrbolatá cesta. Předrkotala kolem starých poštovních schránek a neuměle napsané, větrem ošlehané cedule RANCHO DE LAS CABRILLAS. Na chvilku se v myšlenkách vrátila o dvacet let zpátky, do jednoho letního dne: znovu stála v horku, v ruce držela vědro s barvou a pomáhala tátovi s nápisem. Cabrillas, říkal, znamená španělsky vodoměrky. Ale jmenují se tak i Plejády, které vypadají jako bruslaři na lesklé hladině rybníka. „Do háje se skotem,“ vzpomínala si na jeho slova, když psal tlustým štětcem písmena. „Já tohle místo koupil kvůli těm hvězdám.“

Cesta v zatáčce stoupala a Nora zpomalila. Slunce už zapadlo a světla valem ubývalo. Tady, v travnatém údolí, stál starý ranč s okny zatlučenými prkny. A vedle něj se rýsovala stodola a ohrady, které vymezovaly to, co kdysi býval rodinný ranč Kellyových. Pět let tu už nikdo nebydlí. Žádná velká ztráta, pomyslela si Nora: dům je postaven z prefabrikovaných dílů z poloviny padesátých let, rozpadal se už za jejího dětství. Její táta utratil všechny peníze za půdu. Sjela z cesty těsně pod vrcholem kopce a podívala se na vyschlé koryto opodál. Někdo do něj bez jakéhokoli povolení vysypal rozbité škvárobetonové tvárnice. Možná má její bratr pravdu, že by to měla prodat. Daně se neustále zvyšují a dům už se dávno přestal vyplácet. Proč si ho dál nechávat? Nemohla si dovolit postavit vlastní dům – rozhodně ne z platu asistentky profesora. Viděla světla v domě Gonzalesova ranče, vzdáleného čtvrt míle. Byl to skutečný fungující ranč, ne jako tenhle tátův jen tak pro zábavu. Teresa Gonzalesova, dívka, s níž tu vyrostla, teď vedla ranč sama. Velká, šikovná, nebojácná žena. V posledních letech dohlížela i na ranč Kellyových. Pokaždé, když se mládež po večírku nebo opilí lovci rozhodli jen tak si tam jít zastřílet, Tereza je vyhnala a nechala Noře vzkaz na záznamníku v jejím městském domě. Poslední tři čtyři noci viděla Tereza těsně po západu slunce slabé světlo v domě i kolem něj a měla dojem, že se tam potulují velká zvířata. Nora počkala pár minut, pátrala po nějakých známkách života, ale ranč byl tichý a prázdný. Možná si Tereza jenom myslela, že vidí světlo. V každém případě to, co viděla, už tam nebylo. Pomalu projela truckem vnitřní bránou, pokračovala ještě dvě stě yardů po cestě, zastavila a vypnula motor. Z přihrádky na přístrojové desce vyndala baterku a vystoupila. Dveře do domu byly otevřené, visely nejistě na jediném závěsu, zámek už byl dávno vylomený. Poryv větru zdvihl oblak prachu a dveře zaskřípěly. Rozsvítila baterku a strčila do dveří. Ty se pootevřely, ale hned se zhouply zase do původní polohy. Rozzlobeně do nich kopla, s rachotem se zhroutily. Vešla dovnitř. V temné místnosti na ni dolehly smutné vzpomínky. Na podlaze se válely lahve od piva a rozbité sklo, kdosi sprejem počmáral stěnu. Některá prkna na oknech byla vypáčená, koberec potrhaný, polštáře na gauči rozřezané a výplň rozházená všude kolem. Ve zdi byly kromě zubatých děr drobnější stopy po střelách z revolveru. Možná to ani není o tolik horší než minule. Kromě rozpáraného polstrování a zubatých děr ve zdi tu všechno vypadalo jako při její poslední návštěvě. Právník ji varoval, že dům v tomhle stavu představuje veliké riziko. Kdyby se tam dostal inspektor, ihned by to všechno určil k demolici. Problém spočívá v tom, že nemá dost peněz, aby takovou demolici mohla zaplatit – zbývá tedy jen prodej. Z obývacího pokoje zamířila do kuchyně. Světlo baterky dopadlo na starou kredenc, pořád ležela překocená na stejném místě. Někdo vytahal zásuvky a rozházel je kolem. Linoleum bylo na mnoha místech vyboulené, někde dokonce vyčuhovala prkna, takže bylo vidět do přístupové šachty dole. Vandalismus je těžká práce, pomyslela si. Když bloudila očima po místnosti, jako by měla nějaké tušení. Tentokrát je tu něco jinak. Z kuchyně se vydala do schodů, odkopávala stranou výplň matrací a snažila se soustředit. Rozřezané polštáře z gauče, díry vymlácené ve stěnách, rozpárané koberce a linoleum. To jí nepřipadalo jen tak samo sebou. Skoro jako by tam někdo něco hledal. Zastavila se v půli cestě na schodišti. To jí pod nohama zaskřípělo sklo?

Stála bez hnutí v mdlém světle. Neslyšela nic než vítr. Kdyby přijelo auto, slyšela by ho. Šla dál. Nahoře byla ještě větší tma, prkna na oknech zůstala zatlučená. Z odpočívadla zabočila vpravo a posvítila do svého pokoje. Znovu pocítila tu známou bodavou bolest při pohledu na růžové tapety, které teď visely v cárech a byly samá skvrna jako stará mapa. Matrace se proměnila v jedno veliké krysí hnízdo, stojánek na noty byl polámaný a zrezivělý, prkna v podlaze vytrhaná. Nad hlavou jí zapískal netopýr a ona si vzpomněla, jak ji načapali, když si chtěla jednoho ochočit. Matka nikdy nechápala, jak ji mohla tahle stvoření v dětství tak fascinovat. Přešla přes chodbu do pokoje svého bratra, ten byl taky zničený. Moc se to neliší od jeho současného bytu. Ale měla dojem, že přes zápach toho pobořeného místa cítí jemnou vůni rozdrcených květů. To je divné – všechny okenice jsou zavřené. Přešla přes chodbu do ložnice svých rodičů. Tentokrát nebylo pochyby: jemné cinkání rozbitého skla zdola. Znovu se zastavila. Přeběhla přes obývák krysa? Potichu přešla zpátky na odpočívadlo. Zdola se ozval tlumený úder, potom další zakřupání, tentokrát ostřejší, jako by na střepy šlápl někdo pořádně těžký. Nora pomaličku vydechovala, v hrudníku cítila veliký tlak. To, co ji zpočátku znervózňovalo, teď vnímala úplně jinak.

„Kdo je tam?“ zavolala.

Odpověděl jí jen vítr.

Namířila baterkou na prázdné schodiště. Děti obvykle utekly, jen co zahlédly její vůz. Tentokrát nikoli. „Tohle je soukromý majetek!“ křičela co možná nejpevnějším hlasem. Jste na cizím pozemku. „Policie je už na cestě.“ Do ticha se ozval krok, blíže schodům.

„Terezo?“ zavolala Nora v zoufalé naději.

A potom uslyšela něco jiného: hrdelní, hrozivý zvuk, skoro zavrčení. Psi, pomyslela si s úlevou. Jsou to divocí psi, kteří v domě našli útočiště. Nechtěla myslet na to, proč ji tahle představa uklidňuje. „Kšá!“ křičela a mávala světlem. „Jedeš odtud! Jdi pryč!“ Jedinou odpovědí bylo zase ticho.

Nora věděla, jak na zatoulané psy. Dupala po schodech, mluvila zvučně a pevným hlasem. Když došla až dolů, přejela baterkou trám v obýváku. Nebylo tam nic. Psi určitě utekli, když ji slyšeli přicházet. Zhluboka se nadechla. Nenahlédla sice do ložnice rodičů, ale rozhodla se už odejít. Když mířila ke dveřím, zaslechla další opatrný krok, potom další, mučivě pomalý a obezřelý. Posvítila baterkou směrem k tomu zvuku, když vtom zaregistrovala něco dalšího: slabé sípáni, tiché, monotónní vrnivé mručení. Těžkým vzduchem znovu zavanula tatáž vůně květin, tentokrát intenzivnější. Stála bez hnutí, zcela paralyzovaná neznámým pocitem nebezpečí, a uvažovala, jestli má zhasnout baterku a schovat se, nebo prostě utéct. A potom koutkem oka zahlédla veliké stvoření s kožešinou, jak se žene podél zdi. Postavila se mu tváří v tvář a dostala ránu do zad. Upadla, cítila na šíji drsnou kožešinu. Ozvalo se šílené plačtivé bručení jako při zápase rozzuřených psů. Vší silou tu obludu kopla. Zaprskala, ale lehce povolila sevření, takže se Noře podařilo vykroutit. Jakmile vyskočila, vrhla se na ni druhá obluda, shodila ji k zemi a usadila se na ní. Nora se kroutila, cítila, jak se jí do kůže zařezávají střepy. Zahlédla holé břicho pokryté svítivými skvrnami; skvrny jaguára; rohovité pařáty a vlasy; smrdutou a zarostlou bránici – s páskem ze stříbrných lastur. Úzké oči, hrozivě rudé a jasné, se na ni dívaly z umouněných škvír v jelenicové masce. „Kde to je?“ skřehotal jí hlas do obličeje a zaplavoval ji přesyceně sladký zápach zkaženého masa. Nezmohla se na odpověď.

„Kde to je?“ ozval se znovu drsný, nedokonalý hlas, jako když zvíře napodobuje lidskou řeč. Pařáty ji jako svěrák divoce uchopily kolem krku a na pravé paži. „Co –“ skřehotala.

„Ten dopis,“ řekla ta obluda a sevřela pařáty pevněji. „Jinak ti utrhneme hlavu.“ Škubla sebou v náhlém horečném boji, ale sevření na krku nabylo na síle. Bolestí a hrůzou se začala dávit. Najednou vzduch prořízlo světlo a ohlušující výbuch. Ucítila, jak sevření povolilo, a vykroutila se z těch pařátů. Odkulila se, když následující střela udělala díru ve stropě a zasypaly ji úlomky laťoviny a omítka. Vyškrábala se na nohy, při tom na podlaze chrastily střepy. Baterka jí vypadla z ruky a ona se celá dezorientovaná točila dokola. „Noro?“ zaslechla. „Jsi to ty, Noro?“ Ve vstupních dveřích stála kyprá postava orámovaná mdlým světlem, v rukou sklopenou brokovnici. „Terezo!“ rozeštkala se Nora. Potácela se směrem ke světlu. „Jsi v pořádku?“ zeptala se Tereza a popadla Noru za ruku, aby ji přidržela. „Já nevím.“

„Pojď odtud.“

Venku se Nora sesula k zemi, lapala po vzduchu a snažila se zklidnit pulzující srdce. „Co se stalo?“ ptala se Tereza. „Slyšela jsem hluk, nějakou rvačku, viděla jsem světlo.“ Nora jen vrtěla hlavou, těžce oddechovala.

„Byli to příšerní divocí psi. Velcí skoro jako vlci.“

Nora znovu zavrtěla hlavou. „Ne. Psi ne. Jeden z nich na mě mluvil.“ Tereza se na ni podívala lépe. „Máš kousanec na ruce. Možná bych tě měla odvézt do nemocnice.“

„V žádném případě.“

Ale Tereza se podmračeně dívala na dům. „Určitě utíkali, co jim nohy stačily. Nejdřív děti, teď divocí psi. Ale jaký druh psa může zmizet tak –“

„Terezo, jeden z nich se mnou mluvil.“

Tereza si ji pátravě a poněkud skepticky prohlédla. „Musela jsi být strašně vyděšená,“ řekla nakonec. „Měla jsi mi dát vědět, že přijedeš. Čekala bych tě tu se seňorem Winchesterem.“ Něžně poplácala brokovnici. Nora se podívala na její pevnou postavu a vyplašený, ale odhodlaný obličej. Věděla, že jí ta žena nevěří, ale neměla sílu se s ní dohadovat. „Příště to udělám,“ řekla.

„Doufám, že žádné příště už nebude. Musíš ten dům nechat zbořit, nebo ho prodat, ať ho zbourá někdo jiný. Začíná to být problém. A nejen tvůj.“

„Já vím, je to hrůza už od pohledu. Ale příčí se mi myšlenka zbavit se ho. Promiň, že jsem ti způsobila starosti.“

„Řekla bych, že po tomhle už si to snad rozmyslíš. Nechceš ke mně zajít, dáme si něco na zub.“

„Ne, díky, Terezo,“ řekla Nora co možná nejpevnějším hlasem. Jsem v pohodě.“

„V každém případě by ses měla nechat očkovat proti vzteklině.“ Nora se dívala, jak její sousedka zabočila na úzkou cestu a mířila do kopce. Potom si sedla za volant svého trucku a roztřesenýma rukama pozamykala všechny dveře. Seděla tam tiše, cítila, jak jí vzduch pulzuje v plicích, dívala se, jak Terezina oplácaná postava postupně splývá s temným kopcem. Když konečně dokázala ovládnout své údy, natáhla ruku k zapalování a trhla sebou, když ucítila bodavou bolest na šíji. Pokusila se bezúspěšně nastartovat motor a zaklela. Potřebuju nový vůz a vůbec potřebuju v celém životě ledacos nového. Zkusila to znovu, po chvíli protestů se motor nakonec rozkašlal a naskočil. Vypnula světla, aby ušetřila baterii, a zabořila se do sedadla, jemně sešlapovala plyn, počkala, až chod motoru bude plynulý. Na jedné straně se zalesklo něco stříbrného. Otočila se a uviděla veliké stvoření, černé a chlupaté, jak poskakuje směrem k ní proti houstnoucímu soumraku na západní obloze. Nora zařadila rychlost, rozsvítila světla a šlápla na plyn. Motor zařval, auto vyjíždělo ze dvora a smýkalo sebou ze strany na stranu. Když se kodrcala vnitřní bránou, s hrůzou si všimla, že to stvoření utíká vedle ní jako o závod. Sešlápla plynový pedál až k podlaze, od kol odletovalo bláto. A potom ta věc zmizela. Ale Nora jela dál se sešlápnutým plynem po cestě k vnější bráně. Po nekonečně dlouhé době přední světla konečně dopadla na ohradu pro dobytek, která se vynořila v temnotě vepředu, a na řadu starých poštovních schránek přitlučených hřebíky na prkno vedle ní. Nora šlápla na brzdu příliš pozdě, truck narazil do ohrady a poskočil. Ozvalo se praskání dřeva a schránky popadaly na zem. Seděla v autě, ztěžka dýchala, kolem čelních světel se zvedal prach. Zařadila zpátečku a šlápla na plyn, propadala panice, když se kola bořila stále hlouběji do písku. Dvakrát se zhoupla a pak vůz přece jen vyjel.

V záři předních světel viděla, jakou škodu napáchala. Původní poštovní schránky už byly hodně chatrné a nedávno je nahradily nové lesklé kousek dál. Jenomže ona nemohla couvat do kopce; neměla na vybranou, musela jet dopředu. Vyskočila a rozhlížela se, jestli nespatří ještě to stvoření, obešla truck zepředu, zvedla polámané schránky a odtáhla je stranou do houští. V blátě tam ležela obálka. Zvedla ji, přistoupila k vozu a světlo dopadlo na adresu. Ztuhla a vyjekla překvapením. Potom si ji zastrčila do kapsy u košile, naskočila do trucku a vyjela zpátky na cestu, mířila ke vzdáleným, laskavým světlům města.

II.

ARCHEOLOGICKÝ ÚSTAV V SANTA FÉ STÁL NA NÍZKÉstolové hoře mezi úpatím Sangre de Cristo a samotným městem Santa Fé. Nebylo tu žádné muzeum přístupné veřejnosti a přednášky byly pouze pro zvané – výlučně absolventské semináře a kolokvia fakulty. Zúčastnění vědci a ústavní profesoři co do počtu převyšovali studenty. Areál se rozprostíral na třiceti akrech; nízké budovy z nepálených cihel skoro nebylo vidět přes zahrady obehnané zdmi, meruňky, záhony tulipánů a řady starých, květy obsypaných šeříků. Ústav se zabýval téměř výlučně výzkumem, vykopávkami a konzervováním a byla v něm uložena jedna z nejkrásnějších prehistorických sbírek jihozápadní indiánské kultury na světě. Ústav byl bohatý, rezervovaný a velice lpěl na svých tradicích a profesionální archeologové z celé země na něj pohlíželi s posvátnou úctou i závistí. Nora se dívala, jak její poslední studenti odcházejí z posluchárny s nízkým stropem, potom si uložila poznámky do rozměrných kožených desek. Byla to poslední přednáška jejího semináře na téma Opuštění Chaco: příčiny a podmínky. Znovu ji překvapil nezvyklý přístup studentů: chovali se tiše a uctivě, jako by nemohli uvěřit, že mají to štěstí a získali desetitýdenní ústavní stipendium. Vyšla z chladné temnoty do slunečního světla a kráčela pomalu po štěrkové cestě. Budovy Pueblo Revival na pozemku ústavu barvilo dopolední slunce do rezava. Nad horami se začal tvořit bouřkový mrak, uprostřed tmavý, ale po okraji zdobený korunou zářivě bílé barvy. Když zvrátila hlavu, aby se na něj podívala, pocítila ostrou bolest na jedné straně zhmožděné šíje. Položila si tam ruku, aby si to místo trochu promasírovala, a slunce jako by zakryl temný stín. Minula parkoviště a potom šla dál do zadní části areálu ústavu a nakonec odbočila na cestu z plochých kamenů lemovanou topoly a jilmy. Cesta končila u těžko popsatelné budovy s malou dřevěnou cedulí s prostým nápisem ZÁZNAMY. Nora ukázala hlídači svůj odznak, zapsala se a šla halou k nízkým dveřím, zastavila se na cementových schodech, které vedly dolů do přítmí, do Sklepení map. Chvilku cítila napětí; ty tmavé schody v ní vyvolaly nepříjemnou vzpomínku na předcházející večer. Znovu cítila, jak se jí skleněné střepy zarývají do kůže, svírající pařáty, odporný sladký zápach… Setřásla tu vzpomínku a vydala se po úzkých schodech.

Sbírky Ústavu obsahovaly nespočet nesmírně cenných artefaktů. Přesto nic v celém areálu, nic ze všech rozsáhlých sbírek, nebylo tak cenné ani tak střežené jako právě to, co se nacházelo zde ve sklopení. Nebyl tam poklad, ale něco mnohem cennějšího: polohy všech známých archeologických nalezišť na Jihozápadě. Bylo jich přes tři sta tisíc, od nejbezvýznamnějších kamenných rozsevů po obrovské rozvaliny se stovkami místností a všechna ta místa byla pečlivě označena v kolekci ústavních topografických map. Nora věděla, že jen na minimálním zlomku z nich byly provedeny vykopávky. Všechna ostatní naleziště podřimovala pod vrstvou písku nebo byla ukrytá v jeskyních. Každé místo mělo přidělené číslo, které se shodovalo se vstupním kódem do ústavní databáze, v té bylo všechno od podrobných soupisů přes přehledy k digitalizovaným nákresům a dopisům – elektronické mapy pokladů, které vedou k prehistorickým artefaktům v hodnotě milionů dolarů. Noru vždycky napadlo, jak je zvláštní, že tohle místo střeží Owen Smalls. Svalnatý Smalls v odřených kožených kalhotách vypadal vždycky, jako by se právě vrátil z trýznivé expedice na nejvzdálenějším místě na zemi. Jen málokdo si uvědomoval, že pochází z Východu, z velice bohaté rodiny, má diplom summa cum laude z univerzity v Brownu a že by v poušti zemřel nebo zabloudil – nebo obojí – během jediné hodiny. Schody končily u kovových dveří s malým křídlovým oknem a červeným světlem nad nimi. Nora zalovila v tašce, vytáhla svoji bezpečnostní kartu a zasunula ji do zdířky. Když se světlo přepnulo na zelenou, otevřela dveře a vešla. Smalls obýval fanaticky uklizenou malou kancelář před samotným sklepením, měl odtud výhled do čítárny. Když uviděl Noru, vstal a odložil knihu na stůl.

„Doktorka Kellyová,“ řekl. „Nora, je to tak?“

„Dobrý den,“ řekla Nora co možná nejneformálněji.

„Nějakou dobu jsem vás tu už neviděl,“ odpověděl Smalls. „To je špatné. Ale, co jste si udělala s rukou?“ Nora se zběžně podívala na obvaz. „To je jen škrábnutí. Owene, potřebovala bych se podívat na pár map.“ Smalls přimhouřil oči. „Jo?“

„V kvadrantu Utahu C3 a C4. Náhorní plošina Kaiparowits.“ Smalls si ji dál prohlížel, přešlápl z nohy na nohu a kožené kalhoty zavrzaly. „Číslo projektu?“

„Nemáme ještě číslo projektu. Jedná se o předběžný průzkum.“ Smalls položil obrovské chlupaté ruce na stůl, naklonil se a díval se na ni s ještě větším soustředěním. „Je mi líto, doktorko Kellyová. Abyste se mohla na cokoli podívat, musíte mít schválené číslo projektu.“

„Ale tohle je pouze předběžný průzkum.“

„Znáte pravidla,“ odpověděl Smalls s opovržlivým úsměvem. Nora rychle přemýšlela. Blakewood, prezident Ústavu a její šéf, nepřidělí projektu číslo na základě skromných informací, které mu může poskytnout. Ale vzpomněla si na projekt v jiné části Utahu před dvěma lety. Práce na něm stále pokračovaly, i když poněkud skomíraly – Nora měla zlozvyk nedovést věci do konce. Jak bylo to číslo? „Je to J40012,“ řekla.

Smalls zdvihl huňaté obočí.

„Zapomněla jsem, že to číslo bylo právě přiděleno. Jestli mi nevěříte, zavolejte profesoru Blakewoodovi.“ Věděla, že šéf je na konferenci ve Window Rock. Smalls se otočil k počítači a kliknul na několik kláves. Po chvíli se podíval na Noru. „Zdá se, že to mám potvrzeno. Říkala jste C3 a C4?“ Dál psal, klávesy vypadaly pod jeho rukama směšně maličké. Potom vypnul monitor a odešel od stolu. Nora šla za ním ke klenuté místnosti. Otevřel zeširoka dveře. „Počkejte tady,“ řekl. „Vím, jaký je postup.“ V klenuté místnosti v nelítostném fluoreskujícím světle byly dvě řady kovových sejfů, nad každým byly zamčené dveře. Smalls k jedněm přistoupil, navolil kód a dveře zdvihl. V sejfu byl nespočet map v ochranných plastikových obalech. „V těch kvadrantech je šestnáct map,“ zavolal Smalls. „Na které se chcete podívat?“

„Na všechny, prosím.“

„Na všech šestnáct? To je osm set osmdesát čtverečních mil.“

„Říkala jsem vám, že je to průzkum. Klidně zavolejte prezidentovi. „No dobře.“ Držel mapy za okraje kovových konzol, vyšel z klenuté místnosti a pokynul Noře směrem do čítárny. Počkal, až se usadí, a potom jemně položil mapy na zjizvenou desku stolu. „Vemte si tohle,“ řekl a ukázal jí na krabici s jednorázovými bavlněnými rukavicemi. „Máte dvě hodiny. Až budete hotová, dejte mi vědět, já mapy uklidím a pustím vás ven.“ Počkal, až si natáhla rukavice, potom se usmál a odešel do klenuté místnosti. Nora si sedla ke stolu, Smalls zavřel nejprve sejf, potom celou místnost a vrátil se do své kanceláře. Poznáš, až budu hotová, pomyslela si. Čítárna se sestávala z velkého stolu a jediné židle umístěné tak, aby na ni Smalls ze své prosklené kanceláře dobře viděl. Byl to stísněný prostor, navíc přímo na očích. Naprosto nevhodný k tomu, co chtěla udělat. Zhluboka se nadechla, zacvičila si prsty v bílých rukavicích. Potom opatrně rozprostřela mapy na stole. Plastik praskal, když je rovnala vedle sebe. Sekvence podrobných map 7,5 – nejpodrobnější mapy Geologického průzkumu v USA – zobrazovaly nesmírně odlehlou oblast jižního Utahu na jihu a západě orámovanou jezerem Powell a kaňonem Bryce na východě. Byla to téměř výhradně země Úřadu pro management pozemků: federální pozemky, pro které v podstatě nikdo neměl žádné využití. Nora si dokázala docela dobře představit, jak to území vypadá: pískovcová země rozdělená diagonálou – bludiště hlubokých kaňonů a svahů, strmých stěn a pusté strupovité půdy. Právě v tomhle bezútěšném trojúhelníku před šestnácti lety zmizel její otec. Vzpomínala si bolestně živě, jak tehdy jako dvanáctiletá úpěnlivě prosila, aby mohla jít na tu výpravu také. Ale matka velice příkře odmítla. A tak strávila dva mučivé týdny, poslouchala zprávy v rádiu a studovala topografické mapy. Takové, jako je právě tahle. Ale nikdy nenašla jedinou stopu. Potom její matka podnikla kroky k tomu, aby otec byl prohlášen za mrtvého. Od té doby se Nora na mapu toho území nepodívala ani jednou. Znovu se zhluboka nadechla. Tohle bude hodně těžké. Sedla si zády k Owenu Smallsovi a vyndala z kapsy dopis – před několika děsivými hodinami ho našla a od té doby ho měla pořád u sebe. Obálka byla potřísněná a křehká, adresa napsaná tužkou byla stěží čitelná. A stejně jako ve světle reflektorů auta předchozí noci, i teď četla jméno své matky, která před půlrokem zemřela, a adresu již pět let opuštěného ranče. Pomalu, skoro váhavě, se podívala na zpáteční adresu. PADRAIC KELLY – bylo to napsáno kličkovým rukopisem plných tvarů, který si tak dobře pamatovala. Někde na západě Kaiparowits. Dopis jejího mrtvého otce její mrtvé matce, napsaný a opatřený známkou před šestnácti lety. Pomalu a opatrně ve fluoreskujícím tichu Sklepení map vyndala z obálky tři listy zažloutlého papíru a rozložila je vedle map. Smallsovi zakrývala výhled svými zády. Znovu se podívala na nejdivnější věc: nové poštovní razítko a DOPLACENO prozradily, že dopis byl odeslán z Escalante v Utahu před pouhými pěti týdny. Přejela prsty po ušpiněném papíře, přes červený nápis DOPLACENO a hodně vybledlou deseticentovou známku. Obálka vypadala, jako by byla mokrá a potom zase uschla. Možná ji někdo našel, jak pluje na hladině jezera Powell, kam ji smetla z kaňonů jedna z proslulých prudkých povodní této oblasti. Snad posté od toho, co si dopis prvně přečetla, se přistihla, že se nutí potlačit vlnu naděje. V žádném případě není možné, že otec žije. Patrně ten dopis někdo našel a poslal ho. Ale kdo? A proč?

A co je děsivější: že by ta stvoření na opuštěném ranči hledala právě tenhle dopis? Polkla, v hrdle měla sucho. Tak je to; jiná odpověď ji nenapadala. Hlasité zavrzání prolomilo ticho, když se Smalls zavrtěl na židli. Nora sebou trhla a zasunula obálku pod nejbližší mapu. Pozornost věnovala dopisu. Čtvrtek, 2. srpna (domnívám se), 1983

Nejdražší Liz,

I když jsem sto mil od nejbližší pošty, už to nemůžu vydržet a píšu ti. Až se dostanu k civilizaci, ze všeho nejdřív odešlu tento dopis. A možná ještě líp, donesu ho osobně a s ním i spoustu dalších věcí… Vím, že si myslíš, že jsem špatný manžel a táta, a dost možná máš pravdu. Ale prosím té, moc tě prosím, přečti si tenhle dopis do konce. Vím, že jsem to říkal už dřív, ale teď ti můžu slíbit, že se všechno změní. Zase budeme spolu, Noře a Skipovi se vrátí táta. A budeme bohatí. Já to vím, vím. Ale, srdíčko moje, tentokrát je to definitivní. Vejdu do ztraceného města Quivira. Pamatuješ, jak Nora dělala do školy referát o Coronadovi a jeho pátrání po Quiviře, bájném zlatém městě? Pomohl jsem jí s pátráním. Přečetl jsem si zprávy, legendy indiánských kmenů Pueblo. A zamyslel jsem se. Co když příběhy, které Coronado slyšel, jsou pravdivé? Podívej se na Homérovu Tróju –archeologie je plná legend, které se ukázaly byt pravdivé. Možná skutečně existuje nedotčené město s bájným zlatým a stříbrným pokladem. Našel jsem zajímavé dokumenty, které mě dovedly na nečekanou stopu. A vydal jsem se po ní. Vlastně jsem ani nečekal, že něco najdu. Znáš mě, pořád o něčem sním. Ale, Liz, já to našel.

Nora otočila na druhou stranu, tu rozhodující. Písmo bylo kostrbaté, jako by otec nemohl dýchat rozrušením a sotva dokázal psát čitelně.

Cestou na východ z Old Pária jsem narazil na Hardscrabble Wash za Rameyovym doupětem. Nevím přesně, kterým bočním kanónem jsem šel, možná to byl Muleshoe. A tam byla – přízračná stará cesta Anasaziů, nevýrazná, dokonce ještě nevýraznější než cesty do kanónu Chaco. A já šel po ní.

Nora se podívala na mapy. Našla Old Pária vedle řeky Pária a očima přejížděla po okolních kaňonech. Byly tam tucty mělčin a malých kaňonů, mnohé beze jména. Za pár minut jí srdce poskočilo: našla Hardscrabble Wash, krátkou mělčinu, která vybíhala do kaňonu Scoop. Rychle přehlédla celou oblast, našla Rameyovo doupě, velkou kruhovou proláklinu přeťatou zakřivenou mělčinou.

Šel jsem na severovýchod. Někde na staré cestě vyhloubené v pískovci byl kanón Muleshoe. Držel jsem se starých cest a přešel přes další asi tři kanóny. Nevím už přesně, měl jsem dávat lepší pozor, jenomže já byl strašně rozrušeny a už se připozdívalo.

Nora sledovala imaginární linii severovýchodně od Rameyova doupěte, pořád po Muleshoe. Kde ta cesta odbočila ven z kaňonu? Zkusila to odhadem a odpočítala tři kaňony. Tak se dostala do jednoho bezejmenného kaňonu, hodně úzkého a hlubokého.

Další den jsem pokračoval kaňonem, který se stáčel na severozápad, cesta se ztrácela a občas se znovu objevila. Ten pochod byl velice obtížný. Cesta vedla do sousedního kanónu jakousi dírou. Tam jsem zabloudil. Liz.

Nora zrychleně dýchala a sledovala bezejmenný kaňon, který vedl přes roh vedlejší mapy na třetí mapu, míle mrtvé pustiny v každém centimetru, o který posunula prst po mapě. Jak daleko ten den došel? To se nedozví, dokud ten kaňon neuvidí na vlastní oči. A kde je ta díra? Prst se zastavil uprostřed změti kaňonů na téměř tisíci čtverečních mílích. Zalil ji pocit frustrace. Směr v dopise popisoval velice neurčitě, mohl jít v podstatě kamkoli.

Kaňon se větvil, bůh ví kolikrát. Dva dny jsem šel vzhůru. Je to neuvěřitelně odlehlá země kaňonů. Liz, a když je člověk na dne kaňonu, nemá se podle čeho orientovat. Je to skoro, jako by ses procházela tunelem. I přes příšerné zákruty a odbočky mi něco říkalo, že je to cesta Anasaziů. Ale až na místě, kterému se říká Ďáblova páteř, a u úzkého kanónu za ní, jsem si byl jistý.

Otočila na poslední stránku.

Víš, našel jsem to město. Já to vím. Existuje zatraceně dobrý důvod, aby zůstalo neznámé, když vidíš, jak ho ďábelsky ukryli. Úzký kaňon vedl do dalšího, velmi hlubokého, tajného kaňonu. Na čelní stěně skály je horolezecká cesta, která určitě vede k ukrytému výklenku. Počasí se na ní sice už podepsalo, ale i tak je znát, že se tudy lezlo. Cesty podobné téhle jsem viděl pod obydlími v útesech ve stolové hoře Verde a Betatakinu a jsem si jisty, že tahle také vede do obydlí ve skalním útesu – a do velkého. Teď bych to po té cestě zkusil, jenomže je strašně strmá a už se stmívá. Můžu tam vylézt po čelní stěně bez horolezecké výbavy, zítra se pokusím do města dojít. Mám dost jídla na několik dní a díky bohu je tu voda. Asi jsem po osmi stech letech první člověk, který sem vstoupil. Je to všechno tvoje, jestli chceš. Rozvod můžeme zrušit a vrátit čas nazpátek. To všechno je minulost. Prostě chci mít svoji rodinu. Liz, tolik tě miluji. Miliónkrát za mě polib Noru a Skipa. Pat

To bylo všechno.

Nora pečlivě uložila dopis zpátky do obálky. Trvalo jí to déle, než by mělo, a uvědomila si, že se jí třesou ruce. Seděla tam a zažívala protichůdné pocity. Vždycky věděla, že její otec je lovec trofejí, ale byla jí hanba při představě, že by vyloupil tak pozoruhodnou zříceninu jen pro svůj užitek. A přece věděla, že otec nikdy nebyl chamtivý. Peníze ho zajímaly velmi málo. Miloval lov. A miloval ji a Skipa víc než cokoli jiného na světě. Tím si byla jistá, přes všechno, co jí říkala matka. Znovu se dívala na mapy před sebou. Pokud ta zřícenina byla skutečně tak důležitá, jak o ní psal, byla určitě i neznámá. Na mapách totiž nebylo vyznačeno nic, co by ji byť jen vzdáleně připomínalo. Nejbližší obydlená osada je patrně velice odlehlá indiánská vesnice označená jako NANKOWEAP, minimálně několik dní cesty po vzdáleném okraji spleti kaňonů. Podle mapy do vesnice vede jenom obchodní stezka. Archeoložka v ní pocítila vlnu rozrušení. Najít Quiviru by byl způsob, jak ospravedlnit život jejího otce, a byl by to také způsob, jak se nakonec dovědět, co se mu stalo. Poněkud žalostně si pomyslela, že by to neublížilo ani její kariéře. Narovnala se. Je jasné, že koukáním do map nedokáže určit, kam šel. Pokud chce najít Quiviru a možná rozluštit záhadu zmizení otce, bude se do té země muset vydat. Když nakoukla do Smallsovy kanceláře, odložil knihu. „Už jsem hotová, děkuji.“

„Není za co. Je čas na oběd a až to tady zamknu, zaskočím na burrito. Nechcete jít se mnou?“ Nora zavrtěla hlavou. „Musím se vrátit do kanceláře, děkuji. Mám odpoledne ještě spoustu práce.“

„Beru tu jako slib, že tu nabídku neodmítáte úplně,“ řekl Smalls. Když vystupovala po tmavých schodech, obvaz na ruce jí znovu připomněl útok z předchozího večera. Bylo jí jasné, že by měla informovat policii. Ale když pomyslela na vyšetřování, nedůvěru, čas, který to zabere, nedokázala se k tomu přinutit. Nic, nic jí nemůže zabránit v tom, co se rozhodla udělat dál.

III.

MURRAY BLAKEWOOD, PREZIDENT archeologického ústavu v Santa Fé, otočil svoji střapatou šedou hlavu k Noře. Jako obvykle se tvářil rezervovaně zdvořile, ruce měl na stole z růžového dřeva, oči klidné a chladné. Na stěnách měkce osvětlené kanceláře byly pod skleněnými kryty rozvěšeny artefakty z muzeální sbírky. Přímo za jeho stolem byly zlaté mexické reredos ze sedmnáctého století a na vzdálené stěně přikrývka nejvyššího náčelníka Navahů s vytkaným vzorem oslepivý – dost možná jedna ze dvou dodnes dochovaných. Za normálních okolností by Nora nedokázala od takových nesmírně cenných exponátů odtrhnout zrak. Dnes jim nevěnovala jediný pohled. „Tady je mapa celého území,“ řekla, vytáhla podrobnou mapu náhorní plošiny Kaiparowits ze svých objemných desek a rozložila ji před Blakewooda. „Vidíte, tady jsem si označila existující parcely.“ Blakewood přikývl a Nora se zhluboka nadechla. Udělat to nebylo nic jednoduchého. Překotně řekla: „Coronadovo město Quivira je přesně tady. V těchto kaňonech západně od náhorní plošiny Kaiparowits.“ Chvíli bylo ticho, potom se Blakewood opřel v křesle a promluvil jemně ironickým tónem. „Pár kroků chybělo, doktorko Kellyová, a zmátla jste mě.“ Nora vytáhla ze svých desek kopii jedné stránky. „Dovolte, abych vám přečetla výtah z jedné Coronadovy zprávy o expedici kolem roku 1540.“ Odkašlala si. Indiáni Cicuye předvedli ke Generálovi otroka, kterého zajali ve vzdálené zemi. Generál mluvil s otrokem prostřednictvím tlumočníků. Otrok mu řekl o dalekém městě jménem Quivira. Je to svaté město, řekl, kde žijí dešťoví knězi a střeží záznamy své historie od počátku věků. Řekl, že je to město obrovského bohatství. Běžně se servírovalo na ryzím zlatě, konvice i mísy byly rovněž ze zlata, čistého, leštěného a zdobeného. Zlato nazýval acochis. Řekl, že všemi jinými materiály opovrhují. Generál se toho muže ptal, kde město leží. Odpověděl, že tam vede cesta několik týdnů dlouhá nejhlubšími kaňony a přes nejvyšší hory. V té vzdálené zemi jsou jedovatí hadi, potopy, zemětřesení a prašné bouře a nikdo, kdo se tam vydal, se doposud nevrátil. Quivira v jejich jazyce znamená Dům krvavého útesu“. Uložila list papíru zpátky do desek. „Na jiném místě se ve zprávě objevuje zmínka o ‚dávných‘. Je jasné, že se jedná o Anasazi. Slovo anasazi znamená –“

„Dávní nepřátelé,“ řekl Blakewood jemně.

„Přesně tak,“ přikývla Nora. V každém případě ‚Dům krvavého útesu‘ by naznačoval, že se jedná o jakýsi druh obydlí v útesu, nepochybně v zemi rudostěnných kaňonů v jižním Utahu. Ty útesy se v dešti lesknou jako krev.“ Poklepala na mapu. „A kde jinde by mohlo být ukryto veliké město než v těch kaňonech? Navíc je tato oblast známá náhlými záplavami, k nimž dochází zcela nečekaně a které všechno vymývají. A leží nad vulkanickým polem Kaibab, místem s mírnou seismickou aktivitou. Všechna ostatní místa byla pečlivě prozkoumána. Tato země kaňonů byla pevností Anasaziů. Tohle musí být to místo, doktore Blakewoode. A mám ještě jeden příběh, který pojednává –“ Nora zmlkla, když viděla, že se Blakewood začíná mračit..Jaký máte důkaz?“ zeptal se.

„Tohle je můj důkaz.“

„Aha.“ Blakewood si povzdechl. „A vy chcete zorganizovat expedici, abyste tuto oblast prozkoumala. Platit by to měl Ústav.“

„Přesně tak. Moc ráda bych získala grant.“

Blakewood na ni koukal. „Doktorko Kellyová, tohle“ – pokynul na mapu – není důkaz. Je to čirá spekulace.“

„Ale –“

Blakewood zvedl ruku. „Nechte mě domluvit. Oblast, kterou popisujete, zabírá asi tisíc čtverečních mil. I kdyby se tam nacházela veliká zřícenina, jak ji chcete najít?“ Nora váhala. Kolik mu toho může říci? „Mám jeden starý dopis, který popisuje cestu Anasaziů v těchto kaňonech. Jsem přesvědčená, že ta cesta povede ke zřícenině.“ Dopis?“ Blakewood zdvihl obočí.

„Ano.“

„Napsal ho archeolog?“

„O tom bych teď raději nemluvila.“

Přes Blakewoodův obličej se mihl stín podrážděnosti. „Doktorko Kellyová – Noro – dovolte, abych v této souvislosti poukázal na několik praktických momentů. Nepředložila jste mi dostatek důkazů, které by se mohly vzít v úvahu pro povolení průzkumu, to už nemluvím o vykopávkách. Nepomohl ani ten váš záhadný dopis. A jak jste sama poukázala, oblast je známá velice prudkými letními bouřkami a náhlými záplavami. A ještě něco, náhorní plošina Kaiparowits a země na západ od ní představuje nejkomplikovanější soustavu kaňonů na naší planetě.“ Dokonalé místo pro ukrytí města, pomyslela si Nora.

Blakewood se na ni podíval. Potom si odkašlal. „Noro, chtěl bych vám dát pár profesionálních rad.“ Polkla. Takovýhle vývoj jejich rozhovoru nepředpokládala. „Dnes už archeologie není taková jako před sto lety. Všechno zajímavé už bylo objeveno. Naše práce je postupovat pomaleji, sbírat drobné detaily, analyzovat.“ Naklonil se k ní. „Vždycky mi připadá, jako byste hledala vybájenou zříceninu, nejstarší tohle nebo největší ono. Nic takového už neexistuje, Noro, ani kolem náhomí plošiny Kaiparowits. Po Wetherillově prvním průzkumu navštívilo tuto oblast kaňonů několik skupin archeologů.“ Nora poslouchala a snažila se držet své pochybnosti na uzdě. Sama věděla, že si nemůže být jistá, jestli otec skutečně do města dorazil. Ale tón jistoty v tom dopise byl nepochybný, stejně jako síla jeho triumfu. A ještě něco: cosi nyní přetrvávalo v jejím podvědomí. Muži – ta stvoření – kteří ji na farmě napadli, o tom dopise nějak věděli. To znamená, že i oni měli důvod věřit na Quiviru. „Na Jihozápadě je spousta zapomenutých zřícenin,“ slyšela sama sebe, „pohřbených v písku nebo ukrytých pod útesy. Vezměte si třeba město Senecú. Tuhle velikou zříceninu viděli Španělé – a zmizela.“ Blakewood ťukal tužkou o stůl. „Noro, chtěl jsem s vámi mluvit ještě o něčem jiném.“ Výraz znepokojení teď byl zřejmější. Už tu pracujete pět let?“

„Pět a půl, doktore Blakewoode.“

„Když jste přijala místo asistentky profesora, byla jste si vědoma, co taková práce obnáší. Je to tak?“

„Ano.“ Nora věděla, co bude následovat.

„Za půl roku budete předkládat svoji práci. Upřímně vám povím, že si nejsem jist, jestli vaše definitiva bude potvrzena.“ Nora neříkala nic.

„Pokud si dobře vzpomínám, na vysoké škole jste pracovala skvěle. Proto jsme vás k nám přijali. Ale udělat dizertační práci vám trvalo tři roky.“

„Ale doktore Blakewoode, copak si nevzpomínáte, jak jsem se zabrala do práce v Rio Puerco –“ Zmlkla, když Blakewood znovu zdvihl ruku. „Ano. Jako všechny lepší akademické instituce máme při poskytnutí stipendia své požadavky. Publikační požadavky. Když už jste začala hovořit o Rio Puerco, mohu se zeptat, kde je vaše zpráva?“

„No, hned vzápětí jsme našli tu zvláštní spálenou chatrč na Gallegos Divide –“ Noro!“ Blakewood ji poněkud ostře přerušil. „Faktem je, že přecházíte od jednoho projektu ke druhému. Do půl roku je vaším úkolem napsat práci o dvojích významných vykopávkách. Nemáte čas honit se za nějakou chimérou města, které existovalo pouze v představách španělských konquistadorů.“

„Ale to město existuje!.“ vykřikla Nora. Můj táta ho našel!“ Výraz překvapení v Blakewoodově tváři vypadal podivně, protože obvykle si zachovával kamenný výraz. „Váš otec?“

„Přesně tak. Našel starou cestu Anasaziů, která vede do té země kaňonů. Vydal se po ní k horolezecké stěně, která ho dovedla do města. Celý ten svůj výlet zdokumentoval.“ Blakewood si povzdechl. „Teď už chápu vaše nadšení. Nemám v úmyslu kritizovat vašeho otce, ale nebyl zrovna nej…“ Zmlkl, ale Nora věděla, že další slovo bude nejspolehlivější. Cítila bodnutí v páteři. Dej si pozor, pomyslela si, nebo teď hned a tady přijdeš o práci. Ztěžka polkla. Blakewood poznamenal: „Noro, uvědomujete si, že jsem vašeho otce znal?“ Nora pokývala hlavou. Jejího otce znala spousta lidí: Santa Fé bývalo malé město, alespoň pro archeology. Pat Kelly s nimi měl vždycky dost složité vztahy, někdy předával cenné informace, jindy kopal na vlastní pěst.

„V mnoha ohledech to byl pozoruhodný muž, skvělý člověk. Ale byl to snílek. Fakta ho zajímala ze všeho nejméně.“

„Ale napsal, že to město našel –“

„Řekla jste, že našel prehistorickou horolezeckou cestu,“ skočil jí do řeči, „kterých jsou v zemi kaňonů tisíce. Napsal, že skutečně našel to město samotné?“

Nora se odmlčela. „Ne přesně takhle, ale –“

„V tom případě jsem k té expedici řekl všechno – i k vaší zprávě.“ Složil své staré ruce, s jemnou kresbou vrásek byly skoro průhledné, proti naleštěné desce stolu. „Ještě něco?“ zeptal se mírněji. „Ne,“ odpověděla Nora. „Už nic.“ Shrnula papíry do desek, vstala a odešla.

IV.

NORA VYDĚŠENĚ KOUKALA NA NEPOŘÁDEK V BYTĚ.

Nic horšího si nepamatovala. Špinavé nádobí v dřezu vypadalo, jako by tam zůstalo neumyté od její poslední návštěvy před měsícem. Hromada byla povážlivě vratká, kdyby se tam položil ještě jeden talíř, určitě by se zhroutila. Spodní vrstvu obrůstala zelená plíseň. Pán domu si patrně objednával pizzu a čínská jídla: z koše na odpadky se zvedala pyramida papírových krabic, byly i na zemi a trochu připomínaly nevěstin závoj. Záplava časopisů a starých novin se povalovala všude na odřeném nábytku. Skladbu skupiny Pink Floyd Comfortably Numb bylo slyšet z reproduktorů za hromadou ponožek a špinavých mikin. Na jedné polici stálo zanedbané akvárium s tmavě hnědou vodou. Nora odvrátila oči, nechtěla podrobně zkoumat, v jakém stavu jsou jeho obyvatelé. Ozvalo se kašlání a posmrkávání. Její bratr Skip seděl s ohnutými zády na rozkládacím gauči, bosé nohy na stolku a díval se na ni. Do čela mu padaly bronzové prstýnky vlasů a pořád měl hladký obličej mladíka. Byl by moc hezký, pomyslela si Nora, nebýt jeho nedůtklivého, nedospělého výrazu v obličeji a špinavého oblečení. Bylo skutečně těžké –skoro bolestivé – uvědomit si, že je dospělý muž, který má už rok v kapse diplom ze stanfordské univerzity, obor fyzika, a nedělá vůbec nic. Určitě ještě minulý týden hlídala tohle divoké, bezstarostné dítě s dokonalou schopností dovádět ji k šílenství. Už ji k šílenství nedovádí – už si o něj dělá jen starosti. Někdy po smrti jejich matky, zemřela před půlrokem, přešel od piva na tequilu; po podlaze se válelo půl tuctu prázdných lahví. Teď další dolil do zavařovací sklenice s podmračeným výrazem na rozpáleném obličeji. Malý žlutý červ vypadl z té lahve do sklenice. Skip ho vylovil prstem a odhodil do popelníku, kde už bylo několik podobných červů, teď už úplně zkroucených, jak se alkohol odpařil. „To je odporné,“ řekla Nora.

„Je mi líto, že nedokážeš ocenit moji sbírku Nadomonas sonoraii,“ odpověděl Skip. „Kdybych kdysi dostatečně ocenil, jak jsou bezobratlí užiteční, nikdy bych jako hlavní obor nestudoval fyziku.“ Natáhl se ke stolu, otevřel zásuvku, vyndal dlouhou plochou překližku, podal ji Noře a hlasitě se nadýchl nosem. Na jedné straně byla imitace sbírky lepidoprerologa. Ale místo motýlů Nora uviděla třicet nebo čtyřicet přišpendlených meskalových červů, vypadali jako veliké hnědé čárky. Beze slova mu to podala zpátky. „Vidím, žes to tady od mé minulé návštěvy vylepšil. Třeba tamhleta prasklina je úplně nová.“ Ukázala na trhlinu na stěně od podlahy až ke stropu. „To prokopl soused. Nelíbí se mu muzika, kterou poslouchám, ignorant jeden. Měla bys někdy přinést hoboj, to by fakt zešílel. Ale co to, žes tak najednou změnila názor? Já myslel, že ten starej ranč nepustíš ani za nic.“ Zhluboka se napil ze sklenice. Něco se tam včera večer stalo.“ Ztlumila zvuk.

„Vážně?“ zeptal se Skip, ale tvářil se, že ho to ani moc nezajímá. „Děti tam něco poničily nebo co?‘ Nora se na něj upřeně koukala. „Někdo mě napadl.“

Zakaboněný výraz ze Skipový tváře v ten okamžik zmizel. „Cože? Kdo?“

„Myslím, že lidi oblečení jako zvířata. Nejsem si úplně jistá.“

„Napadli tě? Nestalo se ti nic?“ Obličej mu zrudl zlostí. I když byl mladší než ona, strašně mu vadilo, když se mu motá do života, a hned se urazil, měl v sobě obranářský instinkt. „Přišla Tereza s puškou. Kromě škrábance na ruce mi nic není.“

„Provrtala ty bastardy olovem?“

„Ne. Podařilo se jim utéct.“

„To je teda špatný. Volala jsi policajty?“

„Ale kdepak. Co bych jim mohla říct? Když mi nevěřila Tereza, tak oni už vůbec ne. Považovali by mě za cvoka.“

„A podle mě by měli pravdu.“ Skip nikdy policii nevěřil. „Co myslíš, že chtěli?“ Nora neodpověděla hned. Nevěděla, jestli mu má říci o tom dopise. Pořád ještě byla v šoku z toho večerního zážitku. Jak asi bude reagovat? „Chtěli dopis,“ vypravila ze sebe nakonec.

„Jaký dopis?“

„Asi tenhle.“ Opatrně vytáhla zažloutlou obálku z náprsní kapsy a položila ji na stůl. Skip se nad ni naklonil a potom ji s ostrým zasupěním vzal do ruky. Beze slova četl. Nora slyšela tikot hodin z kuchyně, vzdálený zvuk klaksonu automobilu, jakýsi pohyb ve dřezu. Cítila, jak jí buší srdce. Skip dopis odložil. „Kdes ho našla?“ zeptal se s očima pořád ještě upřenýma na obálku. „U naší staré schránky. Někdo ho poslal před pěti týdny. Už tam postavili nové schránky, ale ne pro nás, takže pošťák to asi zastrčil do té staré.“ Skip se na ni podíval. „Pane bože,“ řekl slabým hlasem a oči se mu zalily slzami. Nora ucítila bodnutí. Toho se právě bála. Takové břemeno je teď na něj příliš. „Nedovedu si to vysvětlit. Možná ho někdo někde našel a poslal.“

„Jenomže ten, kdo ho našel, mohl taky najít tělo našeho táty –“ Skip polkl a otřel si obličej. „Myslíš, že žije?“

„Ne. Určitě ne. Neopustil by nás, kdyby byl naživu. On nás miloval, Skipe.“

„Ale ten dopis –“

„Napsal před šestnácti lety. Skipe, je mrtvý. S tím se musíme smířit. Ale aspoň teď máme stopu, kde možná zemřel. Možná zjistíme, co se mu stalo.“ Skip svíral obálku, jako by se nechtěl vzdát tohoto neočekávaného spojení s otcem. Ale při posledních slovech najednou odtáhl ruku a opřel se zády o gauč. „Ti chlápkové, co ten dopis chtěli… Proč se nekoukli do schránky?“

„No, já ho našla v písku. Asi ho vyfoukl vítr, nejsou tam dvířka. A ty staré schránky vypadají, že je už roky nikdo nepoužívá. Ale jistě to nevím. Srazila jsem je truckem.“ Skip se znovu podíval na obálku. „Když věděli o ranči, myslíš, že taky vědí, kde bydlíme?“ Snažím se na to nemyslet,“ odpověděla Nora. Ale myslela na to. Pořád. Skip se dal už trochu dohromady a dopil drink. „Jak se sakra dověděli o tom dopise?“

„Kdo ví? Legendy o Quiviře slyšela spousta lidí. A táta měl některé hodně nechutné kontakty –“

„To říkala máma“ skočil jí do řeči. „Co chceš dělat?“

„Přišla jsem –“ Nora se odmlčela před nejtěžším okamžikem. „Přišla jsem na to, jak zjistit, co se s ním stalo. Je třeba najít Quiviru. A to bude stát peníze. Proto chci Las Cabrillas prodat.“ Skip zavrtěl hlavou a opile se zasmál. „Ježíši, Noro. Já žiju tady v ty díře, bez peněz, žadoním, abys to prodala, abych se mohl postavit na nohy. A ty teď chceš všechno utratit za výpravu za tátou. I když je mrtvý.“

„Skipe, na nohy se vždycky můžeš postavit tak, že si najdeš práci –“ začala Nora, ale nechala toho. Proto sem nepřišla. Seděl na gauči se shrbenými rameny a Nora cítila, jak jí srdce taje. „Skipe, pro mě by moc znamenalo vědět, co se s tátou stalo.“

„Hele, víš co, prodej to. Říkám ti to už roky. Ale můj podíl mi nech. Já mám jiný plány.“

„Vydat se s koňmi na archeologickou výpravu bude vyžadovat víc, než je můj podíl.“

„Je mi to jasný. Takže Ústav ničím nepřispěje, vid? Nemůžu tvrdit, že by mě to nějak překvapilo. V dopise píše, že nikdy to město neviděl. Všechno si to vymyslel. V tom dopise je jen to, čemu věřil, Noro. Víš, co by na to asi řekla máma?“

„Ano! Řekla by, že zase jenom snil. A ty říkáš totéž?“

Skip sebou trhl. „Ne. Já nejsem na mámině straně.“ Z jeho hlasu bylo slyšet opovržlivý tón. „Já jen nechci ztratit sestru stejně jako tátu.“

„Ale no tak. Skipe. Nic takového se nestane. V dopise táta píše, že šel po staré cestě. Kdyby se mi podařilo tu cestu najít, byl by to důkaz, který potřebuji.“ Skip spustil nohy na podlahu, opřel si lokty o kolena a zamračil se. Najednou se narovnal. „Já mám nápad. Možná bys mohla tu cestu najít, aniž bys tam musela jet. Na Stanfordu mě učil jeden profesor Leland Watkins. Teď pracuje u Laboratoře na tryskový pohon.“

„Co to je?“

„Spadá to pod NASA.“

„A jak by nám mohl pomoci?“

„Ten chlápek pracuje na programu raketoplánu. Četl jsem o tom specializovaném radarovém systému, který mají k dispozici. Vidí třicet stop hluboko do písku. Používali ho na vyhledávání starých cest na Sahaře. Když najdou cesty tam, proč ne v Utahu?“ Nora upřeně koukala na bratra. „Ten radar vidí cesty?“

„Skrz písek.“

„A tys k tomu chlápkovi chodil na přednášky? Myslíš, že si tě pamatuje?“ Skip se najednou zatvářil obezřele. „Jo, pamatuje si mě.“

„To je skvělý! Tak mu zavolej a –“ Jeho pohled ji umlčel. „To nemůžu udělat,“ řekl. „Jak to?“

„On mě nemá rád.“

„Proč ne?“ Nora věděla, že Skipa nemá ráda řada lidí. „On měl takovou vážně děsně pěknou holku, studentku, a já…“ začervenal se. Nora zavrtěla hlavou. „O tom nechci nic slyšet.“

Skip vzal jednoho žlutého meskalového červa a mnul ho mezi ukazováčkem a palcem. „Promiň. Jestli chceš s Watkinsem mluvit, budeš mu muset zavolat sama.“

V.

NORA SEDĚLA V ÚSTAVU ZA PRACOVNÍM STOLEMv Analytické laboratoři artefaktů. Před sebou měla v tvrdém fluoreskujícím světle šest plastikových sáčků se střepy. Na každém byla nálepka popsaná černým značkovačem RIO PUERCO, ÚROVEŇ I. V jedné z uzamykatelných, pečlivě vypolstrovaných skříněk, aby se nic nepoškodilo, byly uloženy další čtyři sáčky označené ÚROVEŇ II a ještě další s nápisem ÚROVEŇ III. Celkem sto deset liber střepů. Nora si povzdechla. Věděla, že pokud má napsat zprávu o nalezišti Rio Puerco, musí být každý jednotlivý kousek vytříděn a oklasifíkován, A po střepech přijdou na řadu kamenné nástroje a úlomky, fragmenty kostí, dřevěné uhlí, vzorky pylů, dokonce i vlasy. To všechno trpělivě čeká v kovových schránkách v laboratoři. Otevřela první sáček kovovými kleštičkami a vyndávala jednotlivé artefakty na bílý stůl. Když zvedla oči k hučícímu světlu, malým zamřížovaným okénkem uviděla kraj bílého oblaku vysoko na nebi. Jsem tu jako ve vězení, pomyslela si zatrpkle. Zadívala se na terminál a soustředila na zadávání údajů do počítače. TW1041SCREEN 25

ARCHEOLOGICKÝ ÚSTAV SANTA FÉ Záznam souvislostí/Databáze artefaktů Místo č.………………

OblasVSekce……………

Plán č.………………

Přístup č.………………

Koordináty………………

Původ…………………

Zaznamenal……………

Popis artefaktu (max. 4096 znaků)

Odkaz na místo……

Souřadnicový čtverec…

Kód kontextu………

Úroveň/Vrstva………

Design trojslovně……

Datum výkopu………

Sáček………… Od.

DŮVĚRNÉ NEPOŘIZUJTE KOPIE

Chápala důležitost tohoto statistického výzkumu, ale stejně se nemohla zbavit dojmu, že pod vedením Murray Blakewooda Ústav propadá posedlosti typologie. Zdálo se, že Ústav kvůli všem svým velkým sbírkám a studnici talentů ignoruje veškerý nový vývoj – etnoarcheologii, kontextuální archeologii, molekulární archeologii, management kulturních zdrojů – který jako by probíhal mimo jeho zdi z nepálených cihel. Vyndala své ručně psané záznamy z terénu, zapisovala údaje o jednotlivých artefaktech do tabulky. 46 stolová hora Verde B/W, 23 Chaco/McElmo, 2 St.John’s Póly, 1 Soccoro B/W… Nebo to bylo další stolová hora Verde B/W? Bezúspěšně prohledávala zásuvku, lupu nenašla. Sakra, zaklela, odložila to na stranu a pokračovala. V ruce sevřela malý leštěný kousek keramické nádoby, zjevně to byl kraj misky. Tak, tohle už je lepší, pomyslela si. I když byl ten úlomek malý, vypadal pěkně a přesně si pamatovala, jak ho našli. Seděla tehdy vedle keře tamaryšku, do křehkého košíku vkládala polyvinylacetát, když její asistent Bruče Jenkins najednou vyštěkl. „Chaco černá na žluté se slídou!“ ječel. Pane bože!“ Vzpomněla si na to, jaké rozrušení a závist ten střep vyvolal. A teď je tu před ní, ztracený v příliš velkém sáčku. Proč nemůže Ústav věnovat více energie třeba na to, aby se zjistilo, proč je tenhle fantastický styl keramiky tak vzácný – proč se nikdy nenašly celé nádoby, proč nikdo neví, odkud jsou a jak se vyráběly – místo neustálého číslování a zanášení údajů do tabulek, jako by byli účetní prehistorie? Dívala se na střepy v řadě. Najednou vstala od stolu, obrátila se k telefonu a vytočila informace. „Pasadenu prosím,“ řekla do sluchátka. „Laboratoř na tryskový pohon.“ Přes jednu interní a dvě externí operátorky se dověděla, že Leland Watkins má linku 2330. „Ano?“ ozval se nakonec vysoký a hodně netrpělivý hlas.

„Haló. Tady Nora Kellyová, Archeologický ústav Santa Fé.“

„Ano?“ opakoval ten hlas.

„To je Leland Watkins?“

„Tady doktor Watkins.“

„Mohl byste mi věnovat minutku?“ Nora mluvila hodně rychle. „V jihovýchodním Utahu máme rozpracovaný jeden projekt, hledáme staré stezky Anasaziů. Bylo by možné, abyste –“

„Tu oblast náš radar nepokrývá,“ přerušil ji Watkins.

Nora se zhluboka nadechla. „Bylo by možné se nějak domluvit, aby radar tu oblast pokryl? Víte –“

„Ne, to nejde,“ odpověděl Watkins značně popuzeně. Mám míli dlouhý seznam lidí, kteří čekají na pokrytí radarem: geologové, biologovéspecialisté na problematiku deštných pralesů, vědci z oboru zemědělství a tak dále.“

„Aha,“ Nora se snažila reagovat klidně. „A kdybychom si podali žádost o takové pokrytí?“

„Jsme zavaleni žádostmi na dva roky dopředu a mám příliš mnoho práce, abych si o tom s vámi mohl povídat. Raketoplán Republic je teď na oběžné dráze, jak jistě víte.“

„Je to dost důležité, doktore Watkinsi. Jsme přesvědčeni –“

„Všechno je důležité. Omluvíte mě laskavě? Jestli chcete, napište si žádost.“

„A adresa –?“ Nora zmlkla ve chvíli, kdy se ze sluchátka ozval vyzváněcí tón. „Ty arogantní syčáku!“ vykřikla. „Jsem ráda, že ti můj bráška přebral holku!“ Praštila telefonem. Potom se na přístroj zahloubaně zadívala. Doktor Watkins má linku 2330. Znovu zvedla sluchátko a pomalu a rozvážně navolila meziměsto. „Ano,“ řekla po chvíli. Dejte mi prosím linku 2331.“

VI.

S POVZDECHEM SE PETER HOLROYD POSADIL NA SEDADLOtraktorového typu, pootočil pravou rukojetí, aby trochu zbrzdil předstih a nastartoval motor. Chvíli tak seděl, nechal motocykl zahřát. Potom zařadil jedničku a vyjel z komplexu na California Boulevard a namířil na západ k Ambassador Auditorium. Nad pohořím San Gabriel se vznášel lehký opar. Jako obvykle ho v ozónu pálily oči rozbolavělé z celodenního koukání na velké obrazovky počítačů a zobrazení v umělých barvách. Když opustil čištěnou atmosféru areálu, hned mu začalo téci z nosu a na asfalt vykašlal pořádný kus hlenu. Malou plastikovou figurku maskota pneumatik Michelin měl přilepenou k nádrži. Natáhl ruku, aby ji podrbal na břiše. „O, Bože kalifornské dopravy,“ zanotoval, „dej mi bezpečnou cestu, chraň mě před deštěm, štěrkem a obtížnými řidiči.“

O deset bloků dál a dvacet minut později namířil motocykl na jih, k Atlantic Boulevard a jemu přilehlému Monterey Park. Doprava tu byla plynulejší a poprvé od chvíle, kdy nastartoval motor, teď zařadil třetí rychlostní stupeň. V myšlenkách se znovu vrátil k neodbytné archeoložce, která s ním dnes dopoledne tak dlouho telefonovala. Představoval si ji jako zavalitou ženu myšího vzhledu s oškubanými vlasy a bez společenské elegance. Kromě schůzky jí neslíbil nic. Schůzku si samozřejmě domluvili hodně daleko od laboratoře na tryskový pohon – kdyby se Watkins dověděl byť o nepatrném náznaku mimoúředního jednání, měl by z toho Peter veliké potíže. Ale poznámky o ztraceném městě ho upoutaly víc, než byl ochoten si přiznat. Holroyd neměl se ženami moc velké štěstí a představa, že tahle – ať už bude myší, nebo ne – chce všeho nechat a jet za ním do Santa Fé, mu velice lichotila. Kromě toho slíbila, že zaplatí večeři. Chvíli se mu jelo docela dobře, ale potom se silnice začaly znovu ucpávat. Další tři bloky, další troje semafory a už namířil na chodník u řady čtyřpatrových budov. Vyndal hnědou tašku zpod popruhu na zadním krytu a podíval se vzhůru na okno svého bytu. Staré žluté záclony sebou zplihle škubaly v horkém nárazovém větru. Zdědil je po předchozím nájemníkovi, po klimatizaci nikdy netoužil. Znovu si odfrkl a vydal se přes ulici ke křižovatce, kde do houstnoucího soumraku svítil nápis Al’s Pizza. Rozhlédl se a zasedl do svého obvyklého boxu. V restauraci byl příjemný chládek. Dopravní zácpa ho trochu zdržela, ale stejně tu bylo dost místa. Holroyd nevěděl úplně přesně, jestli ho to zklamalo nebo se mu ulevilo. Přišel k němu sám Al, malý, neuvěřitelně vlasatý muž. „Dobrý večer, profesore!“ vykřikl. „To máme dneska hezky, co?“

„Jasně,“ řekl Holroyd. Přes Alovo rameno viděl malou televizi, zrnitý obraz se pokoušel probojovat přes vrstvu mastnoty. Vždycky tam byl kanál CNN a vždycky byl vypnutý zvuk. Objevil se raketoplán Republic, astronaut uvázaný na bílé šňůře poletoval vzhůru nohama, na horizontu se vznášela nádherná modrá Země. Zaplavil ho ten známý pocit touhy a znovu se podíval na Alovu veselou tvář. Al plácl do stolu moučnatou rukou. „Tak co si dáme dneska? Máme pizzu s ančovičkami, za pět minut bude hotová. Máte rád ančovičky?“ Holroyd chvilku váhal. Asi si dobře rozmyslela takhle dlouhou cestu. Koneckonců do telefonu ji zrovna moc nepovzbuzoval. „Ančovičky zbožňuju,“ řekl. „Přineste mi dva kousky.“

„Angelo! Dvakrát pizzu s ančovičkami pro profesora!“ zavolal Al, když se vracel za pult. Holroyd se za ním koukal, potom vzal papírovou tašku a vysypal její obsah na stůl. Vypadl poznámkový blok, dva modré zvýrazňovače, paperbackové vydání knih Bíly Nil, Aku Aku a Lansingova Vytrvalost. S povzdechem nalistoval Vytrvalost na stránku označenou kancelářskou sponkou a uvelebil se. Zaslechl známé zaskřípání vstupních dveří do pizzerie a uviděl vcházet mladou ženu s objemnými deskami. Měla nezvyklý bronzový odstín vlasů, které jí ve vlnách splývaly k ramenům, a bystré oříškové oči. Byla štíhlá a jak zápasila s těmi deskami, nemohl za to, ale všiml si hezky tvarovaného zadečku. Otočila se a on se jí provinile podíval do tváře: elegantní, neklidné, nervózní. To nemůže být ona.

Žena vzhlédla a její oříškové oči se setkaly s jeho. Rychle zavřel knihu a rukou si uhladil vlasy rozcuchané z jízdy na motorce. Žena šla rovnou k němu, s bouchnutím odložila desky na stůl a posadila se na vzdálenou stranu boxu. Odhrnula si měděné zbarvené vlasy. Měla opálenou pleť a všiml si rozesetých pih kolem kořenu nosu. „Ahoj,“ řekla. „Vy jste Peter Holroyd?“

Přikývl. A na chvilku propadl panice. Tohle nebyla žádná zanedbaná vědkyně, kterou čekal. Tahle žena byla hezká. „Jsem Nora Kellyová.“ Natáhla k němu ruku.

Holroyd chvilku váhal. Potom odložil knihu a potřásl jí rukou. Prsty měla chladné a nečekaně silné. „Omlouvám se, že jsem vás tak přitlačila ke zdi. Děkuji, že jste se se mnou setkal.“ Holroyd se pokusil o úsměv. „Ten váš příběh byl velice zajímavý. Ale trochu neurčitý. Chtěl bych se o tom ztraceném městě v pustině dovědět víc.“

„Obávám se, že zatím to bude muset zůstat takhle neurčité. Jistě chápete potřebu utajení.“

„Potom ale nevím, co pro vás mohu udělat. Jak jsem vám říkal do telefonu, všechny žádosti musí projít rukama mého šéfa.“ Zaváhal. „Jsem tu jen, abych se dověděl něco víc.“

„Váš šéf je doktor Watkins. Ano, s ním jsem taky mluvila. Skutečně sympatický člověk. A také rezervovaný. Moc se mi zamlouvá. Škoda, že mi nemohl věnovat víc než devět vteřin.“ Holroyd se začal smát, ale potom se přemohl. „Jaká je vaše pozice v Ústavu?“ zeptal se a vrtěl sebou. ‚Jsem asistentka profesora.“

„Asistentka profesora,“ opakoval Holroyd. „Vy vedete tu expedici? Nebo někdo jiný?‘ Pronikavě se na něj podívala. „Jsem přibližně na stejné úrovni jako vy. Poměrně nízko na totemu, v podstatě neřídím ani svůj vlastní osud.“ Poplácala desky: „tohle by mohlo všechno změnit.“ Holroyd si nebyl jistý, jestli se nemá urazit. „Tak kdy přesně ty údaje potřebujete? Možná by se všechno urychlilo, kdyby se prezident Ústavu obrátil přímo na mého šéfa – významná jména na něj vždycky udělají dojem.“ V duchu si dal políček za to, že o svém šéfovi mluví tak opovržlivě. Člověk nikdy neví, jak se to může dostat k nepatřičným uším, a Watkins odpouští jen zřídka. Naklonila se k němu. „Pane Holroyde, musím se vám k něčemu přiznat. Teď zrovna nepracuji s úplnou podporou Ústavu. Nikdo tam totiž ani neuvažuje o expedici, která by se vypravila objevit to město, dokud jim nepředložím důkaz. Proto právě potřebuji vaši pomoc.“

„Proč máte takový zájem to město najít?“

„Protože by to byl největší archeologický objev naší doby.“

„A jak to víte?“

Objevil se Al se dvěma velkými kusy pizzy hustě posypanými ančovičkami. Položil je Holroydovi přímo pod nos. Linula se z nich slaná vůně.

„Ne na ty desky!“ vykřikla. Ala překvapil rozkazovačný tón a přendal jídlo na vedlejší stůl. Když ustupoval, mohutně se omlouval. „A přineste mi ledový čaj, prosím vás!“ zavolala za ním a obrátila se znovu k Holroydovi. „Podívejte se, Petere – mohu vám tak říkat? – nejela jsem takovou dálku proto, abych vás okrádala o čas kvůli něčemu naprosto bezvýznamnému.“ Naklonila se k němu blíž a Holroyd ucítil jemnou vůni šamponu. „Slyšel jste někdy o Coronadovi, španělském badateli? Na Jihozápad přišel v roce 1540, hledal Sedm zlatých měst. Jakýsi mnich odešel roky před ním na sever a hledal duše, které by mohl zachránit, a vrátil se s obrovským broušeným smaragdem a příběhy o ztracených městech. Ale když se na sever vydal sám Coronado, našel jenom vesnice indiánských kmenů z Nového Mexika, žádná z nich neměla zlato, ani nebyla bohatá. Ale na místě jménem Cicuye mu indiáni vyprávěli o městě knězích zvaném Quivira, kde jedli ze zlatých talířů a pili ze zlatých číší. Samozřejmě Coronado a jeho muži z toho úplně šíleli.“ Al jí přinesl čaj, se zapraskáním sundala ze šálku plastikové víčko a napila se. „Někteří domorodci mu řekli, že Quivira leží na východě, na území dnešního Texasu. Podle jiných je v Kansasu. Takže Coronado se se svou armádou vydal východním směrem. Ale když se dostal do Kansasu, indiáni mu řekli, že Quivira je daleko na západě, v zemi Rudých kamenů. Coronado se nakonec vrátil do Mexika, byl z něho zlomený muž přesvědčený o tom, že se pachtil jen za chimérou.“

„To je sice zajímavé,“ řekl Holroyd, „ale nic to nedokazuje.“

„Coronado nebyl jediný, kdo slyšel takové příběhy. V roce 1776 se dva španělští mniši, Escalante a Dominguez, vydali na západ od Santa Fé, snažili se vyznačit cestu do Kalifornie. Někde tady mám jejich zápisky.“ Zalovila v deskách, vytáhla pomačkaný list papíru a začala číst. „Naši paiutští průvodci nás vedli členitou krajinou, podle našeho názoru nepříhodnou cestou na sever místo na západ. Když jsme se kvůli tomu ozvali, odpověděli nám, že Paiuté nikdy neprocházeli zem na západ. Když jsme se ptali na důvod, odpovědí nám bylo zachmuřené mlčení. V polovině naší cesty, nedaleko Křižovatky otců na řece Colorado, polovina našich průvodců zběhla. Ti zbylí nám nedokázali jasně říci, co na západě v nich vyvolává tak silné emoce. Jeden mluvil o velkém městě zničeném proto, že tamní knězi si zotročili svět a pokusili se ovládnout sílu samotného slunce. Další se ponuře zmiňovali o dřímajícím zlu, které se neodvažují probudit.“ Složila papír. „A to není všechno. V roce 1824 zajali indiáni kmene Ute amerického horala Josiahe Blakea. Tehdy výjimečně dostali odvážní zajatci možnost volby – smrt nebo život s kmenem. Blake si přirozeně vybral život v kmeni. Po nějaké době se oženil s indiánkou kmene Ute. Uteové jsou nomádi a v určitém období v roce se odvažují zajít hluboko do oblasti kaňonů v Utahu. Jednou, ve zvlášť odlehlé oblasti západně od Escalante, jeden Ute ukázal na zapadající slunce a poznamenal, že tím směrem leží pobořené město bájného bohatství. Uteové se k němu nikdy neodvážili přiblížit, ale dali Blakeovi vyřezávaný tyrkysový disk, který s největší patrností pocházel z toho města. Když se nakonec po deseti letech dostal zpátky k bílé civilizaci, přísahal, že jednoho dne to ztracené místo najde. Nakonec se ho vydal hledat, ale nikdo už ho nikdy nespatřil.“ Upila z čaje. „Dnes to všechno lidé považují za indiánské mýty nebo lži. Ale já myslím, že tohle nebyl mýtus ani lež. Místo, kde se to ztracené město má nacházet, je ve všech příbězích až příliš shodné. Jsem přesvědčená, že to město nikdy nikdo nenašel proto, že je ukryté na velmi odlehlém místě. Stejně jako další města Anasaziů, bylo i tohle pravděpodobně vybudováno vysoko na útesu, ve výklenku nebo pod převisem. Nebo je možná jenom pohřbeno pod navátým pískem. A v tu chvíli do hry vstupujete vy. Vy máte to, co já potřebuji, Petere. Radarový systém, který dokáže určit polohu města.“ Proti své vůli se Holroyd nechal unést tím příběhem a příslibem dobrodružství. Odkašlal si. „Promiňte, že vám to říkám, ale to je veliké riziko s minimální nadějí na úspěch. Především, pokud je to město ukryté, radar ho neuvidí.“

„Ale já vím, že váš přístroj pro zobrazování země vidí skrz písek, stejně jako skrz mraky i ve tmě.“

„To je pravda. Ale ne skrz skálu. Pokud je to někde pod šelfem, tak na to zapomeňte. Za druhé –“

„Ale já po vás nechci, abyste našel to město. Jenom tu cestu, která do něj vede. Podívejte se na tohle.“ Otevřela desky a vyndala malou mapu Jihozápadu s několika tenkými rovnými čarami. „Před tisíci lety Anasaziové vybudovali tenhle záhadný systém cest, které spojovaly jejich velká města. To jsou cesty, které byly zmapovány. Každá vede do velkého města nebo z velkého města. Váš radar ty cesty z vesmíru určitě uvidí. Je to tak?“

„Možná.“

„Mám staré zápisky – vlastně je to dopis – o tom, že podobná cesta vede do bludiště kaňonů. Jsem přesvědčena o tom, že vede do ztraceného města Quivira. Pokud by se podařilo objevit tu cestu přes satelit, věděli bychom, kde hledat.“

Holroyd rozhodil rukama. „Ale to není tak jednoduché. Máme seznam čekatelů. Watkins vám to určitě říkal, moc rád o tom mluví. Máme i dva roky staré žádosti o –“

„Ano, říkal mi o tom. Ale kdo vlastně rozhoduje o tom, co radar snímá?‘

„Rozhodující je naléhavost a datum podání žádosti. Vezmu rozpracované projekty a –“

„Vy.“ Nora spokojeně pokývala hlavou.

Holroyd zmlkl. „Omlouvám se,“ řekla najednou Nora. „Stydne vám večeře.“ Uložila mapu zpátky do desek, když Holroyd bral do ruky tuhnoucí plátky pizzy. „Takže by šlo řekněme protlačit jednu žádost dopředu?“

„Asi ano.“ Holroyd se zakousl do pizzy, nevnímal ani pořádně, jakou má chuť. „Vidíte? Vyplním žádost, vy ji postrčíte dopředu a získáme ta zobrazení.“ Holroyd ztěžka polkl. „A co myslíte, jak se bude doktor Watkins a chlapci z NASA tvářit, když dám pokyn ke změně oběžné dráhy raketoplánu, aby proletěl zrovna nad tím vaším územím? Proč bych vám s tím měl pomáhat? Taky bych mohl přijít o místo.“ Nora se na něj podívala. „Protože si myslím, že jste víc než jen parazit, co počítá prachy. Protože podle mě stejně jako já uvnitř úplně hoříte. Najít něco po staletí ztraceného.“ Pokynula ke stolu. „Proč byste jinak četl takovéhle knížky? Každá z nich je o objevování neznámého. Najít Quiviru by bylo jako objevit ty skalní útesy na Mesa Verde. Akorát že tohle by byl větší objev.“ Holroyd váhal.

„Nemůžu,“ řekl po chvíli velice tichým hlasem. „Chcete po mně nemožné.“ S hrůzou si uvědomil, že na malou chvíli skutečně uvažoval, jak by jí mohl pomoci. Ale celý ten nápad byla jedna velikánská bláznivina. Tahle ženská nemá jediný důkaz, žádné pověřovací listiny, nic. A přece ho nevysvětlitelně přitahovala svojí vášní a rozrušením. Jako dítě byl na Mesa Verde. Vzpomínka na ty rozlehlé tiché rozvaliny se mu neodbytně vracela. Snažil se urovnat si myšlenky. Podíval se na Noru, která na něj upírala oči s výrazem plným očekávání. Nikdy neviděl vlasy takovéhle barvy, měděné lesklé, skoro jakoby kovové. Potom se podíval na televizní obrazovku, kde se ve vesmíru vznášela malá Republic. „Není to nemožné,“ řekla Nora polohlasem. „Vy mi dáte formulář žádosti, já ho vyplním a vy uděláte, co bude třeba.“ Ale Holroyd pořád ještě koukal na obrazovku: lesklý slonovinový raketoplán se vznášel vesmírem, hvězdy tvrdé jako diamanty, země dole nekonečně vzdálená. Takhle to bylo vždycky. Rozrušení z objevu, po němž toužil, rostlo, šance prozkoumat novou planetu nebo letět na měsíc – všechny ty sny chřadly v kóji laboratoře na tryskový pohon a on jenom sleduje dobrodružství někoho jiného, které se odvíjí na upatlané obrazovce. Potom si uvědomil, že ho Nora upřeně pozoruje. Trhl sebou. „Kdy jste začal pro laboratoř pracovat?“ změnila najednou téma. „Před osmi lety, hned po škole.“

„Proč?‘

Překvapila ho strohost té otázky. „No, vždycky jsem se chtěl podílet na zkoumání vesmíru.“

„Vsadím se, že jste v dětství snil o tom, že budete první člověk na měsíci.“ Holroyd zčervenal. „Na to už bylo pozdě. Ale snil jsem o cestě na Mars.“

„A teď jsou tam nahoře, krouží kolem Země a vy sedíte tady, v umaštěné pizzerii.“ Jako by mu četla myšlenky. Holroyda zalila vlna rozmrzelosti. „Jsem docela spokojen. Ti chlápkové by beze mě a mně podobných tam nahoře nebyli.“ Nora přikývla. „Ale není to totéž, co?“ zeptala se jemně. Holroyd mlčel.

„Nabízím vám možnost zúčastnit se na možná největším archeologickém objevu od krále Tuta.“

„Jo,“ odpověděl Holroyd. A chcete po mně to, co Watkins: získat údaje a s nima pak bude manipulovat někdo jiný. Je mi líto, nechci.“

Ale ta žena z něj nespustila oříškové oči. Mlčela a Holroydovi připadalo, že se rozhoduje. „Možná vám můžu nabídnout něco víc,“ řekla nakonec, pořád velice tiše. Holroyd se zamračil. „Jako co?“

„Místo v expedici.“

Cítil, jak mu tluče srdce. „Co jste to říkala?“

„Slyšel jste mě. Budeme potřebovat specialistu na dálkové snímání a na počítač. Máte k dispozici komunikační zařízení?“ Holroyd polkl, najednou měl v hrdle sucho. Potom přikývl. „Mám takové zařízení, o jakém se vám ani nesnilo.“

„A můžete si vzít volno? Dejme tomu na dva, možná tři týdny?“

„Nikdy jsem si volno nevzal,“ slyšel sám sebe. Mám tolik nastřádané dovolené, že bych nemusel chodit do práce půl roku a pořád bych dostával plat.“

„Tak je to vyřešené. Získáte pro mě ty údaje a já vás dostanu do expedice. Ručím vám za to, Petere, že nebudete litovat. Tohle dobrodružství si zapamatujete do konce života.“ Podíval se jí na ruce, štíhlé a krásné, sepjaté v očekávání. Ještě nikdy neviděl nikoho tolik zapáleného pro nějakou věc. Uvědomil si, že jen těžko lape po dechu. „Já –“ začal.

Rychle se naklonila dopředu. „Ano?“

Zavrtěl hlavou. „Je to všechno moc kách. Musím si to rozmyslet.“ Podívala se na něj hodnotícíma očima. Potom přikývla. „Chápu.“ Z kabelky vyndala kus papíru a podala mu ho. Tady je číslo mojí kamarádky, u které teď bydlím. Ale Petere, nerozmýšlejte se moc dlouho. Můžu tu zůstat jen pár dní.“ Sotva ji slyšel. Usilovně přemýšlel. „Neříkám, že to udělám, chápete,“ řekl tiše. „Ale takhle by to mohlo vyjít. Nemusela byste podávat žádost. Poslední tři dny bude raketoplán obíhat pětašedesátkrát na různých zeměpisných šířkách. Jedna společnost chce provést geologický průzkum v některých oblastech Utahu a Colorada. Zatím jsme to odkládali, tak teď to můžu naopak trochu postrčit. Potom maličko upravím oběžnou dráhu tak, aby se dostalo na ty oblasti, o které jevíte zájem. Jediné, co byste měla udělat, je podat si žádost o nákup údajů, jakmile budou převzaty z raketoplánu. Za normálních okolností jsou chráněné po dobu několika let, ale pokud jsou podány náležité akademické žádosti, je možné toto pravidlo obejít. Upozorním vás, až to bude aktuální.“

„Žádost o nákup? Chcete mi říct, že budu muset něco platit?“

„Je to velice drahé.“

„To mluvíme o několika stovkách?“

„Spíš dvaceti tisících.“

„Dvacet tisíc dolarů! Vy jste se zbláznil!“

„Bohužel. To neovlivní ani Watkins.“

„A kde asi mám vzít dvacet tisíc?“ vybuchla Nora.

„Helejte, já posunu oběžnou dráhu vesmírného plavidla Spojených států, a to jen kvůli vám. Už to je dost hrůza. Co ještě ode mne chcete? Mám snad ty zatracený údaje ukrást?“ Rozhostilo se ticho.

„Teda, to je ale nápad,“ řekla Nora.

VII.

POKUD NORA NĚKDY BYLA V TEPLEJŠÍM, ZATUCHLEJŠÍM bytě než u Petera Holroyda, nevzpomněla si na něj. Vzduch se tam přímo rozkládal. „Nemáte led?‘ zeptala se.

Holroyd, který sešel čtyři patra, aby si vzal poštu a otevřel Noře, zavrtěl zarostlou hlavou. „Bohužel. Mrazák mi vyplivnul.“ Nora ho pozorovala, jak se probírá poštou. Pod kšticí pískových vlasů měl bělostnou kůži obličeje napjatou přes vystouplé lícní kosti. Jak se pohyboval, zdálo se, že končetiny nemá nikdy tam, kde by je měl mít, nohy se zdály poněkud krátké k hubenému tělu a kostnatým rukám. A přece celkový dojem melancholie byl v rozporu s inteligentníma zelenýma očima, které na svět pohlížely s nadějí. Vkus na oblékání měl všelijaký: hnědé pruhované polyesterové kalhoty a kostkované véčko s krátkým rukávem. Umouněné žluté záclony se pohupovaly v tom, co se dalo považovat za parodii vánku. Nora přešla k oknu, podívala se jižním směrem na zešeřelé bulváry Východního L.A. Potom se podívala dolů k nedaleké křižovatce a Alově pizzerii. Poslední dvě noci spala u kamarádky v Thousand Oaks. Byl to ošklivý kout L.A. a najednou měla soucit s Peterem a jeho touhou po dobrodružství. Ustoupila. Byt působil tak suchopárně, že nemohla ani odhadnout, jaký vlastně Holroyd je. Malá knihovna z překližky balancovala na škvárobetonových tvárnicích. Dvě křesla ověšená starými čísly časopisu Ola Bike Journal. Stará motocyklistická helma na ošoupané a podrápané podlaze. „To kolo přivázané řetězem ke kandelábru je vaše?“ zeptala se ho. „Jo. Starej indiánskej náčelník ’46.“ Zasmál se. „Zdědil jsem ho jako naprostou trosku po svém prastrýci, schrastil jsem chybějící součástky.“

„Vy jezdíte na kole?“

„Můj táta míval motokrosovou motorku a já na ní jezdívala po ranči. Jednou nebo dvakrát jsem se svezla na bratrově hogu, než ho zlikvidoval na Route 66.“ Nora se znovu podívala k oknu. Byla tam řada velice podivných rostlin: černé, karmínové, shluky skloněných stonků a převislých květů. Asi jako jediným jim vyhovuje to vedro tady, pomyslela si. Zaujala ji malá rostlina s purpurovými květy. „Co to je?“ zeptala se zvědavě a natáhla ruku. Holroyd se podíval a poštu odložil. „Nesahejte na ni!“ zařval. Nora ucukla. „To je belladonna,“ vysvětloval. „Rulík zlomocný.“

„Děláte si legraci. A tohle?“ Ukázala na rostlinu vedle s kaštanově hnědými hroty. „Oměj. Obsahuje akonitin, to je vážně příšerný jed. Tamhle na tácu jsou tři smrtelně jedovaté houby: anděl smrti, bláznova houba a A. virosa, anděl záhuby. A tamhle v tom květináči na parapetu –“

„Chápu,“ Nora se odvrátila od anděla smrti, který se podobal kůži s morovými skvrnami, a znovu se rozhlížela po pustém bytě. „Dělají vám starosti nepřátelé?“ Holroyd odhodil poštu do odpadků a zasmál se. Zelené oči se najednou prosvětlily. „Někdo sbírá známky. Já botanické jedy.“ Šla za ním do malé a stísněné kuchyně, také skoro bez nábytku. Velký dřevěný stůl byl přistrčený ke staré lednici. Na stole klávesnice, myš a největší monitor, jaký kdy viděla. Holroyd se usmál, když viděl její výraz. „Není to špatné, co? Přesně takové jsou v laboratoři. Watkins je před několika lety pro svůj personál nakoupil. Nabyl dojmu, že ten, kdo pro něj pracuje, nežije ani trochu společensky. Co se mě týče, trefil to úplně přesně.“ Podíval se na ni. Nora zdvihla obočí. „Takže si nosíte práci domů.“

Úsměv mu zmizel z tváře, jakmile si uvědomil důsledky svých slov. „Jen odtajněné domácí práce,“ odpověděl, když se natahoval pro pomačkanou vypolštářovanou obálku a vyndal DVD disk. „To, o co jste mě žádala, do téhle kategorie nepatří.“

„Můžu se vás zeptat, jak jste to udělal?“

„Vzal jsem prvotní data, která jsme dostali z raketoplánu dneska ráno, a vypálil jsem si kopii. Vždycky mám u sebe dost disket; nikdo ten rozdíl nepozná.“ Zamával diskem, a ten se v tlumeném světle barevně zaleskl. „Když člověk má náležité povolení, ukrást údaje není nic složitého. Akorát když vás chytnou, postih je tvrdší. Mnohem tvrdší.“ Zašklebil se. „Jsem si toho vědoma. Děkuji vám, Petere.“

Podíval se na ni. „Vy jste věděla, že vám pomůžu, že jo? Ještě než jste odešla z pizzerie.“ Bylo to tak. Jakmile jí popsal, jak by se mohl k údajům dostat, byla si jistá, že ji neodmítne. Ale nechtěla urazit jeho pýchu. Doufala jsem. Ale jistá jsem si byla až druhý den, když jste mi dopoledne zavolal. „Nedokážu ani vyjádřit, jak moc si toho cením.“ Uvědomila si, že se Holroyd červená. Rychle se k ní otočil zády a otevřel lednici. Uvnitř uviděla dvě plechovky nealkoholického piva, džus a velké počítačové CPU. Když se podívala lépe, viděla, že počítač je napojen k monitoru kabely, které jsou vedeny otvory v zadní stěně lednice. „Je tu strašný vedro,“ řekl Holroyd, vložil disk do počítače a zavřel lednici. „Semhle položte svoje topo, jo?“ Nora začala rozbalovat mapu, potom se zarazila. „Uvědomujete si, že účast na expedici nebude zpracovávání dat v laboratoři s klimatizací? Na takovýchhle malých akcích každý pracuje dvojnásobně až trojnásobně nad normu. Vy se účastníte jako specialista na snímání zobrazení. Jenomže při archeologických vykopávkách se takovým lidem neříká ‚asistent‘, ale ‚kopáč‘. Má to svoje opodstatnění.“ Holroyd se na ni podíval. „O co se snažíte? Chcete mě od toho odradit?“

„Jen se chci ubezpečit, že víte, do čeho jdete.“

„Viděla jste, jaké knížky čtu. Je mi jasné, že to nebude procházka růžovým sadem. Je to přece součást náročného úkolu, ne?“ Posadil se ke dřevěnému stolu a přitáhl si klávesnici. „Tím, že vám tahle data prozradím, riskuju vězení. Myslíte, že se bojím nějakého kopání?“ Nora se usmála. „Jedna nula.“ Přitáhla si plastikovou židli. „Jak to přesně funguje?“ Radar je jenom jiný druh světla. My jím svítíme na Zemi z raketoplánu, paprsek se ve změněné podobě odrazí. Terestriální snímač udělá jednoduše digitální fotografie toho, co se odrazilo, a potom je zkombinuje.“ Holroyd kliknul na několik kláves. Po krátké pauze se v dolní části obrazovky otevřelo malé okénko, v němž se přetáčela různá hesla, jak se začal ukládat celý program. V rozích obrazovky se otevírala další okénka a v nich se zobrazovaly různé softwarové nástroje. Potom uprostřed obrazovky naskočilo velké okénko. Holroyd přejel myší přes několik menu. Nakonec se uprostřed displeje začalo po jednotlivých řádkách vytvářet zobrazení v různých odstínech syntetické červeně. „To je ono?“ Nora se dívala zklamaně na obrazovku. Tohle by čekala ze všeho nejméně: nepřehledné monochromatické zobrazení, které se vůbec nepodobalo krajině. „To je teprve začátek. Snímač bere v úvahu infračervené záření a radiometrii, ale to je na dlouhé vysvětlování. Snímá zemi ve třech různých radarových pásmech a dvou polarizacích. Každá barva představuje jiné radarové pásmo nebo jinou polarizaci. Nanesu každou barvu na obrazovku, jednu přes druhou. Bude to trvat několik minut.“

„A potom uvidíme tu cestu?“

Holroyd se na ni pobaveně podíval. „Jo, kdyby to šlo takhle jednoduše. Dá nám ještě pořádně zabrat, než to všechno zkombinujeme, aby se nám ta cesta ukázala. Tahle červená je radarové pásmo L. Má vlnovou délku dvacet pět centimetrů a dokáže proniknout pět metrů hluboko do suchého písku. Dál přidám pásmo C.“ Přes obrazovku přerolovala modrá barva.

„Tohle pásmo C má šesticentimetrovou vlnovou délku a dokáže proniknout do hloubky maximálně dvou metrů. Takže to, co teď vidíte, je mělčí.“ Další klikání na klávesy. „A tady přichází pásmo X. To jsou tři centimetry. V zásadě je to zobrazení povrchu.“ Přes obrazovku přerolovala neónově zelená barva.

„Nechápu, jak se v tom dokážete orientovat,“ Nora upřeně koukala na pokřivené barevné pruhy. „Teď to přemaluju polarizacemi. Radarový paprsek se polarizuje buď horizontálně, nebo vertikálně. Někdy se vysílá paprsek horizontálně polarizovaný a odráží se vertikálně polarizovaný. K tomu obvykle dochází, když paprsek narazí na velké množství vertikálních kmenů stromů.“ Nora sledovala, jak na obrazovku přibývá další barva. Chvíli trvalo, než program přebarvil zobrazení. Zjevně už se jednalo o složitější krok. „Vypadá to jako Kooning,“ řekla Nora.

„Co?“

Nora mávla rukou. „Ale to nic.“

Holroyd se obrátil zpátky k obrazovce. „Teď jsme získali složený obraz země oď povrchu do hloubky asi patnáct stop. Dál bude nutné některé vlnové délky vyrušit a další znásobit. Ke slovu se dostává skutečné umění.“ Nora zaslechla z jeho hlasu pýchu.

Znovu začal pracovat na klávesnici, tentokrát rychleji. Na obrazovce se otevřelo nové okénko, řádky kmitaly, jak se standardní programy měnily. Ta odlehlá veliká pustina se najednou pokryla jemnou sítí cest. „Pane bože!“ vykřikla Nora. „To je ono! Já nevěděla, že Anasaziové –“

„Okamžik,“ přerušil ji Holroyd. „To jsou moderní cesty.“

„Ale v téhle oblasti by žádné cesty být neměly.“

Holroyd zavrtěl hlavou. „To jsou asi stezky, kudy chodí divocí koně, vysoká zvěř, kojoti, pumy, možná dokonce tudy projela dvojstopá vozidla. V padesátých letech se v těch místech dělal průzkum, hledal se uran. Většinu těchhle cestiček byste v reálu ani neviděla.“

„A když jich je tolik, jak mezi nimi najdeme stezku Anasaziů?“ Holroyd se usmál. „Trpělivost. Čím je cesta starší, tím bude hlouběji. Stává se, že hodně staré cesty se rozruší erozí a větrem. Oblázky, které cestovatelé svým putováním převrátili, se za nějakou dobu vyhladily, na nových cestách jsou oblázky ostřejší, a ty odskakují dál než hlazené.“ Dál klikal na klávesnici. „Nikdo neví proč, ale někdy dochází k velmi dramatickým událostem, když se znásobí hodnoty dvou vlnových délek nebo když se jedna umocní na třetí a vezme se druhá odmocnina jiné délky a odečte se kosinus věku vaší matky.“

„To tedy moc vědecky nezní,“ poznamenala Nora.

Holroyd se usmál. „To ne, ale je to moje nejoblíbenější pasáž. Když jsou údaje pohřbeny takhle hluboko, chce to intuici a tvořivost, pak se to teprve dá vytřídit.“ Pracoval s nezlomnou rozhodností. Vždy po několika minutách se zobrazení změnilo: někdy výrazně, někdy jen trochu. Jednou se Nora na něco zeptala, ale Holroyd jen zavrtěl hlavou a svraštil obočí. Chvílemi všechny cesty zmizely. To Holroyd zaklel, chvatně naklikal nějaké pokyny do počítače a cesty se opět na obrazovku vrátily. Čas utíkal a Holroyd už začal být trochu otrávený. Kapičky potu se mu objevily na obočí, ruce mu běhaly po klávesnici, bušil do ní stále razantněji. Noru začalo bolet v zádech, pořád se vrtěla na tvrdé plastikové židli a hledala nejpohodlnější polohu. Nakonec se Holroyd opřel a zaklel. „Vyzkoušel jsem všechny metody, všechny triky. A nic nezabralo.“

„Jak to myslíte?“

„Buďto se mi ukáže milion cest, nebo ani jedna.“ Vstal a přešel k lednici. „Dáte si pivo?“

„Jasně.“ Nora se podívala na hodinky. Sedm večer, ale v bytě bylo pořád nesnesitelné vedro. Holroyd se znovu posadil, podal jí pivo a dal si nohy na stůl. Zpod manžety mu vykoukl kotník, bledý a holý. „Je na cestách Anasaziů něco neobvyklého? Něco, čím by se třeba lišily od všech těch zvířecích stezek a moderních cest?“ Chvilku přemýšlela a potom zavrtěla hlavou.

„K čemu ty cesty používali?“

„Vlastně to cesty vůbec nebyly.“

Holroyd sundal nohy ze stolu a narovnal se. „Jak to myslíte?“

„Pořád je to z archeologického hlediska velká záhada. Anasaziové neznali kolo a neměli ani soumary. Cesty nepotřebovali. Archeology vždycky mátlo, co by je tedy vedlo k tomu, aby se vůbec obtěžovali cesty stavět.“

„Pokračujte,“ vyzval ji Holroyd.

„Když archeologové něčemu nerozumí, vykroutí se z toho prohlášením, že daná věc sloužila náboženským účelům. A to právě tvrdí o těchto cestách. Podle nich to byly spíš cesty duchů než pro živé bytosti. Cesty, po nichž se duchové vraceli do podsvětí.“

„Jak ty cesty vypadají?“ Holroyd se zhluboka napil.

„Nic moc. V terénu skoro vidět nejsou.“

„Jak je stavěli?“

„Cesty byly přesně třicet stop široké, pokryté nepálenou hlínou. Ukazuje se, že na Velké severní cestě záměrně rozbíjeli nádoby, aby posvětili povrch cesty. Kolem cest se nacházejí svatyně, říká se jim herraduras, ale nemáme vůbec představu –“

„Okamžik,“ skočil jí do řeči Holroyd. „Říkala jste, že jsou pokryté nepálenou hlínou. Co to přesně je?“

„Vlastně bláto.“

„Dovezené odněkud?“

„Ne, obvykle to je jenom hlína smíchaná s vodou někde z nejbližšího okolí.“

„To je špatné.“ Rozrušení z Holroydova hlasu vyprchalo stejně rychle, jako se předtím dostavilo.

„Nic dalšího už k tomu nemám. Když kolem roku 1250 definitivně Velkou severní cestu opustili, zdá se, že ji rituálně uzavřeli. Anasaziové na cestu navršili chrastí a zapálili ho. Spálili i svatyně kolem cesty. A taky několik velikých staveb, jednu z nich jsem před několika lety odhalila, jmenuje se Spálený jacal. Byl to asi nějaký maják nebo budova pro přenášení signálů. Bůh ví, k čemu ho používali.“

Holroyd se naklonil dopředu.

„Oni na cestě spálili chrastí?“

„Aspoň na Velké severní cestě. Další cesty nikdo moc podrobně nezkoumal.“

„Kolik chrastí?“

„Hodně. Našli jsme veliké pásy dřevěného uhlí.“

Holroyd s bouchnutím odložil pivo, otočil se na židli a znovu začal bušit do klávesnice. „Dřevěné uhlí – uhlík – má velice specifický radarový znak. Radar zaregistruje i velmi malé množství. Skoro se neroz-.“ Zobrazení na displeji začalo nabývat jakéhosi tvaru. „Takže my hledáme přesný opak toho, po čem jsem pátral doposud. Místo abychom hledali určitý odraz, budeme hledat stín. Podélný pruh.“ Kliknul na poslední klávesu.

Nora se dívala jak zobrazení mizí z displeje. A potom se nesmírně pomalu, po jednotlivých řádcích, začala zobrazovat dlouhá, nevýrazná, klikatá černá čára na mnoha místech přerušená, ale nezpochybnitelná. „Tady to je“ řekl Holroyd potichu, opřel se na židli a díval se na ni s triumfálním výrazem v obličeji.

„Tohle je moje cesta do Quiviry?“ zeptala se Nora rozechvělým hlasem.

„Ne. To je naše cesta do Quiviry.“

VEČER NORA KLIČKOVALA MEZI OSTATNÍMI AUTOmobily a snažila se silnici před sebou zaostřit. Tak velikou únavu, která na ni dolehla, si nepamatovala od maratónu zkouškového období na vysoké škole. I když jí Holroyd předchozího večera nabídl, že u něj může přespat, rozhodla se vrátit do Santa Fé do Ústavu. Dorazila chvíli po desáté dopoledne. Den se vlekl, když se Nora, vyčerpaná a nesoustředěná, pokoušela dokončit svoji práci. Znovu a znovu se v myšlenkách vracela do Quiviry a přemýšlela o tom, jaký další krok podnikne. Věděla, že nemá cenu jednat znovu s Blakewoodem, ani když má v ruce tenhle překvapivý objev; je jen malá šance, že změní názor. Krátce po poledni se s ním potkala na chodbě a na pozdrav jí odpověděl velice chladně. Zpomalila, přeřadila na dvojku, když odbočovala do Verde Estates, kde bydlela. Odpoledne přineslo nečekaný zvrat. Volali jí z kanceláře Ernesta Goddarda a požádali ji o schůzku druhý den hned dopoledne. Nora ani jednou nemluvila s předsedou rady Ústavu a vůbec netušila, proč s ní vlastně chce mluvit – alespoň žádný dobrý důvod ji nenapadal. V Ústavu nebyla dva dny, aniž by to jakkoli vysvětlila, a co se týče keramiky Rio Puerco, nepokročila ani o kousek. Možná mu někdo nasadil brouka do hlavy o té problematické služebně mladší profesorce. Nora rozsvítila přední světla, když projížděla klikatými uličkami. Verde Estates bylo staršího data a postrádalo směšnou okázalost stylu novějších staveb v Santa Fé. Uběhlo dost času, aby tu vyrostly ovocné stromy a jedle, které poněkud změkčily přísné linie budov. Když vjížděla na své místo na parkovišti, do těla se jí pomalu vracelo příjemné teplo. Teď si půl hodinky odpočine, potom si připraví lehkou večeři, dá si sprchu a půjde si lehnout. Nejvíce si odpočinula, když si vyráběla plátky na hoboj. Pro většinu lidí byla tahle činnost únavná a nekonečně otravná, ale jí vždycky dělala dobře. Otočila klíček v zapalování, natáhla se po deskách, vzala tašky a vydala se po asfaltové cestě ke svým dveřím. V duchu už si připravovala potřebné nástroje: lupu, kousek rákosu, hedvábnou nit, plátky rybí kůže pro ucpání štěrbin. Pan Roehm, její učitel na hoboj, říkával, že dělat dvojité plátky je umění i věda a může se při tom tisíc věcí pokazit a nic se nedá odbýt. Odemkla vstupní dveře a vešla. Upustila všechny věci na zem, opřela se o dveře a unaveně zavřela oči, příliš vyčerpaná, aby hned rozsvítila. Slyšela tiché vrčení ledničky a v dálce hysterický štěkot nějakého psa. Byl tam nějaký neznámý zápach. To je divné, pomyslela si, jak se mohou věci odcizit za pouhé dva dny. Něco chybělo: známé capkání po linoleu, přátelské očichávání kotníků. Zhluboka se nadechla, odlepila se od dveří a rozsvítila. Thurbera, desetiletého baseta, neviděla. „Thurbere?“ zavolala. Napadlo ji, že na něj zavolá ven, ale hned si uvědomila, že je to nesmysl. Thurber je vysloveně domácí pes, který se dlouhým vycházkám pokud možno vyhýbá. „Thurbere?“ zavolala znovu. Odhodila kabelku na stůl a oči jí padly na vzkaz: Noro, zavolej prosím tě. Skip. Spokojeně se usmála. Určitě potřebuje peníze, napadlo ji. Normálně ve větě nikdy nepoužívá slovo prosím. To také vysvětlovalo, proč doma není Thurber. Poprosila Skipa, aby ho krmil, až odjede do Kalifornie, a on si asi hafana vzal k sobě, aby ušetřil čas. Otočila se, začala se zouvat, potom si to rozmyslela, když si všimla prachu na podlaze. Budu to tu muset poklidit, řekla si, když šla ke schodům. V koupelně ze sebe stáhla halenku, umyla si obličej a ruce, navlhčila vlasy a natáhla si svoji oblíbenou mikinu, kterou nosívala při výrobě plátků na hoboj. Byla stará, otrhaná, ještě ze studií na Nevadské univerzitě v Las Vegas. Šla do ložnice a chvilku se rozhlížela. Tak rychle odsoudila Holroydův byt, skoro excentrický v tom, jak byl prázdný, jak tam chyběla osobnost. Ale její byt se svým způsobem od toho jeho nelišil. Neměla nikdy moc času přemýšlet o výzdobě. Pokud je zařízení bytu oknem do duše, co o ní vypovídají tyhle prostory? Žena příliš zaměstnaná plazením po zbořeninách, aby se mohla věnovat vlastnímu bytu. Skoro všechno, co má, patřilo jejím rodičům. Skip nechtěl nic, jenom tátovu sbírku knih a starou pistoli. S úsměvem zavrtěla hlavou a automaticky sáhla po kartáči, který má vždycky na prádelníku. Kartáč tam nebyl.

Zarazila se, zůstala nehybná a celá zmatená s nataženou rukou. Kartáč mívala vždycky na stejném místě: archeoložka v ní trvala na tom, aby své věci ukládala in situ. Vlhké vlasy ji vzadu na krku studily, když si v duchu promítala obrazy třech předchozích dopolední. Umyla si vlasy jako obvykle, oblékla se jako obvykle, učesala si vlasy kartáčem jako obvykle. A kartáč položila na své místo jako obvykle. Jenomže ten tam teď není. Nora se dívala na podivnou, nevysvětlitelnou díru mezi hřebenem a krabicí papírových ubrousků. Sakramentský Skip, napadlo ji najednou, rozčililo ji to. Sám má koupelnu obrostlou plísní a když Nora není doma, rád proklouzne do její sprchy. Určitě ho někam položil a… Potom se zarazila a nadechla se. Něco uvnitř jí říkalo, že Skip s tím nemá nic společného. Podivná vůně, prach v předsíni, pocit, že něco není úplně akorát… Prudce se otočila, hledala, co ještě dalšího by mohlo chybět. Ale všechno bylo na svém místě. Potom zaslechla slabé škrábání zvenku. Ohlédla se, ale černá okna odrážela jenom interiér. Rychle zhasla světlo. Byla jasná, bezměsíčná noc s hvězdami po černé sametové obloze rozházenými jako diamanty. Potom se škrábání opakovalo, tentokrát hlasitěji. S úlevou si uvědomila, že to je určitě Thurber, který na ni čeká u zadních dveří. Ještě ke všemu se Skipovi podařilo nechat psa venku. Nora zavrtěla hlavou, sešla ze schodů a přešla kuchyň. Otočila knoflíkem na dveřích a otevřela, poklekla, protože čekala přátelský čenich. Thurber tam nebyl. Na jednom betonovém schodě se překulil chuchvalec prachu, dopadla na něj ostrá záře čelních světel automobilu, který přijížděl po dlouhé cestě. Světla přejela přes trávu a řadu borovic a v jejich záři se objevila silueta velké postavy, temné a s kožešinou, která odskočila do tmy. Nora si v tu chvíli uvědomila, že ten pohyb už viděla – před několika dny večer, když totéž stvoření utíkalo vedle jejího trucku příšernou, nepřirozenou rychlostí. Ustoupila zpátky do kuchyně, byla celá vyděšená, obličej rozpálený a polykala naprázdno. Potom ten paralyzující moment pominul. Najednou se rozzlobila, popadla velikou baterku ze stolu a vrhla se ke dveřím. Zastavila se na prahu, ve světle baterky se ukázala jenom mírumilovná prázdná noc.

„Nechte mě, do háje, na pokoji!“ vykřikla do tmy. Neviděla žádnou postavu, žádné stopy ve vlhké hlíně u dveří; jen ztracený povzdech větru, psí štěkot v dálce a chřestění baterky v její roztřesené ruce.

VIII.

NORA SE ZASTAVILA ZA ZAVŘENÝMI DUBOVÝMI s dveřmi s nápisem PŘEDSEDA RADY, ARCHEOLOGICKÝ ÚSTAV SANTA FE. Sevřela pevněji desky, které teď už nosila všude s sebou, a opatrně se rozhlédla po chodbě na obě strany. Nebyla si jistá, jestli nervozita, kterou pociťuje, má něco společného s událostmi předchozí noci nebo s blížící se schůzkou. Že by se nějak provalilo, jaké vylomeniny dělá s Laboratoří na tryskový pohon? Ne, to není možné. Kvůli čemu s ní chce Ernest Goddard mluvit? Bolela ji hlava, protože se dost nevyspala. O předsedovi věděla jen to, co se o něm dočetla, občas vídala jeho fotografii v novinách a jen velice zřídka zaregistrovala jeho nápadnou postavu v univerzitním areálu. I když možná doktor Blakewood je primární hybnou silou a hlavním architektem budování Ústavu, Nora věděla, že Goddard je skutečnou silou a finančním zázemím Blakewoodova trůnu. A na rozdíl od Blakewooda má Goddard téměř nadpřirozenou schopnost získat si tisk, daří se mu dosáhnout toho, aby se občas na velmi vhodném místě objevil vkusný a pochvalný článek o jeho osobě. Několikrát jí různí lidé vysvětlovali, jak přišel k úžasnému bohatství – od dědictví ropných polí po objevení ponorky plné nacistického zlata – nic z toho jí nepřipadalo věrohodné. Zhluboka se nadechla a pevně se chopila knoflíku na dveřích. Možná by se vyhazov v tuhle chvíli docela i hodil. Nemusela by se na nic ohlížet a mohla by se vydat hledat Quiviru. Ústav v osobě doktora Blakewooda již rozhodl o jí navrhované expedici. Holroyd jí poskytl nutnou munici, aby se s tou myšlenkou obrátila jinam. Pokud Ústav neprojeví zájem, věděla, že najde zájem jinde. Malá, nervózní sekretářka ji uvedla do předpokoje. Bylo to tam chladné a strohé jako v kostele, nabílené stěny z nepálených cihel a podlaha z mexických dlaždic. Místo impozantního psacího stolu, který Nora očekávala, uviděla hromotlucký pracovní stůl ze dřeva, odřený a samou bouli. Překvapeně se rozhlédla kolem sebe. Byl to přesný opak kanceláře doktora Blakewooda. Kromě nádob na pracovním stole seřazených tak, aby na sebe upoutaly pozornost, nebyla v kanceláři žádná další výzdoba. Za pracovním stolem stál Ernest Goddard. Trochu přerostlé bílé vlasy tvořily svatozář vyzáblého obličeje a prošedivělé bradky pod živýma modrýma očima. V jedné ruce držel tužku, z kapsy saka mu volně visel zmačkaný bavlněný kapesník. Byl hubený a křehký a na kostnatém těle mu visel šedý oblek. Nora by si mohla myslet, že ten člověk je nemocný, jenomže oči měl čisté, jasné a plné ohně. „Doktorko Kellyová,“ řekl, položil tužku a obešel stůl, aby jí potřásl rukou. „Jsem moc rád, že se s vámi konečně setkávám.“ Měl nezvyklý hlas: nízko položený, suchý, jen o málo hlasitější než šepot. A přesto z něj vyzařovala obrovská autorita.

„Říkejte mi, prosím. Noro,“ odpověděla obezřetně. Takovéhle srdečné přijetí vůbec nečekala.

„Ano, budu vám tak říkat,“ Goddard se odmlčel, vyndal kapesník a odkašlal si do něj s jemným, téměř ženským gestem. „Posaďte se. Ale ještě než si sednete, podívejte se na tuhle keramiku.“ Kapesník zastrčil do kapsy.

Nora přistoupila ke stolu. Napočítala tucet malovaných misek, jedinečné exempláře staré keramiky z údolí Mimbres v Novém Mexiku. Tři z nich byly zdobené geometrickými vzory s pulzujícími rytmy, dvě abstraktními zobrazeními hmyzu: brouk a cvrček. Na ostatních byly zobrazeny nádherně přesné, souměrné lidské postavy. Každá nádoba měla ve dně malou dírku.

„Jsou nádherné,“ řekla Nora.

Goddard jako by chtěl něco říci, ale potom se otočil a odkašlal si. Na pracovním stole se ozval bzučák. „Doktore Goddarde, přišla za vámi paní Henigsbaughová.“

„Ať jde dál,“ odpověděl Goddard.

Nora se na něj podívala. „Mám –“

„Zůstaňte tu,“ pokynul jí na křeslo. „To bude jen chvilka.“

Otevřely se dveře a do místnosti vešla žena tak kolem sedmdesáti let. Nora hned poznala ten typ: význačná postava společenského života Santa Fé, bohatá, hubená, opálená, téměř žádný makeup, perfektní postava, nádherný, ale zdrženlivý náhrdelník tykvových květů kmene Navahů na hedvábné halence, dlouhá sametová sukně. „Erneste, to je skvělé,“ řekla.

„Jsem moc rád, že vás vidím. Lily,“ odpověděl Goddard. Pokynul směrem k Noře. „Tohle je doktorka Nora Kellyová, asistentka profesora u nás v Ústavu.“

Žena se podívala z Nory na pracovní stůl. „A, výborně. To jsou ty nádoby, o kterých jsem vám říkala.“ Goddard přikývl.

„Můj znalec říká, že mají hodnotu pěti set tisíc, pokud se jejich hodnota vůbec dá vyčíslit. Říká, že jsou nesmírně vzácné a v dokonalém stavu. Harry je sbíral, však víte. Přál si, aby po jeho smrti přešly do majetku Ústavu.“

„Jsou moc hezké –“

„To bych řekla, že jsou!“ skočila mu do řeči a uhladila si dokonalé vlasy.

„A teď k tomu jejich vystavení. Samozřejmě si uvědomuji, že Ústav nemá oficiální muzeum nebo něco takového. Ale s ohledem na hodnotu těchto nádob budete určitě chtít připravit zvláštní prostory. Předpokládám, že v administrativní budově. Mluvila jsem se Simmonsem, svým architektem, a on mi nakreslil plány na něco, co by se mohlo jmenovat Henigsbaughův výklenek –“

„Lily.“ Goddard šeptavým hlasem velice jemně naznačil rozkaz. „Chtěl jsem říci, že si velice ceníme odkazu vašeho zesnulého manžela. Obávám se však, že jej nebudeme moci přijmout.“ Rozhostilo se ticho.

„Jak prosím?“ zeptala se paní Henigsbaughová náhle velice chladným hlasem. Goddard mávl kapesníkem směrem k pracovnímu stolu. „Tyhle nádoby pocházejí z hrobů. Nemůžeme si je vzít.“

„Jak to myslíte z hrobů? Harry ty nádoby získal od uznávaných dealerů. Vy jste snad nedostal ty papíry, co jsem k nim poslala? Nic o hrobech v nich nestojí.“

„Papíry jsou vedlejší. Naše politika je nepřijímat nádoby z hrobů. Tyhle jsou velmi krásné, skutečně, a my jsme vaším gestem nesmírně poctěni. Ale ve sbírce máme lepší kusy.“ Lepší kusy? pomyslela si Nora. Nikdy neviděla hezčí mimberské, dokonce ani smithsonianské nádoby.

Ale paní Henigsbaughová se ještě snažila strávit tu urážku. „Z hrobů! Jak se vůbec opovažujete naznačit, že byly uloupeny –“

Goddard zdvihl jednu misku a prostrčil prst otvorem ve dně. „Tuhle nádobu zabili.“

„Zabili?“

„Ano, když Mimbresové pohřbívali nádobu se svým zesnulým, udělali do dna díru, aby se duch nádoby osvobodil a mohl nebožtíka doprovodit na cestě do podsvětí. Archeologové tomu říkají, že nádobu zabili.“ Položil misku zpátky na stůl. „Všechny tyhle nádoby zabili. Sama tedy vidíte, že musí pocházet z hrobů, ať už je v doprovodných papírech psáno cokoli.“

„Chcete mi říct, že takhle prostě odmítnete dar v hodnotě půl milionu dolarů?“ vykřikla ta žena. „Obávám se, že ano. Nechám je opatrně zabalit, uložit do beden a vrátím vám je.“ Odkašlal si do kapesníku. „Je mi to moc líto. Lily.“

„To se tedy nedivím.“ Otočila se na podpatku a energicky odešla z kanceláře, zůstal po ní jen oblak drahého parfému. V následujícím tichu se Goddard posadil na kraj stolu, tvářil se zamyšleně. „Vy znáte mimberskou keramiku?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Nora. Pořád ještě nemohla pochopit, že ten dar odmítl. „Co myslíte?“

„Jiné ústavy zabily mimberskou keramiku ve svých sbírkách.“

„My nejsme Jiné ústavy,“ odpověděl Goddard svým jemným šeptem. „Tyto nádoby pohřbili lidé, kteří si vážili svého mrtvého, a naší povinností je tento respekt dodržovat. Pochybuji, že by paní Henigsbaughová souhlasila s tím, abychom vykopali jejího zesnulého Harryho.“ Usadil se do křesla za stolem. Onehdy mě navštívil doktor Blakewood, Noro.“

Ztuhla. A je to tady.

„Zmínil se o tom, že pokulháváte ve svých projektech a že svoje úkoly plníte špatně. Nechcete mi k tomu něco říci?“

„Není co. Předkládám rezignaci.“

K jejímu překvapení se tomu Goddard usmál. „Rezignaci? Proč byste proboha měla rezignovat?“ Odkašlala si. „Jiné řešení není, za půl roku nedokážu dopsat projekty Rio Puerco a Gallegos Divide a –“ odmlčela se. „A co?“ zeptal se Goddard.

„A udělat, co udělat potřebuji,“ dokončila.

„Takže bych stejně dobře mohla rezignovat už teď a ušetřit vám potíže.“

„Aha.“ Goddard z ní nespustil jiskřivé oči. „Udělat, co udělat potřebujete, říkáte. Třeba hledat ztracené město Quivira?“

Nora se na něj zostra podívala a on se znovu usmál. „Ale ano, i o tom se Blakewood zmínil.“ Nora mlčela.

„Mluvil také o tom, že jste se najednou v Ústavu neobjevila. Mělo to něco společného s vaším úmyslem hledat Quiviru?“

„Byla jsem v Kalifornii.“

„Měl jsem dojem, že Quivira je poněkud víc na východ.“

Nora si povzdechla. „Všechno jsem podnikala ve svém volném čase.“

„Doktor Blakewood ten dojem neměl. Našla jste Quiviru?“

„Svým způsobem ano.“

Následovalo ticho. Nora se dívala Goddardovi do obličeje. Úsměv byl najednou ten tam. „Mohla byste mi to vysvětlit?“

„Ne,“ řekla Nora.

Goddard na sobě nechal znát překvapení jen na chvíli. „Proč ne?“

„Protože to je můj projekt,“ odpověděla divoce.

„Aha.“ Goddard se k ní přes stůl naklonil. „Ústav by vám s tím projektem mohl pomoci. Povězte mi, co jste zjistila v Kalifornii?“

Nora se zavrtěla v křesle, přemýšlela. „Získala jsem zobrazení z radaru, kde je vidět stará cesta Anasaziů, která podle mého názoru vede do Quiviry.“

„Skutečně?“ byl víc než ohromen. „A odkud ta zobrazení máte?“

„Mám kontakt v Laboratoři na tryskový pohon. Ten dokázal digitálně zpracovat radarová zobrazení území, vymazat moderní cesty a ponechat ty staré. Tahle cesta vede přímo do srdce země rudých skal, o níž je zmínka ve starých španělských záznamech.“

Goddard přikývl, jeho obličej vyjadřoval zvědavost a očekávání. „To je úžasné. Noro, vy dokážete skutečně překvapit.“ Nora neříkala nic.

„Samozřejmě, doktor Blakewood má své důvody, aby mi to řekl. Ale možná se trochu ukvapil.“ Položil jí lehce ruku na rameno. „Co kdybychom hledání Quiviry pojali jako náš projekt?“ Nora se zarazila.

„Nejsem si jistá, jestli vám rozumím.“

Goddard vstal a pomalu přešel přes místnost. Nedíval se na Noru. „Co kdyby Ustav financoval tu vaši expedici za to, že vy nám z ní odevzdáte zprávu? Jak vám to zní teď?“

Nora se upřeně dívala tomu hubenému muži na záda, snažila se vstřebat, co právě řekl. „Mohu-li být upřímná, zní mi to dost nepravděpodobně,“ odpověděla.

Goddard se rozesmál, ale vzápětí se rozkašlal. Vrátil se znovu k pracovnímu stolu. „Blakewood mi říkal o vašich teoriích, o dopisu vašeho otce. Místy se nevyjádřil zrovna velkoryse. I já čirou náhodou o Quiviře už dávno sním. Nejméně tři dávní španělští objevitelé slyšeli na Jihozápadě příběhy o bájném zlatém městě: Cabeza de Vaca ve třicátých letech 16. století, Fray Marcos v roce 1538 a Coronado v roce 1540. Jejich příběhy jsou si příliš podobné na to, aby byly vymyšlené. A potom v sedmdesátých letech 18. století a znovu ve třicátých letech 19. století se z té divočiny vrátilo více lidí, kteří prohlašovali, že slyšeli o ztraceném městě.“ Podíval se na ni.

„Nikdy jsem nepochyboval o tom, že Quivira existuje. Otázkou jenom zůstává, kde přesně.“ Obešel stůl a znovu se zastavil. „Znal jsem vašeho otce, Noro. Pokud se zmínil, že našel důkaz o ztraceném městě, věřil bych mu.“ Nora se kousla do rtu, zalila ji nečekaná vlna emocí.

„Mám možnost zařídit to tak, aby Ústav vaši expedici financoval přesně podle platných předpisů. Ale nejdřív musím vidět důkaz. Dopis a údaje. Jestli to, o čem mluvíte, je pravda, podpoříme vás.“ Nora položila ruku na desky. Jen stěží mohla takovému obratu uvěřit. A přece viděla mnoho mladých archeologů, kteří svůj kredit postoupili starším, mocnějším kolegům. „Řekl jste, že by to byl náš projekt. Byla bych raději, kdyby zůstal můj, pokud by vám to nevadilo.“

„No, možná mi to vadit bude. Pokud budu tuhle expedici financovat – samozřejmě přes Ústav – rád bych měl kontrolu, zejména nad účastníky.“

„Kdo by podle vašich představ měl expedici vést?“ zeptala se.

Goddard se jí zpříma díval do očí. „Samozřejmě vy. Aaron Black půjde s vámi jako geochronolog a Enrique Aragon jako lékař a paleopatolog.“

Nora se posadila, překvapilo ji, jak rychle mu pracuje myšlení. Nejen že myslel dopředu na expedici, ale už pomýšlel na obsazení nejlepšími vědci ve svém oboru. „Když se vám podaří je sehnat.“

„V tom nevidím problém. Oba je znám velmi dobře. A objev Quiviry by znamenal předěl v jihozápadní archeologii. Něčemu takovému archeolog nedokáže odolat. A protože já sám se výpravy zúčastnit nemohu“ – na vysvětlenou zamával kapesníkem – „chtěl bych místo sebe poslat svoji dceru. Má vysokoškolský diplom z univerzity Smith a nedávno složila rigorózní zkoušku na Princetonu, má titul doktorky filozofie v oboru americké archeologie. Je celá nadšená do práce v terénu. Je mladá a možná trochu impulzivní, ale má velice vytříbený smysl pro archeologii. A je velmi dobrá fotografka.“

Nora se zamračila. „Nejsem si jistá, jestli je to úplně nejlepší nápad. Mohly by z toho vzejít problémy při vedení expedice. A také to bude velice náročná cesta, zejména pro…,“ po chvilce mlčení dodala, „slečnu z dívčího klubu.“

„Moje dcera musí jít s vámi,“ řekl Goddard tiše. „A není to ‚slečna z dívčího klubu‘. To ostatně poznáte sama.“ Podivný neradostný úsměv se mu mihl ve tváři a hned zase zmizel. Nora se podívala na starého pána a pochopila, že diskutovat nemá smysl. Rychle si v hlavě srovnala, jaké má možnosti. Mohla by vzít informace, které se jí podařilo získat, prodat ranč a vydat se do pustiny s lidmi podle vlastního výběru, bude sázet na to, že Quiviru najde dřív, než jí dojdou peníze. Nebo by své údaje mohla předložit jiné instituci, kde bude trvat rok nebo dva, než se všechno zorganizuje a seženou peníze. Nebo by se o svůj objev mohla podělit se soucitným sponzorem, výjimečně schopným vybavit profesionální expedici pod vedením předních archeologů země. Cenou za expedici bylo vzít s sebou dceru mecenáše. Je to jasné, pomyslela si. „Tak dobře.“ usmála se. „Ale já mám také svoji podmínku. Potřebuji vzít s sebou technika z Laboratoře na tryskový pohon, který mi pomáhal, jako specialistu na dálkové snímání.“

„Je mi líto, sestavení expedice bych si chtěl zařídit podle svého.“

„Taková byla cena za získané údaje.“ Nastalo ticho.

„Můžete se za něj zaručit?‘ Ano. Je mladý, ale už má dost zkušeností.“

„Dobře.“ Noru překvapilo, jak Goddard přijímá protest, čelí mu a pak dospěje k rozhodnutí. Zjistila, že se jí začíná líbit.

„Také si myslím, že by celá záležitost měla být důvěrná,“ pokračovala. „Expedici budeme muset zorganizovat hodně rychle a tajně.“ Goddard se na ni zamyšleně podíval. „Mohu se zeptat proč?“

Protože…“ Nora zmlkla. Protože si myslím, že mě pronásledují záhadné postavy, které se nezastaví před ničím, jen aby zjistily, kde leží Quivira. Ale tohle Goddardovi říci nemohla. Považoval by ji za blázna – a co hůř, mohl by odvolat svoji nabídku. Jakýkoli náznak problému může expedici zkomplikovat nebo dokonce úplně zhatit. „Protože tyto informace jsou velice choulostivé. Představte si, co by následovalo, kdyby se o tom dověděli hledači pokladů a pokusili by se dostat se na to místo dříve než my. A z praktických důvodů si musíme pospíšit. Brzy přijde období záplav.“

Po chvíli Goddard pomalu přikývl. To dává smysl. „Rád bych do expedice zařadil také novináře. Můžete se plně spolehnout na jeho taktnost a diskrétnost.“

„Novináře?“ vybuchla Nora. Proč?“

„Aby sepsal kroniku nejdůležitějšího nálezu americké archeologie ve dvacátém století. Představte si, o jaký příběh by byli lidé ochuzeni, kdyby o objevu Howarda Cartera neinformovaly londýnské Timesy. Mám na mysli určitého člověka, reportéra New York Times, autora několika knih, včetně vynikajícího profilu Bostonského akvária. Myslím, že je na něj spolehnutí nejen jako na dobrého kopáče, ale také jako na člověka, který dokáže velice příznivě – a velice viditelně – informovat o vás a vaší práci.“ Podíval se na Noru. „Jistě nemáte námitky proti publicitě ex postfacto.“ Nora zaváhala. Všechno to probíhalo tak překotně, skoro jako by si to Goddard promyslel předem, ještě než s ní o tom vůbec začal mluvit. Když si v duchu zpětně opakovala rozhovor s ním, uvědomila si, že to tak bylo určitě. Napadlo ji, že třeba má nějaký důvod pro své rozrušení, o který se s ní nechce podělit.

„Ne, asi ne,“ odpověděla.

„Myslel jsem si to. Tak a teď mi ukažte, co máte.“

Velice bedlivě sledoval, jak Nora vytahuje z desek topografickou mapu. „Cílová oblast je v tomto trojúhelníku západně od náhorní plošiny Kaiparowits. Jak vidíte, jsou tam celé soustavy kaňonů, všechny ústí do jezera Powell a Grand kaňonu na jihu a na východě. Nejbližší lidské obydlí je malý tábor indiánů kmene Nankoweap šedesát mil na sever.“

Podala Goddardovi list papíru: topografickou mapu, na níž Holroyd přetiskl červenou barvou poslední zobrazení ze svého počítače. „Tohle je digitálně zvětšený obraz z přeletu raketoplánu minulý týden. Ta slabá černá přerušovaná čára je stará cesta Anasaziů.“ Goddard vzal list papíru do svých bledých hubených rukou. To je vynikající,“ zamumlal. „Z letu minulý týden?“

Zase se podíval na Noru zvědavýma očima plnýma obdivu. „Tečkovaná linka ukazuje, kudy prošel můj otec. Když jsme přenesli cestu z radarového zobrazení z raketoplánu na tuhle mapu, shodovala se s cestou mého otce. Zdá se, že cesta vede severozápadně od zříceniny Betatakin, přes spleť kaňonů a dále přes tenhle velký horský hřbet, který můj otec nazval Ďáblova páteř. Ukazuje se, že dále potom vede do úzkého kaňonu, který končí v tomhle maličkém skrytém kaňonu, tady. Právě v něm bychom snad mohli to město najít.“

Goddard zavrtěl hlavou. „Úžasné. Ale, Noro, všechny staré cesty Anasaziů, o nichž víme, Chaco a ostatní, jsou úplně rovné a tahle se klikatí jako přerušovaný pramen.“

„Na to jsem také myslela. Všichni se vždycky domnívali, že kaňon Chaco je centrem kultury Anasaziů, čtrnáct Velkých domů Chaco s Pueblo Bonito v jejich středu. Ale podívejte se na tohle.“ Vytáhla další mapu, kde byla zobrazena celá náhorní plošina Colorado a kotlina San Juan. V dolním pravém rohu byl nákres archeologického naleziště kaňonu Chaco s velikou zříceninou v Pueblo Bonito, obklopenou kruhem vzdálených komunit. Z Pueblo Bonito vedla tlustá červená čára, protínala kruh, další půltucet velkých zřícenin a ubíhala přímo do horního levého rohu na mapě a končila v místě X. Tohle X označuje místo, kde je podle mých výpočtů Quivira,“ řekla Nora tiše. „Celé roky jsme věřili, že samotný Chaco byl konečným bodem cest Anasaziů. Ale co když Chaco nebyl konec? Co když to bylo shromaždiště na rituální cestu do Quiviry, města knězích?“

Goddard pomalu zavrtěl hlavou. „To je fascinující. Tohle je víc než dostatečný důkaz toho, že expedice je oprávněná. Už jste přemýšlela o tom, jak by bylo možné se tam dostat? Helikoptérami třeba?“

„To mě napadlo jako první. Ale tohle není typické odlehlé místo. Kaňony jsou moc úzké a většina z nich je tisíc stop hluboká. Prudké zákruty, skalní převisy a žádná rovina vhodná pro přistání. Studovala jsem bedlivě mapy a v okruhu padesáti mil není místo, kde by mohla helikoptéra bezpečně přistát. Jeepy samozřejmě vůbec nepadají v úvahu. Takže budeme muset použít koně. Je to levné a navíc toho hodně unesou.“

Goddard mumlal, když upíral oči na mapu. „To zní velice dobře. Ale nejsem si jistý, jestli tu vidím vůbec nějakou cestu k tomu místu. I kdybyste využili toho indiánského sídliště daleko na severu jako výchozí bod, jen dojet do té vesnice bude strašné. A potom následuje šedesát mil země bez vody. Jezero Powell blokuje přístup na jih.“ Vzhlédl. „Pokud…“

„Přesně tak. Proplujeme s expedicí jezero. Už jsem volala do přístavu Wahweap v Page, mají tam sedmdesátistopou bárku, která to všechno zvládne. Když vyjedeme z Wahweapu, přeplavíme koně do kaňonu Serpentine a odtud na nich pojedeme, mohli bychom do Quiviry dorazit za tři čtyři dny.“ Goddard se usmál. „Noro, to je geniální. Ať se stane.“

„Ještě mám jednu věc,“ řekla Nora, když vkládala mapy zpátky do desek, aniž by se na něj podívala. „Můj bratr potřebuje práci. Bude dělat cokoli a vím, že bude s náležitým dozorem skvělý při třídění a katalogizaci materiálů z Rio Puerco a z Gallegos Divide.“ Dodržujeme pravidlo proti protěžování –“ začal Goddard. Přestal ve chvíli, kdy se Nora proti své vůli začala usmívat. Stařík se na ni pevně podíval a chvilku měla Nora pocit, že vybuchne vzteky. Ale jemu se obličej rozjasnil.

„Noro, vy jste dcera svého otce. Nevěříte nikomu a jste zatraceně dobrý vyjednavač. Nějaké další požadavky? Měla byste je přednést teď nebo mlčet až na věky.“

„Ne, to už je všechno.“

Goddard jí beze slova podal ruku.

IX.

NAJEDNOU SE OZVALY ÚDERY. NOŘE SKORO VYPADLartefakt z ruky a vyděšeně vzhlédla od stolu, srdce jí bušilo. Za skleněnými dveřmi její kanceláře se objevil Skip a strašně se šklebil. Sesula se na židli a vydechla. Skip zdvihl jednu ruku a s přehnaným gestem ukázal na kliku u dveří. „Skoro jsem z tebe měla infarkt,“ řekla, když ho pustila dovnitř. Prsty se jí ještě třásly, když dveře zavřela a znovu zamykala. „A to už nemluvím o tom, že bych přišla o dvouletý plat, kdybych upustila tu mogollonskou nádobu.“

„Odkdy se zamykáš v kanceláři?“ zeptal se Skip, když se posadil na jedinou židli, která nebyla zavalena knihami, a položil si velkou brašnu na kolena. „Koukej, Noro, tady něco mám –“

„Pěkně po pořadě,“ přerušila ho Nora. „Dostal jsi můj vzkaz?“

Skip přikývl a podal jí brašnu. Nora ji otevřela a nahlédla do ní. Na dně ležel starý ruger po otci, zasunutý do odřeného pouzdra. „Na co to vlastně chceš?“ zeptal se Skip. ‚Je třeba urovnat nějaký akademický spor?“

Nora zavrtěla hlavou. „Skipe, prosím tě, buď chvíli vážný. Ústav souhlasil s financováním expedice do Quiviry. Za pár dní odjíždím.“

Skip vykulil oči. „To je fantazie! Neztrácíš čas ani chvíli. A kdy vyrážíme?“

„Víš dobře, že tebe se to netýká. Ale zařídila jsem ti tady v Ústavu práci. Příští pondělí nastupuješ.“

„Práci? Vždyť já o archeologii nemám ani šajna.“

„Za celou tu dobu, co jste s tátou na ranči lezli po čtyřech a hledali jste střepy? Prosím tě. V každém případě, budeš mít jednoduchou práci. Moje kolegyně Sonya Rowlingová tě tu provede, zpočátku ti pomůže, zodpoví otázky a ochrání tě před potížemi.“

„Je hezká?“

„Je vdaná. Odjedu asi na tři týdny. Jestli ti ta práce nesedne, můžeš klidně odejít. Ale nějakou dobu aspoň budeš mít co dělat.“ A možná budeš i celý den na bezpečném místě, pomyslela si. „Dohlídneš mi na byt? A pro změnu necháš na pokoji moje věci? Chodíš u mě do sprchy, kradeš mi kartáč… Možná bych si měla začít počítat za podnájem.“

„Já ti kartáč neukradl!“ protestoval Skip. „Použil jsem ho, to přiznávám, ale vrátil jsem ho zase na místo. Vím, jak jsi vždycky neurotická, když není na svém místě.“

„Nejsem neurotická. Mám jen smysl pro pořádek. Když už mluvíme o mém bytě – kde je Thurber? Tys ho nepřivedl?“

„O tom jsem právě s tebou chtěl mluvit,“ řekl tiše. „Thurber se ztratil.“ Nora cítila, že jí z plic najednou uniká vzduch strašně rychle. „Ztratil?“ opakovala. Skip servilně přitakal.

„Co se stalo?“

Skip zavrtěl hlavou. „Nevím. Došlo k tomu druhou noc, co jsi tu nebyla. První noc s ním bylo všechno v pohodě. Když jsem se druhý den večer vrátil domů, on tam nebyl. Podivné. Dveře byly zamčené a všechna okna zavřená. A vzduch tak divně voněl. Jakoby po kytkách. A venku nějaký pes štěkal jako o život, ale nebyl to Thurber. Ale stejně jsem šel ven a rozhlédl se. Určitě přeskočil plot nebo tak něco.“ Zhluboka si povzdechl a díval se na ni. „Promiň, Noro. Je mi to fakt strašně líto. Hledal jsem ho všude, ptal jsem se sousedů, obvolal útulky…“

„Nenechal jsi otevřené dveře?“ zeptala se Nora. Syrová zlost z předchozí noci byla ta tam, pocit z páchání násilí pominul, zůstal jen podivný a strašný děs někde hluboko.

„Ne, přísahám, že ne. Jak říkám, všechno bylo zamčené.“

„Skipe, prosím tě, poslouchej mě. Když jsem včera večer přišla domů, zdálo se mi, že něco je špatně. Někdo v mém bytě byl. Byla tam špína. Nenašla jsem kartáč na vlasy. Vzduch podivně voněl – stejně jak jsi to popsal ty. A potom jsem slyšela škrábání. Vyšla jsem ven –“ Zmlkla. Jak to má popsat: hrbatá postava s kožešinou, žádné stopy, pocit absolutního nepřátelství, který ji zaplavil, jak tam tak stála ve tmě s baterkou v ruce? A teď Thurber…

Skipův poněkud skeptický výraz se změnil na zaujatý. „Noro, ty máš teda týden. Nejdřív na ranči, pak ta expedice, co se objevila odnikud, a najednou Thurber zmizel. Neměla bys jít domů a trochu si odpočinout?“ Nora se mu podívala do očí.

„Co?“ zeptal se. „Bojíš se jít domů?“

„To ne,“ odpověděla. „Dneska dopoledne jsem si objednala zámečníka, aby mi namontoval druhý zámek. Já jen…“ zaváhala. „Ještě den dva to musím vydržet. Dokážu se o sebe postarat. Až odjedu ze Santa Fé, už nebudou žádné potíže. Ale, Skipe, slib mi, že na sebe dáš pozor. Nechám tátův revolver v zásuvce nočního stolku. Až odjedu, vem si ho. A na ranč nejezdi, ano?“

„Bojíš se, že Stvoření z Černé laguny po mně půjde?“

Nora rychle vstala. „To není žádná legrace a ty to moc dobře víš.“

„No dobře, tak jo. Stejně do té staré pobořené chatrče nepojedu. Kromě toho po tom, co se stalo, Tereza určitě hlídá jako ostříž, prst má pořád na spoušti.“

Nora si povzdechla. „Třeba máš pravdu.“

„Mám pravdu. Počkej a uvidíš. Černá laguna, nula. Winchester, jedna.“

X.

STOLOVÁ HORA CALAVERAS DŘÍMALA POD PŮLNOČNÍ oblohou, neskutečný ostrov vystupující z oceánu polámaných skal – rozsáhlý lávový tok El Malpaís ve středním Novém Mexiku. Mraky zaclonily hvězdy a stolová hora dole zůstala klidná; tichá, temná, neobydlená. Nejbližší osada Quemado byla vzdálená padesát mil. Stolová hora Calaveras nebyla odevždy neobydlená. Ve čtrnáctém století se na tyto útesy obrácené k jihu nastěhovali indiáni Anasaziové a do měkké sopečné usazeniny vyhloubili jeskyně. Ukázalo se však, že to místo není zrovna příhodné, a jeskyně zůstaly polovinu milénia opuštěné. V této odlehlé části El Malpaís nebyly cesty ani stezky; jeskyně zůstaly nedotčené. Dvě temné postavy se pohybovaly mezi tichými polámanými vory a bloky zmrzlé lávy, které po stranách obklopovaly stolovou horu. Obě postavy byly zahalené surovou kůží s kožešinou a jejich mrštný a obezřelý pohyb se podobal vlčímu. Obě byly zdobené těžkými stříbrnými šperky: pásky z lastur, náhrdelníky s tykvovými květy, tyrkysové disky, staré chrániče luků lité do pískové formy. Holé tělo pod surovou kůží měly pomalované hustou barvou. Dostaly se ke svahu pod jeskyněmi a začaly stoupat, kličkovaly mezi balvany a proláklinami. U paty samotného útesu rychle šplhaly horolezeckou stezkou a zmizely ve tmavém ústí jeskyně. Uvnitř se zastavily. Jedna postava zůstala u vchodu do jeskyně, druhá rychle odběhla do její zadní části. Odsunula velký kámen a za ním se objevila úzká chodba, tou se to stvoření protáhlo do menšího prostoru. Ozvalo se jemné škrábání a mihotavé světlo hořící louče ukázalo, že ten prostor není prázdný: byla to malá pohřební síň Anasaziů. Ve výklencích hloubených do vzdálené stěny byly uloženy tři mumifikované mrtvoly a vedle nich několik rozbitých nádob jako oběť. Postava umístila voskovou kuličku se zapíchnutým stéblem do horního výčnělku a prostor se tak osvětlil nejistou září. Potom přešla k prostřední mrtvole: šedá, drobná postava zabalená do rozkládající se bizoní kůže. Mumifikované rty měla odtažené od zubů, ústa otevřená v monstrózním veselém šklebu. Nohy měla mrtvola přitažené k hrudníku a kolena obalená spletenými provazy. Místo očí jí zbyly dva důlky vyplněné zbytky tkáně; ruce měla sevřené do svraštělých pěstí, konečky prstů volně visely, byly polámané a okousané od krys. Postava k ní přistoupila, uchopila mumii s nekonečnou něžností, vzala ji z niky ven a položila do silné vrstvy prachu na dně jeskyně. Zpod kožešiny ta postava vylovila malý pletený košík a medicínský uzlík, něco z něj vyndala a držela to proti matnému světlu: bylo to několik jemných bronzových vlasů. Postava se otočila zpátky k mumii. Pomalu vložila vlasy mumii do úst a zastrčila jí je hluboko do krku. Ozval se suchý praskavý zvuk. Potom se postava zaklonila, sfoukla svíčku a znovu na všechno padla absolutní tma. Ozval se tichý zvuk, mumlání, potom jméno, opakovalo se pořád dokola pomalým, vyrovnaným hlasem: „Kellyová Kellyová Kellyová“ Uplynula dlouhá doba. Ozvalo se další škrtnutí zápalky a vosk se znovu zapálil. Postava se natáhla po košíku a potom se naklonila nad mrtvolu. V matném světle se zaleskla čepel obsidiánového nože ostrého jako břitva. Ozval se slabý rytmický praskavý zvuk: nůž se zakusoval do křupavého suchého masa. Zanedlouho se postava narovnala a držela malý kulatý skalp s kotoučky vlasů z týla hlavy mumie, který s velikou uctivostí uložila do koše. Postava se znovu sklonila. Teď se ozval hlasitější zvuk, po několika minutách bylo slyšet ostré zapraskání. Postava držela kulatý výřez lebky, prohlédla si jej a uložila do koše ke skalpu. Potom jela nožem směrem dolů po mumii až k zaťatým poničeným pěstem. Jemně odhrnula cáry rozpadlé bizoní kůže z rukou a laskala je ve svých. Potom pracovala nožem mezi prsty, metodicky je jeden po druhém páčila a odhrnovala. Z každého prstu odřízla bříško a vyschlé kousky masa položila do košíku. Potom se začala věnovat prstům na nohou. Ulamovala je jako slané tyčinky a rychle odřezávala bříška. Na dno jeskyně usedal prach.

Košíček byl naplněn kousky z mrtvoly, když provizorní svíčka zablikotala. Postava chvatně znovu zabalila mumii a umístila ji zpátky do niky ve stěně. Světlo už dohořelo. Uchopila košík, odešla z komnaty a přivalila kámen na původní místo. S velikou opatrností vyňala jelenicovou tašku zpod surové kůže, uvolnila koženou šňůru a tašku rozevřela. Držela ji v natažené ruce a vyznačila úzkou cestičku na úpatí jeskyně jakýmsi práškem. Potom tašku pečlivě zavázala a připojila se ke druhé postavě u vstupu do jeskyně. Rychle a v tichosti sestupovaly z útesu a znovu je pozřela temnota velkého lávového toku El Malpaís.

XI.

SVĚTLA NOŘINA TRUCKU PROŘEZÁVALA TEMNOTUpřed rozbřeskem, jako nůžky přestřihávala oblaka prachu z ohrad pro dobytek a jejich záře dopadala na dřevěná vrata turistického ranče. Zastavila na rozježděném parkovišti a vypnula motor. Opodál uviděla dvě tmavá vozidla – pickup a dodávku, na každém byl emblém Ústavu. Dva trajlery na převážení koní sklopenou zadní částí nacouvaly do nedaleké ohrady pro koně a pomocníci z ranče pod elektrickým světlem vedli zvířata dovnitř. Nora vystoupila do chladného ranního vzduchu a rozhlédla se. Ještě přibližně hodinu bude trvat, než se obloha rozjasní, ale už se zvedala Venuše, ostrá skvrna světla proti sametové obloze. Ústavní vozidla byla prázdná a Nora věděla, že všichni už jsou určitě u ohně, kde měl Goddard v úmyslu představit vzájemně jednotlivé členy expedice a stručně se s nimi rozloučit. Během jedné hodiny vyjedou na dlouhou cestu do Page v Arizoně, na konci jezera Powell. Přišel čas, aby se seznámila s ostatními. Ale chvíli ještě otálela. Vzduch byl plný zvuků jejího dětství: pleskání řemene na utahování popruhu sedla, pískotu a křiku kovbojů, dunění kopyt v trajlerech, skřípění brány z kmenů. Jak se vzduch plnil vůní borovicového dýmu, koní a prachu, veliký knedlík, který jí vyrostl v krku, se začal pomalu rozpouštět. Poslední tři dny byla nanejvýš obezřelá, nanejvýš ostražitá, ale nevšimla si ničeho znepokojivého. Členové expedice se scházeli s pozoruhodnou rychlostí a klidem. Nepadlo ani slovo. A tady, daleko od Santa Fé, pocítila Nora napětí, až bolestně byla na vahách, jestli nemá od všeho upustit. Záhada, kdo poslal dopis jejího otce, jí nešla z hlavy. Když se vydají na cestu, alespoň se zbaví svých podivných pronásledovatelů. Kovboj v odřeném klobouku vyšel z ohrady, v každé ruce třímal uzdu a vedl koně. Nora se na něj podívala. Ten člověk měřil sotva sto padesát centimetrů, byl vychrtlý, měl válcovitou hruď a nohy do O. Otočil se a zavolal na pomocníky někde dál v zaprášené temnotě a své rozkazy doprovázel sprostými slovy. Tohle je určitě Roscoe Swire, pomyslela si: honák, kterého najal Goddard. Vypadal, že bude skutečně dobrý pomocník, ale jak říkal její otec, kovboje poznáš, až když ho vidíš v sedle. Znovu měla nepříjemný pocit z toho, jak ředitel Ústavu vybíral členy výpravy, dokonce i honáka. Jenomže Goddard to také financuje. Vyndala ze svého trucku sedlo a šla za ním. „Roscoe Swire?“ zeptala se. Otočil se a sundal klobouk zdvořile a ironicky zároveň. „K vašim službám,“ řekl překvapivě hlubokým hlasem. Měl mohutný převislý knír, pokleslé rty a velké, smutné kraví oči. Ale v jeho chování byla určitá kusost, dokonce divokost. „Jsem Nora Kellyová,“ řekla a potřásla mu malou rukou. Byla zvrásněná a strupovitá, jako by držela drsný kámen. „Takže vy jste šéfová,“ řekl Swire se širokým úsměvem. „Moc mě těší.“ Oči mu sjely na sedlo. „Co to máte?“

„To je moje. Napadlo mě, že byste to třeba chtěl naložit s tím, co zůstalo před trajlerem.“ Pomalu si znovu nasadil klobouk na hlavu. „Vypadá docela používaný.“

„Mám ho od šestnácti.“

Swire se znovu usmál. „Archeoložka, co umí jezdit na koni.“

„Umím taky nabalit proutěné koše a hodit sakra dobře diamantovou smyčku,“ řekla Nora.

V tu chvíli Swire vyndal z kapsy krabičku zázvorových sušenek, jednu vložil pod knír a začal žvýkat. „No,“ řekl s plnou pusou, „se svými dovednostmi se teda netajíte.“ Podíval se pozorněji na její výstroj. „Valíc Grande Saddlery, ze tří čtvrtin s čejenským smotkem. Až ho někdy budete chtít prodat, dejte mi vědět.“ Nora se zasmála.

„Koukněte, ostatní přišli k ohništi. Co mi o nich můžete říct? Je to banda lidí z New Yorku na dovolený nebo co?“ Noře se začal zamlouvat Swireův zatrpklý tón.

„Většinu z nich neznám. Je to smíšená skupina. Lidi si představují všechny archeology jako Indiána Jonese, ale už jsem poznala spousty takových, kteří nemohli sednout na koně, aby si zachránili život, nebo se nikdy neodvážili překročit práh třídy a laboratoře. Všechno záleží na tom, jakou práci vykonávají. Vsadím se, že po prvním dni jízdy budou někteří mít pěkně otlačené zadky.“ Myslela na Sloane Goddardovou, slečnu z dívčího klubu, a uvažovala, jak ona, Holroyd a ostatní pojedou na koních.

„Dobře,“ řekl Swire. „Když nebudou votlačený, neužijou si legraci.“ Vložil si do úst další sušenku a potom poznamenal: „Tudy nahoru.“

Ohniště leželo severně od ohrad, ukryté za jalovcovým křovím a borovicemi. Nora šla po cestě a záhy uviděla mezi stromy probleskovat plameny. Velké těžké klády byly uspořádány do třech širokých kruhů. Ohniště bylo na úpatí vysokého strmého srázu tu a tam zjizveného jeskyněmi, s převisem na vrcholku. Světlo ohně poskakovalo a blikalo, vykreslovalo křiklavé barvy pískovcového srázu proti temnotě. Kruh ohně před dlouhou cestou byl starý zvyk Pueblo, Nora to věděla a poté, co byla svědkem incidentu kvůli keramice Mimbres, nijak ji nepřekvapilo, že to Goddard navrhl. Byl to další znak jeho respektu vůči indiánské kultuře. Vstoupila do světla ohně. Několik lidí se usadilo na klády a tiše si něco mumlali. Obrátili se směrem k ní, když přicházela. Hned poznala Aarona Blacka, impozantního geochronologa z Pensylvánské univerzity: výška přes sto devadesát, masivní hlava a ruce. Hlavu držel vzpřímeně, brada mu vystupovala, což mu jakoby dodávalo na výšce i na velkém sebevědomí. Ale ten pohled zcela odporoval nesmírné Blackově reputaci. Viděla ho na mnohých archeologických setkáních; téměř vždy na nich svým příspěvkem postavil do správného světla nejisté, leč nadějné časové zařazení naleziště; muž intelektuální přísnosti, kterému se zjevně zamlouvá úloha plenitele teorií svých kolegů. Nicméně byl uznávaný mistr archeologického časového zařazování, obávaný a vyhledávaný zároveň. Proslýchalo se, že nikdy ho nikdo neusvědčil, že se mýlí, a jeho arogantní obličej na to vypadal. „Doktore Blacku,“ řekla Nora a postoupila kupředu. „Jsem Nora Kellyová.“

Black vstal a potřásl jí rukou. „Těší mě, že vás poznávám.“

Byl trochu na rozpacích. Patrně se mu nelíbí, že mu bude šéfovat mladá žena, pomyslela si Nora. Ten tam byl značkový motýlek a modrobíle pruhované sako z archeologických konferencí, nahradila jej úplně nová výstroj do pustiny, takže vypadal, jako by vystoupil přímo ze stránek Abercrombie & Pilch. To bude jeden z kverulantů, pomyslela si Nora. Jestli nedostane přes prsty. Holroyd k ní přešel a podal jí ruku, rychle a neohrabaně ji objal a potom trochu v rozpacích a zmateně ustoupil. Obličej mu zářil jako skautíkovi před prvním trampem, zelené oči mu svítily nadějí.

„Doktorka Kellyová?“ ozval se ze tmy další hlas. Další člověk vstoupil do kruhu světla k ní, malý tmavý muž kolem pětapadesátky, který přímo čišel neutuchající, až sarkastickou silou. Měl zvláštní obličej: tmavě olivový, černé vlasy sčesané dozadu, zastřené oči, dlouhý zahnutý nos. „Jsem Enrique Aragon.“ Podal jí ruku, měl dlouhé, téměř žensky jemné ruce. Mluvil dokonale, důstojným hlasem s lehkým mexickým přízvukem. I jeho mnohokrát viděla na konferencích, zdrženlivá postava v ústraní. Všeobecně byl považován za nejlepšího fyzikálního antropologa, držitel Hrdličkovy medaile. Ale je také doktor medicíny – velice příhodná kombinace, která nepochybně sehrála nemalou úlohu při Goddardově výběru. Znovu žasla nad tím, že se Goddardovi podařilo získat profesionály takového kalibru, jako je Black a Aragon, za tak krátkou dobu. Ještě více na ni působilo, že tito dva muži budou jejími podřízenými, protože ji do značné míry převyšují jak věkem, tak svojí pověstí. Nora ze sebe setřásla náhlou vlnu pochybností: pokud má stát v čele této expedice, je jasné, že je lépe myslet a chovat se jako vedoucí výpravy, ne jako asistentka profesora, která se vždy podrobuje svým starším kolegům.

„Tak se představíme,“ řekl Aragon s lehkým úsměvem. „Tohle je Luigi Bonarotti, vedoucí tábora a kuchař.“ Ustoupil stranou a ukázal na dalšího muže, který zpoza něj vykročil k Noře. Muž s tmavýma sicilskýma očima se předklonil a podal jí ruku. Byl dokonale oblečený v nažehlené khaki uniformě. Nora ucítila jemný závan drahé vody po holení. Vzal její ruku a trochu se uklonil s evropskou sebekázní. „Skutečně pojedeme celou cestu na koních?“ zeptal se Black.

„Ne,“ odpověděla Nora. „Občas půjdeme i pěšky.“

Blackův obličej se napjal nelibostí. „Napadlo by mě, že by bylo rozumnější použít helikoptéry. Mně se při práci vždycky osvědčily.“

„Tady to nejde,“ řekla Nora.

„A kde je ten novinář, co bude dávat dohromady dokumentaci pro budoucí generace? Neměl by tu být? Těšil jsem se na něj.“

„Připojí se k nám v přístavu Wahweap; dcera doktora Goddarda také.“

Ostatní se shromažďovali kolem ohně a Nora se posadila na kládu, vychutnávala si teplo, vdechovala vůni cedrového dýmu, naslouchala pískotu a praskání z temnoty kolem. Jakoby z dálky slyšela Blacka, jak pořád mumlá cosi o povinnosti jet na koni. Plameny poskakovaly proti pískovcovému strmému srázu, zvýrazňovaly černé zubaté vchody do jeskyní. Připadalo jí, že uvnitř jedné z jeskyní uviděla světlo, ale zmizelo stejně rychle, jako se objevilo. Asi nějaký klam. Uvědomila si, že rozhovor kolem ní utichl. Všichni se upřeně dívali do ohně, zabráni do svých myšlenek. Nora se podívala na rozrušeného Holroyda, potěšilo ji, že ten specialista, který je hodně vzdálený pocitům, nemá jiný názor. Ale Holroyd už neupíral zrak do ohně, ale za něj, do temnoty čelní stěny útesu. Nora si všimla, že Aragon vzhlédl, po něm Black. Podívala se stejným směrem a znovu spatřila záblesk světla uvnitř jedné z jeskyní za ohněm; trhaný, ale nezpochybnitelný. Ozvalo se slabé cvaknutí a objevily se další žluté záblesky. Potom se vyloupla osamělá postava, šedivá na černém pozadí proti temné jeskyni. Jak vystoupila ze stínu pískovcového srázu, rozpoznala Nora vychrtlého Ernesta Goddarda. Tiše přišel ke skupině, bílé vlasy mu oheň barvil do karmínova, díval se na všechny skrze plameny a dým. Pohnul něčím, co měl v ruce, a záblesky se znovu objevily, světlo pronikalo mezi jeho útlými prsty. Dlouho tam stál, postupně každému z přítomných věnoval upřený pohled. Potom to cosi z ruky strčil do kožené tašky a přes plameny ji hodil Aragonovi, ten byl nejblíž kruhu.

„Křísni jimi o sebe,“ šeptal, skoro ho nebylo slyšet přes praskání táborového ohně. „Potom je předej dalšímu.“

Když Aragon podal tašku Noře, sáhla dovnitř a nahmatala dva hladké tvrdé kameny. Vyndala je a podívala se na ně ve světle plamenů: krásné vzorky křemenu, podle tvaru je vyplavila řeka, s vytesanou rituální spirálou, která symbolizovala sipapu, vstup Anasaziů do podsvětí. V tu chvíli pochopila, k čemu jsou. Odstranila je z dosahu světla ohně, třela je o sebe a sledovala kouzlo vnitřního vzplanutí jisker v srdci kamenů; divoce pableskovaly do tmy. Goddard se na ni díval a pokýval hlavou.

„Křesadla Anasaziů,“ řekl svým tichým hlasem.

„Jsou opravdové?‘ zeptal se Holroyd, vzal si je od Nory a držel je ve světle ohně.

„Samozřejmě,“ odpověděl Goddard. „Pocházejí z léčitelského úkrytu ve velké krve v Keet Seci. Kdysi jsme byli přesvědčeni, že je Anasaziové používali při dešťových ceremoniích jako symbol bleskové generace. Ale už si tím jisti nejsme. Vytesaná spirála představuje sipapu. Ale mohlo by to být i symbolem vodního pramene. A zase, nikdo to neví s jistotou.“

Lehce si odkašlal. „A proto jsem tady, abych vám to řekl. V šedesátých letech jsme se domnívali, že o Anasaziích víme všechno. Vzpomínám si, jak velký jihozápadní archeolog Henry Ash pobízel své studenty, aby hledali další místa. Je to nacucaný pomeranč, říkal. Ale dnes, po třiceti letech od záhadných a nevysvětlitelných objevů, si uvědomujeme, že o Anasaziích nevíme skoro nic. Nerozumíme jejich kultuře, nerozumíme jejich náboženství. Nedokážeme přečíst jejich rytiny v kameni ani piktogramy. Nevíme, jakými jazyky mohli mluvit. Nevíme, proč jihozápadní území poseli majáky, svatyněmi, cestami a signálními stanicemi. Nevíme, proč v roce 1150 najednou opustili kaňon Chaco, spálili cesty a odebrali se do vzdálenějších, nepřístupnějších kaňonů na Jihozápadě a na čelních stěnách útesů stavěli pozoruhodné pevnosti. Co se přihodilo? Z koho měli obavy? O jedno století později opustili i tyto kaňony, odešli z celé náhorní plošiny Colorado a kotliny San Juan, je to přibližně padesát tisíc čtverečních mil. Proč? Faktem je, že čím více objevujeme, tím nezkrotnější se tyto otázky stávají. Někteří archeologové se teď domnívají, že nikdy nebudeme znát odpovědi.“

Mluvil ještě tišeji. Nora se neovládla a navzdory teplu sálajícího ohně se otřásla. „Ale já mám tušení,“ šeptal ještě slabším hlasem. „Jsem přesvědčen, že Quivira vydá odpovědi na tyto záhady.“

Podíval se postupně na každého z nich. „Vy všichni se pouštíte do největšího dobrodružství svého života. Vydáte se k místu, které se může stát největším archeologickým objevem desetiletí, možná i století. Ale nenamlouvejme si nic. Quivira bude místem záhad i objevů. Může přinést stejně tolik otázek jako odpovědí. A to vás bude stimulovat, fyzicky i duševně, způsoby, které si ještě ani nedokážete představit. Čekají vás chvíle triumfů i zoufalství. Nikdy však nesmíte zapomínat, že jste reprezentanty Archeologického ústavu Santa Fé. A že náš Ústav představuje nejvyšší standard archeologického výzkumu a etického chování.“

Upřel pohled na Noru. „Nora Kellyová pracuje v Ústavu teprve pět let, ale dokázala, že v terénu je výborná archeoložka. Má celou expedici na starosti a těší se mé plné důvěře. Přeji si, aby na to nikdo nezapomněl. Až se k vám v Page přidá moje dcera, bude rovněž podléhat doktorce Kellyové. Žádné zaměňování ve vedení výpravy není přípustné.“

Odstoupil o krok od ohně, vrátil se do temnoty do výšky se tyčícího srázu. Nora se předklonila, aby slyšela, protože jeho šepot se mísil s praskáním ohně. „Jsou i tací, kteří nevěří, že ztracené město Quivira existuje. Tuto expedici považují za ztřeštěnost a moje peníze za vyhozené. Dokonce panuje i obava, že tato akce přinese Ústavu nesnáze.“ Odmlčel se. „Ale to město existuje. Vy to víte a já to vím také. Vydejte se je najít.“

EXPEDICE DORAZILA DO PAGE V ARIZONĚ VE DVĚ HOdiny odpoledne, koně za nimi ve speciálních trajlerech, a nakonec přijel pickup a dodávka. Jako karavana jely celým městem k soukromému přístavu, kde zastavily na obrovském asfaltovém parkovišti obráceném směrem na jezero Powell. Page bylo jedno z nových západních konjunkturních měst, která jako by vznikla po výbuchu na poušti, včera se dostavěla a dnes už vypadají ošuntěle. Parkoviště trajlerů a paneláky se táhly ke břehu jezera zpustlou krajinou, kde prospíval jen trnitý podrost a lebeda. Za městem vyrostly tři surrealistické komíny uhelné elektrárny Navajo, každý se vypínal téměř čtvrt míle k nebi a vypouštěl bílá oblaka páry. Za městem ležel soukromý přístav a samotné jezero Powell, zelená klikatina, která se táhla do fantastické kamenné divočiny. Bylo obrovské, na délku tři sta mil, tisíce mil pobřeží. Pohled na jezero bral dech, bylo v ostrém kontrastu s banalitou Page. Na východě se tyčila velká kopule hory Navajo jako černé temeno lebky, strže na jejím vrcholku byly od sebe odděleny sněhovými pruhy. O kus dál po jezeře byly kopce, stolové hory a kaňony, jezero samotné bylo cestou do nekonečného pískovce a oblohy. Nora při tom pohledu zavrtěla hlavou. Před třiceti pěti lety to býval kaňon Glen, který John Wesley Powell označil za nejkrásnější kaňon na světě. Potom byla postavena přehrada Kaňon Glen a voda z řeky Colorado pomalu vytvořila jezero Powell. Kdysi tichá divočina, alespoň kolem Page, teď byla naplněna rachotem motorových člunů, který se mísil s výfukovými plyny, cigaretovým kouřem a benzinem. To místo mělo surrealistického ducha osady, která si trůní vysoko na konci známého světa. Vedle ní se z okénka mračil Swire. Většinu cesty si povídali o koních a Nora si začala toho kovboje vážit. „Nevím, jak budou koně reagovat, až je budeme převážet na říčním člunu,“ řekl. „Možná si zaplaveme.“

„Vjedeme trajlery až na člun a pak je odpojíme,“ odpověděla Nora. „Nebude vůbec nutné koně vyvádět.“

„Tedy myslíte až na druhé straně.“ Swire si mnul mezi prsty mohutný knír. „Ani stopa po té dívce Sloane, co?“

Nora pokrčila rameny. Sloane Goddardová měla přiletět rovnou do Page a setkat se s nimi v přístavu, ale v tlačenici vykrmených mužů s pivními břichy nebyly žádné typy dívčího klubu Sedm sester. Možná čeká v klimatizované pevnosti manažerovy kanceláře. Dva trajlery najely na rozlehlou cementovou rampu. Dodávka a pickup přijely za nimi a všichni vystoupili do únavného vedra. Byli tam rovněž čtyři zaměstnanci Ústavu, kteří dopraví vozidla zpátky do Santa Fé. Tady dole u vody viděla Nora přístav Wahweap v celé jeho kráse. Styrofoamové pohárky, pivní plechovky, plastikové sáčky a kusy novin se pohupovaly v hnědých mělčinách kolem rampy. NA LYŽÍCH JEZDĚTE POUZE VE SMĚRU HODINOVÝCH RUČIČEK, zněl jeden nápis a kousek od něj byl další: POJĎTE SI TO VŠICHNI SPOLU POŘÁDNÉ UŽÍT! Nekonečné řady zakotvených hausbótů lemovaly břeh v obou směrech. Byly natřené křiklavými barvami – zelenou a žlutou, polyesterovou hnědou – a měly legrační jména jako třeba Malý indián a Tátova touha.

„To je ale místo,“ řekl Holroyd, pohodlně se natáhl a rozhlížel.

„Je takový vedro,“ řekl Black a utíral si obočí.

Když šel Swire pomoci s navigací trajlerů, všimla si Nora nápadného vozidla: černá protáhlá limuzína ujížděla parkovištěm k dokům. I ostatní lidé si toho vozidla všimli a byl z toho menší rozruch. Noře na chvíli až srdce usedalo. Ne Sloane Goddardová, pomyslela si, jen ne v limuzíně. Ulevilo se jí, když automobil zastavil a poněkud nemotorně z něj vystoupil mladý kostnatý muž a vydal se směrem k přístavu. Nora se přistihla, že na něj upřeně kouká. Nebyl vysloveně hezký, ale upoutaly ji jeho vystouplé lícní kosti, orlí nos a především to, jak zadumaně a sebejistě sledoval své okolí. Jemné hnědé vlasy měl rozcuchané, trčely mu do všech stran, jako by zrovna vylezl z postele. Kdo to jen muže být? říkala si v duchu.

Několik mladíčků a slečen k němu instinktivně přistoupilo, přibývalo jich pořád víc a za chvilku to už byl dav. Nora viděla, jak ten muž živě rozpráví. Black se podíval stejným směrem jako ona.

„Kladete si otázku, co je to za chlápka?“ zeptal se.

Nora od něj odtrhla pohled, nechala všechny, aby dali dohromady veškerou výstroj, a vydala se hledat Rickyho Briggse, jednoho z manažerů přístavu. Šla kolem limuzíny. Zastavila se na kraji davu, byla hodně zvědavá a znovu toho muže sjela pohledem. Měl na sobě nové tuhé džíny, velký červený bavlněný šátek a drahé kovbojské boty z kůže aligátora. Sotva slyšela jeho hlas přes změť zvuků z davu; něco vykládal a mával při tom knihou v měkkých deskách. Podepsal se do ní a potom ji podal dokonale vyhlížející dívce v miniaturních bikinách. Celý ten menší dav se smál a povykoval a dožadoval se dalších knížek. Nora se otočila k ženě, která stála na kraji davu. „Kdo to je?“

Nevím,“ odpověděla, „ale bude slavnej.“

Už chtěla odejít, když najednou zcela zřetelně uslyšela slova Nora Kellyová. Zastavila se. „Tohle je důvěrný projekt,“ říkal ten muž nosovým hlasem. „Nemohu se o tom nijak rozšiřovat, ale dost brzo si o tom přečtete –“ Nora se tlačila davem.

„– v New York Times a v knižní formě –“

Razila si cestu kolem podsaditého muže v květovaných plavkách. „– fantastická expedice do nejzazšího kouta –“

„Haló!“ vykřikla Nora a prodírala se mezi lidmi. Mladý muž se na ni díval, z jeho tváře se dalo vyčíst překvapení a úžas. Potom se usmál. „Vy jste určitě –“ Popadla ho za ruku a táhla davem.

„Moje zavazadlo –“ ozval se.

„Pane bože, sklapněte,“ odsekla a táhla ho pryč, dav se před její zlostí rozestupoval.

„Počkejte chvilku –“ začal ten muž.

Nora ho táhla dál ke trajlerům, překvapený dav za nimi se rozptýlil.

„Jsem Bill Smithback,“ řekl a pokusil se natáhnout k ní ruku, jak vedle ní cupital.

„Já vím, kdo jste. A co si, sakra, myslíte, že můžete dělat takovéhle divadýlko pro veřejnost?“ Trocha publicity předem nikdy neuškodí –“

„Publicity!“ vykřikla Nora. Zastavila se u trajleru, obrátila se tváří k tomu muži a prudce oddechovala.

„Udělal jsem něco špatně?“ zeptal se Smithback, tvářil se nevinně a držel knížku na hrudi jako štít.

„Špatně? Přijedete limuzínou jako nějaká filmová hvězda –“

„Získal jsem ji levně na letišti, je tu příšerné vedro a v limuzínách je dokonalá klimatizace –“

„Tahle expedice,“ skočila mu Nora do řeči, „je pokládána za důvěrnou.“

„Ale já nic neprozradil. Jen jsem podepsal pár knížek,“ hájil se. Nora cítila, že pověstný pohár zanedlouho přeteče.

„Možná jste jim neřekl, kde je Quivira, ale setsakramentsky jste je upozornil, že se něco děje. Chtěla jsem odtud odejít co možná v největší tichosti.“

„Nakonec, já jsem tady proto, abych napsal knihu a –“

„Ještě jeden takový kaskadérský kousek a žádná knížka nebude.“ Smithback zmlkl.

Najednou se odnikud vynořil Black s lichotivým úsměvem a napřaženou rukou. „Jsem moc rád, že vás poznávám, pane Smithbacku,“ řekl. „Aaron Black. Těším se, až spolu budeme pracovat.“ Smithback potřásl podávanou rukou.

Nora to podrážděně sledovala. Viděla teď Blacka z takové stránky, které se na setkáních archeologů nikdy neprojevily. Obrátila se ke Smithbackovi. „Řekněte svému šoférovi, aby vám přinesl věci, a složte je vedle věcí ostatních členů výpravy. A bez předvádění, prosím vás.“

„On vlastně ani není můj šofér –“

„Rozumíte?“

„Dá se ta díra ve vaší hlavě nějak vypnout?“ zeptal se Smithback. „Pro moje uši už je to poněkud ostré.“ Upřeně se na něj podívala.

„Dobře! Dobře. Chápu.“

Nora se za ním dívala, jak se šourá k limuzíně, hlavu pokleslou, karikoval rozpaky. Za chvilku se vrátil s velikým pytlem. Přiložil ho na hromadu a s úsměvem se vrátil k Noře, teď už zcela klidný.

„Tohle místo je perfektní,“ řekl, když se rozhlížel. „Hlavní nádraží.“

Nora se na něj podívala.

„Víte, Hlavní nádraží. To špinavé místo v Srdci temnoty. Poslední výspa civilizace, kde se lidé zastaví, než se vydají do afrického vnitrozemí.“

Nora zavrtěla hlavou a šla k nedalekému komplexu budov omítnutých štukem, byl odtud výhled na vodu. Našla Rickyho Briggse usazeného v zaneřáděné kanceláři. Byl to malý muž s nadváhou a ječel do telefonu. „Sakramentský všivý Texikáni,“ praštil sluchátkem ve chvíli, kdy Nora vešla. Prohlédl si ji odshora dolů. Noru to vyvedlo z míry. „No tak, slečinko, copak pro vás tak můžu udělat?“ zeptal se změněným tónem.

„Jsem Nora Kellyová z Archeologického ústavu v Santa Fé,“ řekla chladně. „Měl tu pro nás být připraven říční člun.“

„No jo,“ úsměv mu zmizel z tváře. Znovu zvedl telefon a navolil číslo. „Jsou tady, ta skupina s koňma. Přijeď s říčním člunem.“ Položil telefon, vstal a bez jediného slova odcházel ke dveřím. Rychle ho následovala. Uvědomila si, že dává najevo více svárlivosti, než je pro vedoucí expedice vhodné. Uvažovala o tom, co je na Smithbackovi, že tak najednou vyletěla. Šla za Briggsem kolem komplexu budov a dále po asfaltu ke dlouhému plovoucímu doku. Briggs se pevně postavil na jeho samotný kraj a zakřičel na muže ve člunech, aby laskavě uhnuli stranou. Potom se obrátil k Noře. „Otočte trajlery s koňma a nacouvejte s nima až k vodě. Všechny ostatní věci vyndejte a naskládejte na dok.“

Nora předala pokyny a pak k ní přišel Swire a trhaně hlavou ukazoval směrem na Smithbacka. „Kdo je ten kovboj ze zásilkový služby?“

„Novinář,“ odpověděla Nora.

Swire si zamyšleně hladil kníry. „Novinář?“

„Byl to Goddardův nápad. Myslí si, že potřebujeme mít s sebou někoho, aby zaznamenal ten objev.“ Raději se zdržela dalšího komentáře; nebylo by dobře očerňovat ani Goddarda, ani Smithbacka. Bylo jí záhadou, že Goddard, který projevil tak dobrou volbu ostatních členů expedice, vybral někoho jako je Smithback. Sledovala ho, jak bere výstroj, hubené ruce se mu chvějí námahou, a ucítila ostré bodnutí podráždění. Tak já si dělám všelijaké problémy, abych to všechno pokud možno utajila, pomyslela si, a pak se objeví takovýhle hlupák. Když se Nora vrátila na rampu, aby pomohla při navigování trajlerů, po vodě už připlouval veliký říční člun, člunové jeřáby rychle pohybovaly špinavými hliníkovými pontony, na mnoha místech proděravěnými a zprohýbanými. Na maličké kajutě kapitána bylo černým písmem přes šablonu napsáno LANDLOCKED LAURA. Člun projel zatáčkou přístavu a najel k cementové rampě. Nalodit trajlery trvalo celkem půl hodiny. Roscoe Swire zacházel s koňmi velice zručně, dokázal je v tom všem zmatku a hluku uklidnit. Bonarotti, kuchař, nakládal poslední své potřeby a odmítal veškerou pomoc. Holroyd kontroloval pečeti na nepromokavých obalech, v nichž byla uložena veškerá elektronika. Black se nakláněl proti jeřábu, tahal se za límec a vypadalo to, že je mu vedro. Nora se podívala na hodinky. Sloane Goddardová se ještě neukázala. Bylo třeba, aby těch šedesát mil k vlečce absolvovali do setmění: vyvádět koně za tmy by bylo příliš složité a nebezpečné.

Skočila na palubu a vešla do kapitánské kajuty. Kapitán si pohrával se sonarovou soustavou. Vypadal, jako by zrovna přišel z kolonády v Appalachia: dlouhé bílé vousy, špinavý tralaláček na hlavě a farmářská kombinéza. Na kapse u vestičky měl bíle vyšito WILLARD HICKS. Muž se na ni podíval a vyndal z úst dýmku z kukuřičného klasu. „Musíme pohnout kostrou,“ řekl. „Nechceme ho rozparádit eště víc, než už je.“

Usmál se a pokynul okýnkem směrem k Briggsovi. Ten už na ně hulákal, „Hněte sebou, prokristapána, jeďte už!“

Nora se podívala na rampu k parkovišti, které se chvělo vedrem. „Tak se připravte k odplutí,“ řekla.

Členové expedice se trousili směrem ke kajutě kapitána, kde byly kolem hliníkového stolku špinavé zahradní skládací židle. Kousek dál stál poničený plynový gril pokrytý starou mastnotou. Dívala se na lidi, se kterými stráví několik následujících týdnů: expedice, která má za úkol objevit Quiviru. Přes velice působivé posudky jsou ale skupina velice rozdílných jedinců. Enrique Aragon, v tmavém obličeji s jakousi emocí, o níž se patrně nehodlá s nikým podělit; Peter Holroyd s římským nosem, malýma očima a příliš velkými ústy, s ušpiněnou pracovní košilí; Smithback, dobrá nálada se mu vrátila, ukazoval zrovna výtisk své knihy Blackovi, který mu poslušně naslouchal; Luigi Bonarotti seděl na své výstroji, kouřil dunhillku, byl uvolněný, jako by seděl v kavárně na bulváru St. Michel; Roscoe Swire stál u trajleru s koňmi, mumlal nervózním zvířatům uklidňující slůvka. A co já? pomyslela si: žena s bronzovými vlasy ve starých džínách a roztrhané košili. Ne zrovna postava vedoucí expedice. Do čeho jsem se to dostala? Znovu pocítila momentální bodnutí nejistoty. Aaron Black odešel od Smithbacka a podmračeně se rozhlížel. „Tenhle škopek je dost příšerný.“

„A co jste čekal?‘ zeptal se Aragon suchým klidným hlasem. „Ile de France?“ Bonarotti vyndal malou láhev ze svého pečlivě vyžehleného khaki saka, sundal skleněné víčko a na dva prsty do něj nalil. Potom doplnil vodou z polní lahve a krouživým pohybem zamíchal žlutou tekutinu. Polní láhev zavěsil na šroub jeřábu a nechal sklenici kolovat. „Co to je?“ zeptal se Black.

„Pernod,“ dostalo se mu odpovědi. „Příjemné pití pro horký den.“

„To nepiju,“ ozval se Black.

„Já jo,“ odpověděl Smithback. „Podejte to dál.“

Nora se podívala na Willarda Hickse, klepal si na imaginární hodinky na zápěstí. Přikývla na znamení, že pochopila, a uvolnila uvazovací lana z doku. Dieselové motory se rozječely a člun odplouval od rampy s ošklivým skřípavým zvukem. Holroyd se ohlédl.

„A co doktorka Goddardová?“

„Tady už čekat nemůžeme,“ prohlásila Nora. Měla podivný pocit úlevy, třeba se nakonec vůbec nebude muset setkat s touhle záhadnou dcerkou. Ať Sloane Goddardová za nimi přijede, jestli bude chtít. Členové výpravy se překvapeně dívali jeden na druhého, člun se začal pomalu otáčet, voda kolem zádi mohutně kolotala. Hicks krátce zatroubil na klakson. „Vy si určitě děláte legraci!“ vykřikl Black. „Neodjíždíme přece bez ní!“

Nora se zpříma podívala do zpoceného nedůvěřivého obličeje. „Ale ano. Skutečně odjíždím bez ní.“

XII.

O TŘI HODINY POZDĚJI MĚLA Landlocked Laura zmatek přístavu Wahweap padesát mil za sebou. Široká příď říčního člunu lehce plula po tyrkysové hladině jezera Powell, motory slabě hučely, voda kolem pontonů syčela. Postupně ztratili z dohledu všechna ostatní plavidla – motorové čluny, lodi, hausbóty. Expedice vstoupila do velkého mystického světa kamene a obklopilo ji ticho, jaké bývá v katedrále. Teď tu zůstali sami na zeleném jezeře obklopeném tisíc stop vysokými strmými srázy a pustinou plnou hladkých kamenů. Slunce viselo nízko nad Grand Bench, po pravé straně se vynořila Neanderhal Cove a v dálce po jejich levé ruce se otevíral záliv Last Chance. Před půlhodinou Luigi Bonarotti servíroval uzené křepelky dušené v koňaku s grapefruitem a povadlými listy zeleného salátu. Toto pozoruhodné jídlo, které se mu podařilo připravit na ošuntělém plynovém grilu, umlčelo dokonce i Blackovy neustálé stížnosti. Jedli u hliníkového stolku, zapíjeli jídlo osvěžující orvietou. Teď všichni po jídle rozjímali a čekali, až přistanou. Smithback, který povečeřel skutečně velmi dobře a vypil alarmující množství vína, seděl s Blackem. Před večeří spisovatel lehce zavtipkoval na téma vaření v táboře a nechutný guláš, ale když mu jídlo předložili, přešel z posměšného tónu na úctu.

„Nenapsal jste taky tu knížku o vraždách v muzeu v New York City?“ zeptal se Black. Smithbackův obličej se rozšířil v nekonečně potěšeném úsměvu. „A před pár lety o tom masakru v metru?“

Smithback smekl imaginární klobouk.

Black se poškrábal na bradě. Nevykládejte si to špatně, ale podle mě je to skvělé,“ řekl. „Je prostě… no, vždycky jsem Ústav považoval za dost nerozhodnou instituci.“

„Fakt je, že už nejsem Bill Smithback, démon bulvárních plátků. Pracuji pro uhlazené, vážené New York Tímes, na místě, kde přede mnou byl jistý Bryce Harriman. Chudák Bryce. Taky psal o masakru v metru. Taková škoda, že moje mistrovská investigativní reportáž byla jeho ztracená příležitost.“ Obrátil se na Noru s úsměvem. „Víte, jsem model novinářské slušnosti, který nemůže namítat nic dokonce ani proti tak zkostnatělému místu, jako je váš Ústav.“ Nora se přistihla, že už se skoro usmála. Na chvástání toho člověka nebylo nic zábavného, ani kdyby bylo podbarveno trochou sebepodceňování. Odvrátila trochu podrážděně zrak, znovu se podivila Goddardově nápadu přizvat do expedice novináře. Podívala se na Holroyda, seděl na kovové palubě člunu, lokty opřené o kolena, a četl to, co Nora považovala za skutečnou knihu: ohmataný paperback Coronado a Město data. Holroyd vzhlédl a usmál se na ni. Aragon stál u zábradlí na přídi a Roscoe Swire byl zase u koní, žvýkal smotek tabáku a dělal si poznámky do pomuchlaného zápisníku a sem tam něco mumlal zvířatům. Bonarotti tiše kouřil, jednu nohu přes druhou, hlavu zvrácenou dozadu. Noru překvapilo kuchařovo úsilí v první den jejich cesty a byla mu za ně vděčná. Nic lidi nespojí tolik jako dobré jídlo, pomyslela si, když si v duchu znovu promítala scény z večeře. Jak se všichni přátelsky dohadovali o původu lovců Clovis a o tom, jak náležitě provádět výkop ve sledu jeskyní. Dokonce Black se uvolnil a vyprávěl velice oplzlý vtip o specialistovi na choroby konečníku, obrovské sekvoji a letokruzích. Jen Aragon zůstal potichu – ne že by byl nějak vzdálený, byl jen zdrženlivý. Podívala se na něj, stál nehnutě u zábradlí, díval se do pohasínajícího světla tvrdýma očima. Tři měsíce na Gallegos Divide při výkopu na místě vypálené jacal, mexické chaloupky, ji naučily, že lidská dynamika je při expedici tohoto typu nesmírně důležitá, a jeho rezolutní mlčení se jí nelíbilo. Něco s ním nebylo v pořádku. Pomalu k němu přešla a stoupla si vedle něj k zábradlí. Ohlédl se a zdvořile pokynul hlavou. „To byla večeře,“ řekla.

„Přepychová.“ řekl Aragon, hnědé ruce měl složené na zábradlí. „Signore Bonarotti si zaslouží pochvalu. Co myslíte, že má v té své zvláštní skříňce?“

Měl na mysli starou dřevěnou krabici na jídlo s nespočetnými přihrádkami, kterou si kuchař uzamkl a žárlivě střežil.

„Nemám ponětí,“ řekla Nora.

„Nechápu, jak to dokázal.“

„Jen počkejte. Zítra bude určitě solené vepřové a lodní suchary.“ Smáli se spolu, byl to takový uvolněný smích a Aragon se znovu zahleděl do dálky, na jezero a jeho kamenný ochranný val. „Už jste tu někdy byl?“ zeptala se Nora.

Něco se v těch prázdných očích mihlo: stín silného citu, rychle potlačený. „V jistém smyslu.“

„Jezero je nádherné,“ pokračovala Nora, nevěděla přesně, jak tohoto muže přimět k rozhovoru. Rozhostilo se ticho. Nakonec se k ní Aragon znovu otočil. „Promiňte, ale nesouhlasím s vámi.“ Nora se na něj zkoumavě podívala.

„Kdysi dávno, počátkem šedesátých let, jsem se jako asistent zúčastnil expedice, která se pokusila zdokumentovat naleziště tady v kaňonu Glen ještě před tím, než ho zalily vody jezera Powell.“ Nora hned pochopila. Bylo jich tam hodně?“

„Podařilo se nám zdokumentovat asi tak pětatřicet a částečně jsme zrealizovali vykopávky asi tak dvanácti míst, potom všechno zalila voda. Ale celkově tam podle odhadů bylo kolem šesti set nalezišť. Pamatuji si, jak jsme lopatou – lopatou – vybírali kivu, voda byla jen tři stopy pod námi. Tak se s posvátným místem nezachází, ale my neměli na vybranou. Voda stoupala a bylo jasné, že všechno zničí.“

„Co je to kiva?“ zeptal se Smithback, který k nim přišel a jeho nové kovbojské boty vrzaly na gumou potažené palubě. „A kdo vlastně byli Anasaziové?“

„Kiva je kruhová stavba položená níže než ostatní, kde se odehrávaly veškeré náboženské aktivity a tajné ceremonie Anasaziů,“ vysvětlovala Nora. „Obvykle se do ní vstupovalo otvorem ve střeše. A Anasaziové byli původní Američané, kteří osídlili tuto oblast před tisíci lety. Stavěli města, svatyně, zavlažovací systémy, signální stanice. A potom kolem roku 1150 jejich civilizace najednou zmizela.“

Rozhostilo se ticho. Black se připojil ke skupince. „Byla ta naleziště, kde jste pracoval, důležitá?“ zeptal se a šťoural se párátkem mezi stoličkami.

Aragon vzhlédl. „Existují snad nějaká nedůležitá naleziště?“

„Samozřejmě,“ popotáhnul Black. „Některá naleziště jsou výmluvnější. Pár ubohých vyděděných Anasaziů, kteří si deset let hloubili jeskyni, kde by mohli bydlet, nám nezanechá tolik informací jako dejme tomu tisíc lidí, kteří žijí v obydlí na útesu dvě staletí.“

Aragon na Blacka vrhl chladný pohled. „Jediný keramický objekt Anasaziů v sobě skrývá dostatečné množství informací, na kterých by si mohl výzkumník založit celou svoji kariéru. Možná tu nejde o problém nedůležitých nalezišť, ale nedůležitých archeologů.“ Blackův obličej poněkud potemněl.

„Na jakých nalezištích jste pracoval?“ zeptala se Nora spěšně.

Aragon pokynul směrem na vodní hladinu na pravoboku. „Asi míli odtud tímhle směrem, možná tak čtyři sta stop směrem dolů, se nachází Hudební chrám.“

„Hudební chrám?“ opakoval Smithback.

„Velká díra ve stěně kaňonu, kde vítr a voda řeky Colorado společně vyluzovaly nezapomenutelné nepozemské zvuky. John Wesley Powell jej objevil a dal mu jméno. Provedli jsme výkop na podlaze a objevili jsme vzácné staré naleziště a mnohá další v blízkém okolí.“

Ukázal jiným směrem. „A tamhle bylo naleziště, kterému se říkalo Studna přání, obydlí v útesu Pueblo III. s osmi místnostmi, postavené kolem neobvykle hluboké kivy. Bylo to malé naleziště, triviální, nedůležité.“ Zostra se podíval na Blacka. Na tom místě Anasaziové pohřbili s láskyplnou péčí dvě děvčátka, zabalili je do tkaných textilií s náhrdelníky z květin a s mořskými mušlemi. Ale na záchranu těch hrobů jsme neměli čas, voda už stoupala. Dnes voda už zlikvidovala všechny hroby, zděné konstrukce z nepálených cihel, zničila všechny křehké artefakty.“

Black zafrkal a zavrtěl hlavou. „Podejte mi někdo kapesník.“

Člun plul kolem Grand Bench. Nora viděla černou špičku náhorní plošiny Kaiparowits, která se zvedala za ní, divoká, nepřístupná, zapadajícím sluncem zbarvená do temně růžové barvy. Člun se začal otáčet a namířil k úzkému prostoru mezi pískovcovými stěnami, tam začínal Serpentinový kaňon. Když člun doplul do úzkého kaňonu, voda se zbarvila do tmavě zelena. Strmé stěny se tak dokonale odrážely na hladině, že se dalo jen stěží rozeznat, kde končí kamenná stěna a kde už je voda. Kapitán řekl Noře, že do toho kaňonu skoro nikdo nejezdí: nejsou tam žádná tábořiště ani pláže a stěny tam jsou tak vysoké a příkré, že tam nelze podnikat ani turistické výlety.

Holroyd se protáhl. „Čtu o Quiviře,“ ukázal na knížku. „Je to úžasná historie. Poslouchejte: Indiáni Cicuye předvedli ke generálovi otroka, kterého zajali ve vzdálené zemi. Generál mluvil s otrokem prostřednictvím tlumočníků. Otrok mu řekl o dalekém městě jménem Quivira. Je to svaté město, řekl, kde žijí dešťoví knězi a střeží záznamy své historie od počátku věků. Řekl, že je to město obrovského bohatství. Běžně se servírovalo na ryzím zlatě, konvice i mísy byly rovněž ze zlata, čistého, leštěného a zdobeného. Řekl, že všemi jinými materiály opovrhují.“

„Aáá,“ Smithback si mnul ruce s přehnaným afektem. „To se mi líbí: všemi jinými materiály opovrhují. Zlato. Příjemné slovo, nemyslíte?“

„Neexistuje jediný důkaz o tom, že Anasaziové měli zlato,“ řekla Nora.

„Jídelní talíře ze zlata?‘ zeptal se Smithback. „Promiňte, madam předsedkyně, ale to mi zní velice zvláštně.“

„V tom případě se připravte na veliké zklamání,“ odpověděla mu Nora. „Indiáni říkali Coronadovi jen to, co věděli, že chce slyšet, aby ho odvedli jinam.“

„Poslouchejte,“ ozval se Holroyd, „pokračuje to dál. Otrok varoval generála, aby se k městu nepřibližoval. Dešťoví a sluneční knězi z Xochitlu střeží zemi, říkal, a vzývají Boha prašného větru na ty, kdo se přiblíží, nedovolí jim odejít a takto je zničí.“

„Zničí je?“ Smithback se škodolibě díval úkosem.

Nora pokrčila rameny. „Tohle je typický rys starých zpráv. Tvrdé zrno pravdy uprostřed, pro dramatický efekt přikrášlené.“

Hicksova šlachovitá postava se vynořila z kajuty. „Sonar tady ukazuje mělčinu,“ řekl. „Dno kaňonu se zvedá. S největší patrností za první nebo druhou zatáčkou dorazíme na konec jezera.“

Teď už k zábradlí na přídi přišli všichni, dychtivě hleděli do šera. Nad kapitánovou kajutou se rozsvítil světlomet a jeho záře dopadala na hladinu před člunem. Barva vody se znovu proměnila na špinavě čokoládovou. Člun proplouval mezi velkými polámanými větvemi stromů, kolem temných kamenných záclon, které se tyčily do výše stovek stop. Projeli další ostrou zatáčku a Noru najednou úlekem až píchlo u srdce. Vzdálený konec kaňonu byl ucpán obrovskou masou plovoucích trosek: zjizvené kmeny stromů, větve a zapáchající hustý koberec rozkládajícího se borovicového jehličí. Některé kmeny měly v průměru i pět stop, byly příšerně žlábkované a popraskané, jako by na ně působila nadpřirozená síla. Za celou tou nepřehlednou změtí Nora rozeznala konec jezera: klín písku v ústí říčky, v šeru zbarvené do temně karmínového odstínu. Hicks přeřadil na neutrál a vyšel z kajuty, tiše bafal z dýmky a upřeně se díval do záře světlometu.

„Odkud se všechny ty obrovské stromy vzaly?“ zeptala se Nora. „Od chvíle, kdy jsme vyjeli z Page, jsem neviděla jediný strom.“

„To je z prudkých povodní,“ řekl Hicks a okusoval dýmku z kukuřičného klasu. „Všechno to smývá voda dolů z hor, někdy až stovky mil. Když vodní stěna zasáhne jezero, přinese s sebou úplně všechno.“ Zavrtěl hlavou. Nikdy jsem ještě takový zmatek neviděl.“

„Podaří se vám to projet?“

„Kdepak. To bych zničil lodní šroub.“

Sakra. „Jakje tu hluboko?“

„Podle sonaru osm stop s dírami a kanály až do hloubky patnácti stop.“ Zvědavě se na ni podíval. „Možná přišla vhodná chvíle k tomu, abychom to obrátili,“ mumlal.

Nora se podívala na jeho klidný obličej. „Proč bychom to dělali?“

Hicks pokrčil rameny. „Mně do toho nic není, ale já bych se za žádný peníze do tak odlehlého světa nepouštěl.“

„Děkuji vám za radu,“ řekla Nora. „Máte záchranný člun, že?“

„Jo, nafukovací. Do toho určitě koně nalodit nemůžete.“

Členové expedice se shromáždili kolem. Nora slyšela, jak Black mumlá něco o nevhodném nápadu brát s sebou koně.

„Tak koně přeplavíme,“ řekla Nora. „A potom na záchranném člunu převezeme výstroj.“

„Tak moment –“ začal Swire.

Nora se k němu otočila. „Potřebujeme jednoho dobrého koně, který povede všechny ostatní. Roscoe, určitě v té skupince máte nějakého zdatného plavce.“ Jistě, Mestiza, jenomže –“

„Dobře. Takže vy na něm poplavete a my za vámi přeplavíme další koně. Můžou proplavat mezerou mezi těmi kládami.“

Swire se upřeně koukal na barikádu před nimi, v přízračném osvětlení temnou. „Je tam strašně málo místa. Kůň by mohl narazit na nějaký podrost nebo se zranit o něco pod hladinou.“

„Máte snad jiný nápad?“

Swire se podíval na vodu. „Ne. Asi ne.“

Hicks otevřel poklop na palubě a s Holroydovou pomocí z útrob lodi vyndali těžkou beztvarou hromadu gumy. Swire vyvedl jednoho koně z trajleru a potom mu hodil na hřbet sedlo. Nora si všimla, že mu nedal ohlávku ani uzdu. Aragon a Bonarotti přinášeli k člunu výstroj a připravovali ji na převoz. Black stál u trajleru a s výrazem pochybnosti ve tváři sledoval veškeré dění. Swire mu podal bič.

„Na co to je?“ zeptal se Black a držel ho v natažené paži.

„Já s tímhle koněm poplavu ke břehu jako první,“ odpověděl Swire. Nora vyvede všechny další koně, jednoho po druhém. Vaším úkolem bude přimět je, aby za mnou do vody naskákali.“

„Vážně? A jak to mám udělat?“

„Prostě je popoženete tímhle bičem.“

„Popoženu tímhle bičem?“

„Šlehnete je po zadku. Nedovolte jim zastavit se a přemýšlet.“

„To je šílenství. Vždyť mě kopnou.“

„Ani jeden z těch koní nekope, ale nebude se jim chtít do vody. A vyluzujte takovýhle zvuky.“

Swire předvedl svými rty hlasitý a nepříjemný mlaskavý zvuk.

„Kytky a bonboniéra by možná byly lepší,“ vtipkoval Smithback.

„Nevím o koních vůbec nic,“ protestoval Black.

„Jasně, že nic nevíte. Já vám taky nedávám žádnou hůl profesionála, abyste na koně útočil.“

„Nebude to ty koně bolet?“

„Některé to štípne,“ odpověděl Swire. „Ale nemáme celou noc, abychom je umluvili sladkými řečičkami.“

Black pořád upíral zrak na bič a mračil se při tom.

Když ho Nora pozorovala, nebyla si jistá, co vědce rozrušilo víc: bičování koní nebo to, že přijímá rozkazy od kovboje. Swire se vyhoupl do sedla. „Ať jdou jeden po druhém, ale před každým nechte vodu trochu zklidnit, aby si neskákali navzájem na záda.“

Otočil se a pobídl svého koně ostruhami. Zvíře ihned uposlechlo a skočilo do vody. Na okamžik zmizelo pod hladinou a potom se znovu vynořilo, nahlas odfrklo a zdvihlo čumák do výšky. Swire velice profesionálně z koně sesedl, držel se za hrušku sedla a plaval vedle něj. Teď začal zvíře pobízet tichým hlasem. Ostatní koně se v trajlerech neklidně vzpínali, frkali přes doširoka rozevřené nozdry a v obavách kouleli očima.

„Tak jdeme,“ řekla Nora a pustila dopředu dalšího koně. Vykročil ke kraji člunu, potom se zarazil.

„Pobídněte ho bičem!“ křičela na Blacka. Ulevilo se jí, když viděla, jak postoupil dopředu a s odhodlaným pohledem ho švihl přes zadek. Kůň po chvíli skočil se značným hlomozem do vody a plaval za Swirem. Smithback to všechno pobaveně sledoval. „Skvělý!“ křičel. „No tak, Aarone, neříkejte, že bič máte v ruce poprvé v životě. Určitě jsem vás viděl potloukat se po obchodech s koženým zbožím ve West Village.“

„Smithbacku, běžte pomoci Holroydovi se záchranným člunem,“ vyštěkla na něj Nora.

„No tak jo,“ Smithback se otočil.

Postupně přiměli všechny koně, aby skočili do vody a vytvořili tak zubatou roztřesenou řadu, čumák u ocasu, proplouvali mezi polámanými stromy a směřovali k pláži. Nora zavřela trajlery. Na vzdálené straně se Swire vyškrábal z vody ven a ve žlutém světle reflektoru bylo vidět, jak z něj crčí voda. Uvázal svého koně a brodil se za dalším a postupně vyvedl všechna zvířata na souš. Potom je odvedl kousek dál do kaňonu, aby uvolnil místo pro přistání člunu. Nora se na něj chvilku dívala a potom se obrátila k Blackovi.

„Dobrá práce, Aarone.“ Geochronolog se začervenal pýchou.

Přehlédla zbývající skupinu. „Tak vyndáme z člunu výstroj. Kapitáne, vřelé díky za vaši pomoc, na tu dobu, co budeme v kaňonu, záchranný člun dobře ukryjeme. Uvidíme se za pár týdnů.“

„Obávám se, že dřív,“ odpověděl Hicks suše a zmizel do své kajuty.

Kolem jedenácté, v absolutním tichu noci v pustině, Nora naposledy obešla ospalý tábor, potom si odtáhla pokrývky kousek dál od ostatních, pečlivě si upravila písek na bocích a v ramenou. Aby se vyhnula chvatnému balení na poslední chvíli, jak se často stávalo, dala si záležet na tom, aby veškerou vystroj měla uloženou v sedlové brašně, kterou už ráno jenom naloží. Koně byli uvázáni o kousek dál, spokojeně přežvykovali vojtěšku. Ostatní členové výpravy buď už spali ve stanech, nebo se choulili do spacích pytlů v pohasínajícím světle táboráku. A Landlocked Laura byla na zpáteční cestě do přístavu. Expedice doopravdy začala. Zabalila se do dek. Zatím to všechno šlape. Black jí sice leze na nervy, ale odborné znalosti vyváží jeho svárlivou povahu. Smithback je jenom otravné překvapení, ale s tak silnými zády a rukama bude dobrý kopáč a Nora si dá záležet, aby ho pořádně zaměstnala s lopatou, ať se mu to bude líbit, nebo ne. Než si šel lehnout, trval na tom, že jí prostě musí vtisknout do ruky jeden výtisk své knihy. Velice neobřadně jej odložila do pytle. Na druhou stranu, Peter Holroyd se ukázal jako skutečně oddaný zaměstnanec. Když pluli po jezeře Powell, načapala ho, jak se po ní pokradmu dívá, a napadlo ji, jestli třeba není trochu zamilovaný. Možná tomu nevědomky nahrála, když ho přemluvila, aby kvůli ní ukradl údaje z laboratoře. Pocítila chvilkový nával viny. Jenomže ona dodržela svůj slib. Vzala ho na expedici. Ten chlapec si asi plete vděčnost se štěněčí láskou. Bonarotti je ten typ klidného člověka, který se nenechá jen tak vyvést z míry a je také vynikající kuchař. A Aragon se pravděpodobně uvolní, až se dostanou pryč od jezera Powell, které nemá rád. Pohodlně se protáhla. Zdá se, že to bude dobrá skupina. Nejlepší na tom je, že nemusí jednat se Sloane Goddardovou. Stačí už trojice Black, Aragon a ona. Doktor Goddard může klást vinu pouze nedochvilnosti své dcery. Hvězdy matně svítily ze vzdálených útesů a vížek pískovce Navajo. Vzduch se začal ochlazovat. Vysoko v pustině noc přicházela rychle. Zaslechla tiché mumlání a ve větru ucítila dým Bonarottiovy cigarety. V tichu se mísil slabý zvonivý zpěv střízlíků se šploucháním vody. Už byli mnoho mil od nejbližší lidské osady. A vzdálený ukrytý kaňon, k němuž směřovali, byl ještě dál. Při myšlence na Quiviru Nora znovu pocítila tíhu zodpovědnosti. Je možné, že se akce nevydaří, to věděla; byla to hrůzná možnost. Možná to město nenajdou. Možná se expedice rozpadne kvůli osobním konfliktům. Nejhorší varianta – možná se ukáže, že Quivira jejího otce je nakonec obyčejné obydlí o pěti místnostech někde na útesu. To jí dělalo největší starosti. Goddard jí možná odpustí, že se vydala na cestu bez jeho dcery. Ale navzdory všem krásným slovům by jí on ani Ústav neodpustili, kdyby se vrátila s dokonale vypracovanou zprávou o maličkém obydlí v útesu Pueblo III. A jen sám bůh ví, jaký sžíravý článek možná napíše Smithback, pokud nabude dojmu, že mrhá svým drahocenným časem. Ozvalo se vzdálené vytí kojota a ona si přitáhla deky těsněji k tělu. V myšlenkách se vrátila do Santa Fé, do té noci, kdy navštívila dům na opuštěném ranči. Byla velice opatrná a celou dobu měla pod kontrolou všechny mapy a radarová zobrazení. Všechny požádala o diskrétnost, v této souvislosti zmínila sběratele střepů a kořistníky. A potom se do jejích pečlivě propracovaných plánů zamotal Smithback… Ale věděla, že Smithbackovy komentáře nemohou nijak prosáknout do Santa Fé a kromě jejího jména vlastně o důvodu expedice neprozradil vůbec nic. A nejpravděpodobnější bylo, že ta bizarní stvoření, která ji přepadla, to teď už vzdala. Tam, kam se chystá, by ji dokázal sledovat jen někdo hodně odhodlaný a možná i zoufalý, kdo se v putování pustinou vyzná ještě lépe než Swire. Na jezeře je určitě žádné lodě nesledovaly. Strach a znepokojení odezněly a dostavil se spánek a sny o zaprášených zříceninách a šikmých slunečních paprscích, které se prodírají hustým šerem staré jeskyně, a o dvou mrtvých dětech zahalených květinami.

XIII.

TERESA GONZALESOVÁ SE NAJEDNOU VE TMĚ POSADILAa poslouchala. Teddy Bear, její veliký rhodéský pes, který v létě vždycky spal venku, kňučel u zadních dveří do domu. Tato rasa byla vyšlechtěná k lovu a zabíjení lvů v Africe. Teddy Bear byl nesmírně něžný pes, ale také spolehlivý obranář. Ještě nikdy ho neslyšela kňučet. Teprve nedávno se vrátil z veterinární nemocnice, tam se dva týdny léčil z ošklivé infekce; možná z toho má ještě chudák trauma. Vstala z postele a temným domem přešla ke dveřím. Pes se s kňučením a staženým ohonem vplížil dovnitř. „Teddy,“ zašeptala, „co se děje? Je ti něco?“

Pes jí olízl ruku, proplížil se do kuchyně a zalezl pod stůl. Tereza vyhlédla z kuchyňských dveří do temnoty směrem ke starému ranči Las Cabrillas. Kolem domu nebylo žádné pouliční osvětlení a bez měsíčního svitu opuštěný dům neviděla. Něco tam venku ho vyděsilo k smrti. Měla dojem, že slyší nejasně cinkot rozbíjeného skla a vzdálené vytí jakéhosi zvířete. Příliš hluboké a chraplavé, aby to mohl být kojot. Nikdy neslyšela takhle výt psa. Spíš jako by to byl vlk. Ale Teddy by před osamělým vlkem nikdy takhle neustupoval, ani před pumou. Možná to byla celá vlčí smečka. Na to mumlavé hluboké vytí odpovídalo další, o trochu blíž. Pes znovu zakňučel, hlasitěji, a přitiskl se pod stolem až ke stěně. Slyšela něco téct a potom uviděla, že pes strachy čůrá. Zůstala stát mezi dveřmi s rukama na rámu. Ještě před dvěma lety v Novém Mexiku žádní vlci nebyli. Potom Department lovu a rybaření dovezl několik zvířat do divočiny Pecos. Pár jich asi sešlo z hor, napadlo ji.

Vrátila se do svého pokoje, sundala si župan, oblékla džíny, tričko a vysoké boty, přešla přes místnost a otevřela skříňku se zbraněmi. V temnotě se matně leskly. Sáhla po své nejoblíbenější. Winchester Defender s hlavní 18 1/2 palce, a vyndala zásobník. Byla to dobrá lehká střelná zbraň, na seznamu obranných zbraní s jedinečnou brzdnou schopností. To je jen jinými slovy vyjádřená skutečnost, že je velice vhodná na zabíjení lidí. Nebo vlků, když na to přijde. Nebylo to poprvé od útoku na Noru, kdy slyšela hluk z ranče Kellyových. A jednou, když se vracela ze Santa Fé autem, viděla malou temnou postavu, jak se plíží kolem poštovních schránek. Určitě to jsou vlci, jinak to nedává smysl. Tehdy v noci zaútočili na Noru přímo v domě. Byla strašně vyděšená a tvrdila, že je slyšela mluvit. Tereza zavrtěla hlavou. Nevzplane jako Nora. Vlci, kteří nemají strach z lidí, mohou být nebezpeční a Tereza neměla nejmenší chuť setkat se s nimi tváří v tvář beze zbraně. S problémem je lepší vypořádat se přímo. Musí se o ranč postarat. Vzala zbraň pod paži, do zadní kapsy si dala baterku a plížila se zpátky ke kuchyňským dveřím, nerozsvítila ani jednu žárovku. Když odcházela, Teddy kňučel a pofrkával, ale nešel za ní. Vykročila na zadní verandu, dveře se za ní zavřely. Schody pod její vahou slabě vrzaly. Potom zabočila ke studni a vydala se cestou hned za ní. Tereza byla vysoká, statná žena, ale dokázala se plížit jako kočka. U studny se zhluboka nadechla, pevně uchopila zbraň a pomalu se vydala inkoustovou tmou po cestě. Po téhle cestě chodívala nesčíslněkrát za Norou, když si spolu v dětství hrály, a pamatovala si ji do nejmenších podrobností. Ranč Kellyových byl za úvozem na svahu, nízká střecha se rýsovala proti noci. Ve velmi slabém světle hvězd viděla otevřené přední dveře. Čekala, připadalo jí, že strašně dlouho, a poslouchala, ale kolem se ozýval jen vítr mezi borovicemi. Puška se jí zdála studená a dodávala jí odvahu. Vítr vanul směrem od domu, takže ji vlci neucítí. Ve vzduchu se vznášela podivná vůně, která jí připomínala povíjnice, ale už nic jiného cítit nebylo. Možná ji zvířata zaslechla a utekla. Nebo jsou ještě v domě. Přestala dbát na bezpečnost a přitiskla baterku těsně vedle zásobníku winchesterovky. Potom se vydala ke vstupním dveřím. Budova ve svitu hvězd vypadala divně, jako vytopený opuštěný chrám. Mohla to světlo použít, aby překvapila jakékoli zvíře, které uvidí, a tak z něj bude nehybný cíl. A potom Tereza postřehla něco na samotné hranici slyšitelnosti; vlk to nebyl. Zastavila se a poslouchala. Bylo to tiché, monotónní, zpěvavé hučení, chraplavá hrdelní kadence. Ten zvuk vycházel z domu.

Tereza si olízla oschlé rty a zhluboka se nadechla. Vyšla na přední verandu a chvilku tam posečkala. Postoupila o další dva kroky, co nejtišeji dokázala, zbraň namířila do domu a rozsvítila baterku. Dům vypadal stejně, jak si ho pamatovala z předchozího týdne: spoušť trosek, prach a rozklad. Vůně květin tu byla silnější. Světlem rychle přejela rohy a dveře místnosti, neviděla nic. V rozbitém obdélníkovém okně noční vítr jemně nadouval špinavé záclony. Zpěv byl teď hlasitější a zdálo se, že se ozývá shora. Opatrně přešla ke schodům a zhasla baterku. Určitě to nebyla zvířata. Možná měla Nora nakonec pravdu: napadli ji muži v maskách, možná násilníci. Vzpomněla si na to, jak podivně se vyděsil Teddy Bear. Možná by bylo lepší odplížit se ve vší tichosti domů a zavolat policii. Ale ne – než policajti přijedou s blikajícími majáčky a dupotem těžkých bot, tihle bastardi už dávno prchnou do stínů. A Tereza tu zůstane s obavou, že by se mohli kdykoli zase vrátit. A příště třeba vpadnout do jejího domu. Nebo by ji třeba mohli přepadnout někde mimo dům, když bude neozbrojená… Sevřela pevněji pušku. Čas jednat je právě teď, dokud to ještě jde. Otec ji naučil lovit a stopovat. Má zbraň, kterou umí ovládat, může překvapit. S nekonečnou obezřelostí začala stoupat po schodech. Pohybovala se instinktivně, velice rozvážně přenášela váhu z jedné nohy na druhou. Nahoře na schodech se znovu zastavila. Světlo hvězd, které zvenku dopadalo okny do přízemí, bylo v poschodí příliš slabé, takže viděla jen nejhrubší obrysy, ale sluch jí napovídal, že ty zvuky přicházejí z bývalého Nořina pokoje. Popošla o dva kroky, pak se zastavila a několikrát se nadechla, aby se zklidnila. Ať je to kdokoli, nedá mu šanci. Připravila se, pušku uchopila oběma rukama, baterku těsně u zásobníku. Potom jedním plynulým rychlým pohybem vykročila, kopla do dveří a rozsvítila baterku. Chvíli jejímu mozku trvalo, než zaregistroval, co viděly její oči. Dvě postavy, zahalené od hlavy po paty těžkými plesnivými kožešinami, byly schoulené uprostřed pokoje. Zarudlé oči se otočily směrem ke světlu, nezamrkaly, byly takové šelmí. Mezi sebou na zemi měly lidskou lebku, které chyběl vršek. Uvnitř lebky bylo několik předmětů – hlava panenky, vlasy, dívčí spona do vlasů – Noviny staré věci, uvědomila si Tereza a byla úplně ztuhlá hrůzou. Najednou jedna postava vyskočila na nohy a pohybovala se tak rychle, že to Tereze připadalo až neskutečné. Postava se dostala z dosahu světla baterky, když Tereza stiskla spoušť. Puška jí poskočila v rukou a zdálo se, že ohlušující řev otřásá celým domem. Zamrkala, snažila se uvidět něco clonou prachu a kouře. Nebylo tam nic než zubatá kouřící díra ve stěně ložnice. Obě postavy zmizely. Znovu prohlížela místnost, otáčela se a přejížděla kolem sebe žlutým světlem. Bylo slyšet její skřípavý dech, jak hlomoz utichal a prach se zase v přítmí usazoval. Lidé se takhle nepohybují. A ona je tady za světlem své baterky a najednou si připadá nesmírně zranitelná. Impulzivně ji napadlo zhasnout světlo a najít si ve tmě úkryt. Ale cítila, že temnota samotná ji před těmi stvořeními neochrání. Tereza už v dětství byla odvážná, velká a silná. Neměla starší bratry, kteří by nad ní drželi ochrannou ruku, a ve třídě přeprala všechny kluky i děvčata. A teď tu stojí ve tmě, ztěžka dýchá a bedlivě střeží jakýkoli pohyb. Najednou cítila nebezpečí, že zcela propadne panickému strachu. Odtrhla svůj pohled od temného prázdného pokoje, znovu se otočila a prohlížela halu. Dům byl ponořený do ticha, slyšet byl jen její dech. Další tmavé dveře do ložnice, černá na černé, otevřené do poničené haly. Uvědomila si, že musí sejít dolů. Tam bude moci zhasnout baterku a bude se řídit svitem hvězd. Podívala se ke schodům, vryla si do paměti jejich umístění. Potom zhasla světlo a vyrazila dopředu. Temná postava vyrazila diagonálně ze vzdálenější ložnice. Tereza nechtíc vykřikla a stiskla spoušť. Oči jí osleply ve výbuchu, zapotácela se a napůl skutálela, napůl spadla ze schodů, puška jí s rachotem upadla někam do tmy. Pod posledním schodem se vyškrábala na kolena, v kotníku ucítila ostrou bolest. Na schodišti se choulila veliká postava a upřeně na ni shlížela dolů. Tereza zakňučela a ve mdlém světle hvězd hledala zbraň. Ale místo pušky uviděla druhou postavu mezi dveřmi do kuchyně. Blížila se k ní pomalu a sebejistě, což jí připadalo děsivé. Chvíli na tu postavu zírala, paralyzovaná hrůzou. Potom se obrátila a kulhala směrem ke dveřím přes rozbité sklo a z hrdla se jí vydralo tiché zakňučení.

XIV.

DRUHÝ DEN RÁNO NORU PROBUDILA VELICE PŘÍJEMNÁvůně. Rozkošnicky se protáhla, pořád ještě dozníval krásný, unikající sen. Potom zaslechla řinčení konzerv a hovor, otevřela oči a vyskočila z přikrývek. Bylo půl sedmé a celý tábor se už scházel kolem kotlíku kávy nad otevřeným ohněm. Chyběli jen Swire a Black. Bonarotti se činil u grilu, z prskající pánve se linulo lahodné aroma. Rychle svinula deky, umyla se, bylo jí trochu trapně, že hned první den zaspala. Nahoře na kaňonu zahlédla Swireho, hřebelcoval koně a kontroloval jim podkovy.

„Madam předsedkyně!“ zavolal na ni Smitback v dobré náladě. „Pojďte k nám a usrkněte ebenového nektaru. Podle mě je daleko lepší než espreso v Café Reggio.“

Nora vděčně přijala z Holroydových rukou plechový hrnek. Sotva usrkla, vynořil se ze stanu Black s podmračeným výrazem v obličeji. Doklopýtal k nim, mlčky si nalil kávu, dosedl na kámen a hrbil se nad svým plecháčkem. „Je zima,“ mumlal. Ani jsem oka nezamhouřil. Při vykopávkách bývá obvykle k dispozici vozidlo pro případný návrat.“

Podíval se na okolní útesy.

„Ale, spal jste moc dobře,“ namítl Smithback. „Ještě nikdy jsem neslyšel takovou kakofonii chrápání.“

Obrátil se k Noře. „Co kdybychom si tu zavedli na zbytek naší cesty coop camping? Slyšel jsem leccos, o tom, jak to chodí při expedicích.“ Krákavě se lascivně zasmál.

„Pokud chcete spát s někým opačného pohlaví, řeknu Swiremu, aby vám vyčlenil nějaké kobyly,“ odpověděla Nora. Black se rozesmál na celé kolo.

„Moc veliká legrace.“ Smithback se s hrnkem kávy v ruce posadil na kládu vedle Blacka. „Aragon říkal, že prý jste expert na časové zařazení artefaktů.“

„Jsem stratigraf, odborník na posloupnost vrstev,“ řekl Black. „Velice často z celého naleziště nejvíce informací získáme na smetišti.“

„Na smetišti?“

„Na hromadách odpadků. Staré hromady odhozených nepotřebných věcí. Obvykle bývají nejzajímavější částí zříceniny.“

„Taky expert na koprolit,“ řekl Aragon a pokynul hlavou směrem k Blackovi.

„Koprolit?“ Smithback se na chvilku zamyslel. „Není to fosilní trus nebo tak něco?“

„Ano, ano,“ řekl Black podrážděně. „K tomu, abychom mohli něco určit, pracujeme prakticky se vším. Zkoumáme lidské vlasy, pyl, dřevěné uhlí, kosti, semena, prostě všechno. Fekálie jsou náhodou zvláště informativní. Prozrazují nám, čím se lidé živili, jaké parazity měli –“

„Výkaly,“ řekl Smithback. „Začínám být v obraze.“

„Doktor Black je přední geochronolog u nás,“ řekla Nora rychle.

Ale Smithback vrtěl hlavou. „To je ale práce. Zabývat se koprolity. Pane bože. Ve vašem oboru musí být spousta průlomových objevů.“

Než mohl Black odpovědět, Bonarotti oznámil, že snídaně je hotová. Byl oblečen stejně jako předešlého dne, v dokonale vyžehleném saku a khaki kalhotách. Nora mu byla vděčná za to přerušení a nešlo jí do hlavy, jak může být pořád jako ze škatulky. Lákavá vůně ji odradila od takových myšlenek a rychle se postavila do řady s ostatními. Bonarotti jí na talíř položil pořádný kus dokonale opečené omelety. Posadila se a hladově se pustila do jídla. Možná to bylo tím ovzduším pustiny, ale ještě nikdy jí vejce nepřipadala tak lahodná.

„To je hotová mana,“ chválil Smithback jídlo s plnou pusou.

„Má to takovou nezvyklou chuť, skoro pižmovou,“ řekl Holroyd a díval se pozorně na vidličku s kouskem omelety. „Ještě jsem nikdy nic podobného neochutnal.“

„Semeno durmanu?“ zeptal se Swire a žertoval jen napůl.

„Já nic nepoznám,“ řekl Black.

„Ne, já vím, co myslíte,“ řekl Smithback. „Je to tak mlhavě povědomé.“ Spolkl další sousto, potom s cinknutím odložil vidličku. „Už vím. V Il Mondo Vecchio na Padesáté třetí ulici. Tam jsem jedl telecí se stejnou chutí.“ Vzhlédl. „Jsou to černé lanýže?“

Bonarottiovy obvykle netečné oči se při těchto slovech rozsvítily, zíral na Smithbacka s novým respektem. „Ne tak docela,“ odpověděl. Otočil se ke své vzácné skříňce, otevřel jednu z nesčetných zásuvek a vyndal tmavě zbarvenou hrudku velkou asi jako tenisový míček. Na jedné straně byla plochá, tam ji oškrábal nožem.

„Andělé a služebníci milosrdenství, ochraňujte nás,“ vydechl Smithback. „Bílý lanýž. Uprostřed pustiny.“

„Tuber magantum pico,“ řekl Bonarotti a opatrně hrudku zase uložil do skříňky.

Smithback pomalu zavrtěl hlavou. „Zrovna tady se člověk dívá na houbu, která má cenu tisíc dolarů. Kdybychom nenašli to skvělé místo s indiánským zlatem, můžeme vždycky udělat nájezd na Skříňku doktora Bonarottiho.“

„Klidně to zkuste, příteli,“ řekl mu Bonarotti netečně, rozevřel sako a významně poklepal na monstrózní revolver zasunutý v pouzdře za opaskem. Ozval se nervózní smích.

Když se Nora znovu začala věnovat své snídani, měla dojem, že něco zaslechla. Nejprve jakoby z dálky, potom hlasitěji. Rozhlédla se a zjistila, že to zaslechli i ostatní. Ten zvuk se odrážel od stěn kaňonu a ona si uvědomila, že je to letadlo. Sledovala modrou prázdnou oblohu, ten zvuk dramaticky sílil a potom se na začátku kaňonu objevil vodní letoun s plováky. Ranní slunce se odráželo od hliníkového trupu a baňatých pontonů. Shora z kaňonu ho koně nervózně sledovali. „Ten chlápek letí hrozně nízko,“ řekl Holroyd.

„Nejen to,“ odpověděl Swire. „Přistává.“

Dívali se, jak letadlo klesá, křídla se zhoupla v aviatickém pozdravu. Potom se letoun vyrovnal, dosedl na hladinu a po obou stranách rozstříkl do vysoká vodu. Motory řvaly, když letoun sjížděl ke změti klád.

Nora pokynula Holroydovi, aby jim jel naproti se záchranným člunem. V kokpitu viděla pilota a spolupilota, jak kontroluje měřidla a zapisuje údaje. Nakonec pilot vystoupil, zamával a seskočil na jeden ponton. Nora zaslechla, jak za ní Smithback jemně hvízdl ve chvíli, kdy si pilot sundal brýle a koženou helmu a ukázalo se, že je to žena. Zatřásla hlavou s rovnými, černými, na krátko ostříhanými vlasy. „To je teda klasa,“ řekl.

„Nechte toho,“ odsekla Nora.

Ten pilot byla Sloane Goddardová.

Holroyd teď už doplul k letadlu a Goddardová vyndávala svá zavazadla zpoza sedadel v letadle a nakládala je do člunu. Potom s bouchnutím zavřela dvířka letadla, nasedla do člunu a dala spolupilotovi znamení. Když Holroyd vesloval zpátky přes změť různých úlomků, letadlo se otočilo a začalo rolovat kaňonem, pilot túroval motory a začal stoupat.

Nora přejela zrakem od mizejícího letadla na rychle se blížící postavu. Sloane Goddardová seděla ve člunu vzadu a mluvila s Holroydem. Měla na sobě leteckou koženou bundu, džíny a úzké vysoké boty. Vlasy měla ostříhané na klasické páže, ve svém anachronismu to bylo skoro dekadentní a Noře připadala jako mladá dívka z módního magazínu 20. let, z doby Fitzgeralda. Zářivé jantarové oči mandlového tvaru a smyslná ústa s lehkou cynickou křivkou propůjčovala jejím rysům lehký exotický nádech. Byla přibližně ve stejném věku jako Nora, mezi pětadvaceti až devětadvaceti. Nora si uvědomila, že se dívá na jednu z nejkrásnějších žen, jakou kdy viděla. Když člun přistál u břehu, Sloane z něj mrštně vyskočila a hbitě se vydala do tábora. Nebyla to žádná vychrtlá slečna z dívčího klubu, jak si ji Nora představovala. Žena, která k ní přistoupila, měla smyslnou postavu a její pohyby naznačovaly svižnou sílu. Pleť měla opálenou a přímo zářila zdravím. Vlasy si odhrnula gestem nevinným a svůdným zároveň. Stále se usmívala a přešla k Noře, stáhla si rukavici a podala jí ruku. Kůži měla jemnou, stisk chladný a pevný. „Nora Kellyová, předpokládám,“ řekla a v očích jí jiskřilo.

„Ano,“ vydechla Nora. „A vy musíte být Sloane Goddardová. Opožděná Sloane Goddardová.“

Usmála se ještě víc. „Omlouvám se za to drama. Povím vám o tom později. Teď bych se ráda seznámila s ostatními z vašeho týmu.“

Nora zpozorněla nad tím nenuceným rozkazovačným tónem, ale hned se zklidnila při slovech váš tým. „Jistě. Petera Holroyda už znáte.“ Ukázala na specialistu na zobrazení, který teď vynášel ze člunu poslední její zavazadlo, potom se obrátila k Aragonovi. „A tohle je –“

„Jsem Aaron Black,“ řekl Black v nevhodnou chvíli a přistoupil k ženě s napřaženou rukou, stáhl břicho a narovnal se.

Sloane se zeširoka usmála. „Samozřejmě. Ten známý geochronolog. Známý a obávaný. Pamatuji si na vaši přednášku, kterou jste rozdrtil zařazení jeskyně Chingadera na posledním setkání archeologické společnosti. Bylo mi líto chudáka archeologa Leblanca. Mám dojem, že dodnes se z toho ještě nevzpamatoval.“

Poznámka o zničení pověsti jiného vědce dělala Blackovi viditelně velice dobře. Sloane se otočila. „A vy jste určitě Enrique Aragon.“

Aragon přikývl, v obličeji stále ten nevyzpytatelný výraz. „Můj otec se o vaší práci vyjádřil velice pochvalně. Myslíte, že v tom městě najdeme hodně lidských ostatků?“

„To nevím,“ zněla jeho odpověď. „Pohřebiště v kaňonu Chaco nebylo nikdy objeveno, i když se o to archeologové snaží už celé století. Na druhou stranu Jeskyně mumií vydala zase stovky hrobů. V každém případě budu analyzovat pozůstatky fauny.“

„Vynikající,“ přikývla Goddardová.

Nora se ohlédla, chtěla seznamování ukončit a co možná nejdříve vyrazit na cestu. K jejímu překvapení se Roscoe Swire najednou odšoural a věnoval se koním.

„Roscoe Swire, je to tak?“ vykřikla Sloane, když sledovala Nořin pohled. „Můj otec mi o vás všechno řekl, ale myslím, že jsme se ještě nikdy neseznámili.“

„Není ani důvod, proč by k tomu mělo dojít,“ dostalo se jí nevrle odpovědi. „Jsem jenom kovboj, který se snaží, aby si skupina zelenáčů nezlámala vaz v tomhle kraji hladkého kamení.“

Sloane se chraplavě zasmála. „Slyšela jsem, že jste ještě nikdy nespadl z koně.“

„Kovboj, co tohle říká, je lhář,“ odpověděl Swire. „Můj zadek se se zemí seznámil dost důvěrně.“

Sloane zamžikala očima. „Můj táta se vyjádřil, že o vás je možné mluvit jako o pravém kovbojovi, protože když jste k němu přišel na pohovor, měl jste na botách pravé koňské lejno.“

Swire se nakonec usmál, vylovil z košile zázvorovou sušenku. „Beru to jako kompliment.“

Nora pokynula směrem ke spisovateli. „A tohle je Bill Smithback.“ Přehnaně se uklonil.

„Novinář,“ řekla Sloane a Noře připadalo, že zaslechla jakýsi nádech nelibosti, než se jí zase na obličeji rozlil oslnivý úsměv. „Táta se zmínil, že se s vámi spojí.“ Než mohl Smithback jakkoli zareagovat, otočila se Sloane k Bonarottimu. „Díky bohu, že tu jste také, Luigi.“ Kuchař v odpověď pokýval hlavou, ale neřekl nic.

„Co takhle snídaně?“ zeptala se.

Otočil se ke grilu.

„Mám hlad jako vlk,“ dodala Sloane a vzala si kouřící talíř.

„Vy už se s Luigim znáte?“ zeptala se Nora a sedla si vedle Sloane.

„Ano, setkali jsme se loni, když jsem slézala horský hřbet Cassin na Demali. Vedl kuchyni v základním táboře pro naši skupinu. Všichni na hoře jedli konzervy s chlebem, my měli kachnu a zvěřinu. Říkala jsem tátovi, že musí pro tuhle expedici Luigiho získat. Je strašně, strašně dobrý.“

„Jsem strašně, strašně drahý,“ odpověděl Bonarotti.

Sloane se s velikým gustem pustila do omelety. Ostatní se znovu instinktivně shromáždili kolem a Noru to ani v nejmenším nepřekvapilo. Mladá Goddardová nebyla jen krásná, ale – jak tam tak seděla v divočině v koženém saku a odřených džínách – vyzařovalo z ní charisma, ironická dobrá nálada a takový druh uvolněného sebevědomí, který se dostavuje s penězi a dobrým původem. Nora pocítila úlevu a závist zároveň. V duchu si kladla otázku, do jaké míry tenhle nový vývoj situace ovlivní její postavení šéfky. Nejlepší bude všechno si zavést hned od začátku, pomyslela si. „Takže,“ začala. Chtěla byste mi vysvětlit ten svůj dramatický příjezd?“

Sloane se na ni podívala s líným úsměvem. „Omlouvám se za to,“ řekla, odložila prázdný talíř a opřela se zády o kládu, bunda se jí rozevřela a odhalila bavlněnou kostkovanou košili. Zdržel mě v Princetonu jeden student, co propadá. Nikdy u mě nikdo nepropadl a nechtěla jsem s tím zrovna teď začínat. Dlouho jsem s ním pracovala a pak už bylo moc pozdě sehnat někde spojení komerčními aerolinkami.“

„V přístavu jsme si kvůli vám dělali starosti.“

Sloane se posadila zpříma. „Vy jste nedostala můj vzkaz?“

„Ne.“

„Nechala jsem ho u nějakého Briggse. Slíbil, že ho předá.“

„Určitě mu to vypadlo z hlavy,“ řekla Nora.

Sloane se zase usmála. „Je tam tedy hodně rušno. Udělali jste dobře, že jste vyrazili beze mě.“

Swire přivedl koně z místa, kde se popásali, a Nora mu šla pomoci sedlat. K jejímu překvapení se k ní přidala i Sloane, obratně osedlala dva koně, Swire za stejnou dobu stihl tři. Přivázali koně ke křoví a Swire se pustil do nakládání, použil měkká sedla a soumarská sedla, zavěsil na ně proutěné koše, pečlivě vyvažoval nemotorné vybavení, přes každý naložený předmět přetáhl popruh a přivázal jej. Když byl kůň naložený, poslali ho ke Sloane, a ta ho vedla do kaňonu. Bonarotti balil poslední kuchyňské vybavení, Smithback se zatím protahoval opodál, debatoval s kuchařem, jestli na hovězí medailonky je noblesnější omáčka béarnaise nebo bordelaise.

Nakonec Nora odstoupila od posledního koně, prudce dýchala a podívala se na hodinky. Bylo těsně po jedenácté, pořád dost času na pohodlnou jízdu, ale dost málo na pomoc zelenáčům. Podívala se na Swireho. „Chcete jim dát první lekci?“

„To je úplně jedno,“ řekl a při pohledu na skupinu si povytáhl kalhoty. „Kdo z vás ví něco o jízdě na koni?“ Black zvedal ruku.

„Já,“ ozval se hned Smithback.

Swire si Smithbacka prohlédl a knír mu poněkud skepticky poklesl. „Ano?“ řekl a vyplivl tabákové sliny. „Je to jako jízda na kole, zase to rychle přijde do módy.“

Nora měla dojem, že uviděla pod Swireovým pokleslým knírem úsměv. „Tak první je seznámení.“ Skupinu trochu zmátlo, když se Swire po všech rozhlížel. „Tyhle dva koně jsou moje, ten plavý a ryzák. Mestizo a Sweetgrass. Vzhledem k tomu, že tady pan Smithback je zkušený jezdec, dám mu koně jménem Hurricane Deek, na tom pojede a jako soumara dostane Beetlebuma.“

Black se najednou začal strašně smát, když Smithback nejistě mlčel. „Mají ta jména nějaký zvláštní význam?“ zeptal se Smithback s přílišnou nonšalancí.

„Nijak zvláštní,“ řekl Swire. „Odráží jen pár jejich zvyků, jinak nic. Máte snad nějaké problémy s těmi dvěma dobrými koňmi?“

„Ale kdepak,“ ozval se Smithback poněkud nejistě, oči upíral na střapatého šedého koně a jeho jahodově grošovaného společníka.

„Zabili jen pár zelenáčů, a to byli všichni z New Yorku. V naší expedici není nikdo z New Yorku, že ne?“

„Určitě ne.“ řekl Smithback a popotáhl za krempu svého klobouku.

„Tak teď tady k doktoru Blackovi, mám Locoweeda a Hoosegowa. Pro Noru mám klisnu Fiddlehead. Váš mezek bude Crow Bait. Nenechte se mýlit jmény. Dokáže být nepříjemný, ale odnese dvě stě liber nákladu odtud až do pekla zcela bez potíží.“

„Doufejme, že tak daleko to nebude nutné,“ odpověděla Nora.

Swire náklad, který jednotliví koně ponesou, určoval podle jejich schopností a temperamentu. Zanedlouho už každý člen expedice držel ohlávku a uzdu dvou koní. Nora se vyhoupla do sedla, Goddardová a Aragon následovali jejího příkladu. Nora podle lehce vyrovnané pozice Sloane v sedle poznala, že je zkušená jezdkyně. Ostatní postávali kolem a vypadali nervózně. Swire se otočil ke skupině. „No tak, co je? Nasedat!“

Ozvalo se reptání a nervózní poskakování, ale brzy už všichni byli v sedle, někteří s ohnutými zády, jiní rovní jako pravítko. Aragon otáčel svého koně, popošel s ním dozadu, otočil ho dopředu, další zjevně zkušený jezdec.

„Hlavně mě nenuťte odnaučovat ho zlozvyky,“ řekl Smithback, když seděl na Hurricane Deckovi.

Swire to ignoroval. „Lekce číslo jedna. Uzda se drží v levé ruce a lano mezka v pravé. Je to jednoduché.“

„Jo,“ řekl Smithback, „jako řídit dvě auta najednou.“

Holroyd seděl nemotorně na svém koni, nervózně se hýkavě smál a potom najednou zmlkl a podíval se na Noru.

„Jak to jde, Petere?“ zeptala se Nora.

„Mám radši motorky,“ řekl a vrtěl sebou.

Swire přešel nejprve k Holroydovi, potom k Blackovi, poopravil jejich polohu a držení uzdy a lana. Dávejte pozor, aby se vodicí lano nepodvléklo zvířeti pod ocas,“ řekl Blackovi, který právě to lano nebezpečně povolil. „Nebo zjistíte, že váš kůň má břicho plné pružin z gauče.“

„Ano, ano, samozřejmě,“ řekl Black a chvatně lano zkrátil.

„Nora má v plánu dojít na určité místo,“ řekl Swire. „Jako kámošům vám můžu prozradit, že je to tamhle vepředu nahoře. Já pojedu poslední. A doktorka Goddardová bude kroužit kolem.“ Naklonil se dopředu a podíval se na Sloane. „Kde jste se naučila jezdit?‘

„Tak různě,“ odpověděla s úsměvem.

„No, tak to jste na tom různě pořádně zapracovala.“

„Připomeňte mi, jak se kůň ovládá,“ řekl Black a svíral uzdu.

„Nejdříve koni trošku povolte. Teď pohybujte uzdou dopředu a dozadu, takhle. Kůň se chytne, když ucítí uzdu nebo dotek něčeho jiného na šíji.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Nějaké otázky?“

Žádné nebyly. V horkém pozdním dopoledni bylo ovzduší stále nevlídnější. A vzduch velmi silně voněl liliemi sego a cedrovým dřevem. „Tak pobídneme koně.“

Nora vyjela jako první dopředu, Holroyd a ostatní za ní.

„Vy jste si to nechal vyložit?“ zeptala se Holroyda.

Přikývl a usmál se na ni, poplácal laptop, který začal pískat, vůbec se to do toho prostředí nehodilo, z jedné z odřených sedlových tašek. Nora se naposledy podívala na svoji mapu. Potom pobídla koně a vydali se spolu do pískovcové divočiny.

XV.

VYDALI SE SERPENTINOVÝM KAŇONEM V ŘADĚ ZA SEbou, několikrát přecházeli přes říčku, která jím protékala. Po obou stranách byl u stěn kaňonu navátý písek, na němž místy vyrůstaly chomáčky trávy a pouštních květin. Občas míjeli zakrnělé jalovce zkroucené do fantastických tvarů. Jinde se zase ze stěny kaňonu uvolnily kameny, popadaly na dno na hromady, přes něž museli koně přecházet s velikou opatrností. Střízlíci poletovali ve stínu útesů a vlaštovky vylétaly zpod pískovcových převisů, jejich hliněná hnízda byla jako bradavice na spodní straně skály. Čtvrt míle nad jejich hlavami proplouvalo kolem okrajů kaňonu pár bílých mraků. Skupina v tichosti kráčela za Norou, ztracená v tomto podivném novém světě. Nora se zhluboka nadechla. Houpavý pohyb Fiddlehead jí připadal známý a uklidňující. Byla to dvanáctiletá ryzka, zjevně s velkými zkušenostmi v chůzi, moudrá a melancholická. Cestou prokázala, že ve skalách umí chodit, skláněla hlavu a volila si cestu, při čemž uplatňovala maximálně svůj pud sebezáchovy. Ani zdaleka to nebylo krásné zvíře, ale byla silná a rozumná. Až na Hurricane Decka, Sloanina koně Companero a Swireovy vlastní dva koně, se zvířata velice podobala Nořině klisně: nebyla nijak zvlášť krásná, ale ze solidního chovu. Musela ocenit Swireovo rozhodnutí; jak postupně získávala zkušenosti, stále méně obdivovala drahé, přešlechtěné koně, kteří vypadali nádherně, když se někde předváděli, ale v horách jako by se nemohli dočkat, až se zabijí. Vzpomínala na otce, jak kupoval a prodával koně se svou obvyklou zručností a vychloubáním, odmítal hýčkaná zvířata se slovy „Nechceme žádné koně z místních country klubů, co. Noro?“

Otočila se v sedle a ohlédla se po svých spolujezdcích, kteří za sebou vedli své soumary. Někteří členové výpravy, hlavně Black a Holroyd, vypadali nemotorně a měli potíže s rovnováhou, ostatní byli zcela klidní, zejména Sloane Goddardová, která jela zlehka, s jistotou ovládala sedlový řemen a dávala koni pokyny. A Smithback ji překvapil. Hurricane Deek byl skutečně energický kůň a zpočátku se Smithback neubránil kletbám a proklínání. Ale věděl, že je třeba koni ukázat, kdo je tady pánem, a teď už jel s jistotou. Možná překypuje sebevědomím, pomyslela si, ale na koni vypadá opravdu moc pěkně. „Kde jste se naučil jezdit?“ zavolala na něj.

„Pár let jsem strávil v přípravné škole v Arizoně,“ odpověděl novinář. „Byl jsem neduživý a ukňouraný spratek a rodiče nabyli dojmu, že tohle ze mě udělá chlapa. Na první pololetí jsem přijel pozdě, koně už byli rozebráni, na mě zbyl velkej starej Turpin. Kdysi rozkousal ostnatý drát a roztrhl si jazyk, a ten mu už navždycky visel z huby – dlouhý, růžový a nechutný. Takže ho nikdo nechtěl. Ale byl nejrychlejší v celé škole. Závodili jsme ve vyschlém říčním korytu, nebo jsme slalomem projížděli mezi keři a Turpin vždycky vyhrál.“ Při té vzpomínce zavrtěl hlavou a zasmál se. Najednou se mu úsměv z tváře vytratil. „Do háje!“ Prudce se otočil.

Nora se podívala stejným směrem a uviděla jeho soumara Beetlebuma, jak se odvrací, Smithbackovi po lýtku stékal provazec slin. „Ten sakramentskéj kůň mě chtěl kousnout!“ ječel rozhořčeně. Soumar se tvářil nevinně.

„Ten starej Beetlebum,“ řekl Swire a strojeně vrtěl hlavou. „Má určitě smysl pro humor.“

Smithback si utíral nohu. „To tedy jo.“

Po další půlhodině klidné jízdy Nora skupinu zastavila. Z hliníkového pouzdra vytáhla počítačový nákres, který jí Holroyd vytvořil na základě radarových údajů. Chvíli si ho prohlížela, potom ho předala dál. „Podíváme se na GPS,“ řekla. Věděla, že po šesti mílích by měli ze Serpentinového kaňonu odbočit do menšího kaňonu. To místo je na mapě označeno jako OSTRÁ ZATÁČKA. Problém bude poznat z nekonečné řady bočních kaňonů ten pravý. Na dně kaňonu vypadaly všechny zatáčky úplně stejně. Holroyd zalovil v jezdecké brašně a vyndal GPS, laptop, do něhož uložil veškerá navigační data. Nora čekala, až spustí počítač, potom začal pracovat s klávesnicí. Po několika minutách se zašklebil a zavrtěl hlavou. „Toho jsem se bál,“ řekl.

Nora se zamračila. „Neříkejte mi, že nemá dost energie.“

Holroyd se podrážděně zasmál. „Energie? Používá čtyřiadvacetikanálovou čtečku GPS s infračerveným snímačem. Dokáže automaticky zmapovat pozice, geokódové lokace, cestičky z drobků chleba, všechno.“

„Tak v čem je problém? Už se rozbil?“

„Nerozbil. Jenom se nedá zaměřit. Potřebuje lokalizovat alespoň tři geostacionární satelity současně, aby mohl to zobrazení ukázat. Mezi těmihle vysokými stěnami nemůže najít ani jeden. Vidíte?“ Otočil laptop k Noře a ona pobídla koně, aby k němu přijel blíž. Na obrazovce se ukázala mapa systému kaňonů Kaiparowits s vysokým rozlišením. Nahoře byla umístěna menší okénka se zvětšeným nákresem jezera Powell, rozsahy a údaje v reálném čase. V jednom okénku viděla nápisy: NMEA MÓD SPUŠTĚN vyhledávám SATELITY… DOPOSUD VYHLEDÁNO SATELITU: O 3D FIX NEUMOŽNĚN ŠÍŘKA/DÁLKA: NEZJIŠTĚNÁ ZVÝŠENÍ: NEZJIŠTĚNO HVĚZDNÁ DATA NEPŘÍSTUPNÁ HLEDÁM JEDNOTKU A ZNOVU INICIALIZUJI „Vidíte?“ Holroyd ukázal na okénko na obrazovce, v němž po kruhových drahách obíhaly různé červené body. „To jsou přístupné satelity. Zelená znamená dobrý příjem, žlutá špatný příjem a červená bez příjmu. Všechno je červené.“

„To už jsme tedy ztraceni?“ zeptal se Black zezadu. Z jeho hlasu bylo slyšet obavu i uspokojení. Nora si ho nevšímala. „Pokud chcete z počítače něco vyčíst,“ obrátil se Holroyd na Noru, „musíte vylézt na stěnu.“

Nora vzhlédla na strmé rudé stěny a podívala se znovu na Holroyda. „Vy první.“

Holroyd se usmál, vypnul laptop a uložil ho zpátky do tašky. „Když to funguje, je to skvělá věc. Ale řekl bych, že tady i technika má své hranice.“

„Chcete, abych vylezla nahoru a spustila počítač?“ zeptala se Sloane. Přijela k nim s lehkým úsměvem na tváři. Nora se na ni zvědavě podívala.

„Vzala jsem si s sebou nějakou výstroj,“ vysvětlila Sloane, zdvihla vrchní chlopeň jezdecké tašky a ukázala lanovou smyčku s karabinami a úchyty. Podívala se zkoumavě na strmou stěnu. „Bude to chtít tak tři rozteče, možná dvě. Nevypadá to špatně. Vylezu tam.“

„Až to bude nezbytně nutné,“ řekla Nora. „Nerada bych do toho teď investovala čas. Budeme postupovat raději tradičním způsobem. Hrubý odhad polohy.“

„Je to vaše štace,“ řekla Sloane v dobré náladě.

„Hrubý odhad polohy,“ zamumlal Smithback. „Nikdy mi to neznělo moc dobře.“

„Nemáme sice satelity,“ řekla Nora, ale máme mapy.“ Rozložila Holroydovu mapu a pečlivě ji studovala, odhadovala, jak asi rychle postupují. Označila si jejich pravděpodobnou pozici a připsala datum a čas.

„Máte s tím už nějaké zkušenosti z dřívějška?“ zeptal se Holroyd.

Nora přikývla. „Každý archeolog musí umět dobře číst v mapách. Hledat odlehlejší zříceniny je někdy úplná hrůza. A tohle to jenom komplikuje.“ Ukázala na poznámku v rohu na mapě. UPOZORNĚNÍ: ÚDAJE NEJSOU ZKONTROLOVÁNY V TERÉNU.

„Většina těchto map byla vytvořena stereogramaticky ze vzduchu. Stává se, že z letadla někdy vidíte něco docela jiného než potom dole. Jak vidíte, radarové zobrazení – absolutně přesné – nekoresponduje úplně vždycky s tím, co je na mapě natištěno.“

„Vskutku uklidňující,“ zamumlal Black.

Nora uklidila mapu, pobídla svého koně a vydali se dál kaňonem. Stěny se rozestupovaly a říčka zužovala, na některých místech se úplně ztrácela, zůstával jen vlhký proužek písku, který ukazoval její podzemní cestu. Pokaždé, když projížděli úzkým úsekem kaňonu, Nora se zastavila a označila si to místo na mapě. Sloane přijela k ní a kus cesty jely vedle sebe.

„Jste pilot, zkušený jezdec na koni, archeoložka, horolezkyně. Je něco, co neumíte?“ zeptala se Nora.

Sloane se lehce zavrtěla v sedle. „Neumím dělat okna,“ řekla se smíchem. Potom zvážněla. „Myslím, že uznání – nebo vina – patří mému otci. Je velice náročný muž.“

„Je to pozoruhodný muž,“ odpověděla Nora, když zaslechla ze Sloanina hlasu trpký podtón.

Sloane se na ni podívala. „Ano.“

Projeli další zatáčku a kaňon se náhle rozšířil. U červenavých stěn rostl shluk topolů, pozdní odpolední slunce prosvítalo jejich listy. Nora se podívala na hodinky: těsně po čtvrté. S uspokojením si všimla široké písčité lavice, dost vysoko na to, aby ji nezasáhla případná nečekaná povodeň, kde si budou moci rozbít tábor. Kolem říčky rostla bujná tráva pro koně. Název Ostrá zatáčka věrně vyjadřoval skutečnost. Zátočina byla tak ostrá, až se zdálo, že tam kaňon končí kamennou stěnou. Vypadalo to ošklivě – ucpané kamením, suchým a horkým. Doposud cesta probíhala v pohodě, ale Nora věděla, že to tak nemůže vydržet napořád. Otočila koně a čekala na ostatní. „Tady se utáboříme,“ zavolala.

Skupina dala najevo radost, lidé už byli vyčerpaní. Swire pomohl Blackovi sesednout z koně, vědec chvilku pokulhával, protřepával si nohy a klel. Holroyd sesedl sám, jenomže hned upadl na zem. Nora mu pomohla ke stromu, aby se o něj mohl opřít, než si bude moci stoupnout na nohy.

„Tenhle kaňon se mi nelíbí,“ řekla Sloane, když přišla k Noře. „Co kdybych to tu trochu prozkoumala?“

Nora se na ni podívala. Tmavé vlasy jí vítr rozcuchal, ale to jen podtrhlo její krásu, a ve zlatém světle v pustině její jantarové oči zesvětlaly a vypadaly jako kočičí. Přes den si Nora všimla, jak několik členů výpravy, hlavně Black, Sloane obdivně sledují. Měla těsnou bavlněnou košili, u krku rozepnutou, vlhkou od potu, takže představivosti už nechávala jen malý prostor. Nora přikývla. „To je dobrý nápad. Já se zatím postarám o všechno tady.“ Nora rozdělila úkoly související se stavbou tábora, potom pomáhala Sloane sundat náklad a sedla koním. Vyrovnaly proutěné koše, sedla a výstroj do řady v písku, opatrně zacházely hlavně s elektronikou v nepromokavých obalech. Tu uložily odděleně. Koutkem oka si Nora všimla Bonarottiho. Vyzbrojen zahnutým kartáčem, lopatkou, nožem a příliš velkou pistolí odešel z kaňonu na jakousi mysteriózní pochůzku, khaki uniformu měl pořád zázračně nažehlenou a čistou.

Jakmile sundali z koní náklad, Swire nasedl znovu na Mestiza. Cestou na koně pořád mluvil a zpíval jim, vymýšlel si verše o drobných událostech, které je cestou potkaly, a potom zpíval další píseň, když se Nora dívala, jak jede se zpoceným koněm k říčce:

Chudinko můj mladý koníčku

Vidíš tamtu klisnicku?

Takovou pěkňoučkou

Čisťoučkou

Tu hned tak nepotkáš.

Škoda, vybavení pro ni nemáš.

Když došel na trávník, svázal nohy několika vedoucím koním a uvázal jim na krk kravské zvonce, potom sundal sedlo Mestizovi a uvázal ho na třicet stop dlouhé lano. Nakonec vylezl na skálu, ubalil si cigaretu, vyndal svůj zamaštěný notýsek a pozoroval koně na pastvě.

Nora se otočila a s uspokojením se dívala na tábor. Denní žár už ustoupil a od bublajícího potůčku povíval chladný vánek. Nad kaňonem poletovali holubi a kolem se vznášela vůně jalovcového dýmu. Cvrčci v soumraku trylkovali. Nora se posadila na velký kámen, věděla, že by měla využít posledních slunečních paprsků, aby si zapsala poznámky do deníku, ale místo toho si vychutnávala atmosféru okamžiku. Black seděl u ohně z jalovcového dříví, masíroval si kolena a ostatní se poté, co udělali vše potřebné pro vybudování tábora, shromáždili a čekali, až se začne vařit kotlík s kávou. Ozvaly se kroky v písku, to se vracel Bonarotti s pytlem přes rameno. Shodil ho na zem na nepromokavou plachtu u ohně. Umístil rožeň nad plamen, do velkého pekáče nalil olej, vhodil do něj ze své skříňky nakrájený česnek a potom v dalším hrnci vařil rýži. Z pytle vyndal ošklivé, těžko identifikovatelné kořínky a hlízy, svazky bylin a několik palic opuncie. Tou dobou se Sloane vrátila z obhlídky, bylo na ní vidět, že je unavená, ale s úsměvem sledovala poslední přípravy. Bonarotti pracoval s nožem velice obratně, kořínky krájel na kostičky a házel je do hrnce, přidal i hlízu a svazek rostlin. Potom opálil kaktusové palice na rožni, podusil je a vhodil k prskajícímu česneku. Směs zamíchal, přidal ji k rýži a stáhl z ohně. Rizoto s opuncií, lilií sego, divokou bramborou, hřiby a římským sýrem,“ oznámil klidně. Rozhostilo se ticho.

„Na co čekáte?“ vykřikla Sloane. Do fronty a mangia bene!“

Vyskočili, popadli talíře z plachty, kuchař nandával a každou porci posypal sekanými bylinkami. Posadili se na klády kolem ohně.

„Je bezpečné tohle jíst?‘ zeptal se Black zpola v žertu.

Sloane se zasmála. „Možná pro vás, doktore, bude nebezpečnější to nejíst.“ A melodramaticky významně přejela očima na Bonarottiův veliký revolver.

Black se nervózně zasmál a ochutnal. Potom si vzal další sousto. „Teda, je to docela dobrý,“ řekl a jedl dál.

„Andělé a služebníci milosrdenství, ochraňujte nás,“ zazpíval Smithback.

„Sakra dobrý přední hovězí,“ mumlal Swire.

Nora ochutnala a zjistila, že je to smetanová arborikolní rýže s vonnými houbami, sýrem, šťavnatými bylinami a nějakou nedefinovatelnou příchutí, což mohla být jedině ta opuncie. Bonarotti přijímal ocenění jako obvykle bez zjevných emocí. Jak se všichni začali věnovat jídlu, kaňon se ponořil od ticha. Později, když se všichni chystali ulehnout, šla Nora zkontrolovat koně. Swireho našla v obvyklé poloze s otevřeným zápisníkem. „Tak jak to všechno jde?‘ zeptala se.

„Skvěle,“ dostalo se jí odpovědi a potom zaslechla šustění, když lovil z kapsy košile zázvorovou sušenku a vložil si ji do úst. Křuplo to. „Dáte si taky?“

Nora zavrtěla hlavou a posadila se vedle něj. „Co si to zapisujete?“ zeptala se.

Swire si setřepal drobky z knírů. „Ale, jen básně. Kovbojské kostrbaté verše. Mám to jako vedlejší zaměstnání.“

„Vážně? Můžu se podívat?“

Swire zaváhal. „No, mají se poslouchat, ne číst. Ale prosím, koukněte se.“

Nora listovala ohmataným sešitem. Dívala se na popsané stránky ve světle hvězd a ohně. Byly tam části a útržky básní, zpravidla tak deset dvanáct řádek, názvy jako „Příprava úniku“, Ford F350“, „Sobotní noc v Durangu“. Ke konci sešitu už byly básně úplně jiné: delší, se závažnějším obsahem. Dokonce jedna báseň byla latinsky. Zalistovala zpátky k titulu a našla tam dílko s názvem „Hurricane Deek“. „To je o koni, co ho má Smithback?“

Swire přikývl. „Svým způsobem se oba vracíme, ten kůň a já.“

Uháněl roklí jedné zimní noci,

Mustang s rozevlátým ohonem, zlostný a bojovný.

Osedlal jsem lovce a kolem krku mu dal lano,

Zahnal jsem ho do ohrady a dal mu jméno Hurricane Deek.

Hurricane Deek, Hurricane Deek, s výborným zrakem a zdatný u sedle, Ty umlaskaný, s břichem plným sena, nezkrotný starý parde,

Jen slepá kobyla by mohla milovat tvoji mordu s usmiknutym čumákem, Oh, ale řeknu vám, Hurricane Deek umí pádit. Vycvičil jsem ho na úprk, vzal jsem ho na cestu, v Amarillo a Santa Fé jsme získali práci, Sloužil mi dobře, od Salimas po Solitude, Ale Hurricane je už starý, aby vozil frajery.

„Na poslední strofě budu muset ještě zapracovat,“ řekl Swire. „Moc mi to nezní. Končí to tak nějak najednou.“

„Vážně jste ho chytil jako divokého koně?“ zeptala se Nora.

„No jasně. Jednou v létě, když jsem jel se skupinou koní na křižovatku v Dubois ve Wyomingu. Slyšel jsem, že je tam nějaký plavý mustang, kterého se nikomu nepodařilo chytit. Byl to vyděděnec, nikdy se nenechal ocejchovat, když uviděl jezdce, vždycky se rozběhl k horám. Potom jsem ho v noci uviděl. Polekal se světla a utekl k noclehárně na ranči. Pronásledoval jsem toho šmejda tři dny.“

„Tři dny?“

„Odříznul jsem ho od hor a potom jsem ho přinutil vrátit se k ranči. Pokaždé jsem si vzal nového koně. Potřeboval jsem celkem šest koní, než se mi podařilo ho získat. Je to ale pan kůň. Ten darebák dokáže přeskočit plot z ostnatého drátu i elegantně kráčet ohradou pro dobytek.“

Nora mu vrátila sešit. „Myslím, že jsou skvělé.“

„Ale, jen takový koňský frč,“ řekl Swire, ale bylo vidět, že je potěšený.

„Kde jste se naučil latinsky?“

„Od táty. Byl duchovní a dbal na to, abych se tenhle jazyk naučil. Měl pocit, že když se naučím latinsky, nebude ze mě darebák. Osvítila mě Třetí satira od Horáce, abych tam odtud odešel.“ Zmlkl, hladil si knír a díval se dolů na kuchaře. „Je sakramentsky dobrej fazolář, ale taky divnej šmejd, co?“

Nora se podívala stejným směrem na Bonarottiovou vysokou a hodně robustní postavu. Už umyl nádobí a teď se chystal ke spánku. Dívala se, s jakou pedantskou péčí si nafukuje matraci, obličej ošetřuje nočním krémem a připravuje si něco, co hodně připomíná síťku na vlasy a obličejovou pleťovou masku.

„Co to dělá?“ mumlal Swire, když si Bonarotti strkal prsty do uší.

„Ruší ho kvákání žab,“ odpověděla Sloane Goddardová, vynořila se ze tmy a posadila se k nim. Smála se svým hlubokým chraplavým smíchem, v očích se jí odrážel vzdálený oheň. „Tak si vzal s sebou ucpávky do uší. A taky má hedvábnéj polštářek. Kdyby ho viděla moje prateta, zezelenala by závistí.“

„To je ale divnej týpek,“ poznamenal Swire.

„Možná,“ řekla Sloane a otočila se ke kovbojovi, jedno obočí zdvižené. „Ale není žádný zbabělec. Viděla jsem ho na Demali v blizardu, za teploty minus šedesát. Nic ho nevyvede z míry. Jako by vůbec neměl žádné city.“

Nora se dívala, jak se kuchař velice obezřele souká do stanu a zatahuje zip. Potom se otočila ke Sloane. „Tak mi řekněte něco o svém průzkumu. Jak to vypadá nahoře na kaňonu?“

„Nic moc. Hustý podrost vrb a cedrových keřů, hodně uvolněných kamenů.“

„Jak daleko jste došla?“

„Tak míli a půl.“

„Zvládnou to koně?“ zeptal se Swire.

„Ano. Ale budeme potřebovat háky na keře a sekyry. A není tam moc vody.“ Sloane se dívala dolů na zbývající členy skupiny, seděli u ohně a pili kávu. „Někteří budou nepříjemně překvapeni.“

„Kolik je tam vody?“

„Sem tam je prohlubeň. Čím se jde výš, tím je jich méně. A to není všechno.“ Sloane sáhla do kapsy, vyndala mapu a svítící pero. „Prostudovala jsem to území. Váš otec našel Quiviru někde nahoře na kaňonu, že jo?“

Nora se zamračila. Nevěděla, že Sloane si nese svoje mapy. „Je to trochu doprava.“

„A my jsme tady,“ Sloane pohnula svítícím perem. „Koukejte, co je mezi námi a Quivirou.“ Posunula pero po mapě k bodu, kde se sbíhaly čáry označující zvýšení do zlobné černé masy. Byl to vysoký horský hřeben, těžký a nebezpečný.

„O tomhle hřebeni vím všechno,“ řekla Nora a uvědomovala si obranný tón svého hlasu. „Můj otec mu říkal Ďáblova páteř. Ale nenapadá mě důvod, proč by si měl někdo dělat předčasně starosti.“

Sloane zhasla pero a složila mapu. „Proč si myslíte, že to naše koně zvládnou?“

„Můj otec našel cestu, kterou jeho koně zvládli. Když to dokázal on, my také.“

Sloane se na ni podívala ve světle hvězd; byl to dlouhý, pronikavý pohled, s pobaveným výrazem, který jí nikdy z obličeje nezmizel. Potom prostě přikývla.

DRUHÝ DEN RÁNO, PO SNÍDANI JEN O NĚCO MÉNĚ ZNAmenité, než byla ta předcházející, shromáždila Nora celou skupinu u koní s nákladem. „Dnes nás čeká perný den,“ řekla. Patrně budeme muset hodně chodit pěšky.“

To mi zní docela dobře,“ ozval se Holroyd. „Bolí mě taková místa, o nichž jsem ani nevěděl, že je mám.“

Ozvalo se souhlasné mumlání. „Můžu dostat jiného soumara?“ zeptal se Smithback, který se opíral o skálu.

Swire vyplivl sliny s tabákem. „Nějakej problém?“

„Jo. Velkej jako ten kůň. Tamhle Beetlebum se pořád pokouší mě kousnout.“ Kůň mohutně pohodil hlavou a potom velice zle zaržál.

„Řekl bych, že ho láká chuť šunky,“ řekl Swire.

„Pro tebe, chlapče, pan Prosciutto.“

„Jen si dělá legraci. Kdyby vážně chtěl kousnout, okamžitě byste to poznal. Jak jsem říkal, má smysl pro humor, stejně jako vy.“

Swire se podíval na Noru. Nora se přistihla, že spisovatelovy rozpaky jí dělají docela dobře. Roscoe má pravdu. „Raději bych nedělala žádné změny, pokud to nebude nutné. Zatím to necháme tak.“ Vyšvihla se do sedla, dala signál ostatním, aby ji následovali. „Sloane a já pojedeme první, povedeme vás. Roscoe bude poslední.“

Dali se do pohybu suchým říčním korytem, koně se prodírali hustým podrostem křovin. Kaňon Ostrá zatáčka byl horký a hodně těsný, neposkytoval žádné kouzlo z jízdy, jako tomu bylo předchozí den. Jedna strana kaňonu byla v temně purpurovém stínu, druhou vyleptával sluneční svit, z toho kontrastu až bolely oči. Cedry a vrby se nad jejich hlavami skláněly do oblouků a vytvářely horký tunel, ve kterém bzučeli odporní velcí ovádi. Podrost houstl a Nora a Sloane seskočily z koní, aby prosekaly cestu. Bylo jim při té ohavné práci strašné vedro. Ke všemu ještě našly jenom pár výmolů se stojatou vodou, a to pro žíznivé koně nestačilo. Zdálo se, že jezdci to všechno zvládají docela dobře, jenom Black utrousil několik sarkastických poznámek, když jim obě ženy oznámily, že bude třeba na nějakou dobu odměřovat vodu. Nora byla zvědavá, jak bude Black reagovat, až dojdou na Ďáblovu páteř někde v pustině daleko před nimi. Zdálo se, že jeho osobnost bude hodně vysoká cena za jeho znalosti. Nakonec se jim podařilo přejít velikou rozblácenou tůň ukrytou na vzdálené straně od spadaného kamení. Koně se hrnuli dopředu. Holroyd v rozrušení upustil vodicí lano Charlieho Taylora, svého soumara, který se lačně vrhl do bláta.

Swire se při tom zvuku prudce otočil. „Počkejte!“ zavolal, ale už bylo pozdě. Nastala strašná chvíle, kdy si kůň uvědomil, že se boří do tekoucího písku. Potom napjal všechny svaly v těle, snažil se vycouvat, rychle pohyboval nohama a rozstřikoval bláto na všechny strany, strachy ržal. Po několika chvílích žbluňknul do bahna a v panice se celý roztřásl. Swire neváhal a seskočil do bahna vedle koně, vytáhl nůž a dvěma obratnými řezy přeťal diamantový uzel. Nora se dívala, jak zásoby v hodnotě dvou set liber sjely z koňského hřbetu do bláta. Swire popadl vodicí lano a strhl koni hlavu ke straně, současně ho bičem práskl do zadku. Zvíře se urputně snažilo vysvobodit. Swire sám se hrabal také z bahna ven a táhl za sebou náklad. Nůž schoval do pochvy a beze slova podal vodicí lano Holroydovi.

„Omlouvám se,“ řekl mladý muž bázlivě a velice rozpačitě se podíval na Noru.

Swire si vložil šmolek tabáku do už plných tváří. „To je pohoda. To se mohlo stát každýmu.“

Swire i náklad byli obaleni odporně zapáchajícím bahnem. „Možná by se teď hodilo udělat si přestávku na oběd,“ řekla Nora. Rychle se najedli, koně napojili, naplnili si kanystry čistou vodou a znovu se vydali na cestu. Teplota stoupala a kaňon se rozpaloval až do skličující ospalosti, do ticha se rozléhaly jen zvuky koňských kopyt a občas bylo slyšet, jak Smithback nadává svému soumarovi. „Sakra, Elmere,“ vykřikl nakonec. Nedotýkej se mě tou svojí chlupatou hubou!“

„Má vás rád,“ řekl Swire. A jmenuje se Beetlebum.“

„Brzy potom, co se vrátíme do civilizace, bude z něj Elmer,“ řekl Smithback. „A já osobně dohlídnu na to, aby tahle herka skončila v první továrně na klih.“

„Neurážejte jeho city,“ řekl Swire s přehnanou pomalostí a celou větu podtrhl vyplivnutím tabákových slin. Cesta znovu uhýbala do bezejmenného kaňonu. Stěny byly blíž u sebe a po prudkých povodních úplně čisté, bylo tu ale méně křovin a jelo se o trochu lépe. V jedné široké zatáčce, kde se kaňon přechodně rozšířil, zastavila Nora svého koně a čekala, až ji dohoní Sloane. Jen tak maně se rozhlížela kolem, najednou se napjala a ukázala na vnitřní stranu zátočiny, kde se voda při prudké povodni prořezala starým korytem. „Vidíte to?“ zeptala se a ukazovala na dlouhý mělký vlhký dolík potřísněné hlíny vedle čehosi, co vypadalo jako lineární uspořádání kamenů.

„Dřevěné uhlí,“ přikývla Sloane, když přijela.

Sesedly z koní a prohlédly tu vrstvu. Nora zrychleně dýchala rozrušením, vzala ze země pinzetou drobné úlomky dřevěného uhlí a uložila je do testovací trubice. „Přesně jako Velká severní cesta do Chaco,“ mumlala. Potom se narovnala a podívala se na Sloane. „Myslím, že jsme to nakonec našly. Po téhle cestě šel můj otec.“

Sloane se usmála. „Nikdy jsem o tom nepochybovala.“

Vydali se dál. Teď v každé prudké zátočině kaňonu, kde bylo odhalené staré dno jako lavice vysoko nad říčkou, viděli dřevěným uhlím posetou zem a občas řady kamenů. Nora si v duchu stále představovala otce. Jede po téže cestě, vidí totéž. To jí dávalo pocit spojení s ním, který od jeho smrti nezakusila. Kolem třetí se zastavili, aby si mohli koně odpočinout, vybrali si místo pod převisem.

„Koukejte,“ řekl Holroyd a ukazoval na velkou zelenou rostlinu v písku obsypanou velikými nálevkovitými květy bílé barvy. „Datura meteloides. Její kořeny jsou prosyceny atropinem, to je stejný jed, který obsahuje rulík zlomocný.“

„Neukazujte to Bonarottimu,“ ozval se Smithback.

„V některých indiánských kmenech jedí tyhle kořeny, aby si vyvolali vidění,“ řekla Nora.

„A zároveň si nezvratně poškodili mozek,“ dodal Holroyd.

Když tam tak seděli opřeni o skálu a jedli plnými hrstmi sušené ovoce a ořechy, Sloane vzala dalekohled a sledovala řadu výklenků ve slepém kaňonu proti nim. Po chvilce se obrátila k Noře. „To jsem si myslela. Je tam malé obydlí v útesu. První, které vidím od toho, co jsme vyjeli.“ Nora si vzala dalekohled a dívala se na malou zříceninu posazenou vysoko na čelní stěně útesu. Byla v mělkém výklenku, obrácená na jih, jak to dělali Anasaziové, aby měli v létě stín a v zimě teplo. Viděla nízkou opěrnou stěnu u spodní části výklenku. Zdálo se, že vzadu jsou vybudovány další místnosti a na jedné straně kruhová obilnice.

„Nechte mě taky kouknout.“ řekl Holroyd. Díval se na zříceninu zcela bez hnutí. „Neuvěřitelné,“ vydechl nakonec.

„V Utahu v oblasti kaňonů jsou tisíce takovýchhle zřícenin,“ řekla Nora.

„Jak žili?“ zeptal se Holroyd, pořád se ještě díval do dalekohledu.

„Asi se věnovali zemědělství na dně kaňonu – pěstovali kukuřici, tykev a fazole. Hledali a sbírali rostliny. Řekla bych, že tam bydlela jedna veliká rodina.“

„Nechce se mi věřit, že by tam nahoře mohli vychovávat děti,“ řekl Holroyd. „Člověk musí projevit velikou odvahu, aby žil v takové čelní stěně útesu.“

„Nebo nervozitu,“ podotkla Nora. „Jsou značné spory o tom, proč Anasaziové najednou opustili svá pueblos na pláních a vydali se do těchhle nepřístupných obydlí v útesech. Jsou tací, kteří tvrdí, že to bylo z obranných důvodů.“

„Mně to připadá úplně nesmyslné,“ řekl Smithback a vzal si od Holroyda dalekohled. „Kdo by tam žil, kdyby nemusel? Bez výtahu – a Pizza Hut sem určitě svoje zboží nevozí.“

Nora se na něj podívala. „Co je ale skutečně zvláštní, že neexistuje žádný jasný důkaz o válčení nebo invazi. S jistotou víme jen to, že Anasaziové se najednou vrátili do těchto obydlí v útesech, chvíli tu pobyli a potom oblast Čtyř rohů opustili definitivně. Někteří archeologové se domnívají, že to bylo způsobeno absolutním sociálním kolapsem.“

Sloane pozorovala útesy a rukou si zacláněla oči. Vzala si od Smithbacka dalekohled a bedlivěji si prohlížela skálu. „Myslím, že vidím cestu vzhůru,“ řekla. „Když se přelezou tamhle ty popadané kameny, je tam jedna horolezecká stezka vyďobaná do hladkého kamene, která pokračuje až k římse. Potom se dá přejít dál.“

Sklopila dalekohled a podívala se na Noru, jantarové oči jí plály lehkým rozrušením. „Máme čas to zkusit?“

Nora se podívala na hodinky, už teď zoufale pokulhávali za časovým harmonogramem – jedna hodina navíc už nic neznamená a jejich povinností je prohlédnout co možná nejvíce zřícenin. Kromě toho by to mohlo oživit klesající náladu v týmu. Podívala se na malou zříceninu nahoře, cítila, jak v ní narůstá zvědavost. Vždycky je možnost, že otec zkoumal zrovna tuhle zříceninu, možná i vyškrábal svoje iniciály do skály, aby tak zdokumentoval, že tu byl.

„Dobře,“ řekla a natáhla se pro fotoaparát. Nevypadá to moc technicky.“

„Já bych chtěl jít taky,“ řekl Holroyd rozrušeně. „Na vysoké škole jsem se věnoval trochu horolezectví.“

Nora se mu podívala do ruměnného, dychtivého obličeje. „Proč ne? Pana Swireho určitě potěší, že si koně budou moci odpočinout.“

Nora se podívala na skupinu. „Nikdo další jít nechce?“

Black se krátce zasmál. „Ne, díky. Cením si svého života.“

Aragon vzhlédl od svého zápisníku a zavrtěl hlavou. Bonarotti odešel na houby. Smithback se odlepil od skály a labužnicky se protáhl. „Myslím, že se na vás radši nalepím, madam předsedkyně,“ řekl. „Nedopustím, abyste našly anasazijský kámen Roseta, zatímco já se budu tady dole povalovat.“

Přešli potok, přelezli přes balvany a vydali se dál do svahu, uvolněné kameny za nimi chrastily. Pískovec před nimi se tyčil v úhlu čtyřicet pět stupňů, s mnoha erodovanými dolíčky.

„To je ta horolezecká stezka,“ poznamenala Nora. „Anasaziové si vyklepávali dolíky křemencovými kamennými palicemi.“

„Lezu první,“ řekla Sloane. K Nořinu překvapení lezla nahoru velice mrštně, nohy a ruce ve svitu slunce opálené, úchyty nacházela s instinktivní jistotou veterána horolezectví. „Tak pojďte nahoru!“ zavolala po chvíli, klečela na římse nad nimi.

Holroyd se vydal za ní. Potom Nora pozorovala Smithbacka, jak s velkou opatrností stoupá po hladké stěně, vytáhlé údy nacházejí mělké úchyty, obličej pokrytý potem. Bylo na něm něco, čemu se musela usmát. Čekala, dokud nevylezl až nahoru, potom se vydala na výstup sama. Po chvíli už všichni seděli na římse a lapali po dechu. Nora se dívala na tábor pod svýma nohama, koně se popásali na trávě, lidé vypadali jako barevné skvrny proti červeným útesům. Sloane vstala. „Připraveni?“

„Jdem na to,“ řekla Nora.

Plížili se po úzké lavici. Byla asi dvě stopy široká, ale dole trochu zkosená s roztroušenými kameny, které jim pod nohama odskakovaly. Po chvíli se lavice rozšířila a zatáčela. Za rohem uviděli zříceninu. Nora ji rychle obhlédla. Výklenek byl možná padesát stop dlouhý, deset stop vysoký v nejvyšším bodě a přibližně patnáct stop hluboký. Nízká opěrná zeď byla postavená na okraji výklenku, povrch byl vyrovnán drobnou horninovou drtí. Za zdí byly čtyři malé bloky místností z plochých kamenů nahozených blátem; v jednom byly dveře, ostatní měly malá okénka. Stavitelé využili přírodní pískovcovou střechu výklenku jako strop. Nora se otočila na Holroyda a Smithbacka. „Myslím, že se Sloane bychom měly provést předběžnou prohlídku. Nebude vám vadit, když tu pár minut počkáte?“

„Jen když nám slíbíte, že něco najdete,“ odpověděl Smithback.

Nora vyndala fotoaparát z pouzdra a velice opatrně procházela kolem fasády, fotila exteriér stavby. I když Sloaniny odborné zkušenosti s velkým Graflexem 4X5 z ní činily oficiální fotografku expedice, Nora si ráda jen tak pro sebe archivovala všechna místa, která studovala. Zastavila se, aby se podrobněji podívala na nahozenou zeď. Viděla tam skutečně otisky rukou člověka, který nepálenou hlínu roztíral. Znovu zvedla aparát a udělala detailní záběr. Potom ještě jeden, když si všimla velice jasných otisků prstů. Takové otisky na vrásnité keramice Anasaziů nebyly nic neobvyklého, ale vždycky se jí líbilo zdokumentovat si je, když k tomu měla příležitost. Připomněly jí, že archeologie je především studium lidí, ne artefaktů. Mívala pocit, že mnozí její kolegové na tuhle skutečnost zapomínají. Podlaha byla jako obvykle pokrytá střepy z keramických nádob –většinou bílých Pueblo III. Mesa Verde a pár zvrásněných šedých v tusyanském stylu. Rok 1240, pomyslela si Nora, aniž by ji to nějak překvapilo.

Sloane si zběžně načrtla plánek zříceniny a z vaku vyndala pinzetu a několik sáčků na zip. Označila si je, opatrně šla dál, pinzetou sbírala vzorky střepů a několik rozházených kukuřičných klasů. Uložila je do sáčků, označila místo nálezu do skicáře. Pracovala rychle a obratně. Nora ji sledovala, překvapovala ji stále víc. Zdálo se, že Sloane ví úplně přesně, co má dělat. Pracovala, jako by už předtím absolvovala mnoho profesionálních průzkumů. Sloane znovu zalovila ve vaku, vytáhla malý, bateriemi napájený chromovaný instrument a přešla k trámu, který vyčníval z jedné místnosti. Ozval se kvílivý zvuk a Nora si uvědomila, že odebírá vzorek ze střešního rámu pro určení letokruhů. Ale specialista dendrochronolog, jako například Black, dokáže podle struktury letokruhů určit přesně rok, kdy byl strom pokácen. Zvuk ustal a rozhostilo se ticho; Nora najednou pocítila podráždění nad mechanickým poškozením tohoto místa – nebo to možná bylo proto, že Sloane postupovala tak lehkovážně, bez jejího povolení. Instinktivně popošla kupředu.

Když se Sloane ohlédla, hned všechno z jejího obličeje vyčetla. „Je to v pohodě?“ zeptala se a jedno tmavé obočí tázavě zvedla.

„Příště si o něčem takovém raději předem promluvíme.“

„Omlouvám se,“ řekla Sloane tónem, který ji rozčiloval ještě víc než zjevný nedostatek upřímnosti. „Jen mě napadlo, že by se to mohlo hodit“

„Bude se to hodit,“ řekla Nora, snažila se ovládat svůj hlas. „V tom není problém.“

Sloane se na ni pozorněji podívala. Byl to chladný pohled, který hraničil s drzostí. Potom se jí do tváře vrátil líný úsměv. „Slibuju,“ řekla.

Nora se otočila a vydala se ke dveřím. Pochopila, že její podráždění má svůj původ částečně v tom, jakémsi vágním neracionálním pocitu ohrožení pozice vedoucí výpravy. Neuvědomila si, že Sloane má velké zkušenosti s prací v terénu, takže se zcela vyloučil její předpoklad, že právě ona bude Goddardovu dceru zasvěcovat do samotných základů. Okamžitě litovala toho, že dala najevo své pocity; kůra o síle tužky s největší patrností skutečně obsahuje nejužitečnější informace, jaké je možné ve staré zřícenině získat. Svítila si baterkou do první místnosti a zjistila, že interiér je vcelku velice dobře zachovalý. Stěny byly nahozené, pořád ještě bylo vidět malovanou výzdobu. Namířila světlo na podlahu pokrytou pískem a prachem navátým za několik staletí. V rohu uviděla kraj mlýnského kamene, který vyčníval z hlíny. Nafotila další snímky této místnosti i té další, která byla hodně zaprášená a – což bylo velice neobvyklé – jako by byla kdysi vymalovaná hustou sytou černou barvou. Nebo to mohlo být od vaření. Prošla nízkými dveřmi do třetí místnosti. I ta byla prázdná, až na krb s několika kovovými kozlíky, které stále ještě podpíraly comal neboli naleštěný kámen na vaření. Pískovcový strop byl zčernalý od škraloupů dýmu a pořád ještě cítila slabý zápach dřevěného uhlí. V řadě otvorů v omítnuté stěně mohl být zavěšen tkalcovský stav. Nora se vracela zpátky, vyklonila se do náhlého tepla slunečního svitu a pokynula na čekajícího Holroyda a Smithbacka. Šli za ní dovnitř, ohnuli se, když procházeli nízkými dveřmi.

„To je úžasné,“ zašeptal uctivě Holroyd. „Nikdy jsem nic takového neviděl. Pořád nemůžu věřit tomu, že tu žili lidé.“

„Ani já ne,“ řekl Smithback. „Bez kabelový televize.“

„Nic se nedá přirovnat k pocitu, který v člověku vyvolá taková stará zřícenina,“ odpověděla Nora. „I když je tak bezvýznamná jako třeba tahle.“

„Pro vás možná bezvýznamná,“ řekl Holroyd.

Nora se na něj podívala. „Vy jste ještě nikdy nebyl v žádné zřícenině Anasaziů?“ Holroyd zavrtěl hlavou, když vcházeli do druhé místnosti. „Byl jsem jen na Mesa Verde, ještě jako dítě. Ale přečetl jsem všechny knížky. Wetherill, Bandelier. V dospělosti jsem pak neměl čas nebo peníze, abych mohl cestovat.“

„Tak ji pojmenujeme Peteova zřícenina.“

Holroyd zčervenal. „Vážně?“

„Ne, jasně,“ řekla Nora s úsměvem. „Jsme přece z Ústavu, můžeme ji pojmenovat, jak chceme.“

Holroyd se na ni dlouze zadíval, oči se mu hodně leskly. Potom ji vzal za ruku a pevně ji stiskl. Nora se usmála a jemně ruku odtáhla. Možná to až tak dobry nápad nebyl, pomyslela si. Sloane se vrátila z útrob zříceniny s vakem přes rameno.

„Našla jste něco?“ zeptala se Nora, napila se ze své polní lahve a podala ji dál. Věděla, že většinou se ukázky umění kamene nacházejí až za obydlími v útesu.

Sloane přikývla. „Tucet piktogramů. Včetně tří opačných spirál.“

Nora se na ni překvapeně podívala.

Holroyd si toho všiml. „Cože?“ zeptal se.

Nora si povzdechla. „To je tak, v ikonografii Anasaziů se všechno ve směru proti hodinovým ručičkám spojuje s negativními nadpřirozenými silami. Pohyb po směru hodinových ručiček nebo ‚po slunci‘ se pokládal za směr putování slunce po obloze. Směr proti pohybu hodinových ručiček byl tedy považován za úchylnost přírody, proti směru normální rovnováhy.“

„Úchylnost přírody?“ zeptal se Smithback s náhlým zájmem.

„Ano. U některých indiánských kultur je dodnes opačná spirála spojována s čarodějnictvím a magií.“

„A našla jsem tohle,“ řekla Sloane a zdvihla jednu ruku. Držela v ní malou polámanou lidskou lebku. Nora se otočila, zprvu nechápala nic a Sloane se líně usmála. Kde jste to našla?“ zeptala se Nora zostra.

Sloane se nepřestala usmívat.

„Tam vzadu, vedle obilnice.“

„A vy jste to prostě zvedla?“

„Proč ne?“ zeptala se Sloane a zúžila oči. Ten lehký pohyb připomněl Noře kočku v ohrožení.

„Za prvé, s lidskými ostatky nehýbeme, pokud to není nezbytně nutné pro výzkum. Vy jste se té lebky dotkla, což znamená, že už nebudeme moci udělat test na kostní kolagen DNA. A co hůř, dokonce jste ani neudělala snímek in situ.“

„Vždyť jsem to jenom zvedla,“ řekla Sloane najednou velice tiše.

„Já myslela, že jsem se vyjádřila naprosto jasně – takové věci spolu nejprve prodiskutujeme.“

Bylo napjaté ticho. Potom za sebou Nora zaslechla škrábání a podívala se na Smithbacka. „Co to ksakru děláte?“ ptala se důrazně. Novinář měl u ruky poznámkový blok a něco psal. „Dělám si poznámky,“ hájil se a přitiskl si zápisník k hrudníku.

„Zapisujete si, o čem tu mluvíme?“ zakřičela Nora.

„A proč ne?“ zeptal se Smithback. „Podle mě je lidské drama součástí téhle expedice stejně jako –“

Holroyd k němu přistoupil a vytrhl mu poznámkový blok. „Tohle byl soukromý rozhovor,“ vytrhl stránku a sešit mu vrátil.

„To je cenzura,“ protestoval Smithback.

Najednou Nora uslyšela tiché hluboké předení, které se postupně měnilo v medový smích. Otočila se a viděla Sloane, pořád ještě držela tu lebku, jak sleduje jejich hovor a jantarové oči jí pobaveně blýskají. Nora se nadechla a její smích ignorovala. Zachovej klid.

„Takže došlo k porušení,“ řekla tichým hlasem. „Přineseme to Aragonovi k analýze. Možná se bude trochu vzpírat, je typ NTN a takovéhle postupy se mu ani trochu nezamlouvají, ale čin už byl proveden. Sloane, nepřeji si, abyste v budoucnosti přistoupila k jakékoli agresivní proceduře bez mého výslovného souhlasu. Rozumíte mi?“

„Rozumím,“ řekla Sloane a najednou se tvářila kajícně, když podávala Noře lebku. „Nemyslela jsem. Asi to bylo rozrušení okamžiku.“

Nora vložila lebku do sáčku se vzorky a uložila ho do svého vaku. Zdálo se jí, že ve způsobu, jakým jí Sloane podávala lebku, je něco vyzývavého, a hned ji napadlo, jestli to neměla být záměrná provokace. Vždyť přece Sloane má už velké zkušenosti s prací v terénu. Ale potom si řekla, že je nejspíš paranoidní. Vzpomněla si na nevhodné obsazení nádherného bodu Folsom, který kdysi odhalila při vykopávkách, vyndala ho ze země a potom si teprve všimla vyděšených pohledů všech kolegů kolem.

„Co je to NTN?‘ zeptal se zatvrzele Smithback. „Nějaký způsob kontroly porodnosti?“

Nora zavrtěla hlavou. „Ta písmena znamenají nulové trauma z nálezu. Představa, že archeologické naleziště by nikdy nemělo být fyzicky narušeno. Lidé Aragonova typu jsou přesvědčeni o tom, že narušení, jakkoli šetrné nebo minimální, ničí pracovní prostředí budoucím archeologům, kteří možná na totéž naleziště přijdou s dokonalejším vybavením. Spíše pracují s artefakty, které už před nimi někdo vykopal.“

„Nohsledi teorie NTN považují tradiční archeology za děvky artefaktů, kteří se snaží vykopat nějakou památku spíše než rekonstruovat kulturu,“ dodala Sloane.

„Pokud má Aragon takovéhle názory, proč se vůbec na expedici vydal?“ zeptal se Holroyd.

„Není absolutní purista. Předpokládám, že při tomto projektu potenciální významnosti chce do jisté míry své osobní pocity potlačit. Podle mého názoru má pocit, že pokud se někdo dotkne Quiviry, měl by to být právě on.“

Nora se rozhlédla. „Co si myslíte o těch stěnách?“ obrátila se na Sloane. „Není to kopt, je to silná vrstva nějakého uschlého materiálu jako barva. Ale ještě nikdy jsem neviděla místnost Anasaziů nabarvenou na černo.“

„To je záhada,“ odpověděla Sloane. Vyndala ze svého vaku malou skleněnou trubičku a zubařské párátko. Potom se Nory s úsměvem zeptala. „Můžu vzít vzorek?“ pauza. „Madam předsedkyně?“ Není legrační, když mi tak říká Smithback, pomyslela si Nora. A ještě menší legrace je to z tvé strany. Ale beze slova přikývla a sledovala Sloane, jak mistrně odlupuje materiál do testovací trubice a zazátkovává ji. Slunce teď bylo nízko na obloze, malovalo dlouhé kontrastní pruhy na staré stěny.

„Tak se vrátíme,“ řekla Nora. Obrátili se k odchodu. Nora se ještě ohlédla na opačné spirály na stěně za zříceninou. I když bylo veliké teplo, otřásla se.

XVI.

TEN VEČER ZŮSTALI BEZ VODY. KONĚ MĚLI ŽÍZEŇ A DOšlo pro ně krmivo a do západu slunce i lidé spotřebovali notné množství vody ze zásob. Aragon přijal lebku s tichým nesouhlasem – přesně, jak Nora očekávala. Všichni šli brzy spát, celí rozbolavělí po dni stráveném v sedle. Usnuli tvrdě. Druhý den, nedlouho poté, co se ráno vydali na cestu, dojeli na křižovatku tří úzkých kaňonů. Nora a Sloane podrobně prozkoumaly nejbližší území, ale žádné další stopy po staré cestě nenašly. Buďto byla zahrabána, nebo ji odplavila voda. Laptop stále ještě nefungoval a Holroydovy mapy pomohly jen málo. Radarové údaje se změnily v matoucí směsici barev. Nora nenašla jedinou stopu, která by svědčila o tom, že tudy její otec šel. Věděla, že podle tradice Franka Wetherilla a dalších dávných výzkumníků občas otec značkoval svoji cestu, vyškrabal své iniciály a datum do skály. Zatím ale, a to ji znepokojovalo stále víc, neviděla jediné grafitti ani jeho ani nikoho jiného, jen občas zahlédla řezbu v kameni po dávno zmizelých Anasaziích. Po zbytek dne se skupina plahočila bludištěm pobořených kaňonů, stále hlouběji do surrealistického světa, který se jevil spíše jako krajina snů než cokoli pozemského. Němé kamenné chodby vypovídaly o eónech divokosti: výzdvihu zemské kůry a erozi, povodních, zemětřeseních a nekonečných nárazech větru. V každé zatáčce si Nora uvědomovala, že její výpočty bez přímého zaměřování jsou stále komplikovanější a chybnější. Každým klapotem koňského kopyta se vzdalovali civilizaci, pohodlí a známým věcem, pronikali hlouběji do bizarní krajiny mystérie. Obydlí v útesech byla stále početnější, šikovně ukrytá ve stěnách kaňonů, vzdálená a nepřístupná. Nora měla nesmyslný pocit, když se podesáté zastavila a studovala mapu, že vnikli na zakázané území. Večer už byli tak vyčerpaní, že v tichosti pojedli jen improvizovanou studenou večeři. Nedostatek vody donutil Noru, aby zavedla přísné příděly. Bonarottimu nezbylo než vařit bez vody a se špinavým nádobím a byl stále podrážděnější. Po večeři se všichni apaticky shromáždili kolem ohniště. Swire se k nim přidal, až když ještě naposledy zkontroloval koně.

Sedl si vedle Nory a vychrlil ze sebe: „Ráno to bude už třicet šest hodin, co se ti koně pořádně nenapili. Nevím, jak dlouho to ještě vydrží.“

„Upřímně řečeno, koně jsou mi úplně ukradený,“ ozval se Black z druhé strany ohniště. Říkám si, kdy asi tak zemřeme žízní my.“

Swire se k němu otočil, po tváři mu tančila světla plamenů. „Možná si to neuvědomujete, ale jestli ti koně zemřou, zemřeme i my. Je to takhle prosté.“

Nora se podívala na Blacka. Ve světle ohně spatřila vyčerpaný obličej a v očích počínající paniku. „Všechno v pohodě, Aarone?“ zeptala se.

„Říkala jste, že do Quiviry dojdeme zejtra,“ ozval se trucovitě.

„To byl jenom odhad. Bude to trvat déle, než jsem předpokládala.“

„Prdlajs,“ odfrkl Black. „Koukal jsem se na vás, jak celý vodpoledne bojujete s těma mapama a snažíte se přimět ten nepotřebnej počítač, aby něco ukázal. Myslím, že jsme zabloudili.“

„Ne,“ odpověděla Nora. Nevěřím tomu, že jsme zabloudili.“

Black se narovnal a mluvil hlasitěji. „Tak tohle má bejt jako povzbuzení? A kde je teda ta cesta? Viděli jsme ji včera. Asi. Ale teď už zmizela.“

Nora se už dříve setkala s takovouhle reakcí na divočinu. Nikdy to není nic příjemného. „Jediné, co vám mohu říci, je, že tam pravděpodobně dojdeme zítra, pozítří už docela jistě.“

„Pravděpodobně!“ opakoval posměšně a plácal se rukama do kolen. „Pravděpodobně!“

V mihotavém světle se Nora rozhlížela po ostatních členech skupiny. Všichni byli špinaví, jak se neměli kde umýt, a pořádně poškrábaní z hustých křovin. Jen Sloane, která zamyšleně prosívala písek mezi prsty, a Aragon si uchovávali svůj rezervovaný výraz, skoro jako by se jich to vůbec netýkalo. Holroyd upřeně koukal do ohně, protentokrát bez knihy. Smithback byl rozcuchanější než obvykle, kostnatá kolena měl pokrytá špínou. Odpoledne si stěžoval, s velikou výmluvností a dost epicky, jak mohl Bůh, když chtěl, aby člověk jezdil na koni, stvořit Barcaloungera. Dokonce i to, že apatický Beetlebum se přestal pokoušet ho kousat, ho uklidnilo jen málo. Celá skupina vyhlížela zoufale a jen stěží se dalo uvěřit, že k takovéhle změně došlo během necelých osmačtyřiceti hodin obtížné cesty. Ježíši Kriste, pomyslela si Nora, když oni vypadají takhle, jak asi musím vyhlížet já?

„Chápu znepokojení vás všech,“ řekla pomalu. „Dělám, co je v mých silách. Jestli někdo z vás má jakýkoli konstruktivní nápad, ráda si ho vyslechnu.“

„Odpověď je jít dál,“ řekl Aragon s klidnou vehemencí. „A přestat si stěžovat. Lidé dvacátého století nejsou zvyklí na skutečnou fyzickou námahu. Ti, co v těchto kaňonech žili, se s takovouhle žízní a vedrem potýkali denně a nestěžovali si.“ Zlověstně se podíval na ostatní.

„Teď už je mi líp,“ řekl Black. Předtím jsem si myslel, že trpím žízní.“

Aragon se na něj zamračil. „Trpíte spíš poruchou nediferenciované osobnosti z žízně, doktore Blacku.“

Black se na něj díval a vzteky nemohl ani promluvit. Potom se postavil a na roztřesených nohou se potichu odšoural ke svému stanu. Nora ho sledovala, jak odchází. Co se to tu děje? To, co se na papíře zdálo tak jednoduché – cesta Anasaziů, popisy z dopisu jejího otce – se v terénu ukázalo beznadějně složité. A bude to ještě horší: zítra odpoledne, pokud se nezmýlila ve výpočtech, by měli dojít k Ďáblově páteři, masivnímu horskému hřbetu, který odděloval celek těchto kaňonů od ještě odlehlejší a opuštěnější skupiny kaňonů, v níž je ukryta Quivira. Na mapě to vypadá neproniknutelně. Přesto tudy její otec projel. Určitě. Proč za sebou nezanechal žádné značky? Ale hned když si tuhle otázku kladla, znala odpověď: chtěl si polohu Quiviry nechat pro sebe jako tajemství. Poprvé pochopila, že neurčitost v jeho dopise byla záměrná. Skupina se začala rozcházet, Smithback neklidně poklimbával a Aragon zamyšleně hleděl do plamenů. Nora ucítila někde hodně blízko pohyb, potom si vedle ní sedla Sloane.

„Tohle místo na táboření není špatné,“ řekla. „Koukejte, co jsem objevila.“

Nora se podívala směrem, kam ukazovala Sloane. Napůl zasypaný pískem tam byl dokonalý hrot šípu ze sněhobílého achátu s rudými tečkami.

Nora jej velice pečlivě vzala a bedlivě si ho prohlížela ve svitu plamenů. „Je úžasné, jak milovali krásu, že? Na výrobu kamenných nástrojů si vždycky vybírali ty nejhezčí nerosty. Tohle je achát ze stolové hory Lobo, z výchozu v Novém Mexiku, asi tři sta mil jihovýchodně odtud. Jen si pomyslete, s jak vzdálenými místy si měnili zboží, aby získali skutečně krásné předměty.“

Podala ho Sloane, také si ho podrobně prohlížela. „Je to docela slušný kousek pro identifikaci,“ řekla s nefalšovaným obdivem. Dala si záležet a pečlivě ho vrátila na původní místo do prachu.

„Možná by tam nakonec měl zůstat ležet.“

Aragon se usmál. „Vždycky je lepší nechat věci na přirozeném místě než je zamknout do sklepa v muzeu.“

Všichni tři zmlkli a dívali se do pohasínajících plamenů. „Jsem ráda, že jste to tak řekl,“ poděkovala nakonec Nora Aragonovi. „Možná jsem to měl udělat už dávno.“

Odmlčel se. „Co s ním hodláte udělat?“

„S Blackem?“ Nora přemýšlela. „Zatím nic.“

Aragon přikývl. „Znám ho strašně dlouho a vždycky překypuje sebevědomím. „Má k tomu dobrý důvod – v celé zemi nenajdete lepšího geochronologa. Ale z téhle stránky jsem ho ještě neznal. Myslím, že je to výraz strachu. Někteří lidé se psychicky úplně rozloží, když se ocitnou mimo civilizaci, jsou bez telefonů, nemocnic, aut, elektrické energie.“

„Napadlo mě totéž,“ řekla Nora. „Jestli to je tenhle případ, tak až si postavíme tábor a navážeme spojení s vnějším světem, zklidní se.“

„Souhlasím s vámi. Ale je možné, že to tak nedopadne.“

Zase bylo ticho.

„Takže?“ pobídla je nakonec Sloane.

„Takže co?“

„Zabloudili jsme?“ zeptala se jemně.

Nora si povzdechla. „Nevím, myslím, že zítra to poznáme.“

Aragon zavrčel. „Pokud tohle skutečně je cesta Anasaziů, je úplně jiná než všechny, které jsem doposud poznal. Jako by se ji Anasaziové snažili zahladit.“ Zavrtěl hlavou. „Z téhle cesty cítím melancholii, zlobu.“

Nora se na něj podívala. „Proč to říkáte?“

Mexičan mlčky sáhl do vaku a vyjmul testovací trubici s vločkami černé barvy a držel ji v dlani. „Otestoval jsem jeden vzorek luminolem,“ řekl tiše. „Bylo to pozitivní.“

„O takovém testu jsem nikdy neslyšela,“ řekla Nora.

„Je to jednoduchý test, který užívají soudní antropologové. A policisté. Identifikuje přítomnost lidské krve.“ Upřeně se na ni díval. „To, co jste viděla, nebyla barva. Byla to lidská krev. Ale nejen krev: bylo to mnoho vrstev, škraloupy lidské krve jeden na druhém.“

„Pane bože,“ řekla Nora. Velice spontánně jí před očima jela pasáž z Coronadovy zprávy: Quivira v jejich jazyce znamená ‚Dům krvavého útesu‘.

„Možná krvavý útes“ nebyla jen symbolika… Aragon vyndal vatovaný sáček a opatrně vytáhl malou lebku, kterou objevili v Peteově zřícenině. Podal ji Noře. „Když jsem na tohle přišel, pečlivěji jsem si prohlédl tu lebku, co jste našli. Je to lebka děvčátka, tak devíti nebo desetiletého. Určitě z rodu Anasaziů: vidíte zploštělou zadní stěnu lebky, to je od tvrdé kolébky z kojeneckého věku.“ Opatrně ji otočil. „Nejdřív jsem si myslel, že zemřela náhodně, třeba že ji zasáhl padající kámen. Ale když jsem se lépe podíval, všiml jsem si tohoto.“

Ukázal na zářezy na zadní stěně lebky, blízko prostředka. „Použili na to kamenný nůž.“

„Ne,“ zašeptala Sloane.

„Ale ano. Tuhle holčičku skalpovali.“

XVII.

SKIP KELLY ŠEL PO STINNÉ CESTIČCE UDRŽOVANÉHO AREálu Ústavu a mnul si zakalené oči. Bylo úžasné letní ráno – teplé, suché a plné příslibů. Slunce hedvábně osvětlovalo budovu a trávník a na šeříkovém keři seděl slavík a zplna hrdla notoval svoji úchvatnou píseň. „Sklapni, hergot,“ zamračil se Skip. Pták mu vyhověl.

Před ním se rozprostírala stavba dlouhého, nízkého Pueblo Revival ve stejných tlumených barvách jako vše ostatní v ústavním areálu. Do země před ním byla zabodnuta dřevěná tabulka a na ní bylo bronzovým písmem bez patek napsáno SHROMAŽĎOVÁNÍ ARTEFAKTŮ. Skip otevřel dveře a vešel. Dveře se za ním zavřely s kovovým skřípotem, až sebou škubl. Pane bože, ta hlava mě ale bolí. V ústech měl vyprahlo a cítil plesnivinu a zápach starých ponožek. Z kapsy vylovil žvýkačku. Teda chlape. Měl bys radši přejít na pivo. Přesně tohle ho napadalo každé ráno. Rozhlédl se, byl vděčný za tlumené osvětlení. Ocitl se v malém předpokoji bez nábytku, jen se dvěma vitrínami a od pohledu nepohodlnou lavicí. Dveře odtud vedly všemi směry, většina z nich nebyla nijak označená. Při dalším zaskřípění kovového rámu se jedny dveře otevřely. Vyšla z nich žena a vydala se směrem k němu. Skip se na ni bez zájmu podíval. Tak pětatřicet let, vysoká, krátké tmavé vlasy, kulaté veliké brýle a manšestrová sukně. Ta žena k němu napřáhla ruku.

„Vy jste určitě Skip Kelly. Já jsem Sonya Rowlingová, starší technik v laboratoři.“

„Pěkné vybavení,“ odpověděl a potřásl nabízenou rukou. Oblečená je jako na sraz bývalých spolužáků, pomyslel si. Noro, tohle ti nedaruju. Pokud žena jeho kompliment zaslechla, nedala to na sobě znát. „Čekali jsme vás už před hodinou.“

„Omlouvám se,“ mumlal Skip v odpověď. „Zaspal jsem.“

„Pojďte za mnou.“ Otočila se na podpatku a vydala se ke stejným dveřím, jimiž vešla. Skip ji následoval chodbou a za roh do velké místnosti. Na rozdíl od předpokoje byla tady spousta nábytku: dlouhé kovové stoly, na nich nástroje, plastikové podnosy a materiály tištěné na počítači, na hromadách knihy a pořadače. Podél stěny byly kovové zásuvky v řadách pod sebou, všechny zavřené. V rohu u nejbližších dveří stál mladý muž za klávesnicí, velice živě mluvil do telefonu. „Jak vidíte, tady se skutečně pracuje.“ Mávla rukou směrem k relativně prázdnému stolu. „Posaďte se, hned vám řeknu co a jak.“ Skip se opatrně posadil. „Teda ta hlava,“ mumlal.

Rowlingová se na něj podívala sovíma očima. „Prosím?“

„No, mám kocovinu, víte,“ přiznal se Skip.

„Aha. Možná proto jste se zpozdil. Jsem přesvědčená, že už se to nestane.“ Něco v jejím pohledu přimělo Skipa, aby se posadil zpříma.

„Vaše sestra tvrdí, že máte přirozený talent pro práci v laboratoři. Během několika následujících týdnů mám v úmyslu se o tom přesvědčit. Začneme pozvolna a uvidíme, co dokážete. Máte hodně velkou zkušenost z práce v terénu?“

„Nic formálního.“

„Fajn. Takže se nebudete muset ani odnaučovat žádné zlozvyky.“

Když Skip zdvihl obočí, vysvětlila mu: „Veřejnost se domnívá, že prací v terénu archeologie začíná a končí. Ale pravda je taková, že za každou hodinu v terénu je dalších pět věnováno práci v laboratoři. A tam spatří světlo světa ty nejdůležitější objevy.“ Přitáhla k sobě dlouhý kovový tác se sklopným víkem. Zdvihla je, sáhla dovnitř a opatrně vyndala čtyři objemné sáčky. Na každém z nich bylo na cedulce chvatným písmem černou fixkou napsáno PONDEROSA. Skip viděl, že v mělkém tácu je ještě mnoho dalších takových sáčků.

„Co to všechno je?“ zeptal se.

„Ponderosa bylo významné naleziště v severovýchodní Arizoně. Všimněte si, že říkám bylo, nikoli je. Z důvodů, kterým tak docela nerozumíme, tam byly nalezeny střepy různých stylů ve zjevném zmatku. Možná to místo bylo nějaké obchodní centrum. V každém případě vlastník toho území byl amatérský archeolog spíše s nadšením než citem pro věc. Za tři roky na počátku dvacátých let prokopal celé naleziště a posbíral veškeré střepy, které našel. Sebral úplně všechno, na povrchu i pod ním.“ Ukázala na sáčky.

„Jenomže problém je v tom, že všechno naházel na jednu hromadu, nebral ohled na místo nálezu, vrstvu, na nic. Celé to původní naleziště je prostě ztracené. Střepy byly nakonec darovány do majetku Muzea indiánských památek minulosti, ale nikdy se jimi nikdo nezabýval. My jsme je zdědili, když jsme před třemi lety získali muzeální sbírku.“

Skip se podmračeně díval na sáčky. „Já myslel, že budu pracovat na Nořinu materiálu Rio Puerco.“

Rowlingová našpulila rty. „Vykopávky v Rio Puerco byly příkladem disciplíny archeologů. Materiál byl pečlivě shromážděn a zaznamenán s minimálním narušením místa nálezu. Z nálezů vaší sestry se toho hodně dovídáme. Zatímco tohle…“ ukázala na sáčky a větu nedopověděla.

„Začínám tomu rozumět,“ řekl Skip a zamračil se ještě víc. „Tohle naleziště je už zničené, takže já už nic víc zkazit nemůžu. A vy to chcete zařídit tak, abych si na tom vylámal zuby.“

Rowlingová zkřivila sešpulená ústa v cosi, co možná byl stín úsměvu. „Chápete rychle, pane Kelly.“

Skip se dlouho upřeně koukal na sáčky. „Takže bych řekl, že tyhle budou asi pouhou špičkou ledovce.“

„Další dobrý odhad. Máme ještě dalších jednadvacet sáčků.“

„Kruci. A co s nimi přesně mám dělat?“

„To je naprosto zřejmé. Vzhledem k tomu, že o těch nalezených střepech nevíme vůbec nic, ani o jejich relativní poloze vůči ostatním, nezbývá, než je rozdělit co do stylu a typu a podle výsledků provést statistickou analýzu.“

Skip si olízl rty. Bude to horší, než si myslel. „Mohl bych si dát hrnek kafe, než se pustím do práce?“

„Kdepak. V laboratoři není povoleno jíst ani pít. Zítra přijďte včas a v hale si můžete dát kávu z automatu. Což mi připomíná.“ Ukázala palcem na odpadkový koš. „Co?“

„Žvýkačka. Tam, prosím.“

„To ji nemůžu nalepit pod stůl?“

Rowlingová zavrtěla hlavou, ani trochu ji to nepobavilo. Skip se předklonil a žvýkačku vyplivl. Rowlingová přešla ke krabici s rukavicemi na jedno použití. „Tohle si vemte na ruce.“ Sama si jedny natáhla a potom mezi ně položila jeden sáček s artefakty a opatrně jej otevřela.

Skip zvědavě nahlédl dovnitř. Střepy byly různých vzorů a barev, některé hodně odřené, jiné vypadaly docela zachovale. Několik jich bylo zvrásněno a začerněno od vaření. Mnohé byly příliš malé, aby se dalo jasně určit, jaký design na nich byl vymalován, ale některé byly dost velké, takže motiv byl zřejmý: vlnovky, řady kosočtverců, paralelní klikaté čáry. Skip si vzpomínal, jak sbíral podobné střepy s tátou. Když byl ještě kluk, daly se takhle sbírat. Teď už to tak nejde.

Laboratorní technička vyndala ze sáčku jeden střep. „Tohle je Cortez, černá na bílé.“ Položila ho opatrně na stůl a prsty znovu zalovila v sáčku, vyjmula další střep. „A tohle je Kayenta, černá na bílé. Všimněte si těch rozdílů.“

Uložila střepy do dvou průhledných plastikových obalů, potom ze sáčku vyndala další střep. „Co je tohle?“

Skip si ho prohlédl. „Vypadá jako ten první, co jste vytáhla. Cortez.“

„Správně.“ Rowlingová uložila střep do první nádobky, potom vzala další střep. „A tenhle?“

„To je ten druhý. Kayenta.“

„Velmi dobře.“ Rowlingová uložila střep do druhé nádobky, pak vyndala pátý vzorek ze sáčku. „A co tenhle?“ zeptal se s lehce cynickým výrazem ve tváři. Vypadal skoro jako ten druhý střep, ale ne docela. Skip otevřel pusu, už chtěl říci Kayenta, potom pusu znovu zavřel. Upřeně se na ten kousek koukal a lovil hodně hluboko v paměti. „Široké pruhy Chuska?“ zeptal se.

Najednou bylo ticho a na malou chvíli se z tváře Rowlingové vytratila sebejistota. ‚Jak proboha –“

„Můj táta měl hrozně rád střepy,“ řekl Skip trochu ostýchavě.

„To nám hodně pomůže,“ řekla vroucím hlasem. „Možná měla Nora pravdu. V každém případě tady najdete celou řadu dobrých věcí: nádobí Cibola, St. John’s Polychrome, hnědou keramiku Mongollon, McElmo. Ale to uvidíte sám.“

Natáhla se přes stůl a přistrčila laminovaný list papíru. „Tady jsou zobrazeny vzory přibližně dvou tuctů stylů, které na těch střepech z Ponderosy pravděpodobně najdete. Rozdělte je podle stylu a ty, které nedokážete nikam zařadit, dejte stranou. Přibližně za hodinu se přijdu podívat, jak vám to jde.“

Skip se díval, jak odchází, potom se zhluboka nadechl a obrátil svoji pozornost na přeplněné sáčky. Zpočátku mu ta práce připadala nudná a matoucí a hromada nezařaditelných střepů rostla. Ale postupně si začal být docela jistý zařazením jednotlivých kousků. Řídil se instinktem – tvar, stav, dokonce materiál střepu dokázal promlouvat stejně nahlas jako samotný design. Vzpomínky na dlouhá odpoledne strávená s otcem na ruinách uprostřed ničeho se mu vracely s trochu hořkosladkou pachutí. A potom jak se vrátili do domu, hrbili se nad monografiemi a třídili a lepili střepy na kartóny. Ptal se sám sebe, co se vlastně stalo se všemi těmi přepečlivě shromažďovanými sbírkami. V laboratoři bylo ticho, jen sem tam se ozvalo klikání klávesnice ve vzdáleném koutě mladého technika.

Skip sebou trhnul, když mu někdo položil ruku na rameno. „Takže?“ zeptala se Rowlingová. „Jak to jde?“

„To už je hodina?“ Skip byl překvapený. Podíval se na hodinky. Hlava ho už přestala bolet.

„Tak přibližně.“ Podívala se do obalů. „Pane bože, vy už jste rozdělil dva sáčky.“

„Takže budu oblíbenec paní učitelky?“ zeptal se Skip a mnul si zátylek. V dálce uslyšel bouchnout dveře do laboratoře.

„Dovolte, abych se nejprve podívala na vaši práci, kolika chyb jste se dopustil,“ odpověděla.

Najednou se laboratoří rozlehl nervózní hlas: „Skip Kelly? Je tu Skip Kelly?“ Vzhlédl. Byl to ten mladý technik, vypadal hrozně nervózně. Když Skip kolem něj prošel, uviděl, co ho tak vyvedlo z míry: stál tam vysoký muž v modré uniformě. Šel kousek naproti Skipovi, pistole, obušek a pouta mu za pasem slabě cinkaly, potom se zastavil. S lehkým úsměvem si zasunul palce za opasek. V místnosti se rozhostilo ticho. „Skip Kelly?“ zeptal se nízkým, klidným barytonem.

„Ano,“ najednou mu byla zima a myslí mu proběhl tucet všelijakých možných obrazů, žádný z nich nebyl příjemný. Ten idiotskej soused si určitě stěžoval. Nebo možná ta ženská s tím jezevčíkem. Hergot, vždyť jsem mu přejel jen zadní nohu a –.

„Mohl bych si s vámi promluvit někde stranou, prosím?“

Ve velebném šeru předpokoje mu ten člověk ukázal služební průkaz. „Jsem nadporučík detektiv Al Martinez, policejní oddělení Santa Fé.“

Skip přikývl.

„Dalo mi práci vás najít,“ podařilo se mu říct tak, že to znělo přátelsky a neutrálně zároveň. „Mohl byste mi věnovat pár chvil?“

„Proč?“

„No, to probereme na stanici, pane Kelly, jestli vám to nebude vadit.“

„Tak na stanici. Kdy?“

„Moment,“ řekl Martinez, podíval se nejprve na podlahu, potom na strop, potom znovu na Skipa. „Nejlépe hned teď.“

Skip polkl. Potom pokynul směrem k otevřeným dveřím do laboratoře. „Jsem v práci. Nemůže to chvíli počkat?“

Detektiv mu odpověděl po krátké odmlce. „Ne, pane Kelly. Když o tom tak přemýšlím, tak asi ne.“

XVIII.

SKIP VYŠEL ZA POLICISTOU Z BUDOVY A NASTOUPIL DOauta, které tam čekalo. Detektiv byl veliký chlap s krkem jako pařez zelené sekvoje; přesto se ale pohyboval s lehkostí. Skipa překvapilo, že se Martinez postavil na stranu spolujezdce a otevřel mu dveře. Když se vůz rozjížděl, podíval se Skip do zpětného zrcátka. Mezi otevřenými dveřmi budovy Shromažďování artefaktů uviděl pár bílých obličejů, které se za ním nehybně dívaly a zmenšovaly se, až zmizely docela. „Můj první den v práci,“ řekl Skip. „Skvěle jsem se uvedl.“ Projeli vraty chráněného komplexu budov a začali nabírat rychlost. Martinez vyndal plátek žvýkačky z náprsní kapsy a nabídl jej Skipovi.

„Ne, díky.“

Detektiv si ho vložil do úst a začal žvýkat, svaly na čelisti a krku mu pomalu pracovaly. Po jeho pravé ruce se vynořila zvláštní budova hotelu La Fonda. Potom projeli kolem náměstí a Paláce guvernérů, indiánů, kteří prodávali šperky pod portálem, slunce se třpytilo na vyleštěném stříbře a tyrkysu.

„Budu potřebovat právníka?“ zeptal se Skip.

Martinez vytrvale přežvykoval. „Asi ne. Ale jestli chcete, klidně si ho můžete pozvat.“

Auto projelo kolem knihovny a dál zezadu kolem staré policejní budovy. Bylo tam několik kontejnerů plných polámaného zdiva. „Rekonstrukce,“ vysvětlil Martinez, když vcházeli do chodby zakryté igelitem. Nadporučík se zastavil u stolu a vzal si od uniformované ženy desky. Vedl Skipa chodbou, kde byla cítit barva, dolů ze schodů. Otevřel poškrábané dveře a uvedl Skipa dovnitř. Za nimi byla holá místnost vybavená jen třemi dřevěnými židlemi, stolem a tmavým zrcadlem. Skip na takovémhle místě ještě nikdy nebyl, ale díval se na televizi dost na to, aby hned pochopil, k jakému účelu slouží.

„Vypadá to jako místnost, kde se konají výslechy,“ řekl.

„To taky je.“ Martinez se posadil a dřevo hlasitě zaprotestovalo. Položil desky na stůl a nabídl Skipovi židli. Potom ukázal ke stropu. Skip zdvihl oči a uviděl, že jsou na něj zcela nestoudně namířeny čočky. „Nahrajeme si vás na video, ano?“

„Mám možnost volby?“

„Ano. Pokud odmítnete, rozhovor ukončíme a budete moci odejít.“

„Skvělý,“ řekl Skip a už se zvedal.

„Potom vás samozřejmě budeme muset obeslat soudní obsílkou, a to vás bude stát peníze na toho právníka. Takže, nejste podezřelý. Tak proč byste se neuklidnil a neodpověděl mi na pár otázek? Pokud kdykoli budete chtít právníka nebo rozhovor ukončit, můžete to udělat. Jak vám to zní?“

„Řekl jste podezřelý?“ zeptal se Skip.

„Ano.“ Martinez se na něj podíval nic neříkajícíma černýma očima.

Skip pochopil, že ten člověk čeká na odpověď. „Tak dobře,“ povzdechl si. „Tak nahrávejte.“

Martinez pokynul někomu za jednostranným zrcadlem, potom se otočil na Skipa. „Řekněte prosím své jméno, adresu a datum narození.“ Rychle absolvovali úvodní otázky. Potom se Martinez zeptal: „Vlastníte opuštěný dům na ranči za Fox Run, adresa Rural Routě šestnáct, box dvanáct, Santa Fé, Nové Mexiko?“

„Ano. Patří mně a mé sestře.“

„A vaše sestra je Nora Waterford Kellyová?“

„Ano.“

„A kde v současné době vaše sestra je?“

„Na archeologické expedici v Utahu.“

Martinez přikývl. „Kdy odjela?“

„Před třemi dny. Vrátí se až za několik týdnů.“ Znovu se Skip pokusil vstát. „Má tohle všechno s ní něco společného?“

Martinez ho zastavil pohybem své mohutné dlaně. „Vaši rodiče jsou oba po smrti, je to tak?“ Skip přikývl.

„A vy jste teď zaměstnán v Archeologickém ústavu Santa Fé.“

„Byl jsem, než jste se ukázal vy.“

Martinez se usmál. „A jak dlouho v Ústavu pracujete?“

„Říkal jsem vám to v autě. Dneska byl můj první den.“

Martinez znovu přikývl, tentokrát pomaleji. „A kde jste byl zaměstnán doposud?“

„Sháněl jsem práci.“

„Aha. A kdy jste byl naposledy zaměstnán?“

„Nikdy. Loni jsem ukončil univerzitu a do žádné práce jsem nenastoupil.“

„Znáte Terezu Gonzalesovou?“

Skip si olízl rty. Ano. Znám Terezu. Byla naše sousedka na ranči.“

„Kdy jste Terezu viděl naposledy?“

„Ježíš, já nevím. Před deseti, možná jedenácti měsíci. Krátce po promoci.“

„A vaše sestra? Kdy naposledy viděla slečnu Gonzalesovou?“

Skip se zavrtěl na židli. „Moment. Před několika dny. Pomáhala Noře na ranči.“

„Myslíte Noru, svoji sestru?“ zeptal se Martinez. Jak jí pomáhala?“

Skip zaváhal. „Někdo ji napadl,“ řekl pomalu.

Martinezovy svaly na krku přestaly na chvíli pracovat. „Můžete mi o tom říct něco víc?“

„Tereza měla ve zvyku volat mé sestře, když na tom starém místě zaslechla nějaký hluk. Vandalové, děti a tak. V poslední době tam bylo hodně rušno; volala mé sestře několikrát. Nora tam jela asi před týdnem. Říkala, že ji někdo napadl. Tereza slyšela rámus, přišla tam s puškou a útočníky odehnala.“

„Řekla vám o tom něco víc? Popis těch útočníků?“

„Nora říkala…“ Skip se na chvilku zamyslel. „Nora říkala, že to byli dva lidi. Dva lidi oblečený jako zvířata.“

Rozhodl se o dopisu nezmiňovat. Ať se jedná o cokoli, není třeba to ještě víc komplikovat.

„Proč nepřišla za námi?“ zeptal se Martinez nakonec.

„To nevím jistě. Jít na policii určitě není její styl. Vždycky chce nejdřív všechno udělat sama. Asi měla strach, že by mohla být její expedice odložena.“ Martinez jako by o něčem přemýšlel. „Pane Kelly, můžete mi říci, kde jste byl posledních čtyřicet osm hodin?“

Skip se zarazil. Potom se opřel do židle a zhluboka se nadechl. „Kromě toho, že jsem se dneska dopoledne ukázal v Ústavu, jsem byl celý víkend ve svém bytě.“

Martinez četl z kusu papíru. „Calle de Sebastian 2113, číslo dvěB?“

„Ano.“

„A za tu dobu jste se s někým sešel?“

Skip polkl. „S Larrym v Eldorado Liquors, sešli jsme se v sobotu odpoledne. „Moje sestra mi telefonovala v sobotu pozdě v noci.“

„A ještě s někým?“

„No, třikrát nebo čtyřikrát mi volal soused.“

„Váš soused?“

„Jo. Reg Freiburg z vedlejšího bytu. Nemá rád hlasitou hudbu.“

Martinez se narovnal a projel si rukou krátce střižené vlasy. Mlčel a zdálo se, že to trvá strašně dlouho. Nakonec se naklonil dopředu. „Pane Kelly, Tereza Gonzalesová byla včera večer nalezena mrtvá ve vašem domě na ranči.“

Najednou Skipovi připadalo, že má těžké tělo. „Tereza?“

Martinez přikývl. „Každou neděli odpoledne jí přivážejí krmivo pro zvířata. Minulou neděli neotevřela. Ten člověk, který krmivo rozváží, si všiml, že zvířata nedostala nažrat a že v domě je zamčený pes. Když neotevřela ani druhý den ráno, začal si dělat starosti a zavolal nám.“

„Pane bože.“ Skip zavrtěl hlavou. „Tereza. Nemůžu tomu uvěřit.“

Nadporučík se zavrtěl na židli, oči upíral na Skipa. „Když jsme se tam vydali, našli jsme její postel rozesílanou a poházené šaty. Pes byl vyděšený. Vypadalo to, jako by ji něco přimělo vstát uprostřed noci. Ale po ní nikde nebylo ani stopy, tak jsme se rozhodli podívat na sousední ranče. Váš byl první.“ Pomalu se nadechl. „Uvnitř jsme zaregistrovali pohyb. Ukázalo se, že jsou to psi a o něco se perou.“

Zmlkl, našpulil rty. Ale Skip ho sotva slyšel. Myslel na Terezu, snažil sevzpomenout, jak ji viděl naposledy. S Norou tehdy jeli do domu, aby vzali pár věcí na výzdobu jejího bytu. Tereza byla u sebe na dvoře, viděla je a nadšeně jim zamávala. Pořád ji vidí, jak hopsá po cestě k jejich domu, hnědé neposlušné vlasy jí poletují kolem hlavy a tančí ve větru. Potom mu oči padly na jediné desky na stole. Na jedné straně bylo napsáno GONZALES, T. Vyčuhoval z nich roh lesklé černobílé fotografie. Automaticky po ní sáhl.

„Já bych to nedělal,“ řekl Martinez. Ale nepodnikl nic, aby v tom Skipovi zabránil. Skip uchopil roh a vytáhl fotografii. Ztuhl celý zděšený. Tereza ležela na zádech, jednu nohu přes druhou, levou ruku do strany, jako by chytala zbloudilý míč. Aspoň se Skip domníval, že je to Tereza, protože poznal tu místnost, byla to jejich stará kuchyň: matčina stará plotna byla v pravém horním rohu fotografie. Tereza samotná byla k nepoznání. Ústa měla otevřená, ale tváře jí chyběly. Skrze díry po vyrvaném mase se v blesku fotoaparátu leskly zuby. I na černobílé fotografii Skip viděl, že má nepřirozeně skvrnitou kůži. Některé části Terezina těla chyběly: prsty, prsa, masitá část stehna. Malé černé skvrny a kostrbaté čáry měla po celém těle. To byl důkaz toho, že už téměř sytá zvířata ukusovala jen po troškách. Tam, kde Tereza kdysi měla hrdlo, teď nebylo vůbec nic, zůstala jen polámaná kost a chrupavka s cáry masa. Sražená krev se rozlévala v příšerném potoku po zjizvených prknech. Z potoka krve se rozbíhalo mnoho malých skvrn. Skip si uvědomil, že to jsou otisky pacek.

„Psi,“ řekl Martinez, jemně odtáhl Skipovu ruku a zavřel desky. Skip chvíli jen němě otevíral ústa. „Prosím?“ zaskřehotal.

„Toulaví psi na jejím těle pracovali asi tak den.“

„Psi ji zabili?“

„To jsme si původně mysleli. Hrdlo měla rozervané obrovským kousancem a po celém těle měla stopy tlap a kousanců. Ale koroner při předběžném ohledání našel zjevný důkaz o tom, že se jedná o vraždu.“

Skip se na něj koukal. „Jaký důkaz?“

Martinez vstal a jeho laskavost se nesrovnávala s tím, co říkal. „Nezvyklé znetvoření prstů na rukou a nohou, mimo jiné. Víc se dozvíme dnes odpoledne po pitvě. Zatím pro mě laskavě udělejte tři věci. Nechte si to pro sebe. Nepřibližujte se k domu na farmě. A co je nejdůležitější, buďte na dosah.“

Doprovodil Skipa z místnosti a dále chodbou bez dalších slov.

XIX.

DRUHÝ DEN RÁNO PŘI SNÍDANI BYLI ČLENOVÉ EXPEDICEnezvykle tiší. Nora měla pochybnosti. Blackovy komentáře z předchozího večera zjevně padly na úrodnou půdu. Pokračovali dál na severozápad drsným, nehostinným kaňonem bez jakékoli vegetace. I když bylo ještě brzy, teplo stoupalo z rozeklaných skal a dávalo jim éterický až neskutečný vzhled. Žízniví koně byli podráždění a těžko zvládnutelní. Jak šli dál, byla síť kaňonů stále spletitější, větvily se a zase spojovaly ve velice složitém labyrintu. Na dně kaňonu se stále nedařilo spustit zobrazení na počítači a stěny byly velice příkré a lézt po nich by bylo nebezpečné. Nora zjistila, že Sloane neustále studuje mapu. Několikrát se museli vrátit ze slepého kaňonu; jindy zase musela celá expedice počkat, než Nora a Sloane prozkoumají cestu. Black byl netypicky tichý, v obličeji se mu zračil strach a zloba. Nora bojovala s vlastními pochybnostmi. Skutečně její otec došel takhle daleko? Zabočili někde špatně? Sem tam viděli několik vlhkých dolíků a pár kousků dřevěného uhlí, ale to mohly být pozůstatky po živelných ohních. Napadla ji nová myšlenka a neměla ani odvahu se jí zaobírat: co když její otec blouznil, když psal ten dopis? Zdálo se nemožné, aby někdo tohle bludiště úspěšně prošel. Jindy zase myslela na rozbitou lebku a zaschlou krev. Co to asi mohlo znamenat. V duchu se jí Peteova zřícenina proměnila z bezvýznamného seskupení prostor na temnou, deptající malou záhadu.

V poledne kaňon končil v náhlém rébusu vúdú skal. Protáhli se mezerou a došli do údolí obrostlého jalovcovými keři. Když Nora přecházela přes vyvýšeninu, podívala se doprava. Uviděla náhorní plošinu Kaiparowits jako temnou linii proti horizontu. Potom se podívala před sebe a ten výhled ji vyděsil a naplnil zároveň radostí. Na vzdálené straně údolí se ve slunci ukázalo to, co mohla být jedině Ďáblova páteř: horský hřbet, na který od samotného začátku výpravy čekala a děsila se ho. Byla to obrovská nepravidelná pískovcová ploutev nejméně tisíc stop vysoká a mnoho mil dlouhá, poďobaná bublinami a větrem rozfoukanými dírami, rozpolcená vertikálními trhlinami a štěrbinami. Vršek byl zvrásněný jako dinosaurův hřbet. Ve své kráse byl ten horský hřbet ohyzdný. Nora vedla skupinu do stínu veliké skály, kde sesedli z koní. Ustoupila stranou se Swirem.

„Nejdřív se podíváme, jestli se nám podaří najít cestu nahoru,“ řekla Nora. „Zdá se, že to bude dost nesnadné.“

Swire chvilku neodpovídal. „Odtud bych ji netipoval na nesnadnou, ale nemožnou.“

„Můj otec tudy prošel se dvěma koňmi.“

„To jste říkala.“ Swire vyplivl tabákové sliny.

„Jenomže tohle není jediný hřeben tady v okolí.“

„Není to ten pravý hřeben,“ řekl Black, který je poslouchal. „Má výchoz nejméně sto mil dlouhý. Hřbet, po kterém se vydal váš otec, může být kterýkoli tady v okolí.“

„Tohle je on,“ řekla Nora o něco pomaleji. Snažila se, aby v jejím hlase nebyla ani stopa pochybnosti.

Swire zavrtěl hlavou a začal si rolovat tabák. „Řeknu vám jedno. Než tam nahoru vezmu koně, chci napřed na vlastní oči tu cestu vidět…“

To je dost fér,“ odpověděla Nora. „Tak ji najdeme. Sloane, dohlédněte na všechno, než se vrátíme.“

„Jistě,“ zazněl v odpověď afektovaný kontraalt.

Stoupali spolu severním směrem podél úpatí hřbetu, hledali zářezy nebo nějaké značky v hladké skále, které by mohly znamenat začátek cesty. Po zhruba polovině míle narazili na mělké jeskyně. Nora si všimla, že několik z nich má na stropech staré šmouhy od černého dýmu. „Tady žili Anasaziové,“ řekla.

„Pěkně ubohý mrňavý jeskyně.“

„Tohle byla patrně jen dočasná obydlí,“ odpověděla Nora. „Možná na dně tohoto kaňonu něco pěstovali.“

„To tedy museli pěstovat tak akorát kaktusy,“ zamumlal Swire lakonicky.

Jak šli dál na sever, potok se větvil na několik menších proudů oddělených od sebe hromadami různého kamení a malými výchozy. Byla to podivná krajina, nedokončená, jako by se Bůh prostě přestal snažit nezvladatelným skalám vnutit řád. Najednou Nora rozhrnula cedrové větve a znehybněla. Swire přišel k ní, prudce oddechoval. „Podívejte se,“ vydechla.

Řezby na lesklém povrchu čelní stěny útesu odhalovaly světlejší vrstvu skály. Nora si klekla a zblízka si ty řezby prohlížela. Byly složité a krásné: puma, zvláštní vzor teček s malou nohou, hvězda v měsíci ve slunci a propracovaná podobizna Kokopelliho, hrbatého flétnisty, který byl považován za boha plodnosti. Jako obvykle měl Kokopelli obrovskou erekci. Všechny ty kresby byly ukončeny další složitou mřížkou bodů na velké spirále, Nora si všimla, že je levotočivá – jako ty, které Sloane objevila v Peteově zřícenině. S pohledem na Kokopelliho Swire zavrčel. „Chtěl bych mít jeho problém.“

„Jen neříkejte,“ odpověděla Nora. „Jeden indiánský příběh uvádí délku padesát stop.“

Prošli mezi cedry kousek dál a náhodou narazili na dobře ukrytou rokli: byla to rozsedlina plná uvolněných kamenů, která se táhla šikmo přes pískovcový monolit. Byla strmá a úzká, měla závratnou čelní stěnu a ztrácela se ve výšce. Cesta vedla po zvýšeném skalním převisu kolem vnějšího okraje, což mělo přímo ďábelský efekt, že se totiž ta stezka ztrácela v hladkém pískovci o pouhých pár kroků dál.

„Nikdy jsem ještě neviděla nic tak dobře ukrytého,“ řekla Nora. „Tohle je určitě naše cesta.“

„Doufám, že ne.“

Vydala se do úzké rozsedliny, Swire za ní, škobrtali přes kamení na jejím dně. Asi v půli cesty vzhůru skončili na značně zerodované cestě diagonálně přetínající obnažený pískovec. Byla necelé tři stopy široká, na jedné straně jenom skála, na druhé strmý svah do příšerně modrého prostoru. Když Nora šlápla na okraj, uvolnilo se několik kamínků; poslouchala, kdy dopadnou, ale neslyšela to. Klekla si. „Tohle je určitě stará cesta,“ řekla, když si prohlížela zerodované značky vyryté prehistorickými nástroji z křemene.

„Určitě nebyla vybudovaná pro koně,“ řekl Swire.

„Anasaziové koně neměli.“

„Ale my jo,“ dostalo se jí strohé odpovědi.

Opatrně šli dál. Místy se cesta odkláněla od příkré stěny útesu a nutila je učinit trýznivý krok přes volný prostor. Na jednom takovém místě se Nora podívala dolů a uviděla změť kamení víc než pět set stop pod sebou. Pocítila závrať a honem ten prostor překročila. Stoupání už nebylo tak prudké a během dvaceti minut došli na vrcholek. Uschlý jalovec s větvemi sežehnutými bleskem označoval bod, kde cesta přetínala horský hřbet. Horský hřbet sám byl úzký, snad dvacet stop na šířku, a za další chvíli Nora přešla ke vzdálenějšímu okraji. Na druhé straně se podívala dolů, do hluboké, složité spleti kaňonů a výmolů, které postupně přecházely do otevřeného údolí. Cesta, v těchto místech už mnohem schůdnější, se vinula v ostrých zatáčkách dolů do šera pod nimi. Na chvíli nemohla ani promluvit. Slunce pomalu útočilo na skryté výklenky, jak stoupalo k poledni, pronikalo do hlubokých děr a vyhánělo temnotu z purpurových skal.

„Je to tak zelené,“ řekla nakonec. „Všechny ty topoly a tráva pro koně. Koukejte, tamhle teče potok!“

V tu chvíli pocítila, že se jí svaly v hrdle spontánně sevřely. Skoro v tom rozrušení zapomněla, že má žízeň. Swire neodpovídal.

Z tohoto místa Nora pozorovala krajinu před sebou. Ďáblova páteř ubíhala diagonálně na severovýchod, kolem náhorní plošiny Kaiparowits. Rozlehlá síť kaňonů začínala na svazích divočiny Kaiparowits a zasahovala dál do hladké a lesklé země, až nakonec splynula s údolím před nimi. Jeho prostředkem protékal mírumilovný potok, byl v jakémsi rozporu s velikou zjizvenou planinou po obou stranách, která prozrazovala, že zde bývají časté prudké záplavy. Na ní byly roztroušeny balvany, některé obrovské jako dům, které byly zjevně smeteny z vyšších míst vodního předělu. Za ním se údolí táhlo přes několik lavic až k příkrým rudokamenným útesům, vrcholům a věžím. Noře připadalo, jako by údolí koncentrovalo celý vodní předěl náhorní plošiny Kaiparowits v jednom ohavném zátopovém území. Na vzdáleném konci zeleného údolí, v bodě, kde se přimykalo k holým útesům, protékal potok rákosím, potom zmizel v úzkém kaňonu, průrvě v pískovcové náhorní plošině. Takové úzké kaňony – známé jako štěrbinové kaňony – byly v těchto jihozápadních pustinách obvyklé, ale jinde se prakticky vůbec nevyskytovaly. Byly to uzounké průchody, někdy mívaly na šířku jen pár stop, které vznikly působením vody na pískovec za nespočetné množství let. Byly sice úzké, ale často několik set stop hluboké a do konvenčních kaňonů se mohly rozšířit až po několika mílích. Nora se dívala na vstup do jednoho z nich: temná škvíra, proříznutá do vzdáleného konce velké plošiny. U vstupu mohla být tak deset stop široká. Tohle, pomyslela si Nora se stále rostoucím pocitem rozrušení, je určitě štěrbinový kaňon, o kterém se táta zmínil. Vytáhla dalekohled a pomalu obhlížela okolí. Viděla celou řadu výklenků obrácených na jih mezi útesy nad údolím; ideální pro obydlí Anasaziů, ale když se podívala lépe, zjistila, že všechny jsou prázdné. Prohlédla si útesy, které dosahovaly až na vrchol planiny, ale pokud tudy vedla cesta a pokračovala do ukrytého kaňonu vzadu, byla vynikajícím způsobem zamaskovaná. Sundala z očí dalekohled, otočila se a podívala se na větrem ošlehaný vrchol horského hřebene. Taková vyhlídka byla dokonalým místem pro jejího otce, aby tu vyryl své iniciály a datum: od nepaměti navštívenka cestovatelů do odlehlých míst. Ale nebylo tam nic. Na vrcholu horského hřbetu by snad Holroyd mohl konečně rozchodit počítač.

Swire se opřel zády o skálu a balil si cigaretu. Vložil ji do úst a škrtl sirkou. „Na tuhle cestu koně nepovedu,“ řekl.

Nora se na něj podívala. „Ale je to jediná cesta vzhůru.“

„Já vím,“ vdechl dým.

„Co tedy navrhujete? Máme se vrátit? Vzdát to?“

Swire přikývl. „Jo.“ Po krátké pauze pokračoval: A to není návrh.“

Ve chvíli vzala Nořina radost za své. Zhluboka se nadechla. „Roscoe, tohle není nemožná cesta. Sundáme náklad a všechno vyneseme v rukách. Potom vyvedeme koně, necháme je, ať jdou, jak sami budou chtít. Možná to bude trvat do večera, ale dá se to tak udělat.“

Roscoe zavrtěl hlavou. „Na téhle cestě koně zabijeme, ať budeme dělat cokoli.“

Nora si k němu klekla. „Musíš to udělat, Roscoe. Všechno na tom záleží. Ústav ti nahradí každého raněného koně.“

Podle výrazu jeho tváře poznala, že se nevyjádřila vhodně.

„Víš o koních dost na to, abys plácala takovéhle nesmysly. Neřekl jsem, že to nedokážou. Říkám, že riziko je příliš veliké.“ Z jeho hlasu byl slyšet bojovný tón. „Nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, by na takovouhle cestu koně nebral. A jestli tě zajímá můj názor, tak podle mě nejsme na žádny sakramentský cestě, ani Anasaziů, ani žádný jiný.“

Nora se na něj podívala. „Takže vy si všichni myslíte, že jsem úplně v koncích?“

Swire přikývl a vzal si cigaretu. „Všichni kromě Holroyda. Ale ten kluk by za tebou šel i do probuzenýho vulkánu.“

Nora cítila, jak rudne v obličeji. „Mysli si, co chceš,“ ukázala na pískovcovou náhorní plošinu. „Ale ten štěrbinový kaňon tamhle objevil můj otec. Musí to být on. A jiná cesta tam nevede. To znamená, že touhle cestou vyvedl dva koně.“

„To pochybuju.“

Nora se k němu otočila. „Když jsi souhlasil s touhle výpravou, věděl jsi o takovémhle nebezpečí. Teď nemůžeš couvnout. Dá se to zvládnout a my to uděláme – s tebou nebo bez tebe.“

„Ale kdepak,“ řekl znovu.

„Tak jsi teda zbabělec,“ vykřikla rozzlobeně.

Swire doširoka otevřel oči a hned je zúžil. Dlouho beze slova na Noru upřeně hleděl. „Sotva zapomenu, že jsi tohle řekla,“ ozval se nakonec tichým, vyrovnaným hlasem. Zvedl se vítr a pár havranů klouzalo po větrných proudech, potom slétli hluboko dolů. Nora klesla na skálu, hlavu držela v dlaních. Nevěděla, co si počít tváří v tvář tak rozhodnému Swireovu odporu. Bez něj nemohou pokračovat a technicky náležejí koně jemu. Zavřela oči, když ji naplňoval rostoucí pocit prohry, strašné a definitivní. A potom si něco uvědomila.

„Jestli se chceš vrátit,“ řekla tiše a podívala se na Swireho, „tak bys měl vyrazit. Poslední vodu si pamatuji dva dny jízdy odtud.“

Swire měl najednou podivně bezvýrazný obličej. Potom zaklel, když si uvědomil, že koně skutečně zoufale potřebují vodu, která je v zeleném údolí před nimi, pod jejich nohama. Pomalu zavrtěl hlavou a odplivl si. Nakonec se podíval na Noru.

„Tak se zdá, že se ti přání vyplní,“ řekl. A něco v jeho pohledu přimělo Noru couvnout.

Když se vrátili do tábora, bylo poledne. Ve vzduchu byla cítit nervozita a žízniví koně uvázaní ve stínu se vzpínali a pohazovali hlavami.

„Nenarazili jste náhodou na výčep?“ zeptal se Smithback s nucenou žoviálností. „Fakticky bych si dal jedno orosený.“ Swire prošel kolem nich ke koním.

„Co s ním je?“ zeptal se Smithback.

Máme před sebou hodně náročnou cestu,“ odpověděla Nora.

‚Jak náročnou?“ vyhrkl Black, Nora zase v jeho tváři zahlédla nezastíraný strach.

„Hodně náročnou.“ Rozhlédla se po umouněných obličejích. Fakt, že někteří u ní hledají povzbuzení, v ní znovu vyvolal pochybnost. Zhluboka se nadechla. „Dobrá zpráva je, že na druhé straně horského hřbetu je voda. Špatná zpráva je, že budeme muset náklad vynést v rukách. Potom já a Roscoe povedeme koně.“ Black zasténal.

„Neberte si náklad těžší než třicet liber,“ pokračovala Nora. „Nesnažte se nic uspěchat. Je to hodně náročná cesta a každý z nás bude muset jít několikrát.“

Black jako by chtěl něco říci, ale potom si to rozmyslel.

Sloane si najednou stoupla, přešla k naskládané výstroji a vzala na rameno proutěný koš. Holroyd ji následoval, šel trochu nejistě, po nich Aragon a Smithback. Nakonec se zdvihl Black, přejel si roztřesenou rukou přes oči a přidal se k ostatním. Po téměř třech hodinách stála Nora na vrcholu Ďáblovy páteře s celou skupinou, těžce oddechovala a rozlévala poslední příděl vody. Výstroj vynesli celkem na třikrát a byla to skutečně vyčerpávající dřina. Všechny vaky teď byly úhledně naskládány na jedné straně. Black byl zničený: seděl na skále, propocený a s rozklepanýma rukama; ostatní na tom byli podobně. Slunce postoupilo k západu, teď svítilo přímo na dlouhou řadu topolů hluboko pod nimi a potok proměnilo v klikatou stříbrnou nit. Ten pohled se zdál nesmírně přitažlivý a krásný po pustině, kterou prošli. Nora měla strašnou žízeň. Otočila se, aby se podívala znovu dolů na horský hřbet, kudy přišli. Obtížná část vyvést koně nahoru je teprve čekala. Pane bože, pomyslela si.

Je jich šestnáct… Bolest v údech ustoupila a místo ní se dostavila slabá žaludeční nevolnost.

„Pomůžu vám s koňmi,“ nabídla se Sloane.

Nora otevřela ústa, že odpoví, ale Swire ji předešel. „Ne!“ vyštěkl. „Čím míň nás na tom hřbetu bude, tím míň nás bude raněných.“

Nora sestupovala zpátky dolů po cestě. Swire s potemnělým obličejem přivedl zvířata, jen s ohlávkou. Jediný jeho kůň, který půjde jako první, měl k ohlávce přivázané lano. „Povedeme jednoho za druhým,“ řekl chlaplavým hlasem. „Já povedu Mestiza, ty půjdeš vzadu s Fiddlehead. Sleduj situaci před sebou. Když kůň upadne, kliď se mu z cesty.“

Nora přikývla.

„Až se dostaneme na horní cestu, nemůžeš zastavit. Ani za nic. Když necháš koně na tom hřebeni, aby se zamysleli, zpanikaří a pokusí se otočit. Takže je udržuj v pohybu, za každou cenu. Jasný?“

„Naprosto,“ řekla.

Vydali se stezkou vzhůru, dbali na to, aby mezi koňmi byl náležitý rozestup. V jedné chvíli zvířata zaváhala, jako by se domluvila; ale Swire Mestiza nějak pobídl, ten se vydal dál a za ním všichni ostatní koně, se skloněnou hlavou si vybírali cestu mezi kamením. Ozýval se klapot kopyt a občas bylo slyšet zahrabání mezi kameny, když koně necítili pevnou půdu pod nohama. Jak nabírali výšku, koně se začali bát; byli zpěnění a frkali, ukazovali bělmo očí. V půli cesty na horský hřbet skončil úsek, kde byla průrva zasypaná kamením a po něm následovala nebezpečnější část cesty po hladké skále. Nora měla hlavu zvrácenou a dívala se vzhůru. Před nimi se rozprostírala nejhorší část cesty, jen výřez v nakloněném pískovcovém svahu časem zerodovaný na lehký náznak cesty. V místech, kde se ztrácela, budou muset koně překročit prázdný prostor. Dívala se na nepříjemné horské serpentiny a snažila se potlačit znepokojení, které ji uvnitř zaplavovalo. Swire se na chvilku zastavil a podíval se na ni chladnýma očima. Jako by jeho pohled říkal: Teď se ještě můžeme vrátit. Dál už tuhle možnost mít nebudeme. Nora se dívala na křivonohého honáka, jehož ramena byla kousek nad kohoutkem koně. Tvářil se vystrašeně, jí bylo stejně. Ta chvíle minula. Beze slova se Swire otočil a vedl Mestiza dál. Zvíře váhavě vykročilo a potom se zarazilo. Honák ho lichocením přiměl k několika dalším krokům, kůň se zarazil znovu a zaržál strachy. Podkova mu trochu sjela, potom ještě jednou. Mluvil na něj tichým hlasem a švihl ho koncem lana přes zadek, aby šel dál. Ostatní šli za ním, měli hodně zkušeností a instinkt držet se ve stádě je přiměl k chůzi. Pokračovali úmornou rychlostí, ozývaly se jen rány a škrabání železem pobitých předních částí kopyt o strmou hladkou skálu, občasné vystrašené zaržání. Swire začal zpívat truchlivou uklidňující píseň s nezřetelnými slovy, hlas se mu trochu chvěl. Dojeli k první horské serpentině. Swire vedl Mestiza pomalu zátočinou, potom pokračoval po čelní stěně skály a kolem hluboké pukliny, až byl přímo Noře nad hlavou. Sweetgrass uklouzla po hladké skále a škobrtala u kraje. Nora si v jednu chvíli myslela, že přepadne. Potom znovu našla rovnováhu, oči dokořán, roztřesené slabiny.

Po hektických minutách dorazili ke druhé serpentině: byla to velmi nepříjemně prudká zátočina po uzounké stezce. Když Mestizo došel na vzdálenou stranu, znovu se zarazil. Druhý kůň, Beetlebum, se také zastavil, potom začal couvat. Nora sledovala zvíře zdola a viděla, jak mu sjela jedna zadní noha z okraje cesty a zůstala ve vzduchu. Ztuhla. Kůň upadl na zadek a dvakrát hrábl nohou, hledal oporu, která tam nebyla. Jak se na něj dívala, kůň úplně ztratil rovnováhu, přepadl přes kraj a řítil se přímo na ni, při tom podivně vysokým hlasem zaržál. Nora to všechno pozorovala úplně ochromená. Zdálo se, že čas se vleče, když kůň klopýtl, nohama kopal do všech stran. Cítila jeho stín na svém obličeji a potom strhl Fiddlehead, přímo před ní. Byl to strašný mlaskavý zvuk. Obě zvířata přepadla přes okraj do prázdnoty. Rozhostilo se strašlivé ticho, po něm slyšeli dva tlumené údery a zvuk padajícího kamení hluboko dole. Zdálo se, že se zvuky nesou suchým údolím nekonečně dlouho a odrážejí se od všech vzdálených stěn. „Nevšímej si toho a jdi dál!“ ozval se drsný napjatý rozkaz shora. Nora se přinutila k akci a popohnala koně před sebou – byl to Smithbackův kůň Hurricane Deek. Ale nemohl se pohnout, slabiny se mu škubaly strachy. Potom se náhle vzepjal, otáčel se směrem k ní. Nora ho instinktivně chytila za ohlávku. Se zuřivým drápáním oceli o skálu se Hurricane Deek škrábal na okraj cesty, upíral na ni doširoka otevřené oči. Uvědomila si svoji chybu, pustila ohlávku, ale už bylo pozdě, kůň už padal dolů a ona ztratila rovnováhu. Na malý okamžik spatřila zívající volný prostor. Potom upadla na bok, nohy jí přepadly přes okraj útesu, rukama se snažila zachytit hladkého pískovce. Jako z veliké dálky slyšela křičet Swireho a zdola potom tupý zvuk, jako když se roztrhne mokrý vak – to Hurricane Deek dopadl. Drápala se na skálu, nehty zatínala do kamene, když se klátila nad bezednou propastí. Cítila, jak vane vítr zdola. V zoufalství se chytila kamene ještě pevněji, nehty se jí lámaly a trhaly, jak pořád klouzala dozadu. Potom pravou rukou zavadila o pahrbek, ne vyšší než půl centimetru, ale stačilo to, aby se ho chytila. Natáhla se, měla pocit, že ji opouštějí všechny síly. Teď, nebo nikdy, pomyslela si a rozhoupala se do stran. Stačilo to tak akorát na to, aby nohu přehodila nahoru na cestu, potom se jí podařilo celé tělo dostat nahoru a překulit se. Ležela na zádech, srdce jí divoce tlouklo. Z obou stran kolem sebe slyšela vylekané ržání koní a tlukot kopyt o skálu. „Zvedni se, sakra! Hejbej se!“ slyšela nezřetelně shora. Celá roztřesená se vyškrábala na nohy a vydala se vpřed, jakoby ve snu vedla zbylá zvířata nahoru po cestě.

Zbytek cesty si nepamatovala. Další jasnou vzpomínkou je chvíle, kdy ležela obličejem k zemi, objímala teplou zaprášenou skálu vrcholu horského hřbetu a potom pár rukou, které ji něžně obrátily; a Aragonův klidný vyrovnaný obličej, jak na ni upřeně kouká.

Vedle něho byl Smithback a Holroyd, napjatě na ni zírali. Holroydův obličej zvlášť vypadal jako maska agonizujících obav. Aragon pomohl Noře k nedalekému kameni.

„Koně –“ začala mluvit. „Jinak to nešlo,“ skočil jí tiše do řeči Aragon. „Vzal ji za ruce. Jste zraněná.“

Nora se podívala a viděla své vlastní ruce zbrocené krví, která vytékala ze zničených nehtů. Aragon otevřel lékárničku. „Když jste se přehoupla přes útes, myslel jsem, že je po všem.“ Pinzetou jí z konečků prstů odstranil několik polámaných nehtů a zrnek písku. Pracoval rychle, zkušeně, potřel rány antibiotickou mastí a ovázal konečky prstů gázou. „Pár dní teď noste rukavice,“ řekl jí. „Nějakou dobu to bude nepříjemné, ale jsou to jen povrchová zranění.“

Nora se podívala na svoji skupinu. Zírali na ni nehybně, stále ještě v šoku z toho, co se stalo. Kde je Roscoe?“ podařilo se jí ze sebe vypravit. „Dole na cestě,“ odpověděla Sloane.

Nora si zakryla rukama obličej. A potom, jako by v odpověď, pod nimi třeskly tři výstřely, odrážely se mnohonásobně na nesčíslných stěnách kaňonů, než utichly ve vzdálené bouři.

„Pane bože,“ zasténala Nora. Fiddlehead, její vlastní kůň. Beetlebum, Smithbackův protivník. Hurricane Deek. Nejsou. Stále ještě viděla Hurricana a jeho doširoka otevřené prosebné oči; zuby tak podivně dlouhé a úzké, vyceněné v posledním vyděšeném šklebu. O deset minut později se Swire objevil, ztěžka dýchal. Prošel kolem Nory a vydal se ke koním, beze slova přerozdělil náklady.

Holroyd k ní přišel a jemně ji vzal za ruku. „Podařilo se mi vyloudit slušné zobrazení,“ zašeptal. Nora se na něj podívala, skoro jí to bylo jedno.

„Jsme přímo na cestě,“ řekl jí s úsměvem.

Nora dokázala jen pokývat hlavou.

V porovnání s hrůzným stoupáním se cesta do údolí z druhé strany horského hřbetu nezdála tak strašná. Koně lákala vůně vody. I když byli všichni členové výpravy unaveni, dali se do mírného běhu. Nora si uvědomila, že po událostech několika posledních hodin už neměla tak urputnou žízeň. Vešli do vody nad koňmi a Nora klesla na břicho, ponořila obličej. Byl to pro ni nejslastnější pocit v životě, pila zhluboka, přestala, vždycky jen aby se mohla nadechnout, až měla křeče v břiše a chvílemi se jí chtělo zvracet. Odešla od vody, usadila se pod šelestícími topoly, přerývaně dýchala a cítila, jak se jí odpařuje voda z mokrého oblečení, jako by ji někdo bodal drobnými jehličkami. Postupně pominuly pocity nevolnosti od žaludku. Viděla Blacka, jak mezi stromy zvrací vodu, po chvíli se k němu přidal Holroyd. Smithback klečel v proudu vody a máčel si oběma rukama hlavu. Sloane se připotácela celá promočená a klekla si vedle Nory.

„Swire potřebuje, abychom mu pomohly s koňmi,“ řekla.

Vydaly se po proudu a pomohly Swiremu vyvést koně z vody, aby se nepřepili, což by pro ně mohlo být smrtelné. Swire se nechtěl Noře podívat do očí. Po chvíli odpočinku znovu sedli na koně a pokračovali podél toku do nového světa údolí. Voda běžela přes kočičí hlavy na dně koryta a poklidně zurčela. Všude kolem se probudily zvuky života: trilkující cikády, bzučící vážky, občas se dokonce ozvalo i žabí kuňkání. Když Nora zčásti zahnala žízeň, s novou silou se jí v duchu vrátila celá ta hrůzná nehoda. Teď jela na jiném koni, dostala Arbuckla a každý pohyb jako by jí připomínal Fiddlehead. Myslela na Swireovu báseň o Hurrican Deckovi, téměř milostnou baladu pro koně. V duchu se sama sebe ptala, jak vůbec dokáže s ním všechno dát do kupy. Projížděli pomalu údolím, směřovali na širokou pískovcovou náhorní plošinu, která se zdvihala necelou míli před nimi. Nora se podívala na útesy, které míjeli, znovu si všimla, jak podivně málo zřícenin tam je. Bylo to ideální údolí pro prehistorické sídliště a přece tam nebylo nic. Pokud by po tom všem, co se přihodilo, tohle byla nesprávná skupina kaňonů – raději tu myšlenku zamkla někam hodně hluboko. Potok se znovu kroutil. Holá náhorní plošina se vynořila ještě blíže před nimi, potok nakonec zmizel do úzkého kaňonu, vymletého ze strany náhorní plošiny. Podle radarové mapy by kaňon měl asi po jedné míli ústit do malého údolí, které – jak doufala – ukrývá Quiviru. Ale ten kaňon, který ležel mezi nimi a vnitřní stranou údolí, byl pro koně zjevně velice úzký. Když se blížili k masivní pískovcové stěně, všimla si Nora, že na úbočí skály u potoka jsou nějaké značky. Když sesedla z koně a přišla blíž, viděla několik petroglyfů podobných těm, co viděli na úpatí horského hřbetu: skupinky teček a malá stopa, společně s další hvězdou a sluncem. Nemohla si pomoci, ale všimla si, že nad všemi znaky byla vytesána veliká opačná spirála. Ostatní přišli k ní a zůstali stát. Všimla si, že Aragon kouká na glyfy se soustředěným výrazem ve tváři. „Co si myslíte?“ zeptala se.

„Viděl jsem jiné příklady tečkovaných obrazců, jako jsou tyhle, kolem starých přístupových cest k Hopi,“ řekl nakonec. „Jsem přesvědčen, že poskytují informace o vzdálenosti a směru.“

„To určitě,“ posmíval se Black. „A dálničních mimoúrovňových křižovatkách a nejbližším hypermarketu. Každý ví, že petroglyfy Anasaziů se nedají rozluštit.“

Aragon si toho nevšímal. „Ten glyf ve tvaru stopy znamená jít pěšky a tečky označují vzdálenost. Podle jiných míst, která jsem viděl, odhaduji, že každá tečka představuje délku chůze asi 16 minut nebo tři čtvrtě míle.“

„A co symbolizuje ta antilopa?“ zeptala se Nora.

Aragon se na ni podíval. „Antilopu,“ odpověděl.

„Takže to není druh písma?“

Aragon se zase podíval na skálu. „Ne v tom smyslu, jak jsme zvyklí. Fonetické, sylabické a ideografícké. Podle mého názoru se jedná o úplně jiný způsob používání symbolů. Ale to neznamená, že to není písmo.“

„Na druhé straně horského hřbetu,“ řekla Nora, „jsem viděla hvězdu uvnitř měsíce ve slunci. S ničím takovým jsem se ještě nesetkala.“

„Ano. Slunce je symbol nejvyššího božství, měsíc je symbol budoucnosti a hvězda symbol pravdy. Chápu celou tu věc jako ukazatel orákula, jakýchsi anasazijských Delf.“

„Mluvíte o Quiviře?“ zeptala se Nora.

Aragon přikývl.

„A co znamená tahle spirála?“ zeptal se Holroyd.

Aragon okamžik váhal. „Ta spirála přibyla později. Je samozřejmě opačná. V kontextu s ostatním, co jsem viděl, se domnívám, že je to varování, osudové znamení nad všemi dřívějšími symboly. Zpráva pro cestovatele, aby nepokračovali, je to znak zla.“ Rozhostilo se ticho.

„Lvi a tygři a medvědi, no ne,“ mumlal Smithback.

‚Je jasné, že spoustu toho ještě nevíme,“ řekl Aragon, v jeho hlase byl slyšet lehounký nádech obranného tónu. „Možná vy, pane Smithbacku, s vašimi nezpochybnitelnými důkladnými znalostmi o anasazijských čarodějkách a jejich současných následovnících, skinwalkerech, byste nás mohl poučit.“

Spisovatel si přejížděl jazykem po vnitřní straně tváře, zdvihl obočí, ale neřekl nic. Když odcházeli, Holroyd vykřikl. Šel kolem boční strany skály nejblíže ke vstupu do štěrbinového kaňonu a ukázal na mnohem čerstvější nápis vyškrábaný do kamene perořízkem. Když se na to Nora upřeně dívala, rozhořely se jí tváře. S očima stále upřenýma na to místo poklekla vedle kamenu a rukama pomaličku přejížděla po úzkých zářezech P.K. 1983.

XX.

KDYŽ SE NORA DOTÝKALA INICIÁL SVÉHO OTCE NAskále, něco jako by někde uvnitř povolilo. Napětí nashromážděné za trýznivé dny najednou pominulo, opřela se o hladký povrch skály, cítila intenzivní, všeobjímající vlnu úlevy. Otec tady byl. Celou dobu šli po jeho cestě. Matně si uvědomovala, že skupina se shromažďuje kolem ní a všichni jí blahopřejí. Pomalu si stoupla. U malého dubového lesíka se všichni shromáždili, blízko místa, v němž potok prudce klesal do úzkého kaňonu. Všichni kromě Swireho měli dobrou náladu. Beze slova přešel s koňmi na nedaleký kousek půdy porostlý travou. Bonarotti umýval v potoce špinavé nádobí.

„Už tam skoro jsme,“ řekla. „Podle našich map je tohle ten štěrbinový kaňon, který hledáme. Na jeho vzdáleném konci bychom měli objevit Quiviru.“

„Určitě?“ zeptal se Black. „Mně připadá strašně uzounký.“

„Sledovala jsem stěny kaňonu,“ řekla Sloane. „Nebyly tam žádné cesty, které by vedly nahoru a do dalšího údolí. Pokud chceme pokračovat, je tohle jediná možná cesta.“

„Připozdívá se,“ řekla Nora. „Tou pravou otázkou teď je, jestli máme dát koním náklad na hřbet, anebo se tu utáboříme a půjdeme dál ráno.“

Black odpověděl jako první. „Já bych dneska raději výstroj už nepřenášel, děkuji, hlavně ne tamhletudy,“ pokynul na místo zarostlé rákosem směrem ke štěrbinovému kaňonu, který spíš než jako kaňon vypadal jako puklina ve skále.

Smithback se posadil, ovíval se dubovou větví s listím. „Když už se ptáte, já bych tu jen seděl, nohy bych si máčel v potoce a díval se, co za přísady do jídla vyndává Signore Bonarotti ze své kouzelné skříňky.“ Ostatní s ním souhlasili.

Nora se obrátila ke Sloane. V očích té ženy okamžitě spatřila stejnou dychtivost, kterou sama pociťovala. Sloane se pomaličku usmála a přikývla. „Máte do toho chuť?“ zeptala se.

Nora se podívala na vstup do úzkého kaňonu – sotva širšího než temná rýha v hoře – a přikývla. Potom se zase otočila ke členům expedice. „My se Sloane půjdeme na průzkum,“ podívala se na hodinky. Možná se nestačíme do setmění vrátit a zůstaneme tam přes noc. Nějaké připomínky?“

Žádné nebyly. Zatímco v táboře všechno šlo podle zaběhaných pravidel, Nora si do ruksaku uložila spací pytel a vodní pumpu. Sloane si zabalila totéž a ještě přidala lano a horolezeckou výstroj. Bonarotti každé z nich beze slova vtiskl do ruky balíček s jídlem. Hodily si ruksaky na záda, zamávaly na rozloučenou a vydaly se podél potoka. Kolem dubů, říčky, která bublala přes dno plné oblázků a vytékala v místě zarostlém rákosím za ústím kaňonu. Spousta rákosů byla polámaná a popadala, kolem se také povalovalo několik potlučených kmenů stromů a balvanů. Vydaly se dál do rákosí, šustilo a praskalo kolem nich. V dusném vzduchu tančil a bzučel hmyz. Nora šla první a odháněla ho netrpělivě rukou.

„Noro,“ slyšela Sloanin jemný hlas za sebou, „podívejte se opatrně vpravo. Koukněte se, ale nehýbejte se.“

Nora se ohlédla na rákos snad půl metru od ní. Malý šedý chřestýš ho pevně ovíjel asi tak ve výši jejích ramen. „Moc nerada to říkám. Noro, ale právě jste toho chudinku hada strčila loktem.“

Mělo to znít odlehčené, ale hlas se Sloane chvěl. Nora strnule hleděla, vyděšená. Viděla, že se rákos ještě pohupuje. „Pane bože,“ zašeptala a hrdlo se jí sevřelo. „Nezaútočil patrně jen proto, že by spadl,“ dodala Sloane. „Sistrurus toxidius, šedý pigmentový chřestýš. Druhý nejjedovatější chřestýš v Severní Americe.“

Nora dál zírala na hada, který téměř dokonale splýval s okolím. „Je mi trochu špatně,“ řekla. „Já půjdu první.“

Nora neměla ani v nejmenším chuť se o čemkoli dohadovat, zůstala stát na místě a Sloane šla dál, opatrně vybírala cestu polámaným rákosím, vždy po několika krocích se zastavila a bedlivě zkoumala cestu před sebou. Najednou se zastavila. „Tady je další,“ řekla.

Vyplašený had rychle sklouzl po rostlině před nimi. Zachřestil, až z toho mrazilo, a potom zmizel ve změti lodyh. „Škoda, že tu s námi není Bonarotti,“ poznamenala Sloane, když kráčela opatrně dál. „Uvařil by z nich nějakou dobrotu.“

Jak mluvila, přímo pod nohou se ozvalo další zachřestění. Vykřikla a odskočila a nechala tak hadovi dostatek prostoru. Po několika dalších trýznivých okamžicích se dostaly na vzdálenou stranu rákosového ostrůvku. Tam se před nimi otevřelo ústí kaňonu, dvě příkré stěny z vyhlazeného kamene přibližně deset stop od sebe. Dno bylo pokryto jemným pískem a po něm pomalu stékala mělká voda.

„Ježíši,“ řekla Nora. „Nikdy v životě jsem neviděla tolik chřestýšů pohromadě.“

„Asi je smyla do údolí povodeň,“ vysvětlila Sloane. „Teď jsou mokří, je jim zima a jsou rozčilení.“

Šly potokem do štěrbinového kaňonu, brodily se mělkou vodou. Stěny se k nim velice rychle přimkly, až měla Nora nepříjemný pocit, že je na dně dlouhého štíhlého kontejneru. Eóny povodní vymlely ve stěnách kaňonu lesklé, hladké prohlubně, hrby, kapsy a tunely. Obloha byla vidět jen občas a šly dál v červenavém polosvětle, které pronikalo jakoby přes filtr shora. Vysoké stěny blízko sebe vytlačily z kaňonu slunce, vzduch dole byl překvapivě studený. Na místech, kde si voda vymlela hlubší koryto, narazily na kaluže tekoucího písku. Nora zjistila, že nejlépe se kolem nich projde po čtyřech, a když se tekoucí písek přece jen dal do pohybu, lehla si na břicho a nohy nechala bez hnutí. Bylo to divné, ale ranec na zádech ji jakoby nadnášel, fungoval jako nějaký plovák.

„Bude hodně vlahá noc,“ řekla Sloane, když se vynořila z jedné tůně. Jak kaňon klesal, světlo bylo stále kalnější. V jednom místě se obrovský kmen topolu, strašlivě polámaný a omlácený, nějak zaklínil mezi stěny kaňonu asi dvacet stop nad jejich hlavami. O kousek dál byla ve skalní stěně úzká prohloubenina, nad malou stupňovitou římsou.

„To tedy musela být pořádná bouřka, když se ten strom dostal na takovéhle místo,“ mumlala Sloane a dívala se nahoru na ten kmen. „Moc nerada bych zůstala uvězněná někde v takovémhle kaňonu, když se rozpoutá bouřka.“

„Slyšela jsem, že nejdřív člověk cítí, jak se zvedá vítr,“ odpověděla Nora. „Potom je slyšet zvuk, který se odráží a zní znetvořeně. Někdo mi jednou říkal, že to zní jako vzdálené hlasy nebo potlesk. V tu chvíli sebou musí člověk pořádně hodit, aby se dostal pryč co možná nejdřív. Pokud slyší řev vody, když je ještě v kaňonu, je už na všechno pozdě. Následuje jenom smrt.“

Sloane se začala smát tím svým smyslným způsobem. „No, to teda díky,“ řekla. „Teď polezu nahoru pokaždé, jen co ucítím vánek.“

Jak pokračovaly v cestě, kaňon se zužoval stále víc a pořád klesal, na jeho dně byla celá řada tůní s čokoládově zbarvenou vodou. Někdy hloubka dosahovala jenom dva tři centimetry a zakrývala děsivý tekoucí písek; jindy ve vodě ani nestačily. Každá tůň byla s další spojena skloněnou škvírou tak úzkou, že se tudy musely protáhnout bokem a vaky nést v ruce. Nad jejich hlavami se mezi stěny zaklínily veliké balvany a vytvářely strašidelné hnědavé přítmí. Po půlhodinovém boji došly na násep nad zvlášť dlouhou úzkou tůní. Za ní Nora viděla mihotavé světlo. Šla první, ponořila se a přeplavala k menšímu balvanu zaktíněnému mezi stěnami přibližně ve výši šesti stop. Visely z něho husté závěsy plevele a kořenů a skrze ně pronikal sluneční svit. Nora podešla balvan a zastavila se u husté záclony, ždímala si vodu z mokrých vlasů.

„Je to jako vstup do něčeho kouzelného,“ řekla Sloane, když přicházela. „Ale do čeho?“

Nora se na ni chvíli dívala. Potom sepjala ruce a prošla hustou změtí rostlin. I když světlo odpoledního slunce nemělo už moc velkou sílu, po cestě těsným, klikatým kaňonem jim připadalo oslepující. Když oči přivykly, uviděla Nora, že se pod nimi otevírá malé údolí. Potok se vlil do do říčky na dně údolí. Byla to úzká povodňová oblast pokrytá rozbitými balvany, které před sebou opakovaně hnala přílivová voda. Topoly lemovaly kraje povodňové oblasti, jejich masivní kmeny byly potlučené a ověšené pozůstatky po záplavách. Potok si prorazil cestu kamenitou vrstvou uprostřed údolí, vytvořil si soustavu lavic z každé strany, které byly rovněž lemovány topoly, křovinným podrostem a květinami. Údolí působilo intimním dojmem: bylo jen asi čtyři sta yardů dlouhé a asi dvě stě yardů široké, kapsa v rudém pískovci posázená drahokamy. Jemné sluneční světlo dopadalo na orgie barev: kvetoucí apačské peří, indiánské štětce, šarlatové fialy. Nadýchané kumuly zbarvené odpoledním sluncem pluly po úzkém proužku oblohy nad skalními stěnami.

Vynořit se po dlouhé cestě temným úzkým kaňonem v takovémhle krásném údolí bylo jako čirou náhodou se dostat do ztraceného světa. Všechno – intimní velikost, vysoké stěny okolo, neuvěřitelná odlehlost, nesčetné těžkosti, než se sem dostaly – v Noře vyvolávalo pocit, že objevila ztracený ráj. Když se celá okouzlená rozhlížela, ucítila, jak se začíná zvedat vítr. Topoly šelestily, odpadávalo z nich chmýří, vznášelo se v lenivém vzduchu a vypadalo to, jako by v něm bylo uvězněno světlo. Po chvíli se Nora podívala na Sloane. Měla napjatý výraz ve tváři a snažila se potlačit rozrušení; jantarové oči jako by šlehaly blesky, když se rozhlížela kolem a podrobně si prohlížela nejprve dno kaňonu, potom stěny. Sloane lehce jako kočka šla podél mělkého potoka po dně kaňonu. Nora se za ní nejprve chvíli loudala. Prožívala smíšené pocity posvátné úcty ke kráse kolem a nové jistoty: tohle je údolí, které objevil její otec. A s touto jistotou ji napadla další myšlenka, strašná ve své náhlosti. Je tohle místo strašné stejně jako krásné? Najde snad ostatky svého otce na dně tohoto kaňonu nebo ukryté mezi římsami nahoře? Ale jak rychle ta myšlenka přišla, tak i ustoupila. Někdo našel a poslal jeho dopis. To samo o sobě je záhada, která ji neustále hlodá. Ale alespoň to znamená, že ať jsou otcovy ostatky kdekoli, budou patrně někde jinde, na místě blíže civilizaci. Pak přidala do kroku a šla za Sloane na plochou pískovou lavici obklopenou skalami, vysoko nad potokem. Lesík topolů vrhal stín.

„Hodilo by se tohle místo k táboření?“ zeptala se Sloane a hodila na zem svůj vak.

„Nemohlo by být lepší,“ odpověděla Nora. Sundala z ramene svůj vak, rozprostřela mokrý spací pytel, vyklepala ho a pověsila na keř. Potom se podívala na útesy čnící do výšky, které je obklopovaly ze čtyř stran. Vyndala ze svého vaku vodotěsný dalekohled a prohlížela si skály. Pískovcové útesy se poschoďovitě zdvihaly ze dna kaňonu: strmé srázy přerušované lavicemi jemnější zerodované vrstvy, která vytvořila plochá místa. U vzdáleného konce údolí ležely spadané balvany obrovské jako dům. V údolí nebyla ani stopa po nějaké cestě, zřícenině, po ničem. Otřásla se, když jí tělem náhle projel chlad, opakovala si, že kdyby to zničené město bylo nápadné, už by je někdo objevil. Jeskyně nebo výklenky vyhloubené v lavicích nahoře nemohou být zdola vidět. Přesně taková místa měli Anasaziové v oblibě. Její otec ale viděl jasně horolezeckou stezku. Očima znovu přejížděla čelní stěny skal, pátrala alespoň po náznaku cesty. Viděla jen hladký rudý pískovec.

Nora se ohlédla po Sloane. Ta už ukončila podrobné zkoumání stěn a kráčela po úpatí útesů, upřeně sledovala půdu pod nohama. Hledá střepy nebo pazourky, pomyslela si Nora uznale: to je vždycky dobrý způsob, jak lokalizovat zříceninu nahoře. Každých padesát stop se Sloane zastaví a bude šilhat na stěny útesu ze šikmého úhlu, bude hledat náznaky mělkých zářezů, které naznačují cestu. Nora zastrčila dalekohled do mokrých džín a šla po prazích a skalních římsách nad potokem, bedlivě prohlížela půdní profil, zda nenarazí na nějakou stopu po kultuře. Věděla, že by měly využít světla, než slunce zapadne, rozdělat oheň a připravit jídlo. Ale stejně jako Sloane měla potřebu dále pátrat. Dojít na protější stranu údolí trvalo deset minut. Tady se potok ztrácel v dalším štěrbinovém kaňonu, mnohem užším, než byl ten předchozí. Na rudých stěnách byly z obou stran úzké kamenné lavice a z rokliny dole se nesl zvuk padající vody. Opatrně se k tomu místu přiblížila. Voda padala z údolí a mlžný oblak se zdvihal od skal dole, takže v celé té části kaňonu se vznášel vodní závoj, skrze který sotva viděla. Vytvořilo se tak mikroklima a skály byly hustě pokryté mechem a porostlé kapradím. Podle map věděla, že potok dále pokračuje přes řadu svažujících se vodopádů a tůní, každý je oddělen dvaceti až třiceti stopami převislé skály. Sestoupit tudy by nešlo bez dobrého technického výkonu a stejně se dno štěrbinového kaňonu jevilo příliš úzké, aby se tam vešel člověk. Ale nemělo by smysl se o to ani pokoušet: jak napovídaly mapy, potok takhle neproniknutelně protéká šestnáct mil, až se nakonec rozlije na Severním okraji Mramorové rokliny a padá tisíc stop do řeky Colorado. Kdyby někoho zastihla prudká povodeň a smetla by ho do tohoto kaňonu, patrně by se potom dostal do Colorada jako rozemleté hovězí. Šla dál, zastavila se u hromady spadaných kamenů. Ve stínu útesů bylo chladno a ona se lehce otřásla. Ta hromada kamení s temnými dírami a skrytými místy vypadala jako doupě duchů. Vypadala příliš nestabilní, aby se po ní mohlo vylézt. V každém případě čelní stěna útesu za ní byla čistá, beze stupů. Přešla na druhou stranu potoka a setkala se tam se Sloane, která skončila prohlídku. Mandlové oči poněkud ztratily svoji zářivost. „Podařilo se?“ zeptala se Nora.

Sloane zavrtěla hlavou. „Nechce se mi věřit, že tu bylo město. Nenašla jsem nic.“

Pro jednou její značkový úsměv zmizel a zdála se být rozrušená, skoro rozzlobená. Tohle město je pro ni stejně důležité jako pro mě, pomyslela si Nora. „Anasaziové nikdy nikam nestavěli cesty,“ odpověděla Nora. „Musí tu něco být.“

„Možná,“ řekla Sloane pomalu a znovu si prohlížela útesy kolem. „Ale kdybych neviděla ta zobrazení z radaru a horský hřbet, stěží bych uvěřila, že jsme poslední dva dny šli vůbec po nějaké cestě.“

Slunce klesalo k západu a na dno údolí se začaly vkrádat stíny.

„Sloane, ještě jsme nezačaly ani pořádný průzkum údolí. Zítra dopoledne se tomu budeme věnovat a jestli ani potom nic neobjevíme, vezmeme si protonový magnetometr a prozkoumáme strukturu pod pískem.“ Sloane se stále upřeně dívala na útesy, jako by je vyzývala, ať vydají svá tajemství. Potom se podívala na Noru a pomalu se usmála.

„Možná máš pravdu,“ řekla. Pojď, rozděláme oheň a zkusíme, jestli se nám podaří usušit pytle.“

Když Nora rozdělala oheň v mělké jámě, kterou olemovala kamením, posadila se a vyměnila si vlhké obvazy na prstech. Ze spacích pytlů začala v teple lehce stoupat pára.

„Copak nám asi Bonaretti zabalil?“ zeptala se Sloane a přiložila několik polínek do ohně.

„Tak to zjistíme.“ Nora zalovila ve vaku, vytáhla hrnec a balíček, který jí Bonarotti vtiskl do ruky. Zvědavě ho rozbalila. Uvnitř byly dva sáčky, v jednom bylo cosi jako maličké těstoviny a ve druhém směs bylin. VLOŽTE DO VROUCÍ VODY A VAŘTE SEDM MINUT bylo napsáno na prvním sáčku černou fixkou; STÁHNETE Z OHNĚ, SLIJTE A PŘIDEJTE TUTO SMĚS bylo napsáno na druhém. Po deseti minutách stáhly kouřící směs z ohně, slily vodu a přisypaly obsah druhého sáčku. Z hrnce se najednou linula nádherná vůně.

„Kuskus s chutnými bylinkami,“ zašeptala Sloane. „Není Bonarotti prostě skvělej?“

Od kuskusu přešly na Sloanino jídlo – čočku se sušenou zeleninou v hovězím vývaru kořeněným kari – potom nádobí uklidily. Nora vyklepala svůj spací pytel a rozložila ho do jemného písku u ohně. Potom si svlékla skoro všechno mokré oblečení, vlezla do spacáku a lehla si, vdechovala čistý vzduch kaňonu, dívala se na hvězdy nad hlavou. I přes slova povzbuzení, která říkala Sloane – i přes vynikající jídlo – se Nora nedokázala úplně zbavit svého soukromého strachu.

„Tak co zítra najdeme, Noro?“ Sloanin chraplavý hlas se ozval z překvapivé blízkosti v temnotě, jako by byl ozvěnou jejích myšlenek. Nora se otočila na jedno rameno a rozhlédla se. Sloane seděla na svém spacím pytli se zkříženýma nohama a česala si vlasy. Džíny si pověsila na větev kousek dál, aby uschly, a dlouhé tričko jí zakrývalo holá kolena. V blikajícím světle jí jasně vystupovaly lícní kosti, což dodávalo jejímu krásnému obličeji záhadnou exotiku.

„Nevím,“ odpověděla Nora.

„Co myslíš, že najdeme?“

„Quiviru,“ skoro to zašeptala.

„Před hodinou sis nebyla tak jistá.“

Sloane pokrčila rameny. „Bude tady. Můj otec se nikdy nemýlí.“ Na jejím obličeji se zase objevil ten typický líný úsměv, ale podle tónu hlasu Nora poznala, že to není tak úplně žert.

„Tak mi o svém otci něco pověz,“ pokračovala Sloane.

Nora se dlouze nadechla. „Pravda je, že při pohledu zvenčí byl typický Ir darebák. Moc pil. Vždycky měl spoustu plánů. Nesnášel skutečnou práci. Ale víš co?“ Podívala se na Sloane. „Byl to nejlepší táta, jakýho vůbec člověk může mít. Miloval nás. Říkal nám, že nás miluje, desetkrát denně. To bylo první, co nám řekl ráno, a poslední na dobrou noc. Byl to nejlaskavější člověk, jakého jsem znala. Bral nás skoro na všechna svá dobrodružství. Chodili jsme s ním všude hledat ztracené zříceniny, vykopávat poklady, s detektory kovů prohlížet stará bitevní pole. Dnes se archeolog ve mně děsí toho, co jsme dělali. Na koních jsme se vydali do Hor pověr najít Důl ztraceného Holanďana, strávili jsme léto v divočině Gila, hledali jsme Adamsovy vykopávky – takovéhle věci. Je mi divné, že jsme to přežili. Naše máma to nesnášela a nakonec se s ním rozvedla. Aby ji nějak získal zpátky, odešel objevit Quiviru. A už jsme o něm nikdy neslyšeli – dokud nepřišel od něj ten starý dopis. Ale to kvůli němu jsem se stala archeoložkou.“

„Myslíš, že je ještě naživu?“

„Ne,“ řekla Nora. „O tom není pochyby. Nikdy by nás takhle neopustil.“

Vdechla voňavý noční vzduch, když se nad kaňonem rozhostilo ticho. „Ty sama máš velice nevšedního otce,“ řekla nakonec. Na temné obloze se objevil úzký proužek světla.

„Létavice,“ odpověděla Sloane. Chvíli mlčela. „To jsi říkala už na cestě. Asi je to pravda. Je nevšední otec. A ode mne očekává, že budu ještě nevšednější dcera.“

„Jak to?“

Sloane dál zírala na nebe. „Řekla bych, že patří k tomu typu otců, kteří své děti téměř nelidsky spoutávají. Vždycky mě nutil pracovat, osvědčit se. Mohla jsem se kamarádit jen s takovými dětmi, které se dokázaly zapojit do intelektuální diskuse u večeře. Ale nic z toho, co jsem udělala, nikdy nebylo dost dobré a dokonce ani teď nevěří, že bych mohla dosáhnout úspěchu.“

Zavrtěla hlavou. „Pamatuju si, když jsem chodila do sedmé třídy, moje paní učitelka na piáno pořádala koncert, na kterém vystupovali všichni její žáci. Připravila jsem si skutečně obtížnou Bachovu invenci o třech větách a byla jsem na sebe náležitě pyšná. Jenomže měla i další žákyni Ursulu Reinovou, skutečně geniální děvče. Dneska učí na Juilliardu. Hrála těsně přede mnou a vystupovala se Chopinovým valčíkem, zvládla ho v dvojnásobném tempu, než bylo obvyklé.“ Rysy obličeje jí ztvrdly. „Když to můj táta slyšel, přinutil mě vstát a odejít s ním. Byla jsem strašně naštvaná. Tak dlouho jsem nacvičovala a myslela jsem, že na mě bude hrdý… Vymyslel si nějakou výmluvu, něco že ho zlobí žaludek nebo tak. Ale mně byla jasná pravá příčina – nemohl vystát, že bych byla druhá.“

Zasmála se. „Pořád jsem celá vedle z toho, že chtěl, abych se přidala k téhle expedici.“

Nora v jejím smíchu zaslechla hořký podtón. „Nezdá se, že by ti to nějak ublížilo,“ odpověděla. „Protože jsem se nenechala,“ podívala se na Noru a vzdorovitě pohodila vlasy.

Nora si uvědomila, že Sloane mohla její poznámku špatně pochopit. „Ne, tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem říct, že –“

„A víš co?“ skočila jí Sloane do řeči, jako by ji neslyšela. „Vůbec si nepamatuju, že by mi můj táta řekl, že mě má rád.“ Podívala se jinam.

Nora nevěděla, jak na to zareagovat, tak změnila téma. „Tohle mě zajímá. Máš peníze, dobře vypadáš a nechybí ti ani talent, mohla bys být čímkoli. Proč jsi archeoložka?“

Sloane se k ní obrátila, úsměv se jí zase vrátil do tváře. „Proč? Copak archeoložky by měly být chudé, ošklivé a hloupé?“ Samozřejmě, že ne.“

Sloane se tiše zasmála. „To je rodinná záležitost. Rothschildové jsou bankéři, Kennedyové politici, Goddardové archeologové. „Jsem jeho jediné dítě. Vychoval mě k tomu, abych byla archeoložkou, a já neměla dost sil se mu vzepřít.“

Zase otec, pomyslela si Nora. Podívala se Sloane do obličeje. „Tobě se archeologie nelíbí?“

„Miluju ji,“ odpověděla, ve zvučném kontraaltu byl náznak vášně. „Nikdy jsem nepřestala myslet na vzácné věci a tajemství, která leží ukryta v půdě. Čekají na nás, abychom se z nich něco naučili, pokud budeme dost bystří na to, abychom je našli. Ale nikdy nebudu dost dobrá archeoložka, aby byl se mnou spokojen.“

Po chvilce mlčení mluvila energičtěji. „Je to zvláštní. Noro, kdybych našla Quiviru, víš, kdo s ní bude spojován a proslaví se? Kdo vstoupí do historických knih jako Wetherill a hrabě Morris? Já ne. To on.“ Svá slova doprovodila krátkým, drsným smíchem.

„Není to ironie?“

Na to Nora nedokázala najít odpověď.

Sloane si lehla do spacího pytle. Povzdechla si a jedním prstem si odhrnula vlasy. „Máš někoho?“

Nora se odmlčela, uvažovala o změně tématu. „Vlastně ne,“ odpověděla. „A ty? Chodíš s někým?“

„Nemám nikoho, koho bych neopustila okamžitě poté, co bych potkala toho pravého.“

Sloane na chvilku zmlkla, jako by o něčem přemýšlela. „A co si myslíš o mužích z naší skupiny? Víš, jako o mužích.“

Nora znovu zaváhala, nedělalo jí moc dobře takhle mluvit o lidech, které vedla. Ale teplo spacího pytle a jasné hvězdy, nějak spiklenecky blízko, ji přiměly trochu se uvolnit. „Abych pravdu řekla, nepřemýšlela jsem o nich jako o objektu svého zájmu.“

Sloane se tiše zasmála. No, to já jo. Tebe jsem přiřadila ke Smithbackovi.“

Nora se posadila. Ke Smithbackovi?“ vykřikla. „Je nesnesitelný.“

„Je v postavení, které by mohlo hodně znamenat pro tvoji kariéru, jestli tohle všechno vyjde. A je také vtipný, pokud máš ráda humor suchý jako martini. Posledních pár let vedl moc zajímavý život. Četla jsi tu jeho knížku o vraždách v newyorském muzeu?“

„Dal mi jeden výtisk. Nečetla jsem to.“

„Je to sakra dobrý čtení. A ten chlápek ani nevypadá špatně, v městském slova smyslu.“

Nora zavrtěla hlavou. „Je strašně zahleděný do sebe.“

„Možná. Ale myslím, že je to jen součást jeho fasády. Myslím, že toho hodně dokáže.“

Odmlčela se. „A podle rtů bych řekla, že umí sakramentsky dobře líbat.“

„Jestli to zjistíš v reálu, řekni mi.“ Nora se podívala na Sloane. „A tobě se někdo zalíbil?“

V odpověď Sloane bezděky ožila. „Black,“ řekla nakonec.

Noře chvilku trvalo, než to strávila. „Cože?“

„Kdybych si měla někoho vybrat, byl by to Black.“

Nora zavrtěla hlavou. „Tomu nerozumím.“

„Vím, že umí být hodně nepříjemný. Děsí ho, že je mimo civilizaci. Ale počkej. Až najdeme Quiviru, dostane se do svého živlu. Je velice snadné tady, uprostřed ničeho, zapomenout, že je jedním z nejpřednějších archeologů v zemi. A myslí mu to. Mluvím o někom, kdo dokáže pro kariéru udělat hodně.“ Zasmála se. „A koukni se, jak je veliký. Vsadím se, že musí být jak hasičská stříkačka.“

S těmi slovy vstala, nechala si tričko sjet z ramenou a spadnout na zem. „Teď koukej, co jsi vyvedla. Jdu se zchladit do potoka.“ Nora jakoby z dálky slyšela Sloane, jak se dole u potoka šplouchá. Za chvilku se vrátila, její štíhlé tělo se lesklo v měsíčním svitu. Nehlučně se nasoukala do spacího pytle.

„Sladké sny, Noro Kellyová,“ zamumlala. Potom se otočila a po chvíli Nora slyšela, jak pravidelně oddechuje. Ona sama ještě dlouho koukala na hvězdy.

XXI.

NORA SE PROBUDILA S TRHNUTÍM. SPALA TAK TVRDĚ, že chvilku nevěděla, kde je. Celá vyděšená se posadila. Úsvit barvil okraj stěny kaňonu nad hlavou do krvavá. Tepání v konečcích zavázaných prstů jí rychle připomnělo události předchozího dne: příšernou bitvu na horském hřbetu; objevení úzkého kaňonu a tohoto skrytého údolí za ním. Žádné stopy po zřícenině. Rozhlédla se. Spací pytel vedle ní byl prázdný. Vstala, rozbolavělé svaly protestovaly, a prohrábla popel. Natrhala suchou trávu, stočila ji do klubíčka a položila do ohniště. Zdvihl se tenký proužek dýmu, potom tráva vzplanula. Rychle přiložila několik klacíků. Z vaku vytáhla přístroj na preso, kávu a vodu, postavila jej na oheň a šla se k potoku umýt. Když se vrátila, kávovar už syčel. Nalila si šálek a v tu chvíli přicházela Sloane. Stálý úsměv ji opustil. „Dej si kávu,“ vybídla ji Nora.

Sloane uchopila nabízený hrnek a sedla si vedle ní. V tichosti upíjely, když se slunce pomalu plížilo po stěnách kaňonu.

„Nic tu není, Noro,“ řekla Sloane nakonec. „Všechno jsem tady prošla. Tvůj kamarád Holroyd by to tu mohl projít s magnetometrem, ale ještě nikdy jsem neviděla zříceninu pod pískem nebo v útesu bez sebemenší stopy na povrchu. Nenašla jsem tu jediný střep, jediný pazourek. A chodím tu celou hodinu.“

Nora odložila svoji kávu. „Já tomu nevěřím.“

Sloane pokrčila rameny. „Tak se koukni sama.“

„To udělám.“

Nora přešla k úpatí útesu a v kruzích procházela údolí ve směru hodinových ručiček. Narazila na stopy v místech, která Sloane prohledávala. Nora se zajímala spíš o útesy než o půdu. Dalekohledem systematicky prozkoumávala útesy, ústupky ve stěnách a kraj skály nad sebou. Po každých dvaceti krocích se zastavila a znovu pátrala. Ranní invaze slunečního svitu do údolí pokračovala, stíny se měnily každou minutu. Prohlížela skály z různých úhlů, snažila se něco rozpoznat – stup, vytvarovaný stavební blok, vybledlý petroglyf, cokoli, co by nasvědčovalo, že tu bydleli lidé. Když dokončila okruh, přecházela údolí ze severu k jihu a od východu k západu, brodila se potokem, dívala se na stěny vzhůru, snažila se pozorovat příkré útesy ze všech možných úhlů. Po devadesáti minutách se vrátila k tábořišti, mokrá a unavená. Beze slova se posadila vedle Sloane. Ta mlčky se skloněnou hlavou zírala do písku a líně malovala klackem kruh. Nora neříkala nic. Myslela na svého otce a na všechny ty strašné věci, co jí o něm za všechny ty roky řekla matka. Je možné, že by celou tu dobu měla pravdu? Byl nedůvěryhodný a nespolehlivý – jenom fantasta? Seděly u pohasínajícího ohně a mlčely možná deset dvacet minut, jak na ně dolehla prohra v celé své tíze.

„Co řekneme ostatním?“ zeptala se Nora nakonec.

Sloane pohodila hlavou a odhrnula si tmavé vlasy. „Uděláme to podle pravidel. Teď se nemůžeme vrátit, aniž bychom se vyhnuli formalitám. Jak jsi řekla včera večer, přineseme výstroj, uděláme archeologický průzkum údolí. A potom se vrátíme domů. Ty do své kanceláře. A já…“ odmlčela se.

„Ke svému otci.“ Nora se na ni podívala. V jantarových očích se objevil záblesk znepokojení. Podívala se na Noru a pohled jí změkl. „Ale vyšklebuji se tu jako sobecká školačka,“ řekla a zase se jí vrátil úsměv do tváře, „když jediný, kdo by skutečně potřeboval utěšit, jsi ty. Nedokážu ani vyjádřit, jak moc je mi to všechno líto. Noro. Víš, jak moc jsme všichni tvému snu věřili.“

Nora se podívala na temné útesy, které je obklopovaly, hladké pískovcové stěny, na nichž nebylo ani památky po nějaké cestě. V celé té skupině kaňonů nebyly žádné další zříceniny, což nebyla výjimka.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ řekla. „Nechce se mi věřit, že jsem vás sem všechny vytáhla, promarnila peníze tvého otce, riskovala vaše životy, zabila koně a to všechno pro nic.“ Sloane vzala Noru za ruku a konejšivě ji stiskla. Potom vstala. „Pojď,“ řekla. „Čekají na nás.“

Nora uložila vařič a spací pytel do vaku, potom si ho unaveně hodila přes rameno. V ústech měla bolestivě vyschlo. S myšlenkou na dny, které přijdou – kdy bude všechno jenom předstírat, pracovat bez jakékoli naděje – se skoro nedokázala vyrovnat. Znovu se podívala na skálu, viděla totéž, co předchozí den. Ranní světlo dopadalo v různých úhlech, postupovalo po nižších částech útesu. Očima instinktivně přejížděla po skalní stěně, ale ta byla čistá a pustá. Podívala se ještě výš. A potom něco uviděla: jediný mělký zářez ve skále čtyřicet stop nad zemí. Světlo teď dopadalo v dokonalém šikmém úhlu. Mohlo to být přirozené; vlastně to s největší pravděpodobností bylo přirozené. Stejně ale lovila ve svém vaku dalekohled. Zaostřila a znovu se rozhlížela. A bylo to tam: maličká prohloubenina, jako by se vznášela v prostoru asi tak stopu pod úzkou římsou. Zvětšená vypadala trošku nepřirozeně. Ale kde je zbytek cesty? Přejela dalekohledem směrem dolů a našla odpověď na svoji otázku: pod tím osamělým vrubem někdy nedávno odpadl kousek kamene z čelní stěny útesu: to místo bylo trochu lesklejší – zoxidovaná vrstva, která se za staletí na pískovci usadila – mělo světlejší, svěžejší barvu. Na úpatí útesu byl důkaz – hromádka úlomků kamene. Srdce jí začalo tlouci. Obrátila se a zjistila, že Sloane na ni zvědavě kouká. Podala jí dalekohled. „Podívej se na to.“

Sloane si prohlédla to místo. Celé tělo se jí najednou napjalo. „To je schod moqui,“ vydechla. „Vršek cesty, zbytek musel odpadnout. Pane bože, ta hromada dole. Jak jsem mohla být tak hloupá? Vždyť jsem tam byla, silou mocí jsem hledala střepy a ani mě nenapadlo…“

„K tomu malému sesuvu muselo dojít poté, co můj otec tu cestu viděl,“ řekla Nora. Ale Sloane už lovila ze svého vaku lano protkávané černými vlákny. „Co to děláš?“ zeptala se.

„To nebude problém,“ zněla odpověď. „Je to napínavý výstup, hodně strmý.“

„Ty polezeš nahoru?“

„To bych řekla, že polezu nahoru.“

Horečně vytahovala veškeré potřebné náčiní, sundala si turistické boty a natáhla si vhodnější obuv na lezení.

„A co já?“ zeptala se Nora.

Sloane se na ni podívala. „Ty?“

„Nemysli si, že nahoru polezeš beze mě. To ani náhodou.“

Sloane se postavila a začala stáčet lano. „Už jsi někdy lezla po skalách?“

„Trochu. Většinou na skály, kam se na vrchol lezlo po čtyřech a potíže nám dělaly balvany.“

„A co tvoje ruce?“

„Ty jsou v pohodě,“ trvala na svém Nora. Vezmu si rukavice.“

Sloane na okamžik zaváhala. „Nevzala jsem s sebou dost velkou výstroj, takže mě budeš muset jistit bez popruhů.“

„Dobře.“

„Tak jdeme na to,“ řekla Sloane a najednou se zářivě usmála. V okamžiku byly na úpatí útesu. Sloane se uvázala a potom pomohla Noře zaujmout základní postoj a ukázala jí, jak zacházet s uvazovacím zařízením. Nora si omotala lano kolem těla, když si Sloane poprášila ruce, potom se otočila a oslovila čelo útesu.

„Lezu,“ zavolala čistým hlasem. Nora ji sledovala, jak stoupá po skále s opatrností a dokonale, jak instinktivně nachází maličké úchyty na skále. Jak lezla nahoru, malá smyčka s vačkami a karabinami se pohupovala v nehybném vzduchu. Nora lehce povolovala lano. Ve výšce patnácti stop se Sloane zastavila a z vaku vyndávala vše potřebné k fixování lana na čelní stěnu útesu a pustila se do práce. Potom –vykřikla „Kamení!“ a Nora uskočila stranou před sprchou úlomků.

Po další minutě Sloane dosáhla jediného záchytného místa pro nohu, potom se dostala na římsu nad ním. Ukotvila lano, přivázala ho a zavolala „Odjišťuju se!“ Potom se naklonila ke kotvám a zavolala dolů na Noru

„Jsem zajištěna!“ Chvilku bylo ticho. Potom znovu zakřičela.

„Vidím cestu!“ Její hlas se odrážel údolím. „Vede dál asi tak dvě stě stop a potom se ztrácí za první lavicí. Noro, to město musí být ve výklenku hned nad ní!“

„Lezu nahoru!“ vykřikla Nora.

„Pomalu,“ ozval se hlas shora. „Drž se značek, co jsem nakreslila křídou, na těch místech jsou nejlepší úchyty. Nelez přímo, používej vnitřní stranu nohou. Úchyty na ruce jsou malé.“

„Dobře,“ řekla Nora, uvolnila lano zjištění. Odjišťuju se!“

Stoupala po čelní stěně útesu, bolestně si uvědomovala, že její výstup není zdaleka tak graciézní a postrádá i Sloaninu jistotu. Po několika minutách se jí svaly na rukou a lýtkách křečovitě chvěly z napětí, jak se chytala maličkých výstupků. I když měla rukavice, konečky prstů ji strašně bolely. Uvědomovala si, že Sloane drží lano pevněji než normálně, ale byla jí vděčná, že jí takhle pomáhá vylézt nahoru. Jak se přiblížila k jedinému starému schodu, pravá noha jí po úchytu sjela. Nemohla se udržet zavázanýma rukama a začala klouzat zpátky. „Jisti mě!“ vykřikla. Lano se okamžitě napjalo.

„Odkloň se od skály!“ slyšela Sloanin hlas. „Já tě vytáhnu!“

Nora se krátce trhaně nadýchla, posledních pár stop napůl lezla a napůl se nechala vytáhnout na římsu. Postavila se na roztřesené nohy, masírovala si prsty. Z místa, kde stála, viděla, jak stěna kaňonu ustupuje dolů v příšerném úhlu. Ale alespoň nebyla úplně vertikální a úhel se postupně zmenšoval. Sloane měla pravdu, zdola tu cestu nebylo vidět, ale tady se ukázala úplně jasně.

„Jsi v pohodě?‘ zeptala se Sloane. Nora přikývla a její společnice zahájila druhý výstup, lano táhla za sebou. Tady už byla horolezecká stezka, takže výstup byl jednodušší. Přibližně po padesáti stopách se zajistila a po chvíli už vedle ní stála Nora, udýchaná z té námahy. Lavice v prohlubni nad nimi se vynořila blíže, její ukrytá tajemství byla na dosah, zbýval poslední výstup. Po deseti minutách lezení se cesta podstatně vylepšila.

„Víš co, zbytek vylezeme v sóle,“ řekla Sloane, v hlase bylo jasně slyšet rozrušení.

Nora věděla, že technicky by se měly navzájem z bezpečnostních důvodů jistit lany. Ale chtěla už co nejdřív vylézt na tu lavici nahoře – jako Sloane. Na nevyslovený signál se odvázaly od lana a rychle šplhaly nahoru. Ten zbývající kousek skály zvládly za malou chvíli. Lavice byla asi patnáct stop široká, jemně se svažovala, byla porostlá travou a rostla tam i opuncie. Stály tam bez hnutí a zíraly před sebe. Nebylo tam nic: žádné město, žádný výklenek –jen holá skála útesu, která navazovala na další útes o dvacet stop dál, ten se tyčil do výšky vertikálně nejméně pět set stop.

„Hergot,“ zaúpěla Sloane. Ramena jí poklesla.

Nora znovu nevěřícně prozkoumávala celou lavici. Nic tam nebylo. Začaly ji pálit oči a odvrátila se. A poprvé se podívala na druhou stranu kaňonu.

Přes celou délku protější čelní stěny útesu se klenul obrovský výklenek. Visel ve vzduchu mezi nebem a zemí. Ranní slunce jej osvětlovalo v dokonalém úhlu, vrhalo výseč bledého světla do alkoven pod obrovskou klenbou. Uvnitř bylo ukryto pobořené město. Z rohů města vystupovaly čytři velké věže a mezi nimi velice složitě rozmístěné bloky místností a kruhové kivy s černými okny a dveřmi. Ranní slunce pozlatilo stěny a věže, takže to celé působilo jako město snů: neskutečné, éterické, skoro jako by se mělo každou chvíli rozplynout. Bylo to nejdokonalejší město Anasaziů, jaké kdy Nora viděla; hezčí než Cliff Paláce, velké jako Pueblo Bonito.

Sloane se podívala na Noru. Potom se i ona pomalu otočila a pohlédla přes kaňon. V obličeji smrtelně zbledla. Nora pevně zavřela oči a potom je znovu otevřela. Město tam bylo pořád. Pomalu přejížděla očima po celém tom výjevu, přímo se vpíjela do celého obrazu. Rozeznala kruhovitý tvar Velké kivy zaklíněné doprostřed města: největší, jakou kdy viděla, a přece byla zastřešená. Netknutá Velká kiva… Nic takového nikdo nikdy nenašel. Viděla, jak byl samotný výklenek zastrčen daleko od lavice, takže zdola ho nebylo vidět. Velký pískovcový útes nad ní se vzdouval do obrovské vypouklé křivky nejméně padesát stop ode dna výklenku. Právě tenhle náhodný geologický artefakt a eroze umožnily to město ukrýt – nejen shora a zdola, ale také z okraje protějšího kaňonu. S trochou zoufalosti si pomyslela: Doufám, ze to můj táta viděl. Najednou se jí podlomila kolena a pomalu klesla k zemi. Posadila se a dál upřeně koukala přes údolí. Ozvalo se zašustění a Sloane poklekla vedle ní. „Noro,“ ozvala se hlasem s jemnou stopou po ironii, kterou zlehčila vážnost celé situace, „myslím, že jsme našly Quiviru.“

XXII.

NÁSLEDOVALA dlouhá přestávka. Nora přehlížela lavici, jak se zatáčela kolem kaňonu. Na místech, kde byla jen úzkou římsou hladké skály, viděla, že do pískovce byl nesčetnýma prehistorickýma nohama vyšlapán mělký žlábek. Jedna její část tohle všechno registrovala docela střízlivě; její druhá část byla někde hodně daleko, stále ještě v šoku, neschopná vyrovnat se s velikostí toho objevu. Její objektivní já jí napovídalo, že by se měly vrátit pro ostatní, vzít výstroj a pustit se do formálního průzkumu. „A co je na tom,“ odpověděla. „Jde se na věc.“

Celá roztřesená se postavila na nohy, Sloane ji následovala. Rychlá, jakoby snová chůze je dovedla kolem vzdáleného konce kaňonu na kraj velkého výklenku. Tam se Nora zastavila. Teď se na zříceninu dívaly ze vzdálené strany, v ostrém úhlu. Ranní slunce se opíralo pouze do fasády města; zbytek se ztrácel v temnotě pod velikou skálou, přízračná zřícenina se rozplývala v purpurovém stínu. Quivira měla svůj půvab, smysl pro vyrovnanost, což kontrastovalo s masivní kamennou stavbou. Vypadalo to, jako by to město bylo naplánováno a postaveno spíše jako jednotka, ne že se budovalo postupně, jako většina ostatních velkých obydlí Anasaziů v útesech. Stále tu ještě byly stopy po bílení vnější stěny a na Velké kivě se rýsoval náznak modrého kotouče namalovaného ze strany. Čtyři věže byly do páru, dvě na každé straně výklenku, hlavní část města se rozprostírala mezi věžemi a Velkou kivou v samotném středu. Každá věž byla vysoká asi padesát stop. Dvě přední stály samostatně; ty zadní byly vlastně postaveny pod přirozenou kamennou střechu výklenku. Stavba byla na první pohled v dobrém stavu, ale při bedlivějším obhlédnutí se ukázalo, že do dokonalého stavu má daleko. Nora si všimla několika ošklivých trhlin po stranách čtyř věží. Na jednom místě zdivo v horním podlaží odpadávalo a temný interiér zůstal obnažen. V terasovitém městě mezi věžemi se zbořilo několik místností ve třetím poschodí. Ostatní byly jakoby ohořelé. Ale celkově zůstalo město pozoruhodně zachované, stěny byly vybudovány z vrstev kamene v kombinaci s nepálenými cihlami. U některých stály dřevěné žebříky. Stovky místností pořád byly netknuté a zastřešené – složité uspořádání bloků místností a menších kruhových kiv s černými okny a dveřmi – Velká kiva, která dominovala středu, se zdála téměř nedotčená. To město bylo postaveno tak, aby stálo na věky. Nora pátrala očima po temných zákoutích výklenku. Za věžemi, terasovitými bloky místností a náměstím vedla úzká cesta mezi zadní částí města a dlouhou řadou přikrčených obilnic. Cesta byla hodně nízko položená a zastíněná. Zdálo se, že za obilnicemi je druhá, ještě sevřenější ulička – spíše jen prostor na protáhnutí – zahalená do tmy. To bylo neobvyklé: Nora nikdy nic podobného neviděla. Ve většině měst Anasaziů byly obilnice postaveny přímo v zadní stěně jeskyně. I když archeoložka v ní registrovala všechna tato pozorováni, uvědomovala si, že se jí chvějí ruce a srdce jí buší jako o závod.

„Je to pravda?“ slyšela chraplavý Sloanin šepot.

Jak se blížily k městu, začaly se pomalu vynořovat piktografy na čelní stěně útesu. Byly v několika vrstvách, postavy malované přes postavy, Anasaziové je zobrazovali červeně, žlutě, černě a bíle. Byly tam otisky rukou, spirály, postavy šamanů s velikými rameny a liniemi síly, které do vějíře vycházely od jejich hlav; antilopy, vysoká zvěř, hadi a medvěd a také geometrické vzory, jejichž význam nebyl jasný. „Podívej se nahoru,“ řekla Sloane.

Dvacet stop nad jejich hlavami byly nad sebou řady negativních otisků rukou: barva přestříkaná přes ruku opřenou o skálu, bylo to velké množství rukou, které mávají na rozloučenou. Nad ně, na samotnou vyklenutou střechu, Anasaziové namalovali složitý vzor křížů a bodů různých velikostí. Něco na nich bylo povědomé. Potom pochopila.

„Pane bože, vždyť to je planetárium Anasaziů.“

„Ano. To je konstelace Orionu. A tamhle je myslím Casiopeia. Je to jako Planetárium v kaňonu de Chelly, jen propracovanější.“

Nora instinktivně zvedla fotoaparát. Potom spustila ruce. Na to bude čas později, spousta času. Teď si to chtěla jenom zažít. Postoupila o krok dopředu, potom zaváhala a otočila se na svoji společnici. „Vím, co máš na mysli,“ řekla Sloane. „Cítím to úplně stejně. Je to, jako bychom sem nepatřily.“

„Taky nepatříme,“ slyšela Nora samu sebe.

Sloane se na ni chvilku koukala. Potom se obrátila a vykročila ke zřícenině. Nora šla pomalu za ní. Když vešly do chladné temnoty, jejich stíny splynuly se stíny kamene. Hejno vlaštovek vylétlo ze svých hnízd z bláta nad jejich hlavami, kroužily ve slunci, zalétaly nízko a křičely nespokojeně, že je někdo vyrušuje. Šly dál k širokému prostoru náměstí před věžemi, nohy se jim bořily do jemného písku. Nora se podívala na zem a zjistila, že tam nejsou skoro žádné kulturní sutiny: všechno pokrývala několik palců silná vrstva jemného, větrem navátého prachu. Před první věží se Nora zastavila a položila ruku na chladnou stěnu. Věž byla postavená rovně a s jistotou, uvnitř se mírně svažovala. Byla bez dveří. Muselo se do ní vcházet zezadu. Pár zářezů na straně vypadalo jako šípovité otvory. Když nahlédla do jedné z puklin dole ve věži, poznala, že stěna je nejméně deset stop silná. Ty věže sloužily nepochybně na obranu. Sloane prošla kolem čelní stěny věže. Nora jí šla v patách. Napadlo ji, že je zvláštní, jak se instinktivně drží u sebe. Na tom místě bylo něco velmi znepokojivého, nedokázala to bezprostředně vyjádřit slovy. Možná to bylo tím, že se jednalo o místo, které sloužilo k obraně: masivní stěny, málo dveří při zemi. Dokonce u některých střech namířených dopředu byly naskládány kulaté kameny, bezpochyby připravené proti vetřelcům, Anasaziové jim je svrhávali na hlavu. Nebo ji skličovalo absolutní ticho toho místa, zápach prachu a nepatrné aroma rozkladu. Podívala se na Sloane. Ta se už vzpamatovala a do skicáku si dělala nákresy. Její klid jí vracel sebedůvěru. Otočila se zpátky k věži. Na zadní straně, na úrovni druhého poschodí teď uviděla malá dvířka, zčásti zhroucená. Byla dostupná z ploché střechy, o niž byl opřený žebřík z kulatiny, dokonale zachovaný. Postoupila k žebříku a opatrně vylezla na střechu. Sloane zavřela skicák a vydala se za ní. O chvíli později skloněné procházely vstupními dveřmi a rozhlížely se v šeru věže. Čekala, že uvnitř bude schodiště, ale místo něj byly na stěnách zavěšené tyče se zářezy. Z vnitřních stěn vystupovaly kameny, byly to vlastně stupačky. Nora už dřív takovéhle uspořádání viděla ve zřícenině Shaft House v Novém Mexiku. Vystoupat na věž mohly tak, že jednou nohou používaly zářezy a druhou vystouplé kameny. Bylo to záměrně hodně nebezpečné a náročné, ten, kdo se touto cestou vydal, musel používat všechny čtyři končetiny současně. Shora mohli obránci nepřítele odrážet kamením nebo šípy. Na samotném vrcholku věže poslední žebřík procházel malým otvorem do místnůstky pod střechou: poslední reduta pro případ útoku. Nora se podívala na obrovské pukliny ve stěnách a na dřevěné žebříky – tenoučké, křehké a ztrouchnivělé. I v době, kdy je tam opřeli, to byl děsivý výstup; teď to bylo zcela nemyslitelné. Pokynula Sloane, znovu prošly skloněné dveřmi a lezly dolů ke stupňovitému průčelí samotného města. Jakýkoli průzkum věží bude muset počkat. Když Nora vyšla z věže, přistoupila k úpatí nejbližšího bloku místností. Za staletí navátý písek utvořil úplné závěje u průčelí domů. Místy byly návěje tak vysoké, že se po nich dalo vyšplhat na ploché střechy, které vedly do vyšších poschodí a odtud potom do druhého poschodí. Za bloky místností uviděla kruhovitou Velkou kivu a stylizovaný modrý kotouč vyrytý do fasády, bílý pás nahoře. Sloane šla pomalu, dívala se nejprve na Noru a potom na hromadu písku. Nora si znovu uvědomila, že podle protokolu by měly dojít pro ostatní a určit formální postup prací. Ale zároveň si uvědomila, že nikdo, dokonce ani Richard Wetherill nenašel takovéhle město Anasazíů. Nutkání prozkoumat ho bylo příliš silné, aby se mu dalo odolat. Vyškrábaly se po hromadě písku na střechy v prvním poschodí. Před nimi se rozprostírala řada temných dveří. Když se Nora ohlédla, na kraji střechy uviděla osm nádherných pestrých nádob sv. Jana v řadě, napůl zasypaných v písku, v perfektním stavu. Tři z nich měly ještě pískovcová víka. Ženy se zastavily u nejbližších dveří, znovu pocítily to zvláštní zaváhání.

„Jdeme dovnitř,“ řekla nakonec Sloane. Nora prošla dveřmi. Postupně, jak oči přivykaly kalnému světlu, poznala, že místnost není prázdná. Na vzdálené straně byl krb, vedle něj dvě vroubkované keramické nádoby na vaření zčernalé od kouře. Jedna se rozbila a na zem se vysypaly maličké kukuřičné klasy Anasaziů. V jednom rohu si krysy vybudovaly hnízdo, byla to hromada úlomků dřeva a slupek z kaktusu pokrytá silnou vrstvou trusu. Štiplavý zápach jejich moči prostupoval celou místnost. Když Nora popošla kousek dopředu, všimla si, že u dveří na kolíku visí pár sandálů utkaných z vláken juky.

Sloane rozsvítila baterku a přejížděla paprskem světla ke tmavým dveřím ve vzdálené stěně. Nora jimi prošla a ocitla se v další místnosti s velice složitým vzorem namalovaným na omítnutých stěnách.

„To je had,“ řekla. „Stylizovaný chřestýš.“ Neuvěřitelné.“

Sloane přejela světlem přes vzor. „Jako by to někdo namaloval včera.“ Světlo se zastavilo na nice v jedné stěně. „Podívej, Noro, něco tam je.“ Nora tam popošla. Byl to balíček jelenice velký asi jako pěst, pevně stočený a svázaný.

„To je léčivý balíček,“ zašeptala. „Podle vzhledu nejspíš s horskou půdou.“

Sloane na ni zírala. Víš o někom, kdo by našel netknutý léčivý balíček Anasaziů?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděla Nora. „Tenhle je nejspíš první.“

Stály chvíli v té místnosti, vdechovaly starý vzduch. Potom Nořiny oči přilákaly třetí dveře. Menší než ostatní a ukázalo se, že vedou do špižírny. „Ty první,“ řekla Sloane.

Nora se po čtyřech protáhla nízkými dveřmi a zastavila se v dusném prostoru. Sloane se vydala za ní. Žluté světlo pronikalo závojem prachu, který ty dvě ženy svým příchodem rozvířily. Postupně se ze šera začaly vynořovat předměty a barvy. U zadní stěny byla řada výjimečných nádob: hladké, vyleštěné, pomalované fantastickými geometrickými vzory. Z jedné nádoby vyčuhoval svazek modlitebních tyčinek, vyřezávaných, zdobených pery a malovaných, dokonce i v tom matném světle se leskly barvami. Vedle nich byla dlouhá kamenná paleta ve tvaru velikého listu a na ní naskládán tucet fetišů různých zvířat z polodrahokamů, každé mělo do zad vbodnutý hrot šípu s provázkem ze šlachy. Kousek dál byla miska plná dokonalých maličkých ptačích figurek, všechny z nejčernějšího obsidiánu. Ještě o kousek dál byla kamenná lavice se spoustou pečlivě rozložených artefaktů. Když Nora nevěřícíma očima bloudila v kalném světle, uviděla rozpadlou jelenicovou tašku, z níž se vysypala sbírka kamenů a několik nádherných tašek utkaných z vláken apocynum naplněných červeným okrem. Ticho v útrobách poničeného města bylo absolutní. V téhle jediné místnosti je toho víc, než co mají největší muzea ve svých sbírkách, pomyslela si Nora. Sledovala paprsek světla, když odhaloval další pozoruhodné objekty. Lebku medvěda grizzlyho zdobenou modrými a červenými barevnými pruhy, svazky trávy nacpané do očních důlků. Chřestítka chřestýšů uvázané ke konci malované hůlky s připojeným lidským skalpem. Velký arch slídy vyřezaný ve tvaru ošklivě se šklebící lebky se zuby vykládanými krvavě rudým karneolem. Krystalický křemen vyřezaný do tvaru brouka. Jemně upletený koš, z vnější strany zdobený maličkými měňavými pírky z hrudi kolibříků. Instinktivně hledala Sloanin obličej v temnotě. Sloane se na ni podívala, v jantarových očích jí divoce zablesklo. Vyrovnanost, která se tak rychle vrátila, byla ta tam.

„Tohle je určitě špižírna rodiny, která tu bydlela,“ řekla nakonec Sloane roztřeseným hlasem. „Jen jedna rodina. V tomhle městě by mohly být ještě tucty takovýchhle místností. Možná i stovky.“

„Tomu věřím,“ odpověděla Nora. „Ale nemohu uvěřit tomu bohatství. I v dobách Anasaziů by tohle bylo nepředstavitelné jmění.“

Jak vešly dovnitř, ve žlutém světle se v chladném těžkém vzduchu zvedal prach. Nora se zhluboka nadechla, potom ještě jednou, snažila se uklidnit. „Noro,“ zamumlala nakonec Sloane. Uvědomuješ si, co jsme našly?“

Nora odtrhla oči od změti objektů. „Snažím se,“ odpověděla.

„Právě jsme udělaly jeden z největších archeologických objevů všech dob.“

Nora polkla, otevřela ústa, že odpoví. Ale nevypravila ze sebe ani jedinou hlásku a nakonec prostě jenom přikývla.

XXIII.

PO DVANÁCTI HODINÁCH SE MĚSTO QUIVIRÁ PONOŘILO DOstínu, pozdně odpolední slunce vysílalo své poslední paprsky na útesy proti zřícenině. Nora odpočívala na staré opěrné zdi pod tím, čemu začali říkat Planetárium, a měla pocit, že takhle vyčerpaná nebyla za celý život. Slyšela rozrušené hlasy ostatních členů expedice, rozléhaly se celým městem, deformovaly se a zesilovaly odrazem od okolních skal. Podívala se dolů na provazový žebřík a kladkový systém, který Sloane připravila, aby umožnila ostatním rychlý přístup do Quiviry. Hluboko dole, mezi topoly, kde si vybudovali tábor, viděla kouř ohně, který rozdělal Bonarotti, a šedou obdélníkovou skvrnu, což byl jeho skládací servírovací stolek. Kuchař jim slíbil medailonky z divoké zvěře s kávovou omáčkou barbecue a – což bylo ohromující – dvě lahve Chateau Pétrus na oslavu. Myslela na to, že to byl nejdelší – a nejvýznamnější – den jejího života: „den všech dnů“, napsal Howard Carter poté, kdy vstoupil do Tutanchámonovy hrobky. A to je teprve čeká Velká kiva. Ale až po průzkumu terénu. Během dne se Nora několikrát přistihla, jak v pískovcové zřícenině hledá stopy, nápisy, výkopy – cokoli, co by dokazovalo, že její otec skutečně do Quiviry došel. Ale racionální já v ní vědělo, že neustálé proudění větru a zvířecí stezky už dávno vymazaly veškeré stopy, které tu po něm mohly být. A mohlo se také stát, že stejně jako Nora, byl příliš ohromen majestátností města a měl pocit, že jakýkoli moderní nápis by tady byl vlastně svatokrádež. Skupinka lidí se vynořila ze zříceniny, Sloane jako poslední. Swire a Smithback přišli k Noře a provazovému žebříku. Swire prostě klesl k zemi, pod opálenou pletí bylo vidět, že zčervenal, ale Smithback zůstal kousek za ním a živě rozprávěl.

„Neuvěřitelný,“ říkal tak hlasitě, až to v tichu okolního světa tahalo za uši. „Teda, takovej nález. Vedle toho bude objevení hrobky krále Tuta vypadat jako…“

Zmlkl a na chvilku ztratil řeč. Noru nevysvětlitelně podráždilo, že jeho myšlenky se s jejími zcela shodují. „Víte, dělal jsem něco v Muzeu přírodopisných dějin,“ znovu se rozhovořil, „a jejich sbírka tomuhle místu nesahá ani po kotníky. Tady je mnohem víc věcí, než ve všech muzeích světa, kruci. Až tohle uslyší moje agentka, bude z toho –“

Nořin upřený pohled spisovatele umlčel.

„Omlouvám se, madam předsedkyně.“ Smithback se zklidnil a jen na chvilku se nechal vyvést z konceptu. Ze zadní kapsy vyndal malý kroužkový zápisník a začal si psát poznámky. Došli k nim Aragon, Holroyd a Black, za nimi Sloane.

„Tohle je objev století,“ řekl dunivým hlasem Black. „To je triumf celé kariéry.“

Holroyd se posadil k opěrné stěně, pomalu a nejistě jako stařec. Nora viděla, že má ušpiněný obličej a na něm pruhy, jako by při pohledu na to všechno plakal.

„Jak je, Petere?“ zeptala se potichu.

Podíval se na ni s chabým úsměvem. „Zeptejte se zítra.“

Nora se obrátila k Aragonovi, zvědavě si prohlížela jeho obličej a kladla si otázku, jestli takhle obrovský objev prolomí jeho zarputilou rezervovanost. Koukala se na jeho obličej lesklý od potu a na oči, které ztmavly a leskly se jako obsidián, kterého bylo v tom městě plno. Podíval se na Noru. A potom, poprvé od chvíle, kdy se seznámili u ohniště na začátku výpravy, se usmál, zeširoka a upřímně, v opáleném obličeji se objevily velké bílé zuby.

„To je fantastické,“ řekl, když jí pevně stiskl ruku. „Skoro se tomu ani nedá věřit. Všichni vám máme za co děkovat. Já možná ještě víc než ostatní.“

V jeho hlubokém vibrujícím hlase byla zvláštní síla. „Za všechny ty roky jsem došel k přesvědčení, že nikdy neobjevíme tajemství Anasaziů. Ale tohle město má klíč. Já to vím. A jsem šťastný, že u toho mohu být.“

Sundal si batoh, položil ho na zem a sedl si k ní. „Musím vám něco říct. Možná na to teď není ten pravý čas, ale čím déle tu budeme, tím to bude těžší.“ Podívala se na něj. „Ano?“

„Vy víte, že věřím v nulové trauma z nálezu. Nejsem tak horlivý, jako někteří jiní, ale pořád cítím, že by byl strašný zločin tohle město nějak narušit, zbavit ho jeho podstaty a nakřečkovat si předměty odtud do muzejních depozitářů.“

Black odfrkl. „Netvrďte mi, že ty hlouposti věříte. Nulový trauma z nálezu je hloupost. Skutečný zločin by byl nechat tohle místo neprozkoumané. Jen si představte, co všechno se můžeme dovědět.“

Aragon se na něj vyrovnaně podíval. „Můžeme se dovědět všechno, co potřebujeme, aniž bychom vyplenili celé město.“

„Odkdy se disciplinovaným archeologickým vykopávkám říká plenění?“ zeptala se Sloane mírně.

„Současná archeologie je předzvěstí budoucího plundrování,“ odpověděl Aragon. „Jen si vemte, co ve jménu vědy udělal Schliemann v Tróji před sto lety. Prakticky to místo vybuldozeroval, zničil pro budoucí generace. A to byly v tehdejším pojetí disciplinované vykopávky.“

„No, tak to všichni můžete chodit kolem po špičkách, fotit a na nic ani nesáhnout,“ řekl Black zvýšeným hlasem. „Ale co se mě týká, nemůžu se dočkat, až se pustím do tamhle toho smetiště.“

Otočil se ke Smithbackovi. „Nevzdělance upozorňuji, že všechny tyhle poklady jsou prostě úžasný – ale nic vám neprozradí tolik, co hromada smetí. Dobře si to zapamatujte pro tu svoji knížku.“

Nora se dívala z jednoho člena výpravy na druhého. Takovouhle diskusi očekávala, ale ne takhle brzy. Pomalu řekla: „Nemůžeme začít s vykopávkami ve městě, i kdybychom chtěli. Můžeme doufat jen v to, že během několika následujících týdnů to tu prohlédneme a sepíšeme dokumentaci.“

Black chtěl protestovat a ona zdvihla ruku. „Pokud bychom měli provést skutečné určení dat a analýzu města, museli bychom být trochu agresivní. To je Blackova práce a on se omezí pouze na jediné místo, kam zasáhne – bude to smetiště. V žádné jiné části samotného města nebudeme provádět žádné vykopávky, s žádnými artefakty nebudeme hýbat ani nebudeme nic odstraňovat, pokud to nebude naprosto nezbytné, a to výlučně s mým výslovným souhlasem.“

„Narušení místa,“ opakoval sarkasticky Black, ale tvářil se spokojeně. „Pro další analýzu v Ústavu budeme muset odebrat několik druhů vzorků,“ pokračovala.

„Ale jen z nejméně kvalitních artefaktů, které se vyskytují ve městě několikrát. Ústav potom rozhodne, jak výhledově k tomuto místu přistoupíme. Ale slibuji vám, Enrique, že doporučím, aby Quivira zůstala nedotčená.“ Zostra se podívala na Sloane, která jí soustředěně naslouchala. „Souhlas?“ Po chvilce Sloane přikývla.

Aragon se podíval z jedné na druhou. „Za takových okolností to budeme muset přijmout.“ Potom se znovu usmál a najednou vstal. Všichni mlčeli.

„Noro,“ řekl, všichni vám blahopřejeme.“

Noře udělalo moc dobře, když slyšela, jak jí všichni tleskají a Black k tomu potlesku ještě píská. Potom vstal i Smithback a zdvihl polní láhev. „Chtěl bych připít na Padraica Kellyho. Nebýt jeho, nikdy bychom sem nedošli.“

Překvapilo ji, že si na jejího otce vzpomněl zrovna Smithback, vyvolalo to v ní veliké emoce a v krku jako by jí vyrostl knedlík. Celý den na otce podvědomě myslela. Ale nakonec po něm nenašla jedinou stopu a byla Smithbackovi vděčná, že si na něj vzpomněl.

„Děkuju vám. Myslím, že nastala vhodná chvíle, abychom si všichni začali tykat,“ řekla.

Smithback se napil a podal láhev dál. Skupinka ztichla. Světlo z údolí rychle ustupovalo a byl čas, aby slezli po provazovém žebříku a šli se navečeřet. A přece jako by se nikomu nechtělo opustit to magické místo.

„Pořád mi, hergot, není jasný, proč odešli a tohle všechno tu nechali,“ ozval se Smithback.

„Je to jako odchod z Fort Knox.“

„Spousta míst Anasaziů je takhle opuštěná,“ odpověděla Nora. „Ti lidé chodili pěšky, neměli žádná zvířata, která by odnesla náklad. Bylo smysluplnější nechat všechno za sebou a vyrobit si všechno nové, až si zase najdou další domov. Když se Anasaziové přemísťovali, brali s sebou obvykle jenom nejposvátnější předměty a tyrkys.“

„Jenomže tady nechali i tyrkys. Je ho tu všude plno.“

„To je pravda,“ řekla Nora po chvíli. „Tohle nebyl typický odchod. Jako by tu nechali všechno. Tím je tohle místo právě výjimečné.“

„Absolutní bohatství města a spousta obřadních artefaktů mi napovídá, že to muselo být náboženské středisko, které zastínilo dokonce i Chaco,“ řekl Aragon. „Město kněžích.“

„Město kněžích?“ opakoval Black skepticky. „Proč by bylo město kněžích na takovémhle místě, na samotném okraji říše Anasaziů? Mně osobně připadá mnohem zajímavější obranná přirozenost toho místa. Místo samotné je dokonale ukryté v tomhle izolovaném kaňonu – a je setsakramentsky nedobytné. Jednoho by až napadlo, že ty lidi byli paranoidní.“

„Já bych byla paranoidní, kdybych měla takovéhle bohatství,“ mumlala Sloane.

„Kdyby to město bylo nedobytné, proč by ho opouštěli?“ zeptal se Holroyd.

„Je možné, že vyčerpali půdu v údolí dole a už nic nerostlo,“ odpověděl Black s pokrčením ramen.

„Anasaziové nevěděli nic o hnojení.“ Nora zavrtěla hlavou. „Především už samotnou rozlohou není možné, aby takovéhle údolí uživilo město. Museli mít určitě stovku obilnic. Určitě odněkud dováželi tuny potravin. Ale to všechno vede k otázce: proč vůbec postavili takhle obrovské město? Uprostřed ničeho, na konci cesty, co vede velikou oklikou, na konci štěrbinového kaňonu? V období dešťů musel být ten kaňon úplně neproniknutelný.“

„Jak jsem řekl,“ ozval se Aragon, „město kněžích na konci obtížné rituální cesty. Nic jiného nedává smysl.“

„Samozřejmě,“ řekl opovržlivě Black. „Když se objeví pochybností, svede se všechno na náboženství. Kromě toho Anasaziové byli rovnostáři. Neuznávali žádnou sociální hierarchii. Představa, že by měli duchovní město nebo vládnoucí třídu, je absurdní.“ Znovu bylo ticho.

„Mě fascinuje představa zlata a stříbra,“ řekl Smithback, zase se zápisníkem v ruce.

A je to tu znovu, pomyslela si Nora. ‚Jak už jsem říkala na lodi,“ mluvila hlasitěji, než původně chtěla, „Anasaziové neměli žádné drahé kovy.“

„Moment,“ Smithback zavřel zápisník a dal ho do kapsy u kalhot. „A co Coronadovy zprávy, co nám Holroyd četl nahlas? Všechny ty řeči o zlatých talířích a džbánech. Myslíte si, že si to někdo jen tak vymyslel?“

Nora se zasmála. „V podstatě máte pravdu. Indiáni prostě říkali Španělům to, co chtěli slyšet, že zlato je někde jinde, hodně daleko, aby se jich co možná nejdřív zbavili.“

„Možná se objevil nějaký problém v překladu,“ podotkl Aragon s úsměvem. „Ale no tak,“ ozval se Smithback. „Indiáni si nevymysleli Quiviru. Proč by si měli vymyslet zlato?“

Holroyd si trochu váhavě odkašlal. „Podle té knihy, co jsem četl, Coronado měl u sebe zlaté vzorky. Když zkoušel indiány a ukazoval jim vzorky zlata, mědi, stříbra a cínu, poznali drahé kovy. Věděli, které to jsou.“

Smithback složil ruce na hrudi. „Vidíte?‘

Nora obrátila oči v sloup. Jedním ze základů jihozápadní archeologie bylo přesvědčení, že Anasaziové neměli kovy. Skoro ani nemělo smysl pouštět se kvůli tomu do sporu.

Black najednou promluvil. „Po celém Jihozápadě bylo v hrobech Anasaziů peří papoušků dovezené z říší Aztéků a od jejich tolteckých předků. V pohřebištích Aztéků také našli novomexický tyrkys. A víme, že Anasaziové s Aztéky a Tolteky čile obchodovali – zbožím byli otroci, obsidian, achát, sůl a keramika.“

„Kam tím míříš?“ zeptala se Nora.

„Když se takhle čile obchodovalo, není tak úplně nelogické, že by Anasaziové mohli získat i zlato.“

Nora otevřela pusu, potom ji znovu zavřela. Překvapilo ji, že tohle slyší zrovna od Blacka. Holroyd, Swire a dokonce i Sloane pozorně naslouchali.

„Pokud měli zlato,“ začala Nora, snažila se zachovat klid, „potom bychom v těch desítkách tisíc míst, kde se prováděli vykopávky v posledních sto padesáti letech, určitě nějaké našli. Ale v žádných vykopávkách nikdy nebylo ani jediné zrníčko. Hlavním bodem tedy zůstává – jestli Anasaziové měli zlato, kde tedy všechno je?“

„Možná zrovna tady,“ řekl Smithback klidně.

Nora se na něj upřeně podívala. Potom se rozesmála. „Bille, dej si studený obklad na svoji horečnou představivost. Dneska už jsem viděla pár místností plných neuvěřitelných předmětů, ale nezahlédla jsem jediný záblesk zlata.

„Jestli v Quiviře najdeme zlato, sním tvůj směšný klobouk. Ano? Tak, teď slezeme dolů a zjistíme, jakou dobrotu nám připravil šéfkuchař Bonarotti.“

XXIV.

NORA SE ÚZKOSTLIVĚ DÍVALA NA POSTAVU, KTERÁse slaňovala ze skály čtyři sta stop nad její hlavou, barevný brouk proti pískovci. Vedle Nory s otevřenou pusou a bez hnutí koukali také Black a Holroyd. Kousek od nich stál Smithback se zápisníkem v ruce, jako by čekal, že se stane nějaká nehoda. Uslyšeli ostré zazvonění, když Sloane zatloukala skobu do hluboké rudé skály. Nora pozorovala Sloane, jak k čelní stěně útesu připevňuje další část provazového žebříku a potom se lehce slanila o deset stop níž, aby připevnila další část výstroje. Aby fungoval komunikační přístroj a přijímač zpráv o počasí, bylo třeba umístit je na horní lem kaňonu, vysoko nad Quiviru. Před dvěma hodinami se Nora a Sloane rozhodly, že nejlepší bude umístit je tam, kam se dá nejsnáze vylézt a kde je zároveň nejnižší vrchol útesu. Ukázalo se, že takové místo je hned za vzdáleným koncem města, odkud je výhled na údolí od vstupu po štěrbinový kaňon, kterým sem vešli. Nejednodušší výstup to možná je, ale i tak je příšerný. Nora přejížděla stěnu očima, zastavila se u posledního úseku. Ten byl zjevně úplně nejtěžší – převislý okraj skály ve volném prostoru. Ale Sloane se jenom usmívala.

„Stupeň l, 5.10, A2,“ mumlala a pohledem zkoumala, nakolik bude ten výstup obtížný. „Všimněte si zabezpečení kolem puklin celou cestu až nahoru. To bude bez potíží.“ A hned bravurním výkonem předvedla, že měla pravdu. O hodinu později, když celí nervózní čekali dole, smyčky a taška s nákladem se spouštěly shora a to bylo znamením, že Sloane už je na místě a připravena vytáhnout nahoru rádiové vybavení.

A teď Sloane sestupovala dolů, na lavici, kde byla Quivira, a zároveň umísťovala žebřík. Po dalších deseti minutách mrštně seskočila ke skupince, všichni jí tleskali. „To bylo fantastické,“ řekla Nora.

Sloane pokrčila rameny a usmála se, zjevně potěšená. „Ještě deset stop a už bychom neměli žebřík. Jsou všichni připraveni?“

Holroyd se podíval nahoru a naprázdno polkl. „Asi jo.“

„Mám tu důležitou práci,“ ozval se Black. „Může mi někdo ještě jednou připomenout, proč musím riskovat život a účastnit se téhle horolezecké expedice?“

„Nebudeš riskovat nic,“ smála se Sloane svým hlubokým kontraaltem. „Zařídila jsem to tak, že je to absolutně bezpečné.“

„A tvoje smůla je,“ řekla Nora, že ses zúčastnil už mnoha vykopávek a víš, jak zacházet s rádiovým vybavením. Potřebujeme, aby někdo lezl s Holroydem.“

„No dobře, ale proč zrovna já?“ brblal Black. „Proč ne Aragon? Má mnohem větší zkušenosti z terénu než my všichni dohromady.“

„A taky má před námi všemi dvacet let náskok,“ odpověděla Nora. „Ty pro to máš mnohem lepší fyzické předpoklady.“

Zdálo se, že mazání medu kolem úst zabralo. Black se narovnal a nepřívětivě se podíval na útes. „Tak teda jdeme na to.“

Sloane se obrátila na Smithbacka. „Jdeš taky?“

Smithback se hloubavě podíval nahoru. „Radši ne,“ řekl. „Někdo by tu měl zůstat a chytat ty, co budou padat.“

Sloane zdvihla jedno obočí s pohledem, který vyjadřoval, že tohle si mohla myslet.

„No dobře. Aarone, co kdybys lezl jako první, já budu za tebou. Petere, ty budeš třetí a Noro, prosím tě, ty lez jako poslední.“

Noře neušlo, že Sloane promíchala zkušené a nezkušené horolezce.

„Proč mám lézt první?“ zeptal se Black.

„Je mnohem jednodušší, když před tebou nikdo není. Tak se snižuje na minimum možnost, že někoho kousneš do boty.“

Black se netvářil, že by ho to moc přesvědčilo, ale uchopil jedno lano a začal lézt.

„Je to jako cesta po žebříku do Quiviry, jenomže tenhle je delší,“ řekla Sloane. „Tělo přitiskni ke skále a nohy měj od sebe. Na každé lavici si odpočiň. Nejdelší úsek je ten poslední, to je asi dvě stě stop.“

Ale Blackovi podjela noha při druhém kroku. Když se naklonil dolů, Sloane přiskočila mrštně jako kočka. Napůl ho chytila a napůl na něj zaútočila, nakonec se oba rozplácli do písku na úpatí útesu, Black ležel na Sloane. Zůstali bez hnutí. Nora přiběhla. Viděla, že Sloane se otřásá a vyluzuje přidušené zvuky. Ale když se k ní sklonila, viděla, že se hystericky směje. Black jako by byl celý ztuhlý, bud měl strach, nebo ho to všechno překvapilo. Obličej měl zabořený mezi Sloaninými ňadry.

„Smrti, kde je tvá bolest?“ zanotoval Smithback.

Sloane se pořád strašně smála. „Aarone, měl bys lézt nahoru, ne dolů!“

Neudělala jediný pohyb, aby ze sebe Blacka setřásla, a za nějakou chvíli se vědec posadil, vlasy mu trčely do stran. Ucouvl o kousek, podíval se ze Sloane na provazový žebřík, potom zase na Sloane. Sloane se posadila, pořád se ještě smála a oprášila se. „Necháváš se vyvést z míry,“ řekla. „Je to jenom žebřík. Ale jestli se bojíš, že spadneš, můžu ti dát popruh.“

Zvedla se a přešla ke své kabele s výstrojí. „Je sice určen pro výjimečné situace, ale vezmi si ho, aby ses s výstupem seznámil.“

Vytáhla malý popruh z nylonové pavučiny a připevnila ho Blackovi kolem pasu. „Teď prostě budeš šplhat jenom po laně. Tak nemůžeš upadnout.“

Black, podivně klidný, se jenom podíval na Sloane a přikývl. Tentokrát s pocitem bezpečí z nové výstroje a po Sloaninu povzbuzení lezl zanedlouho s jistotou vzhůru na útes. Sloane hned za ním, potom se k úchytu u nejnižší příčky postavil Holroyd.

Nora si všimla, že v náhlém zmatku se Sloane vůbec nezabývala tím, jak je Holroydovi. „Cítíš se na to, Petere?“ zeptala se.

Holroyd se na ni podíval a ostýchavě se usmál. „No, vždyť je to jenom žebřík, jak říkala. Stejně ale po něm budu muset jednou denně šplhat. Radši si na to zvyknu.“

Zhluboka se nadechl a pustil se do výstupu. Nora lezla opatrně za ním. Jednou nebo dvakrát vyzkoušela, jaké jištění připravila Sloane, zjistila, že je to přesně, jak říkala, jsou pevná a bezpečná. Ze zkušenosti věděla, že při dlouhém výstupu je lepší nekoukat se dolů, a tak upírala oči na tři postavy nad sebou. Následovaly dlouhé minuty téměř vertikálního výstupu. Na každé římse lapali po dechu. Poslední úsek končil krátkým, děsivým momentem, když se pokoušela překonat skalní převis čnící nad údolím, chvilku tam visela. Vzpomněla si na Ďáblovu páteř: jak se škrabala po hladkém kameni, na vyděšený křik koní, když se řítili vstříc své smrti hluboko dolů. Potom učinila další rozhodný krok vzhůru, přehoupla se na vrchol útesu a celá udýchaná klesla na kolena. Kousek od ní seděl Holroyd, ztěžka oddechoval, hlavu složenou na zkřížených rukách. Vedle něj byl Black, celý se třásl vyčerpáním a stresem. Na Sloane nebyly ani v nejmenším patrné žádné následky výstupu. Pustila se do instalace zařízení v bezpečné vzdálenosti od okraje útesu:

Holroydovy jednotky pro nastavení satelitu, teď s bičovou anténou UHF; mikrovlnné trychtýřové antény; solárního panelu a baterie; přijímačů a vysílačů připevněných na ozubnici. Vedle nich v dopoledním slunci probleskoval talíř satelitu, pořád ještě uložený v síti, jak jej dopravovali přes čelní stěnu útesu. O kousek dál byl přijímač zpráv o počasí. Holroyd se vyškrábal na nohy a popošel k vybavení, Black se za ním neochotně vlekl.

„Dovolíš, já to zařízení sestavím a zajistím kalibraci,“ řekl Holroyd. „Nebude to trvat dlouho.“ Nora se s uspokojením podívala na hodinky. Bylo tři čtvrtě na jedenáct, patnáct minut ještě zbývá do hodiny, kterou si domluvila na spojení s Ústavem. Jak Holroyd spustil rádiovou jednotku a nastavil satelit, Nora se rozhlédla. Ten pohled jí bral dech. Krajina rudých, žlutých a sépiových vrcholů útesů, která se rozprostírala nespočetné míle daleko v jasném slunečním svitu, pokrytá řídkým jalovcovým porostem. Daleko na jihozápadě uviděla klikatou roklinu, kudy protékala řeka Colorado. Na východě se tyčila Ďáblova páteř, za náhorní plošinou Kaiparowits, která se tyčila nad zemí jako veliká kamenná purpurová bitevní loď, která proplouvá divočinou, její úbočí až na kost oholena erozí, rozervaná strmými kaňony a stržemi. Krajina se rozbíhala bez konce do všech směrů, neobydlená divočina kamene, který pokrýval mnoho tisíc čtverečních mil. Holroyd vylezl na jeden ze zakrslých jalovců a přimontoval zařízení pro nepřetržitý příjem vývoje počasí na nejvyšší místo na kmeni, aby byl příjem lepší. Potom omotal anténu kolem dlouhé větve. Když seřídil zesilovač přijímače, zaslechla Nora monotónní hlas, který četl předpověď počasí ze zprávy vydané v Page v Arizoně. Black se díval, jak Holroyd sestavuje všechno vybavení, teď stál dost daleko od kraje útesu, spokojený sám se sebou, jeho samolibost poněkud tlumila výstroj, která se mu stále pohupovala na bocích. Sloane zatím stála nebezpečně blízko okraje.

„To je úžasný, Noro,“ vykřikla. „Ale když se tak dívám, odtud shora není vidět jediný výklenek, natož zřícenina. To je neskutečný.“

Nora si stoupla k ní na okraj. Zřícenina, posunutá dozadu, už odtud nebyla vidět a skalní převis pod jejich nohama zcela zakrýval jeskyni pod ním. O sedm set stop níže se mezi kamennými stěnami jako zelený drahokam zasazený v rudém lůžku krčilo údolí. Potok protékal prostředkem údolí a Nora viděla zřetelněji křivolakou, sto yardů širokou cestu vyznačenou balvany na místech, kde se při záplavách často rozlévala voda. Viděla tábor, modré a žluté stany rozeseté mezi topoly, dost vysoko nad zátopovým územím, a proužek dýmu, který stoupal z Bonarottiova ohně. Tábor si postavili na dobrém a bezpečném místě. Když se přiblížila jedenáctá hodina, Holroyd vypnul přijímač na počasí a vrátil se k rádiové jednotce. Nora slyšela praskání statické energie, pískot ladění kmitočtu.

„Mám to,“ řekl Holroyd a strhnul si sluchátka z hlavy. „Tak se podíváme, kdopak tam je.“ Začal něco mumlat do mikrofonu, byl tak maličký, že vypadal skoro jako hračka. Potom se najednou napřímil. „Nebudete tomu věřit, ale dostal jsem samotného doktora Goddarda. Pustím to přes zesilovač.“ Najednou si Sloane pospíšila od kraje a začala stáčet lano. Nora ji chvilku pozorovala, potom odvrátila oči k mikrofonu, rozrušení z celého objevu ji znovu zaplavilo. Odhadovala, jak asi starý Goddard zareaguje na zprávu o tom, jakého dosáhla úspěchu.

„Doktorko Kellyová?“ ozval se vzdálený, zastřený a praskavý hlas. „Noro? Jste to vy?“

„Doktore Goddarde,“ řekla Nora. Jsme tady. Dokázali jsme to.“

„Díky bohu.“ Znovu se ozvalo praskání. Jsem tu každý den v jedenáct. Ještě jeden den a už bychom za vámi poslali záchrannou četu.“

„Stěny kaňonu byly příliš vysoké a cestou jsme nemohli vysílat. A trvalo nám to o pár dní déle, než jsme předpokládali.“

„Přesně tohle jsem říkal Blakewoodovi.“ Goddardovo rozrušení a předtucha byly téměř hmatatelné i přes to praskání v přístroji. Nora se odmlčela. Nebyla připravená, aby to řekla. „Našli jsme to město, doktore Goddarde.“

Ozvalo se cosi, co mohlo být nadechnutí nebo nějaký elektronický aparát. „Našli jste Quiviru? Slyšel jsem dobře?“

Nora se odmlčela, přemýšlela, kde začít. „Ano, je to veliké město, nejméně šest set místností.“

„Sakramentská statická energie. Nerozuměl jsem vám. Kolik místností?“

„Šest set.“

Ozvalo se slabé hvízdnutí nebo zakašlání, Nora to přesně nepoznala.

„Pane bože. V jaké stavuje zřícenina?“

„Ve velmi dobrém.“

„Je netknutá? Nevypleněná?“

„Ano. Nedotčená.“

„Vynikající, vynikající.“

Nora byla stále rozrušenější. „Doktore Goddarde, to není to nejdůležitější.“

„Ano?“

„To město se zcela liší od všech ostatních. Je napěchované artefakty nesmírné hodnoty. Quiviřané si s sebou nevzali vůbec nic. Tři sta místností je naplněno mimořádnými artefakty, většina z nich je dokonale zachovalých.“

Hlas dostal nový tón. „Co máte na mysli pod pojmem mimořádné artefakty? Nádoby?“

„Ty také, ale ještě spoustu dalších předmětů. To město bylo úžasně bohaté, liší se od všech ostatních sídel Anasaziů. Textilie, řezby, tyrkysové šperky, malované buvolí kůže, kamenné modly, fetiše, modlitební tyčinky, palety. Jsou tady dokonce některé velmi rané masky kultu Kachina. Všechny mimořádně zachovalé.“

Nora ztichla. Slyšela další krátké zakašlání. „Noro, co mám říci? Když tohle všechno slyším… Je tam moje dcera?“

„Ano.“ Nora podala Sloane mikrofon.

„Sloane?“ ozval se hlas ze Santa Fé.

„Ano, tati.“

„Je to všechno pravda?“

„Ano, tati, nejedná se o žádné přehánění. Je to největší archeologický objev od doby, kdy Simpson objevil kaňon Chaco.“

„To je ale hodně nabubřelé konstatování, Sloane.“

Sloane neodpověděla.

„Jaké jsou plány s prohlídkou místa?“

„Rozhodli jsme se, že všechno by mělo zůstat in situ, netknuté, jenom se podíváme do hromady odpadků. Je tady práce tak na roční obhlídku a zápis do katalogu, aniž bychom s čímkoli pohnuli. Pozítří máme v úmyslu vstoupit do Velké kivy.“

„Sloane, poslouchej mě: buď velmi, velmi opatrná. Celý akademický svět bude posuzovat každý tvůj jednotlivý úkon, budou tě kritizovat, rozebírat všechno, co jsi udělala. To, co v následujících dnech uděláš, bude nekonečně analyzováno samozvanými odborníky. A vzhledem k tomu, že se jedná o takhle významný objev, do hry vstoupí také žárlivost a zlá vůle. Mnozí z kolegů ti nebudou přát nic dobrého. Všichni dospějí k závěru, že oni by to zaručeně udělali lépe. Rozumíš, o čem mluvím?“

„Ano,“ řekla Sloane a vrátila mikrofon. Noře připadalo, že v jejím hlase zaslechla ostří podrážděnosti, možná dokonce zloby. „Takže to, co děláte, musí být perfektní. To se týká všech ostatních. I Nory.“

„Rozumíme tomu,“ řekla Nora.

„Největší objev od Chaco,“ opakoval Goddard. A zase se praskání statické elektřiny střídalo s elektronickým pípáním a pískáním.

„Jste tam ještě?“ zeptala se nakonec Nora.

„To víte, že ano,“ ozval se Goddardův hlas, i když se musím přiznat, že se štípu, abych pochopil, že je to všechno pravda. Noro, nedokážu slovy vyjádřit, jak byste si zasloužila pochválit. A totéž se týká vašeho otce.“

„Děkuji vám, doktore Goddarde. A děkuji vám i za vaši důvěru.“

„Dobře. Čekáme spojení s vámi zítra ve stejnou dobu. Možná nám už budete moci sdělit o městě něco konkrétnějšího.“

„Ano. Nashledanou, doktore Goddarde.“

Vrátila mikrofon Holroydovi, ten vypnul vysílač a přehodil přes elektronické přístroje lehkou nepromokavou plachtu. Nora se obrátila a uviděla Sloane, jak se zachmuřenou tváří sbírá svoji výstroj. „Všechno v pohodě?“ zeptala se Nora.

Sloane si hodila stočené lano přes rameno. „Dobrý. Akorát, nikdy nevěří, že něco udělám dobře. Je osm set mil odtud a stejně si myslí, že to umí všechno líp.“

Chtěla odejít, ale Nora ji chytila za ruku. „Nebuď na něj tak přísná. To upozornění platilo mně jako tobě. On ti věří, Sloane. A já taky.“

Sloane se na ni chvilku koukala. Potom se jí podmračený výraz vytratil z tváře a znovu nasadila svůj líný úsměv. „Díky, Noro,“ řekla.

XXV.

SKIP SE ZASTAVIL NA SAMOTNÉM VRCHOLU STOUPÁNÍ, náhlý oblak prachu se přehnal přes auto a potom odlétl k horké odpolední obloze. Byl vyprahlý červnový den, takový, jaký bývá vždycky jen před tím, než začnou letní deště. Jediný kumulus se pateticky dral na nebi nad pohořím Jemez. V jednu chvíli ho napadlo, že nejlepší ze všeho by bylo prostě se otočit a vrátit do města. Předcházející noc proseděl celou v posteli, dokud nedostal ten nápad. Thurbera pořád ještě nenašli a Skip se cítil do jisté míry zodpovědný za jeho zmizení. Takže aby to odčinil, vezme pod ochranná křídla Terezina psa Teddyho Beara. Koneckonců Terezu někdo zabil u nich v domě. A kdo by se měl postarat o jejího psa, když ne starý soused a přítel, Noro? Ale to, co se mu předchozí noci jevilo jako skvělý nápad, teď už tak dokonale nevypadalo. Martinez mu jasně řekl, že vyšetřování probíhá a že by tedy neměl chodit do domu. No, on do domu nepůjde: půjde k Tereze. I tak ale bylo Skipovi jasné, že se může dostat do potíží, když tam půjde. Nastartoval staré auto, odbrzdil a sjížděl z kopce. Projel rychle kolem jejich domu na ranči a potom do kopce k Terezinu obydlí. Dlouhá nízká budova byla temná a tichá, veškerý dobytek už odvedli. To je blbost, pomyslel si Skip. Když někdo odvážel zvířata, vzal s sebou i Teddyho Beara. A přece se vydal až sem. Vystoupil, nechal běžet motor u auta a ani za sebou nezavřel dveře. Prošel kolem průčelí domu a volal. Neozvalo se žádné štěkání. Přišel až těsně k domu. Síťové dveře, na mnoha místech přelepené černou páskou, byly zavřené. Automaticky ruku natáhl ke klice, ale pak se zastavil. „Teddy Beare!“ zavolal a obrátil se.

Ticho.

Přistihl se, že kouká směrem na Las Cabrillas. Možná ten pes šel k jejich starému domu. Už se chtěl vydat po staré cestě, když se zarazil. Rukou zajel pod pásek a sevřel otcovu starou .357. Byla to velká a neohrabaná zbraň, střílela s rachotem jako kanón, ale co zasáhla, to zastavila. Vystřelil z ní jenom jednou, skoro si při tom zlámal zápěstí a v uších mu ještě dva dny zvonilo. Ta zbraň mu vrátila sebedůvěru a on se vydal udupanou cestou, potom šel dozadu k domu na ranči.

„Haló, Teddy, ty starej vořechu!“ volal vlídnějším hlasem. Vyšel ke vchodu, veřejemi, kde chyběly dveře, dál do domu. Kuchyně byla v troskách, podlaha vytrhaná, díry jako oční jamky bez očí na něj zíraly z každé stěny. Na vzdáleném konci místnosti uviděl žlutou pásku, kterou tam natáhla policie, aby nikdo nechodil do obýváku. Na podlaze z obýváku ke dveřím kuchyně bylo vidět několik rudočerných otisků malých tlap. Vyhýbal se těm otiskům a velice opatrně šel dál. Nejprve na něj zaútočil zápach a po něm téměř okamžitě bzukot much. Instinktivně ustoupil o krok dozadu, chtělo se mu zvracet. Potom se zhluboka nadechl, s velikou opatrností pokračoval ke žluté pásce a nahlédl do obýváku. Uprostřed pokoje už ztuhla obrovská kaluž krve, přerušená na několika místech černými dírami v podlaze. Proti své vůli Skip odporem zalapal po dechu. Ježíši křiste, nevěděl jsem, že v lidským těle je tolik krve. Zdálo se, že se krev roztekla od středu kaluže v klikatých stružkách až skoro ke stěně. Uviděl, jak se v místech, kde byla kaluž hlubší, svíjely larvy masařky. Skip se lehce předklonil a natáhl ruku na veřeje, aby se mohl opřít. Vyrušené mouchy se vznesly, bylo to rozzuřené hejno husté jako záclona. V rohu stála složená trojnožka pod fotoaparát, na jedné noze měla napsáno Santa Fé P.D.

„Ale to ne,“ mumlal Skip. „Terezo, je mi to tak líto.“

Tupě se rozhlížel po pokoji. Minutu, dvě. Potom se otočil a prošel na zdřevěnělých nohách kuchyní. Po dusném vedru v domě se mu vzduch venku zdál skoro chladný. Zastavil se u vchodu a pomalu dýchal, rozhlížel se kolem. Přiložil ruce k ústům. „Teddy Beare!“ zavolal naposledy.

Věděl, že musí odjet. Kdykoli by sem mohl přijít kterýkoli policajt, možná i Martinez. Ale zůstal ještě chvíli, rozhlížel se po zadním dvorku, kde si jako kluk hrál. I když to, co se stalo Tereze, zůstávalo tajemstvím, dům sám na něj působil omšele a pustě. Skoro jako by ten pekelník, co tu číhal, někam zmizel. Nebo třeba odešel jinam. Bylo mu jasné, že Teddyho Beara odvezli společně s dobytkem. S povzdechem se vydal po cestě zpátky k autu. Měl starý 71 Plymouth Fury, býval jeho matky, olivově zelené barvy, poďobaný od rzi. A přesto to byl jeho nejcennější majetek. Přední chromovaná maska se poněkud svezla na levou stranu, čímž dodávala vozu hrozivý vzhled. Celé auto bylo pokryto mnoha prohlubeninami, takže ostatní řidiči pochopili, že pokud tam přibyde ještě jeden šrám, ani se to nepozná. A tam, na sedadle řidiče, seděl Teddy Bear. Obrovský jazyk mu visel z tlamy a na celé sedadlo mu kapaly sliny. Ale jinak vypadal dobře. „Teddy Beare, ty starej darebáku!“ volal Skip.

Pes kňučel a slintal mu na ruku.

„Hele, uhni. Řidičák mám já.“

Odstrčil padesátikilového psa na sedadlo spolujezdce a sedl si za volant. Revolver uložil do zásuvky v palubní desce a vycouval s autem na cestu. Uvědomil si, že se teď cítí lépe než za celý den. Navzdory ponurosti a tragičnosti celé scény měl pocit úlevy, že to má za sebou. V duchu celý ten večer rozebíral. Napřed bude muset tomu psovi opatřit žrádlo. To zruinuje jeho už tak hubený účet, ale vzal to ďas. Potom zaskočí do Noodle Emporium a koupí si nějaké singapurské mei fu s kari a prostuduje si knížku o stylech anasaziovské keramiky, kterou mu dala Sonya Rowlingová před dvěma dny. Text té publikace byl fascinující a on dlouho nešel spát, podtrhával si určité pasáže a na okraj si dělal poznámky. Dokonce si zapomněl otevřít novou láhev meskalu, která stála na stole v obývacím pokoji. Auto drkotalo kolem ohrady pro dobytek a Skip se s kolébáním dostal na hlavní silnici, nasměroval fury k městu a šlápl na plyn, chtěl už mít ranč co nejdále za zády. Pes vystrčil hlavu z okýnka a tiché kňučení teď vystřídalo pofrkávání. Šňůry slin od něj odlétaly ve větru. Skip sjížděl z kopce k Fox Run, dával si v hlavě dohromady další plány, když vyjel z udusané cesty, kterou nahradila makadamová silnice a udržované golfové hřiště. Asi tak půl míle před ním, na úpatí dlouhého svahu, se cesta prudce zatáčela a potom vedla kolem budovy klubu. Jako kluk jezdíval na kole svého táty zrovna v těch místech, kde dnes stojí budova klubu. To je deset let, přemýšlel Skip. Tehdy tu v okolí třech mil nebyl jediný dům. Teď tu našlo svůj domov dvaasedmdesát golfových jamek a vyrostlo tu také šest set nájemních bytů. Velké auto nabralo rychlost a zátočina se rychle přibližovala. V duchu se Skip vrátil ke svým střepům a šlápl na brzdu. A cítil, jak pedál zcela bez odporu dosedl až na podlahu. V tu chvíli mu adrenalin vyletěl. Znovu sešlápl pedál. Nic. Zíral před sebe vytřeštěnýma očima. Zbývalo mu už jen čtvrt míle, potom se silnice prudce stáčí vlevo, čímž se vyhne obrovské čedičové římse, která se táhne z pouště. S příšernou jasností Skip viděl kovovou desku zakousnutou do římsy.

Na ní stálo FOX RUN COUNTRY CLUB UPOZORNĚNÍ: PŘECHOD PRO GOLFISTY

Podíval se na tachometr: šedesát dva mil. Tu zatáčku nemůže vybrat; zničí auto, převrátí se. Mohl zařadit zpátečku, ale to by se mu auto mohlo vymknout zpod kontroly a narazil by na římsu. V zoufalství použil ruční brzdu. Následoval náhlý skok, ozval se kví-livý zvuk a automobil zaplnil zápach hořící oceli. Psa to hodilo dopředu, lekl se a vyštěkl. Nejasně si uvědomoval skupinu bělovlasých golfistů na nedaleké zeleni, kteří otočili hlavy a zírali s otevřenými ústy, když kolem nich proletěl. Někdo vyskočil z golfového vozítka a rozběhl se směrem ke golfovému klubu. Volant přestal reagovat a Skip si uvědomil, že nad vozem ztrácí kontrolu. Čedičová římsa zívala před ním, vzdálená jen pár vteřin. Auto zabočilo prudce vlevo. Kroutilo se pod ním, obrátilo se našíř a pak se otočilo kolem své osy – a ještě jednou. Skip teď křičel z plných plic, ale neslyšel se přes kvílení pneumatik. V hustém oblaku z pálící se gumy auto sjelo ze silnice, pořád se ještě točilo, pneumatiky nejdříve klouzaly po štěrku, potom po trávě. Pak se auto prudce naklonilo a najednou se zastavilo. Sprcha krémově zbarveného písku navála drobné kamínky na přístrojovou desku a na kapotu. Skip zůstal sedět bez hnutí, prsty jako přilepené k volantu. Místo ječení pneumatik teď slyšel klepání vychládajícího kovu. Matně si uvědomoval, že skončil v pískové překážce, prudce nakloněný k jedné straně. Černé, odporně páchnoucí slintající pysky a vyplazený jazyk se mu vznášely ve výši očí, jak mu Teddy Bear jako o život olizoval obličej. Zvuky rychlého klapotu kroků, rozrušený hovor, potom klepání na čelní sklo. „Haló?“ dolehl k němu znepokojený hlas. „Jste v pořádku, chlapče?“

Pokud to Skip slyšel, nedal to na sobě ani v nejmenším znát. Místo toho sundal roztřesené ruce z volantu, uchopil dva konce záchranného pásu a pomalu se jimi opásal.

XXVI.

PRVNÍ DEN, KDY SE PLNĚ VĚNOVALI PRACEM v Quiviře, proběhl velice dobře. Kmenoví členové expedice ke svým úkolům přistoupili s maximální profesionalitou, která na Noru učinila dojem a byla jí zároveň povzbuzením. Hlavně Black se zklidnil a velice záhy potvrdil svoji dobrou pověst prvotřídního odborníka na práci v terénu. S úžasnou rychlostí Holroyd sestavil bezdrátovou síť a umožnil tak všem členům expedice navzájem spolu komunikovat z libovolného místa prostoru, který zkoumali. Kouzlo Quiviry zapůsobilo na profesionály i na amatéry. Ten večer konverzace u táborového ohně spontánně umlkala a oči všech neodolatelně přitahovaly tmavé stěny kaňonu směrem k neviditelné prohloubenině, kde bylo ukryto město. Jak se blížilo ráno, brzké letní teplo rozehřívalo kaňon dole, ale město samotné, ukryté za skálou, zůstávalo chladné. Holroyd vylezl po žebříku, ohlásil se Ústavu a bez potíží zase slezl, vrátil se ke své práci, prohledávání bloků místností s protonovým magnetometrem. Když to dodělal, ručním dálkovým systémen GPS zkontroloval hlavní body zkoumaného prostoru. Nora seděla na opěrné zdi před městem, kousek od provazového žebříku, který vedl na dno údolí. Bonarotti jim přes kladku poslal balíčky s jídlem a Nora ten svůj netrpělivě otevřela. Uvnitř byl špalek sýra Port du Salut, čtyři poctivé plátky prosciutto di Parma a tlustý krajíc chleba, který Bonarotti ten den ještě před snídaní pekl v holandské troubě. Jedla s trochu slavnostním pocitem, zapila jídlo hltem ze své polní lahve a potom vstala. Jako vedoucí výpravy shromažďovala veškeré údaje do katalogu vzorků z terénu a teď právě nadešel čas zkontrolovat, jak kdo ve své práci pokročil. Šla ve stínu starých stěn z nepálených cihel na vzdálené straně předního náměstí. Tady, u Planetária, pracoval Black se Smithbackem na hromadě odpadků z města: prašná, velikánská hromada špíny, polámaných zvířecích kostí, dřevěného uhlí a keramických střepů. Když se blížila, viděla, jak se Smithbackova hlava vyhoupla z výkopu na vzdáleném konci, měl špinavý obličej a kadeř vlasů se mu neposlušně pohupovala. Při tom pohledu se musela usmát. I když mu nikdy neudělá tu radost a neřekne mu to, ponořila se do knihy, kterou jí dal. A musela uznat, že to je fascinující, strašidelný příběh i přes téměř zázračný způsob, jak Smithback sehrál svoji úlohu skoro ve všech důležitých událostech nebo hrdinských činech, které popisoval.

Blackův hlas se odrážel od stěny jeskyně. „Bille, ještě jsi nedokončil souřadnice Fl?“

„Proč nesouřadnicuješ sám?“ mumlal Smithback v odpověď.

Black přešel kolem hromady odpadků, měl výbornou náladu, v jedné ruce držel lopatku a ve druhé košťátko.

„Noro,“ řekl s úsměvem, tohle tě bude určitě zajímat. Nevěřím, že existovala jasnější kulturní sekvence od doby, kdy Kidder zkoumal hromadu odpadků v Pecosu. A to je jenom z kontrolní jámy, kde jsme kopali včera. Teď dokončujeme první pruh příkopu.“

„Ten člověk řekl ‚dokončujeme‘.“ Smithback se opřel o lopatu a vztáhl třesoucí se ruku k Noře. „Pro lásku boží, nemáš slzu pro ubohého umírajícího hříšníka?“

Nora mu podala svoji polní láhev a on se zhluboka napil. „Tenhle chlap je sadista,“ řekl a utřel si ústa. „Radši bych snad stavěl pyramidy. Žádám o přesun.“

„Když ses zapisoval do výpravy, věděl jsi, že budeš kopáč,“ řekla Nora a vzala si od něj zpátky láhev. „Jak lépe si můžeš ušpinit ruce – doslova i obrazně? Kromě toho se klidně vsadím, že tohle není poprvé, co se hrabeš ve špíně.“

„I ty, Brute?“ povzdechl si Smithback.

„Pojď se podívat, co jsme už udělali,“ řekl Black a vedl Noru k malému dokonalému výkopu ze strany hromady. „Tohle je kontrolní jáma?“ zeptala se Nora.

„Ano,“ Black přikývl. „Krásný profil půdy, nemyslíš?“

„Dokonalý,“ odpověděla Nora. Nikdy ještě neviděla tak čistou práci ani tak slibné výsledky. Ti dva muži se prokopali hromadou odpadků, odkryli tucty mělkých vrstev hnědé, šedé a černé hlíny, odhalili, jak se časem hromadil odpad. Každá vrstva byla označena malou vlaječkou s číslem a ještě menší vlaječky označovaly místa, odkud byly artefakty vyjmuty. Na zemi vedle jámy byla pečlivě srovnaná spousta sáčků a skleněných trubiček s jednotlivými artefakty – semeno, kost nebo úlomek dřevěného uhlí. Nora si všimla, že Black s sebou vzal a opodál uložil přenosnou vodní flotační laboratoř a mikroskop na oddělování pylu, drobných semínek a lidských vlasů ze sutě. Hned vedle bylo malé papírové chromatografícké zařízení na rozbor rozpustných látek. Byla to vysoce profesionální práce, vykonávaná s úžasnou jistotou a rychlostí.

„Je to úplně učebnicové dělení,“ řekl Black. „Nahoře je Pueblo III, kde vidíme vroubkovanou a také červenou keramiku. Pod ním je Pueblo II. Sekvence začíná náhle přibližně v roce 950.“

„V té době Anasaziové začali stavět kaňon Chaco,“ řekla Nora.

„Správně. Pod touto vrstvou“ – ukázal na světle hnědou hlínu – „je neplodná půda.“

„Což znamená, že celé město bylo postaveno naráz,“ řekla Nora.

„Přesně tak. A podívej se na tohle.“ Black otevřel jeden sáček, jemně vytáhl tři střepy a položil je na připravený kus plsti. V poledním slunci se matně leskly. Nora se prudce nadechla.

„Černá na žluté, se slídou,“ mumlala. To je krása.“

Black zdvihl jedno obočí. „Nejvzácnější ze vzácných. Takže ty už jsi tenhle typ viděla?“

„Jednou na vykopávkách u řeky Puerco. Byly tehdy hodně poškozené povětrnostními vlivy, samozřejmě; nikomu se ještě nepodařilo najít jedinou nepoškozenou nádobu.“

To, že Black našel tři takové střepy během jediného výkopu, bylo svědectvím o bohatství tohoto místa.

„Neviděl jsem ještě nikdy ani kus,“ řekl Black. „Je to něco úžasného. Podařilo se to někdy někomu nějak časově zařadit?“

„Ne, byl nalezen jen asi tucet střepů a všechny byly příliš izolované. Možná jich tu najdete dost, aby bylo s čím pracovat.“

„Možná,“ odpověděl Black a vrátil úlomky do plastikového sáčku pinzetou s gumou potaženými špičkami. Teď se podívej na tohle.“ Sedl si na bobek vedle půdního profilu a ukázal špičkou lopatky na řadu střídajících se tmavých a světlých vrstev. „Každá byla vrstvou střepů určitého druhu keramiky. Na tomhle místě se určitě odehrávaly sezónní práce. Většinu roku tu totiž moc lidí nepobývalo, odhadl bych to tak na padesát nebo méně. A každé léto nastal veliký příliv lidí; zjevně se jedná o sezónní pouť, ale mnohem větších rozměrů, než tomu bylo v Chaco. Dá se to odhadnout podle rozbitých nádob a popela z krbu.“

Sezónní pouť, pomyslela si Nora. Zní to jako Aragonova rituální cesta do města kněžích. Rozhodla si Blacka neznepřátelit a neřekla to nahlas.

Místo toho se zeptala: „A jak se pozná, že to bylo v létě?“

„Podle pylu,“ Black vtahoval nosem. „Ale je toho ještě víc, teprve jsme začali ten příkop zkoumat, ale už teď je jasné, že odpadkové jámy byly segregované.“

Nora na něj zvědavě koukala. „Segregované?“

„Ano. V zadní části jsou úlomky krásně malované keramiky a kosti zvířat, která se jedla. Krocani, vysoká zvěř, los, medvěd. Je tam spousta korálků, hrotů šípů, dokonce potlučeného nádobí. Ale vepředu jsme našli jen nejdrsnější, nejošklivěji vroubkovanou keramiku. A zbytky jídla v přední části smetiště byly úplně odlišné.“

„Jaká to byla jídla?“

„Většinou krysy. Veverky, hadi a jeden nebo dva kojoti. Flotační laboratoř ukázala spoustu polámaných krovek hmyzu a také jejich části. Švábi, luční kobylky, cvrčci. Zběžně jsem to prohlédl pod mikroskopem a připadá mi, že většina z nich byla lehce opečená.“

„Jedli hmyz?“ zeptala se Nora nevěřícně.

„Nepochybně.“

‚Já mám broučky nejraši al dente,“ řekl Smithback s velice nepříjemným mlaskavým zvukem. Nora se podívala na Blacka.

„Jaká je tvoje interpretace?“

„No, nic takového se na místech Anasaziů ještě nikdy nenašlo. Ale na ostatních nalezištích tohle jasně ukazuje na otroctví. Pánové a otroci jedli různá jídla a odhazovali odpadky na různá místa.“

„Aarone, neexistuje sebemenší důkaz o tom, že Anasaziové měli otroky.“

Black se na ni podíval. „Tady je. Buď to bylo otroctví, nebo tu před sebou máme velice rozvrstvenou společnost: třída kněžích žila v přepychu a nejnižší třídy v zavrženíhodné chudobě. Prostřední třída neexistovala.“

Nora se rozhlédla po městě, tichém v poledním slunci. Ten objev jako by narušil všechno, co věděli o Anasaziích.

„Nechme to zatím otevřené, dokud nebudeme mít jasný důkaz,“ řekla nakonec.

„Přirozeně. Sbíráme také zuhelnatělá semínka, abychom je mohli časově zařadit, a lidské vlasy pro analýzu DNA.“

„Semena,“ opakovala Nora. „Mimochodem, věděl jsi, že většina obilnic v zadní části města je stále plná kukuřice a fazolí?“ Black se narovnal. „Ne, to jsem nevěděl.“

„Sloane mi to řekla dneska dopoledne. To napovídá, že z toho místa odešli na podzim, v době sklizně úrody. A také že odešli velice rychle.“

„Sloane,“ opakoval ležérně Black. „Byla tu o chvilku dřív. A kde je vlastně teď?“

Nora se zrovna koukala jinam, obrátila se k němu. „Asi někde v centrálních blocích místností. Zahajuje předběžnou prohlídku, pomáhají Peter s magnetometrem. „Zastavím se tam za chvilku. Teď se jdu podívat, jak pokračuje Aragon.“

Zdálo se, že Black o něčem přemýšlí. Potom se otočil a položil Smithbackovi ruku na rameno. „Prosím tě, dokončíš ef jedničku, kamaráde, co se šťouráš ve smetí?“

„Otroctví existuje pořád,“ zamumlal Smithback.

Zdvihla rádio k ústům. „Enrique, tady Nora. Slyšíš mě?“

„Nahlas a zřetelně,“ přišla odpověď po chvilce ticha.

„Kde jsi?“

„V přístupové cestě za obilnicemi.“

„A co tam děláš?“

Chvilku bylo ticho. „Raději by ses měla podívat sama. Přijď ze západní strany.“

Nora obešla hromadu odpadků a vydala se kolem první velké věže. Typicky obezřetný Aragon, pomyslela si; proč ten chlap prostě nepřijde a neřekne mi, o co se jedná? Hned za věží odbočila za obilnice k zadní části jeskyně. Za zříceninou bylo šero a chladno, vzduch voněl pískovcem a kouřem. Prošla mezi obilnicemi, ke klesající stezce – Aragonova přístupová – úplně vzadu za městem. A zase přístupová cesta specifická pro Quiviru. Jak Nora sestupovala dolů, strop nad tou cestou se snižoval, až musela lézt po čtyřech. Dlouho pobyla v uzavřené, úporné temnotě, potom před sebou spatřila záři Aragonovy lampy. Stoupla si na nohy v tom stísněném prostoru. Před ní seděl Aragon. Nora se nadechla. Za ním leželo moře lidských kostí, v ostrém světle bylo vidět, jak jsou na povrchu boulovité. K jejímu překvapení Aragon držel v jedné ruce kost, prohlížel si ji šperkařskou lupou a u ruky měl také posuvné měřítko. Vedle sebe měl položené nástroje potřebné k vyzvednutí lidských ostatků z půdy, tady je ovšem bude sotva potřebovat: bambusové třísky, dřevěné špalíky, žíněné kartáče. Na tom místě bylo úplné ticho, slyšela jen sykot lampy. Aragon se na ni podíval, jeho obličej byla nečitelná maska.

„Co to tady vlastně je?“ zeptala se Nora. „Nějaké katakomby?“

Aragon chvilku neodpovídal. Opatrně vrátil kost na hromadu. „Nevím,“ řekl bezbarvě. „Je to největší jeskynní naleziště kostí, s jakým jsem se kdy setkal. Slyšel jsem o takovýchto věcech v megalitických místech Starého světa, ale nikdy v Severní Americe. A vůbec nikdy v takovémhle měřítku.“

Nahoře na hromadě ležely kompletní kostry, ale pod nimi jako by byla změť různých oddělených kostí, většina z nich byla polámaná, včetně spousty rozbitých lebek. V zadní části jeskyně byly do kamenných stěn vyhloubeny tucty děr, z nich doposud vyčnívalo několik ztrouchnivělých trámů.

„Ani já jsem nikdy nic podobného neviděla,“ řekla tiše.

„Nepodobá se to žádným typům pohřbívání ani kulturního chování, s nimiž jsem se doposud setkal,“ řekl Aragon. „Je tady tolik koster jen tak poházeno.“

Ukázal na ty nejbližší. „Je to zjevně hromadný hrob: primárně pohřbení jsou na vrstvě sekundárně pohřbených. Ty kostry nahoře, ty kompletní, dokonce v archeologickém smyslu slova ani ‚pohřbeny‘ nebyly. Ta těla sem patrně byla dovlečena a ve spěchu hozena na hromadu kostí.“

„A jsou na kostech patrné nějaké stopy násilí?“

„Ne na těch kompletních kostrách nahoře.“

„A na kostech pod nimi?“

Chvilku mlčel. „Ještě provádím analýzu.“

Nora se rozhlédla, žaludek se jí nepříjemně svíral. Nebyla nijak háklivá, ale samotná přirozenost kostnice jí vysloveně nedělala dobře.

„Co by to mohlo znamenat?“ zeptala se.

Aragon se na ni podíval. „Velké množství současně pohřbených mívá obvykle jednu příčinu. Hladomor, nemoc, válka…“ Po krátké odmlce dodal: Nebo obětování.“

V tu chvíli zapraskalo její rádio. „Noro, tady Sloane. Jsi tam?“

„Jsem u Aragona. Co se děje?“

„Je tu něco, co bys měla vidět. Vy oba.“

I přes mikrofon bylo slyšet, jak se Sloane za každou cenu snaží potlačit rozechvění v hlase. „Setkáme se na ústředním náměstí.“

O několik minut později je Sloane vedla spletí několika bloků místností na úrovni druhého poschodí na vzdáleném konci zříceniny.

„Prováděli jsme rutinní průzkum a Peter magnetometrem našel v jedné místnosti velikou kavitu v podlaze.“

Prošli dveřmi a ocitli se ve veliké místnosti jen matně osvětlené přenosnou lampou. Na rozdíl od většiny místností, které viděla ve zřícenině, byla tahle podivně prázdná. Holroyd stál ve vzdáleném rohu, pohrával si s magnetometrem: byla to plochá krabička na kolečkách, dlouhá rukojeť vyčnívající ze strany byla napojená na obrazovku LCD. Ale Nora se nedívala na Holroyda. Upřeně koukala do středu místnosti, kde byl odstraněn kus podlahy a odhaloval lanem lemovanou cystu. Obrovský plochý kámen, který ji přikrýval, byl opatrně překlopen a postaven u zdi. „Kdo ten hrob otevřel?“ zeptala se Aragona zostra.

Vykročila dopředu, cloumala jí zlost nad nerespektováním autority. Potom se podívala dolů a na chvilku se zastavila. V té cystě byl dvojhrob. Ale nebyl to obvyklý hrob Anasaziů, byl vyzdobený několika nádobami a tyrkysovým přívěskem. Uprostřed hrobu ležely dvě zcela rozložené kostry, každá v jedné malované míse, polámané kosti byly naskládány do kruhu a nad nimi vyčnívala polámaná lebka. Přes každou mísu byl přehozen bavlněný potah, již v pokročilém stadiu rozkladu, velmi zkrabatělý. Podle několika zbylých cárů bylo ale poznat, že kdysi to byl materiál mimořádně kvalitní, se vzorem šklebících se lebek a obličejů. Skalpy obou nebožtíků byly položeny v hrobě na lebkách. Jeden měl dlouhé bílé vlasy, krásně spletené do copů s ozdobami z vyřezávaného tyrkysu. Ten druhý měl hnědé vlasy, také spletené do copů, na koncích se dvěma velkými koly vyleštěných lastur lemovaných perletí. Obě lebky měly přední zuby vyvrtané a vykládané červeným karneolem. Nora v úžasu zírala. Těla byla obklopena neuvěřitelným bohatstvím předmětů, které se kladou do hrobu: nádoby naplněné solí, tyrkys, krystalické křemeny, fetiše a půdní barviva. Byly tam také dvě malé misky vyřezávané z křemene po okraj naplněné jakýmsi jemným načervenalým práškem – spíš snad okrově červeným. Nora přejela očima po celé cystě, rozeznala svazky šípů, roucha z buvolí kůže, jemnou jelenici, mumifikované papoušky, zdobené modlitební tyčinky. Celý hrob byl pokryt silnou vrstvou žlutého prachu.

„Podívala jsem se na ten prach stereozoomem,“ řekla Sloane. „Je to pyl přinejmenším z patnácti různých druhů květin.“ Nora na ni nevěřícně zírala. „Proč pyl?“

„Celá cysta byla kdysi zasypána stovkami liber květin.“

Nora nevěřícně zavrtěla hlavou. „Anasaziové své mrtvé nikdy takhle nepohřbívali. Ještě nikdy jsem neviděla takhle vykládané zuby.“

Aragon si najednou klekl vedle hrobu. Nora měla nejdřív podivný dojem, že se začne modlit. On se ale sklonil, svítil baterkou na kosti, zkoumal je z bezprostřední blízkosti. Když si prohlížel obě misky s kostmi, všimla si Nora, že mnohé kosti jsou polámané a některé na koncích opálené. Potom uslyšela prudké nadechnutí a Aragon se rychle vztyčil. Výraz v jeho obličeji se náhle změnil.

„Chtěl bych povolení k dočasnému sejmutí několika kostí, abych je mohl bedlivě prostudovat,“ řekl velice chladným, formálním hlasem.

Taková žádost od Aragona ji překvapila víc než všechno ostatní. „Až to všechno nafotíme a zdokumentujeme, tak samozřejmě,“ slyšela samu sebe. „Přirozeně. A také bych rád odebral vzorek toho červenavého prášku.“

Beze slova odešel, ale Nora dál stála na kraji cysty a zírala do temného otvoru v podlaze. Sloane si připravovala fotoaparát 4X5 na kraji hrobu, Holroyd vypnul magnetometr. Potom přešel k Noře. „Neuvěřitelné, že?“ zamumlal jí do ucha.

Ale Nora tomu nevěnovala žádnou pozornost, ani rozrušenému Sloaninu hlasu v pozadí. Myslela na Aragona a na ten výraz, který se mu najednou objevil v obličeji. I ona to cítila: něco na tom hrobě je divné, dokonce špatné. V určitém smyslu to ani nebylo jako hrob. Jistě, některé kultury Pueblo IV své mrtvé zpopelňovaly, jiné své mrtvé vykopávaly a znovu pohřbívaly v nádobách. Ale tohle: polámané a opálené kosti; silná vrstva květového pylu; předměty ukládané do hrobu tak pečlivě uspořádané.

„To jsem zvědavá, co Black z tohohle hrobu vyčte,“ vyrušil ji Sloanin hlas ze zamyšlení.

„Myslím, že to vůbec není hrob, přemýšlela Nora. „Podle mě je to obětní.“

Když vyšli na střechu prvního poschodí, na její nejvzdálenější kraje dopadaly paprsky poledního slunce. Nora jemně položila ruku Sloane na paži. „Domnívala jsem se, že jsme se na něčem dohodly,“ řekla.

Sloane se na ni otočila. „O čem to mluvíš?“

„Neměla jsi ten hrob otevírat bez konzultace se mnou. To bylo hrubé porušení základního pravidla.“

Jantarová barva Sloaniných očí jako by v tu chvíli potemněla. „A podle tebe nebyl dobrý nápad ten hrob otevřít?“ odpověděla najednou hodně tiše, byl to skoro lstivý šepot.

„Ne, podle mě ne. Musíme prohlédnout a zdokumentovat celé město a hroby jsou zvláště citlivá záležitost. Ale jak už jsem ti říkala v Peteově zřícenině, o tohle nejde. Takhle by profesionální archeoložka pracovat neměla, prostě vykopat, co jí připadá zajímavé.“

„Chceš říct, že nejsem profesionálka?“ zeptala se Sloane.

Nora se zhluboka nadechla. „Nejsi tak zkušená, jak jsem si myslela.“

„Já jsem tu cystu musela otevřít,“ řekla Sloane najednou.

„Proč?“ Noře se nepodařilo vyslovit to bez sarkasmu. „Hledala jsi něco?“

Sloane se chystala odpovědět, ale pak se zarazila. Přiblížila se tak, až Nora ucítila, jak z ní sálá teplo a zloba.

„Ty, Noro Kellyová, jsi prostě normální bachař. Přesně jako můj táta. Dejcháš mi na krk, čekáš a doufáš, že udělám chybu. Od první chvíle, co jsem přiletěla. Tím, že jsem otevřela ten hrob, jsem neudělala nic špatnýho. Magnetometr ukázal dutinu a já jen zvedla kámen. Ničeho jsem se nedotkla. Nebyl to o nic větší vpád, než když projdeš dveřma.“

Nora se ze všech sil snažila zachovat chladnou hlavu. „Pokud nejsi schopna dodržovat pravidla,“ řekla co možná nejvyrovnaněji, tak budeš pracovat pod Aragonem, ten tě naučí respektu vůči nedotknutelnosti archeologického naleziště. A poslušnosti vedoucí expedice.“

„Vedoucí?“ odfrkla Sloane. „Správně bych měla expedici vést já. Nezapomeň, kdo to všechno platí.“

„Já na to nezapomněla,“ řekla Nora pevným hlasem, i když byla hodně rozčilená. „Tohle je jen další doklad toho, že ti otec nedůvěřuje, že jo?“

Sloane před ní chvilku stála neschopná slova, tělo měla napjaté, opálený obličej jí hodně potemněl. Potom se mlčky otočila na patě. Nora se za ní dívala, jak sestupuje po žebříku a odchází, vztyčená a pyšná, tmavé vlasy jí ve slunci fialově hořely.

XXVII.

SKUPINA SE SHROMÁŽDILA V ČASNÉM RANNÍM TICHUu provazového žebříku, který vedl do města. Přidali se dokonce i Swire a Bonarotti. Vlaštovky, teď už uvyklé obtěžování lidí, nespouštěly povyk jako dřív. Nezvykle tichý Bill Smithback si hrál s diktafonem. Vedle něj stál Aragon, v obličeji byl popelavý a o něčem přemýšlel. I když ho velice zaujala přístupová cesta plná kostí, odložil svoji práci a přidal se k ostatním. Právě tohle víc než cokoli jiného zdůrazňovalo důležitost toho, co se chystají podniknout. Zběžná předběžná prohlídka města byla ukončena a Holroyd uložil koordináty postavení a vyvýšeniny terénu, jak mu je ukázal GPS, do databáze geografických informačních systémů. Nadešel čas vejít do Velké kivy, ústřední náboženské stavby ve městě. Větší část předchozí noci Nora byla vzhůru, myslela na to, co možná najdou. Nakonec ji představivost zradila. Velká kiva byla stejná jako katedrála ve středověkém městě: centrum jeho náboženské aktivity, shromaždiště nejposvátnějších předmětů, středisko společenského života. Black odpočíval na skále, bubnoval prsty ve špatně skrývaném napjatém očekávání. A s ním klábosil loajální a nezatížený Peter Holroyd s obrovskou rostlinou v ruce. Chyběla jenom Sloane, Nora ji od konfrontace předchozího dne viděla jen velmi málo. Jako by Holroyd cítil na sobě její pohled, otočil se jejím směrem.

Potom vstal a šel k ní, třásl tou rostlinou. „Podívej se na tohle, Noro,“ řekl.

Uchopila rostlinu: byl to svazek přerostlých chundelatých zelených lodyh s kuželovitým kořenem na jedné straně a krémovým květem na druhé straně.

„Co to je?‘ zeptala se.

Ve Federálním vězení je tohle k maní tak za pět až deset.“ Holroyd se smál. Podívala se na něj nechápavě.

„To je durman. Jeho kořen obsahuje velice silný halucinogen.“

„Halucinogen?“

„Alkaloid se soustřeďuje v horní části kořene,“ vložil se do toho Aragon.

„Šamani Yaqui měří sílu ducha jednoduše podle toho, jak dlouhý kořen dokáže člověk pozřít.“ Podíval se na Holroyda. „Ale určitě sis všiml, že to není jediná ilegální rostlina tady v údolí.“

Holroyd přikývl. „Nejen durman, ale psilocybin, meskalový kaktus… tohle místo je skutečný švédský stůl psycholahůdek.“

„Zvláštní je,“ řekl Aragon, že ty tři rostliny, o kterých jste se zmínil – které zdá se tady bují – někdy používají šamani a medicinmani. Když se zkombinují, mohou vyvolat záchvat šílenství. Je to, jako když se člověk předávkuje PCP: mohli byste se z bezprostřední blízkosti střelit a ani byste to necítili.“

„Ti knězi věděli, co dělají, když se tady usadili,“ smál se kdákavě Smithback.

„Alespoň je ta kytka hezká,“ řekla Nora.

„Vypadá jako povíjnice nachová, že?“ zeptal se Holroyd. „To je další zvláštní věc. V kořeni durmanu je enzym, se kterým se metabolismus těla nedokáže vyrovnat. Místo toho se vylučuje potem. A slyšel jsem, že lidé, kteří jej užívají, jsou přesně tak cítit. Jako povíjnice nachová.“

Neuvědoměle se Nora předklonila a přitáhla si květ k nosu. Byl velký a bílý, ve své dokonalosti působil skoro sexuálně. Zhluboka vdechla jemnou vůni. Potom ztuhla. V myšlenkách se vrátila do chodby v prvním patře opuštěného domu na ranči svých rodičů, slyšela křupání rozbitého skla pod nohama, cítila vůni rozdrcených květin v nehybném nočním vzduchu… Uslyšela kroky, ohlédla se a uviděla Sloane obtěžkanou přenosnou acetylenovou lucernou, informační tabulí a fotoaparátem 4X5. Sloane ji zahlédla. Položila výstroj na zem a přišla k ní. Vzala ladnou paží Noru kolem pasu.

„Omlouvám se,“ zašeptala. Měla jsi pravdu, jako vždycky.“

Nora přikývla, znovu se vrátila do přítomnosti. „Už o tom nebudeme mluvit.“ Sloane se odtáhla.

„Podle mě je to jasné. Mám problémy s autoritou. Další věc, za kterou můžu poděkovat svému otci. Už se to nebude opakovat.“

„Díky,“ řekla Nora a pustila květinu. „A já neměla narážet na tvého tátu. To bylo ode mne bezcitné.“

Potom se otočila ke skupině a dělala, co mohla, aby vypudila z hlavy myšlenky na Holroydovu květinu. „Takže protokol. Nejdříve vstoupíme do kivy se Sloane, abychom provedly prvotní analýzu, a prostor nafotíme. Vy ostatní potom půjdete za námi. Souhlasíte?“

Black se zamračil, ale všichni ostatní přikývli.

„Dobře. Tak se do toho dáme.“

Jeden po druhém začali stoupat po provazovém žebříku. Vylezli na hromadu písku kousek od hlavního náměstí a přešli přes první střechy. Po žebříku Anasaziů – pořád byl v perfektním stavu – se dostali do druhého patra. Ke vchodu do Velké kivy, velké kruhové stavby v purpurovém stínu, se šlo zezadu. O stěnu byl opřený další žebřík a za malou chvíli stály Nora a Sloane na střeše. Byla pokrytá silnou vrstvou nepálených cihel a Noře pod nohama připadala velice solidní. Stejně jako u všech ostatních, i do této kivy se vstupovalo otvorem ve střeše, odkud do výšky čněly dva konce žebříku, po němž se sestupovalo dovnitř. Jak se Nora na ten žebřík upřeně koukala, cítila, že má vyschlo v ústech. Pomalu se k němu přiblížila, zastavila se těsně před vchodem. Zapálíme lampu,“ řekla. Ozvalo se zasyčení plynu a lampa se s puknutím rozhořela. Když si klekly k hornímu otvoru, Sloane namířila jasné bílé světlo dolů do temnoty. Žebřík byl asi patnáct stop dlouhý, zapřený v ukotvovací drážce v pískovcové podlaze. Sloane přejížděla světlem po celém prostoru, ale shora viděly jen holou podlahu: kiva měla v průměru šedesát stop a stěny tak zůstaly mimo dosah paprsků světla.

„Můžeš jít první,“ řekla Nora.

Sloane se na ni podívala. „Já?“

Nora se usmála.

Sloane rychle slezla prvních pět příčlí, potom natáhla ruku po lampě. Slezla dolů ještě o několik příčlí, zastavila se a svítila přímo na stěny. Nora neviděla, na co Sloane kouká, ale podle výrazu v její tváři pochopila, že kiva není prázdná.

Sloane rychle sestoupila na podlahu a po hlubokém nádechu se za ní vydala i Nora. Zanedlouho sestoupila ze žebříku a dívala se, co všechno osvětluje lampa. Kruhová stěna kivy byla pokryta nástěnnou malbou v živých barvách. Výjevy byly velice stylizované a Nora se na ně musela chvilku dívat, než si uvědomila, co vlastně představují. Pod klenbou byli zobrazeni čtyři velcí bouřňáci – indiáni věřili, že máváním křídel rozpoutávají bouři, otevíráním a zavíráním očí blesky a déšť tak, že po svých zádech nechávají stékat vody obrovského jezera. Svými roztaženými křídly téměř zakrývali celou horní část stěny kivy. Klikaté blesky jim šlehaly z očí a zobáků. Dole oblaka plula nad polem jasného tyrkysu a spouštěly se z nich tečkované záclony bílého deště. Skrze mraky probíhal bůh duhy, jeho dlouhé tělo obkroužilo kivu téměř po celém obvodu, hlava a rozpažené ruce se setkaly na severu. Směrem dolů k podlaze byla vymalovaná krajina. Nora si všimla čtyř posvátných hor ve čtyřech základních směrech. Byla to kosmografie, která přetrvala většinou až do současných náboženství jihozápadních původních obyvatel amerického kontinentu: černá hora na severu, žlutá na západě, bílá na východě a modrá na jihu. Nástěnná malba byla propracovaná do nejmenšího detailu a barvy, tak dlouho v temnotě, se zdály čerstvé, jako by to všechno někdo namaloval včera. Nora sklopila oči. Pod nástěnnou malbou lemovala obvod kivy kamenná lavice. Na ní byla rozložená spousta lesklých předmětů, objevovaly se a zase mizely, jak na ně dopadalo světlo lampy. Nora si uvědomila, že to jsou lebky, ani ji to příliš nepřekvapilo. Byly jich tam tucty, ne-li stovky: lidské, medvědí, buvolí, vlčí, vysoké zvěře, pumí, jaguáří –všechny zcela pokryté intarzovaným leštěným tyrkysem. Ze všeho nejvíc ale Noru upoutaly oči. V každé oční jamce byla růžová křišťálová koule se vsazeným karneolem, paprsek světla se lámal, zvětšoval a odrážel, takže oči ohyzdně růžově zářily. Byl to šklebící se dav mrtvých, zástup bdělých démonů je obklopil, oči jim šíleně zářily, jako by na ně dopadalo světlo předních reflektorů aut. Nora viděla, že kromě lebek v té místnosti není nic. Jako obvykle byla přesně uprostřed kivy sipapu, díra do podsvětí, a na každé straně dvě ohniště; na východě obvyklý otvor pro duše, úzký kanál, který vybíhal nahoru a potom ven z kivy. Nástěnná malba a lebky byly jako skoro všechno ostatní v kivě jedinečné. Nora se podívala na Sloane, už se dokázala od těch exponátů odtrhnout a připravovala se na focení. „Pozvu sem další,“ řekla Nora. Sotva co tady mohou narušit, když se budou držet od stěn dál.“

Sloane stroze přikývla. Věnovala pozornost expozimetru a Noře připadalo, jako by v její tváři viděla zklamání. Potom už blesky fotoaparátu osvětlovaly celou šklebící se společnost. Ostatní sestoupili po žebříku a v tichém úžasu zůstali stát. Nora zjistila, že ji přitahuje podivný vzor dvou velkých kruhů na severní straně nástěnné malby. Jeden kruh obepínal vyrytý modrobílý disk s vyobrazením miniaturních mraků a deště, všechno bylo provedeno v typickém anasaziovském geometrickém stylu: miniatura kruhu vymalovaného na exteriéru kivy. Druhý kruh byl vymalován žlutobíle a obepínal vyrytý disk slunce obklopený paprsky světla. Jak přes něj přejíždělo světlo lampy, třpytilo se jako zlato. Po bližším ohledání Nora zjistila, že ten efekt vytváří rozdrcené vločky slídy smíchané s pigmentem. Sloane přemístila aparát a dala Noře znamení, aby jí odešla ze záběru. Když se potom sklonila nad fotoaparát, zaslechla Nora ostré nadechnutí. Sloane se najednou vzpřímila, přešla k malému zobrazení slunce a bedlivě si je prohlížela.

„Co je?“ zeptala se Nora.

Sloane se otočila a po obličeji se jí rozjel široký líný úsměv. „Ale nic. Zvláštní vzor. Předtím jsem si toho nevšimla.“

Vrátila se k aparátu, dofotografovala to zobrazení a přešla dál. „To je zjevně poloviční podíl,“ ukázal Black na dva kruhy.

Na jeho velký, ostře řezaný obličej dopadalo odražené světlo lampy. „Poloviční podíl?“

„Ano. Mnohé anasazijské i jiné společnosti byly organizovány do polovičního podílu. Rozděleny na poloviny. Letní a zimní společnosti, muži a ženy, země a nebe.“ Ukázal na dva kruhy. „Tenhle modrý disk odpovídá tomu z vnější strany kivy. To by naznačovalo, že tohle město bylo rozděleno na společnost deště a slunce. První kruh představuje Dešťovou kivu a druhý Sluneční kivu.“

„To je zajímavé,“ řekla Nora, překvapilo ji to.

„Samozřejmě. Teď jsme určitě v samotné Dešťové kivě.“

Rozžehl se další oslepující záblesk světla, jak Sloane fotila. „Takže?“ ozval se Smithback, který to všechno poslouchal.

„Tak do toho, jen to dopovězte.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Black.

„Jestli je tohle Dešťová kiva, kde je Sluneční?“

Rozhostilo se ticho rušené jen slabým cvaknutím dalšího blesku fotoaparátu. Nakonec si Black odkašlal. „To je skutečně vynikající otázka.“

„Musí být na nějakém jiném místě, pokud vůbec existuje,“ řekla Nora. Tady v Quiviře je jen jedna Velká kiva.“

„Nepochybně máte pravdu,“ zamumlal Aragon. „Ale stejně, čím jsem tady déle, tím neústupnější mám pocit, že něco… z jakéhosi důvodu nevidíme.“

Nora se k němu otočila. „Nerozumím vám.“

Starší muž se na ni podíval, oči měl ve světle lampy prázdné a temné. „Vy nemáte pocit, že v té skládačce pořád něco chybí? Celé to bohatství, všechny ty kosti, celá ta masivní konstrukce… k tomu všemu musí být nějaký důvod.“

Zavrtěl hlavou. „Já myslel, že odpověď bude v téhle kivě. Ale teď si nejsem jistý. Nerad něco hodnotím, ale mám pocit, že k tomuhle všemu byl nějaký důvod. Zlověstný důvod.“

Ale Black pořád ještě uvažoval nad Smithbackovou otázkou. „Víte, Bille,“ řekl; „vaše otázka vyvolává další.“

„A jakou?“ zeptal se Smithback.

Black se usmál a Nora v jeho obličeji zahlédla jakousi blýskavou sílu, kterou ještě nikdy neviděla.

„Tyrkys byl kámen, který Anasaziové používali při dešťové ceremonii. Tak to bylo v kaňonu Chaco a tady je to zjevně stejné. V téhle místnosti musí být stovky liber tyrkysu. To je docela hodně na kulturu, v níž i jediný korálek měl vysokou hodnotu.“

Smithback přikývl. Nora se podívala z jednoho na druhého, nebyla si jistá, kam Black míří. „Tak se ptám: pokud se tyrkys používal při dešťové ceremonii, jaký materiál se používal při sluneční ceremonii?“

Ukázal na zobrazení Sluneční kivy, na její slídový lesklý disk v odraženém světle. Bonarotti i Swire přišli blíž a napjatě poslouchali.

„Jak vám tohle připadá?“ Smithback tiše hvízdl. „Zlato?“ odvážil se říci.

Black se jenom usmál.

„No tak,“ ozvala se Nora netrpělivě, „nebudeme s tím zase začínat. Tohle je jediná Velká kiva ve městě. A představa Sluneční kivy nebo jakékoli kivy plné zlata je absurdní. Překvapuje mě, že takovouhle odvážnou spekulaci slyším zrovna od vás.“

„To je odvážná spekulace?‘ zeptal se Black. „Za prvé,“ řekl a vypočítával na prstech, „mezi indiány kolují legendy o zlatě. Potom jsou tu zprávy Coronada a Fray Marcose o zlatě, mimo jiné. A teď tu máme tenhle piktogram, který velice pozoruhodně imituje zlato. Jak potvrdí Enrique, dentální modifikace těchto lebek jsou vysloveně aztécké a my víme, že ti měli tuny zlata. Takže si začínám klást otázku, jestli v těch legendách přece jen není kus pravdy.“

„Najděte mi tu Sluneční kivu plnou aztéckého zlata,“ řekla Nora unaveně. „A já zreviduji svůj názor. Ale do té doby laskavě už dost o pokladu. Ano?“

Black se usmál. „To je výzva?“

„Spíš prosba o rozvážnost.“

Za ní se ozval smích, chraplavý a sotto voce. Nora se otočila a uviděla Sloane, dívala se z ní na Blacka a zase zpátky, její jantarové oči se třpytily, jak se soukromě pobavila.

NORA ŠPATNĚ SPALA A VZBUDILA SE BRZY. vzpomínky na ošklivé sny rychle ustoupily v zapomnění. Měsíc byl v poslední čtvrti a údolí plné měsíčních stínů. Posadila se, najednou se zcela probudila a zaslechla vzdálené plesknutí v potoce. Ohlédla se. Swire už byl vzhůru a šel štěrbinovým kaňonem jako každý den zkontrolovat koně. Zbytek tábora podřimoval v temnotě před rozbřeskem. Druhou noc za sebou se svítilo v Aragonově stanu; teď, v časném úsvitu, tam byla tma a klid. Bylo chladno, a tak se rychle oblékla. Baterku si zasunula do zadní kapsy, přešla do prostoru kuchyně, rozhrabala uhlíky, naházela na ně pár větviček. Natáhla se po modře skvrnité emailové konvici na kávu, naplnila ji vodou a postavila na mřížku. Potom uviděla, jak se z temnoty vzdáleného lesíka topolů vynořila postava: Sloane.

Noru hned napadlo, proč nespala ve stanu. Asi spí ráda pod širým nebem, jako já, pomyslela si.

„Spala jsi dobře?“ zeptala se Sloane, vhodila si spací pytel do stanu a posadila se vedle Nory.

„Nic moc,“ řekla Nora a dívala se do ohně. „A ty?“

„Já dobře.“

Sloane také upírala oči do plamenů. „Chápu, proč lidé kdysi dávno uctívali oheň,“ pokračovala klidně. „Je fascinující, vždycky jiný. A určitě lepší než televize. Bez reklam.“

Usmála se na Noru. Zdálo se, že má dobrou náladu, což bylo v naprostém kontrastu s Nořiným rozpoložením.

Nora se poněkud matně usmála, rozepnula si bundu, aby se ohřála u ohně. Konvice na mřížce se rozklepala, když se začala vařit voda. Nora ji odstavila, vhodila do ní hrst zrn a nožem zamíchala.

„Bonarotti by umřel, kdyby viděl, jak připravuješ kovbojskou kávu,“ řekla Sloane. „Praštil by tě do hlavy stroječkem na espreso.“

„Čekat, až se probudí a udělá kávu, je stejné jako čekání na Godota,“ řekla Nora.

Cestou býval kuchař vždycky první vzhůru, ale od té doby, co tábořili v Quiviře a pracovali více méně podle rutinního rozvrhu, Bonarotti tvrdohlavě odmítal opustit ráno svůj stan, dokud nebude vidět slunce na vrcholcích útesu. Položila konvici na chvíli zpátky na oheň a zamíchala. Potom každému nalila šálek. Pára stoupala z nápoje a silně hořce voněla. Vděčně vdechla. „Vsadím se, že přesně vím, na co myslíš,“ řekla Sloane.

„Bezpochyby,“ odpověděla Nora. V tichosti upíjely kávu.

„Je to tak nečekané,“ slyšela Nora samu sebe mluvit, jako by klábosily celou dobu. „Najít tohle místo, kouzelné a nádherné. S větším množstvím artefaktů a informací, než jsme kdy vůbec mohli doufat. Najednou se mi zdá, že nakonec přece jen získáme všechny odpovědi.“

Zavrtěla hlavou. „Ale máme jen hádanky, podivné znepokojivé hádanky. Ta kiva plná lebek je dokonalý příklad. Proč lebky? Co to znamená? Co to mohlo být za ceremonii?“

Sloane odložila kávu a pátravě se podívala na Noru. „Ale copak to nevidíš?“ řekla tiše. „Dostáváme odpovědi. Jenom prostě nejsou takové, jak jsme čekali. S vědeckým objevem je to vždycky takhle.“

„Doufám, že máš pravdu,“ odpověděla Nora. „Dřív už jsem něco objevila. A nikdy to nebylo takhle. Prostě někde uvnitř cítím, že to není úplně ono. Od té chvíle, co jsem se poprvé podívala na Aragonovu Přístupovou cestu s tou spoustou kostí naházených, jako by to byly odpadky.“

Ztichla, když se z temnoty vynořily dvě postavy. Přišli Smithback a Holroyd, posadili se s nimi k ohni. Black se k nim přidal za rozbřesku. Tmavé větve topolů se sotva začaly oddělovat od noci. „Dneska je teda zima jako v morně,“ řekl Smithback. „A ještě ke všemu mi posluha nevycídil boty, i když jsem je schválně nechal přede dveřmi.“

„Dneska je strašně těžký sehnat někoho spolehlivýho,“ řekl Black, kňučivě imitoval Smithbackův hlas a nalil si kávu. Přičichl k ní. „Takový barbarský způsob přípravy kávy,“ řekl a odložil hrnek. „A kdy budeme jíst? Proč nemůže ten Talián vstávat o trochu dřív? Co to je za táborovýho kuchaře, když se mu nechce vylézt před polednem z pelechu?“

„Je to jediný kuchař, kterého znám, co umí pommes Anna jako nejlepší šéfkuchaři v Paříži, jenomže s dvacetinásobným vybavením,“ řekl Smithback.

„V každém případě na snídani zapomeňte. Snídají jen divoši a děti.“

Seděli kolem ohně, až na Sloane všichni mrzutě svírali v dlaních hrnky s kávou a mluvili jen málo. Nora si v duchu kladla otázku, jestli objevy ve městě a Velké kivě vrhají mrak i na ně. Postupně vycházející slunce vybarvovalo krajinu, proměňovalo šeď v sytou červeň, žluť, purpur a zeleň. Smithback viděl Noru, jak očima přejíždí po útesu a řekl: „Namalovat na to čísla, co?“

„No, to je tedy poetická myšlenka,“ řekla Nora.

„Tak pozor, na poezii jsem tady já.“ Smithback se zasmál, vylovil lžičkou několik zrnek kávy ze svého hrnku a odhodil je do keře za sebou.

Nora zaslechla tiché kroky na písku, ohlédla se a uviděla Aragona, pořádně navlečeného, aby mu nebyla zima. Sedl si a beze slova si nalil kávu. Strašně rychle ji vypil a dolil si další, ruce se mu chvěly.

„Byl jsi dlouho vzhůru, Enrique?“ zeptala se Nora. Aragon jako by ji vůbec neslyšel. Dál pil kávu a upřeně zíral do ohně. Nakonec se tmavýma očima podíval na Noru.

„Ano, byl jsem vzhůru dost dlouho. Doufám, že to nikoho nerušilo.“

„Ne, vůbec ne,“ odpověděla Nora rychle. „Předpokládám, že pořád pracuješ na těch svých kostech,“ poznamenal Black.

Aragon dopil i druhý šálek a nalil si potřetí. „Ano.“

„To bude to nulové trauma z nálezu. Přišel jsi na něco?“ Po delší odmlce Aragon odpověděl: „Ano.“

V tónu jeho hlasu bylo něco, co společnost umlčelo.

„Poděl se s námi, bratře,“ zanotoval na nic nedbající Smithback.

Aragon položil svůj hrnek a začal pomalu, rozvážně, skoro jako by si předem připravil řeč. „Jak jsem řekl Noře, když jsem to poprvé zjistil, umístění kostí na Přístupové cestě je velice podivné.“ Opatrně z kabátu vyndal malou plastikovou krabičku. Položil ji na zem a jemně zdvihl víčko. Uvnitř byly tři rozbité kosti a kus lebky. „Nahoře leží možná padesát nebo šedesát koster s klouby,“ pokračoval. „Na některých jsou ještě zbytky oblečení, bohaté šperky a osobní ozdoby. Byli to dobře živení, zdraví lidé, většinou v rozpuku života. Zdá se, že všichni zemřeli současně a přece na kostech nejsou patrné žádné stopy násilí.“

„A jak si to vysvětluješ?“ zeptala se Nora.

„Připadá mi, že ať se stalo cokoli, stalo se to tak najednou, že neměli čas ta těla náležitě pohřbít,“ odpověděl Aragon. „Mé analýzy neprokázaly jasně žádnou nemoc, ale mnohá virová a biologická onemocnění nezanechávají na kostech žádné stopy. Ta těla byla patrně prostě netknutá odtažena dozadu a vhozena na velkou hromadu kostí.“

Jeho výraz se změnil. „Kosti, co jsou dole, vypovídají úplně o něčem jiném. Jedná se o polámané, v kloubu amputované ostatky stovek, možná tisíců lidí, nashromážděné za celá léta. Na rozdíl od koster nahoře, tyhle kosti patřily lidem, kteří zemřeli násilnou smrtí. A to násilí bylo nesmírné.“

Přejel tmavýma očima po skupince. Nora cítila, jak v ní narůstá neklid.

„Kosti z té dolní vrstvy mají nezvyklé charakteristiky.“ Aragon si utřel obličej špinavým kapesníkem. Ukázal pinzetou s gumou potaženými konci na jednu zlomenou kost na tácku. „Především všechny dlouhé kosti jsou polámané, perimortem, zvláštním způsobem, jako třeba tahle kost.“

„Perimortem?“ zeptal se Smithback.

„Ano. Zlomené ne před smrtí ani moc dlouho po ní, ale při umírání.“

„Jak to myslíš – zlomená zvláštním způsobem?“ zeptal se Black.

„Je to stejné, jako když Anasaziové lámali kosti vysoké zvěři a losům. Aby mohli vyjmout morek. A tady, v mřížové tkáni kosti pažní, skutečně vyvrtali dírku uprostřed, aby se k morku dostali.“

„Moment,“ ozval se Smithback. „Počkej. Myslíš, že extrahovali morek na…?“

„Nech mě domluvit. Za druhé, tady jsou na kosti drobné stopy. Prozkoumal jsem je pod mikroskopem a zjistil jsem, že se shodují se stopami po kamenných nástrojích při trhání zdechliny. Chcete-li, jsou poraženi a vykostěni. Za třetí, mezi odpadky kostí jsem našel tucty polámaných lebek, většinou dětských. Byly na nich patrné řezné rány, které zůstávají pouze po skalpování: přesně jako ta lebka, kterou jsme našli v Peteově zřícenině. Navíc zvlášť na dětských lebkách jsou jasné odřeniny po kovadlině. Když jsem znovu prohlédl lebku z Peteovy zříceniny, našel jsem i na ní odřeniny po kovadlině. Také jsem zjistil, že mnohé lebky byly navrtány a odstraněn z nich kulatý výřez kosti.“

„Co jsou odřeniny po kovadlině?“ zeptala se Nora.

„Velice specifický druh rovnoběžných škrábanců, k nimž dochází, když se hlava položí na plochý kámen a pomocí dalšího kamene se lebka rozlomí. Běžně se s tím setkáváme u zvířat, když se vyndává mozek a dále se upravuje k jídlu.“

Koutkem oka Nora viděla, že Smithback si vehementně dělá poznámky.

„To není všechno,“ řekl Aragon. „Mnohé z těch kostí ukazují tohle.“ Zdvihl menší kost pinzetou a otočil ji ke světlu. „Podívejte se na ty zlomené konce lupou.“

Nora prozkoumala zvětšenou kost. „Nevidím tam nic neobvyklého, snad jen ten lehký lesk na polámaných koncích, jako by tu kost použili na škrábání kůže.“

„Žádné škrábání kůže. Tomu lesku se říkalo ‚oleštění o misku‘.“

„Oleštění o misku?“ zašeptala Nora, narůstal v ní strach.

„Objevuje se to pouze u kostí, které se vařily a míchaly hodně dlouho v drsné keramické míse.“

A potom zbytečně dodal: „Jako když se vaří polévka.“

Aragon se znovu natáhl po konvici s kávou, ale už byla prázdná.

„Chcete říci, že vařili a jedli lidi?“ zeptal se Holroyd.

„Samozřejmě, že tohle chce říct,“ odsekl Black.

„Ale já nenašel jedinou stopu po lidské kosti na smetišti. I když tam bylo poměrně dost kostí zvířat, která určitě patřila na jídelníček.“

Aragon neodpovídal. Nora se zadívala přes kaňon do dálky. Slunce vycházelo nad jeho okrajem, zlatilo jeho lem, údolí dole zůstávalo ve stínu. Ale ten krásný kaňon ji teď naplňoval obavami.

„Mohl bych se zmínit ještě o něčem dalším,“ řekl Aragon tiše.

Nora se na něj podívala. „Ještě něco?“

Aragon kývl na Sloane. „Nejsem přesvědčen o tom, že ta hrobka, kterou jste našli, je hrob.“

„Vypadalo to jako oběť,“ slyšela Nora samu sebe. „Ano,“ řekl Aragon.

„Podle stop na kostrách se zdá, že ti dva lidé byli roztrháni – zbouráni, jako se bourá zvíře – a jejich maso se potom uvařilo nebo upeklo. Kuchyňsky upravené maso potom patrně bylo naskládáno do těch dvou mís, které jste našli. Kosti byly pokryty jakýmsi hnědým prachem: nepochybně to byly mumifikované kusy masa staženého a ořezaného od kosti.“

„To je odporné,“ řekl Smithback a zuřivě si psal.

„Ti lidé byli také skalpováni a byl jim vyjmut mozek a z něj si udělali – jak se to říká? – kompot, šlehanou pěnu, okořeněnou španělským pepřem. Našel jsem… takovou látku uvnitř obou lebek.“

Jako na nějaký morbidní pokyn se zrovna v tu chvíli vynořil ze svého stanu kuchař, pečlivě ho za sebou zapnul a vydal se k ohništi. Black sebou neklidně šil.

„Enrique, jsi poslední, kdo se domníval, že bychom snad mohli narazit na něco senzačního. Jsou tucty jiných způsobů, jak mohou být kosti poškrábané a vyleštěné než jen kanibalismus.“

„Pojem ‚kanibalismus‘ jsi použil ty,“ řekl Aragon.

„Prozatím si závěry nechám pro sebe. Jenom vám sděluji, co jsem viděl.“

„Všechno, co jsi řekl, naznačilo tenhle závěr,“ vykřikl Black. „To je nezodpovědnost. Anasaziové byli mírumilovný, zemědělský národ. Nikdy se nenašly žádné důkazy o kanibalismu.“

„To není pravda,“ řekla Sloane potichu, najednou se předklonila. „Někteří archeologové teoretizovali o kanibalistických praktikách původních obyvatel Ameriky. A nejen mezi Anasazii. Jak třeba vysvětluješ Awatovi?“

„Awatovi?“ opakoval Black. Ta vesnice Hopi zničená v roce 1700?“

Sloane přikývla. „Poté, kdy venkovany Awatovi Španělé obrátili na křesťanství, okolní indiánské kmeny je zmasakrovaly. Jejich kosti se našly před třiceti lety a nesly stejné stopy, které tady Aragon našel.“

„Možná prožívali období hladomoru,“ řekla Nora.

„V naší vlastní kultuře je spousta příkladů kanibalismu z hladomoru. Ale tohle je stejně od Awatovi daleko a tihle lidé nemají nic společného s Hopi. Jestli to byl kanibalismus, byl to rituální kanibalismus ve velikém měřítku. Téměř institucionalizovaný. Hodně podobný –“

Zmlkla a podívala se na Aragona. „Hodně podobný Aztékům,“ dokončil větu.

„Doktore Blacku, řekl jsi, že kanibalismus u Anasaziů nepadá v úvahu. Ale ne aztécký kanibalismus. Kanibalismus nikoli pro potravu, ale jako nástroj sociální kontroly a teroru.“

„Kam tím míříš?“ zeptal se Black. „Tohle je Amerika, ne Mexiko. Kopeme na sídlišti Anasaziů.“

„Sídliště Anasaziů s vládnoucí třídou? Sídliště Anasaziů chráněné bohem jménem Xochitl? Sídliště Anasaziů, jehož významným rysem jsou královské pohřební komnaty naplněné květinami? Sídliště Anasaziů, které možná vykazuje a možná nevykazuje rysy rituálního kanibalismu?“

Aragon zavrtěl hlavou. „Udělal jsem také spoustu forenzních testů na lebkách z horní i dolní části hromady kostí na Přístupové cestě. Rozdíly jsou v lebečních rysech, variace jsou patrné u řezáků, což ukazuje na to, že ty dvě skupiny koster patří naprosto odlišné populaci. Anasazijští otroci dole, aztéčtí vládci nahoře. Všechny důkazy, které jsem našel v Quiviře, ukazují na jedno: skupina Aztéků nebo spíše jejich tolteckých předchůdců, napadla anasazijskou civilizaci kolem roku 950, Toltecové se prohlásili za kněžskou šlechtu. Možná byli dokonce zodpovědní za velké stavební projekty v Chaco i jinde.“

„Nikdy jsem neslyšel nic tak absurdního,“ řekl Black.

„Na Anasaziích nikdy nebyl patrný ani náznak vlivů Aztéků, natož otroctví. To je proti stoleté učenosti.“

„Okamžik,“ řekla Nora. „Nechtěla bych, abychom to takhle šmahem odmítli. Nikdo ještě nikdy nenašel takovéhle město. A ta teorie by vysvětlovala spoustu věcí. Město samotné je vybudováno na velice podivném místě, to je jedna věc. Každoroční putování, které jste objevili.“

„A koncentrace bohatství,“ dodala Sloane tichým, zamyšleným hlasem. „Možná obchod s Aztéky bylo po celou dobu špatně používané slovo. Byli to cizí vetřelci, založili oligarchii, získali sílu prostřednictvím náboženského rituálu a obětního kanibalismu.“ Když se Smithback začal ptát, Nora zaslechla z dálky volání. Všichni najednou se za tím hlukem otočili. Roscoe Swire běžel kaňonem jako šílenec k táboru. Zastavil se před nimi, teklo z něj, jak prošel štěrbinovým kaňonem, přerývaně dýchal. Nora se na něj vyděšeně koukala. Z vlasů mu stékala voda zbarvená krví a na košili měl růžové skvrny. Co se děje?“ zeptala se ho zostra.

„Naše koně,“ řekl Swire a lapal po dechu. „Někdo je vyvrhl.“

XXVIII.

NORA ZDVIHLA RUCE, ABY UTIŠILA OKAMŽITOU EXplozi slov všech přítomných.

„Roscoe, řekni nám přesně, co se přihodilo.“

Swire se posadil k ohni, pořád ještě těžce oddechoval, jak se hnal kaňonem, nevěnoval nejmenší pozornost krvácející ráně na ruce. „Vstal jsem kolem třetí ráno, jako obvykle. Ke koním jsem se dostal asi ve čtyři. Skupinka se přesunula na severní konec údolí – napadlo mě, že si šli hledat trávu – ale když jsem k nim přišel, zjistil jsem, že všechna zvířata jsou zpěněná.“

Chvilku mlčel. „Napadlo mě, že na ně zaútočila puma. Dva chyběli. Potom jsem je uviděl… aspoň to, co z nich zbylo. Hoosegow a Crow Bait vykuchaní jako…“

Obličej mu zbrunátněl. „Až chytím ty hajzly, co to udělali, tak –“

„Proč si myslíte, že to udělali lidi?‘ zeptal se Aragon.

Swire zavrtěl hlavou. „Bylo to provedeno přímo vědecky. Rozřízli jim břicho, rozevřeli, vyndali vnitřnosti a –“ Váhal.

„A?“

„Jako by je vystavili.“

„Cože?“ zeptala se Nora zostra.

„Rozmotali střeva a položili je do tvaru spirály. V každém oku měli ty koně klacík s péry.“ Odmlčel se. „A další věci.“

„Nějaké stopy?“

„Žádné otisky nohou jsem neviděl. Všechno to museli provést z koňskýho hřbetu.“

Zmínka o spirálách a perech zastrkaných do očí Noru šokovala.

„Ale no tak,“ slyšela Smithbacka, nikdo to nemohl udělat z koňského hřbetu.“

„Žádné jiné vysvětlení mě nenapadá,“ odsekl Swire. „Už jsem říkal, neviděl jsem žádné otisky nohou. Ale…“

Znovu zmlkl. „Včera večer, když už jsem od koní odcházel na noc, zdálo se mi, že na horském hřbetu vidím jezdce na koni. Jen tam stál a koukal se na mě.“

„Proč jsi to neřekl dřív?“ zeptala se Nora.

„Myslel jsem, že je to jenom moje představa, klam zapadajícího slunce. Nemůžu tvrdit, že bych čekal někoho na tom zatraceným horským hřbetě. Kdo by se tam taky nahoru pachtil?“

Kdo asi? pomyslela si Nora, zoufalství v ní narůstalo. Za posledních pár dní nabyla přesvědčení, že daleko za sebou nechala podivné duchy z ranče. Teď se ta jistota rozplývala. Možná je nakonec přece jen někdo sledoval. Ale kdo by je sledoval v tak drsné a neúrodné zemi – kdo by to dokázal, nebo co by ho k tomu vůbec přimělo?

„Je to suchá písčitá země,“ řekl Swire a temný nejistý výraz teď vystřídalo nové rozhodnutí.

„Tu stopu nemohli zakrýt navždycky. Já jsem vám jenom přišel říct, že se za nima vydám.“

Najednou vstal a šel do svého stanu. V tichu, které následovalo, slyšela Nora cinkání kovu a kulek vkládaných do komory. Po chvíli se znovu objevil, pušku hozenou přes rameno, revolver za pasem.

„Okamžik, Roscoe,“ řekla Nora.

„Nesnaž se mě zastavit,“ varoval ji.

„Nemůžeš takhle prostě utéct. Bude lepší si o tom nejdřív promluvit.“

„Mluvit s tebou přináší jen samý trable.“

Bonarotti beze slova odešel ke své skříňce a pustil se do přípravy balíčku s jídlem.

„Roscoe,“ řekla Sloane, „Nora má pravdu. Nemůžeš prostě odkráčet jako –“

„Sklapněte. Nehodlám poslouchat nějaký zatracený ženský, který mi vykládají, co mám dělat se svými vlastními koňmi.“

„A co teda se sakramentskýma chlapama?“ zeptal se Black.

„To je nerozvážnost. Můžeš se zranit nebo něco horšího.“

„Skončil jsem tuhle diskusi,“ řekl Swire, Bonarotti mu podal balíček, on si ho připjal k pršiplášti a ten hodil přes rameno. Když se na něj Nora dívala, strach a zklamání z nového vývoje situace najednou přešly ve zlost: zlost na všechno, co nějakým způsobem narušovalo vykopávky, které tak úspěšně zahájili; zlost na to, že je Swire tak agresivní.

„Swire, vrať se!“ zařvala. V malém údolí bylo najednou absolutní ticho. Swireho to strašně překvapilo a obrátil se na ni.

„Tak koukej,“ pokračovala Nora, byla si vědoma toho, že jí srdce tluče jako zblázněné a že hlas nemá ani v nejmenším vyrovnaný, „všechno si to musíme nechat projít hlavou. Nemůžeš prostě jen tak bez plánu utéct a jít někoho zabít.“

„Já mám plán,“ zněla odpověď. A není tu, co si nechávat projít hlavou. Já najdu toho bastarda, co –“

„Souhlasím,“ skočila mu do řeči Nora. „Ale ty na to nejsi ten pravý.“

„Cože?“ výraz Swireovy tváře se z pohrdání změnil na nedůvěřivost. „A kdopak jinej to za mě udělá?“

„Já.“

Swire otevřel pusu, že něco řekne.

„Zamysli se na chvilku,“ pokračovala Nora rychle. „On nebo oni zabili dva koně. Nebylo to z hladu, nebylo to ze sportu, ale bylo to znamení. Neříká ti to nic? Co ostatní koně? Co se s nimi asi bude dít v době tvé výpravy za lynčem? Jsou to tvoje zvířata. Ty jsi jediný, kdo má dostatečné znalosti na to, aby je ochránil, než se tohle všechno vyřeší.“

Swire sešpulil rty a přejel si prstem knír. „O koně se může postarat někdo jinej, když budu pryč.“

„Jako třeba kdo?“

Swire chvíli neodpovídal. „Nevíš vůbec nic o stopováni,“ řekl.

„Mimochodem vím. Každý, kdo vyrostl na ranči, o stopování něco ví. Kdysi jsem hledala spoustu zatoulaných krav. Možná nedosahuju tvých kvalit, ale řekl jsi to sám: tady v té písčité zemi to není žádné umění.“

Naklonila se k němu. „Faktem zůstává, že jestli někdo musí jít, tak jedině já. Aaron, Sloane a Enrique musí pracovat tady, je to velice důležité. Na tobě jsou životně závislí koně. Luigi je náš jediný kuchař. Peter nemá dostatečné zkušenosti s jízdou na koni. A kromě toho musí tady být kvůli komunikaci.“

Swire se na ni podíval s obdivem, ale zůstal zticha.

Black se obrátil na Noru. „To je bláznivina. Ty sama? To nejde, jsi přece v čele expedice.“

„Právě proto nemůžu dopustit, aby to udělal kdokoli jiný.“ Nora se rozhlédla kolem. „Budu pryč jen jeden den, maximálně ještě noc. Mezitím ty, Sloane a Aragon můžete po dohodě rozhodovat, je vás lichý počet. Já zjistím, kdo co udělal a proč.“

„Podle mě bychom prostě mohli zavolat policii. Máme rádio,“ ozval se Black.

Aragon vybuchl v náhlý, netypický smích. „Zavolat policii? Jakou policii?“

„Proč ne? Jsme snad pořád v Americe, ne?“

„Jsme?“ zamumlal Aragon.

Po krátké odmlce začal mluvit Smithback překvapivě klidným a pevným hlasem. „Je úplně jasný, že nemůže jít sama. Jediný, koho lze při kopání postrádat, jsem já. Já s ní půjdu.“

„Ne,“ řekla Nora automaticky.

„Proč ne? Hromada odpadků to jeden den beze mě vydrží. Aaron vůbec má v poslední době málo pohybu. Docela slušně jezdím na koni a nejsem ani střelec k zahození, kdyby bylo zapotřebí.“

„Je třeba zamyslet se ještě nad něčím,“ řekl Aragon. „Podle tebe ta zabití byla nějaký vzkaz. Nenapadlo tě uvažovat ještě o další možnosti?“

Nora se na něj podívala. „A ta je jaká?“

„Že ty koně někdo zabil proto, aby vylákal lidi z tábora a vyřídil si to s každým zvlášť. Možná se ten člověk na horském hřbetě Swiremu ukázal záměrně.“

Nora si olízla rty.

„Další důvod, proč mám jít,“ ozval se Smithback.

„Tak moment,“ řekl chladným hlasem Swire. „Nezapomínáme trochu na Ďáblovu páteř? Tři moji koně už jsou mrtví, díky tomu zpropadenýmu horskýmu hřebenu.“

Nora se k němu otočila. „Myslela jsem na to. Říkal jsi, že jsi nahoře na horském hřbete zahlédl člověka. A zjevně se včera večer lidi dostali do vnějšího údolí na koni. Jinak nelze bezpečně přes horský hřbet přejít. Vsadím se, že použili neokované koně.“

„Neokované?“ zeptal se Smithback.

Nora přikývla.

„Kůň bez podkov má na úzké stezce, jakou je Ďáblova páteř, jistější krok. Železo na kameni je jako brusle na ledě. Ale rohovina koňského kopyta ke kameni přilne.“

Swire na ni pořád upřeně koukal. „Nenechám své koně, aby si zničili kopyta.“

„Až se dostaneme na úpatí horského hřbetu, zase jim podkovy nandáme. Máš přece kovářské nářadí, ne?“ Swire pomalu přikývl.

„Chci jen zkusit najít toho,“ pokračovala Nora, „kdo to udělal, a zjistit, proč to udělal. Právo můžeme uplatnit, až se vrátíme do civilizace.“

„Toho se právě bojím,“ řekl Swire.

„Chceš strávit zbytek života ve vězení za vraždu?“ zeptala se Nora. „Protože přesně k tomu dojde, když se tam vydáš a někoho zastřelíš.“

Swire neodpovídal. Kuchař se beze slova otočil a šel do svého stanu. Po chvíli se vynořil se zbraní, bednou nábojů a koženým pouzdrem na revolver. Podal to všechno Noře. Ta si zapnula pouzdro kolem pasu, vyndala zbraň, protočila bubínek a znovu ji uložila. Otevřela krabici s nábojnicemi, vysypala si její obsah do jedné ruky a rychle je nastrkala do jednotlivých otvorů. Prázdnou krabici odhodila do ohně a obrátila se na Swireho. Postaráme se o to,“ řekla vyrovnaně.

SKIP SE ZASTAVIL U KOVOVÝCH DVEŘÍ DO Elmo’s auto Shoppe, chvilku čekal, aby mohl nasadit výraz řádného pobouření. Ubikace z vlnitého plechu se rozpékaly na truchlivém konci Cerrillos Road, což byla ošklivá řada rychlých občerstvení, prodejen ojetých vozů a malých nákupních středisek. Za Elmo’s nebylo nic než buldozerem zarovnaná plochá prérie vyzdobená nápisy K PRONÁJMU a BUDE POSTAVENO PODLE POŽADAVKU – tady docházelo k nekontrolovanému rozrůstání Santa Fé. Skip nasadil náležitý výraz obličeje a vešel, na krátkém koženém vodítku držel Teddyho Beara. Ve vzdáleném křídle byl jeho fury na hydraulickém zvedáku s truchlivé pokleslými pneumatikami. Byl ještě více zasypaný pískem než předchozího dne. Pod ním stál majitel Elmo’s Auto Shoppe, vysoký chlápek v sepraných montérkách a roztrhaném tričku. Tričko se spoustou olejových skvrn, vepředu s obrázkem velikého jazyka Rolling Stones, lascivně vyčnívajícího z ostnatých rtů. To tričko bylo vlastně přímým odrazem vlastních Elmových povislých rtů a žalostného výrazu ve tváři. „Proč jste s sebou přived tohle?“ zaskučel Elmo a ukazoval na psa.

„Mám alergii na psí chlupy.“ Skip otevřel pusu, aby spustil svoji řeč, a Elmo jako na protest zvedl psací desku s klipsem. „Zlomený kývavý hřídel,“ začal rychle, olízl si dlouhý, mazadlem nasáklý prst a jak mluvil, listoval stránkami na deskách. „Ruční brzda zničená. Hlava kola zkřivená. Bude to tak, no, nejmíň pět šest stovek. Plus odtažení z golfovýho hřiště.“

„Do pytle!“ Skip přitáhl Teddyho Beara a zlostně chodil ve stínu svého vozu, zapomněl na pečlivě připravený proslov. „Před čtrnácti dny jsem si tu nechával vyměnit olej a seřídit motor. Proč jste mi hergot neřekl, že brzdy jdou do háje?“

Elmo obrátil na Skipa svůj uslzený obličej. Jeho skleslé oči vždycky vypadaly, jako by se chtěl každou chvíli rozplakat. „Už jsem tu fakturu kontroloval. S brzdama jste nic neměl.“

„To je kravina.“ Skip se na mechanika nevěřícně díval. Auto dával do opravny málokdy, takže když před pár týdny zaplatil padesát sedm dolarů, jeho oprávněné rozhořčení neznalo mezí. „Říkám vám, ty brzdy prostě nefungovaly. Vůbec. To jsem klidně mohl použít nohu. Mohl jsem se zabít. A vy teď ode mě chcete, abych vám za tohle privilegium ještě zaplatil? No to je teda skvělý.“

„Brzdová soustava byla suchá jako troud,“ řekl Elmo zarputile a koukal se do země. „Vidíte? To je důkaz. Měl jste to prosakování vidět, už když jsem tu byl minule. Nehodlám platit za –“

„Jenomže tam nic neprosakuje.“

Skip se zarazil. „Co?“

Elmo pokrčil rameny, oči upřel na Skipa. „Zkoušeli jsme brzdový systém tlakem. Nikde neprosakuje, není prasklé žádné těsnění, nic.“

Skip na Elma upřeně koukal. „To nedává smysl.“

Elmo znovu pokrčil rameny. „Kromě toho by tam měly ty příznaky prosakování bejt vidět. Koukejte.“ Vzal svítilnu a namířil její paprsky na fury.

„No co, spodek auta. Samej písek a mastnota. Co má bejt?“

„Ale nikde ani stopa po brzdový kapalině. Žádný kapky, žádný stopy po vytejkání. Nic, co by ukazovalo na prosakování. Kde parkujete?“

„Na příjezdové cestě k domu, samozřejmě –“

„Viděl jste v poslední době pod autem velikou skvrnu?“

„Ničeho jsem si nevšiml.“

Elmo se znovu podíval dolů, mudrlantsky pokýval hlavou a velké uši se mu při tom zavrtěly. Skip chtěl něco říct, potom jenom zůstal s otevřenou pusou.

„Co to povídáte?“ vypravil ze sebe nakonec. „Já neříkám nic. Brzdy jste měl úplně suchý.“

Elmovy gumové rty se zkroutily do čehosi, co možná byl úsměv, olízl si je červeným jazykem. „Máte nějaký nepřátele?“

Skip se poškleboval. „To je blbost. Ne, já…“ Zmlkl a chvilku přemýšlel.

„Vy jako myslíte, že by je někdo mohl vypustit? Schválně?“

Elmo znovu přikývl, jeden prst si strčil do ucha a pořádně s ním zavrtěl. „Jedinej problém je, že uzávěr brzdový kapaliny je zarezlej a nedal se ani pořádně otevřít, takže je dost problematický, jak to vlastně mohlo vytéct.“

Ale Skip pořád přemýšlel. „Ne,“ zopakoval naposledy jemnějším hlasem. „Brzdy v jednu chvíli pracovaly bezvadně, a potom najednou ne.“

Znepokojeně se podíval na hodinky. „Přijdu pozdě do práce. Mám takovýho šéfa, co z každýho, kdo přijde pozdě, stáhne kůži. Navíc vy mi dáváte –“

Pokynul rukou k autu, které Elmo půjčoval. Byl to starý VW brouk s pochroumanou zadní poklicí a dveřmi jiné barvy. „Radši bych jel svým, i bez brzd.“

Elmo pokrčil rameny. „Bude to hotový v pátek v pět vodpoledne.“

„A ten účet malinko předělejte, nebudu platit šest stovek za něčí nedbalost.“

S menšími potížemi nacpal Teddyho Beara do auta, potom se sám opatrně nasoukal na sedadlo řidiče a nastartoval. Zařadil jedničku a s mohutným supěním se rozjel na silnici do Ústavu, kde na něj čeká Sonya Rowlingová. Cítil, že ho začíná bolet hlava, nejprve to byl jen takový náznak, ale potom se to začalo stupňovat. Připadalo mu, že mu bolest obepíná spánky jako čelenka. I když dělal taková ramena, byl pořádně vyvedený z míry a srdce mu bušilo, když přeřazoval rychlosti. V jednu chvíli ho napadlo, že to otočí, pojede zpátky k Terezea zkontroluje místo, kde předtím parkoval, jestli tam není kaluž. Ale hned vzápětí věděl, že to místo už nikdy nechce vidět. Potom zcela impulzivně zajel ke kraji silnice a přeřadil na neutrál. Něco mu nepřipadalo tak docela v pořádku. A nešlo jen o všechny ty bizarní okolnosti; ve chvíli, kdy se ho Elmo ptal na nepřátele, polil Skipa najednou studený pot. Zůstal na krajnici a přemýšlel. Matně, velice matně mu v mysli vytanul obraz jeho otce, jak sedí za stolem, pije kávu a vypráví mu nějaký příběh. Z jakéhosi důvodu si nepamatoval, o čem to bylo. Ale vzpomněl si přesně, jak se matka mračila a napomínala tátu, aby vyprávěl něco jiného. Něco jiného… v poslední době se stalo něco jiného a zapadalo to do sebe hodně divně a dost strašně. Najednou Skip znovu nastartoval volkswagen, zařadil rychlost, ohlédl se přes rameno a vyjel na silnici. Ale nejel do Ústavu, na prvním rohu odbočil a proplétal se bludištěm ošuntělých ulic, pobízel staré auto k rychlejší jízdě, klel a netrpělivě bubnoval prsty do volantu.

Zaparkoval u domu, kde bydlel, napůl běžel a napůl skákal po schodech nahoru, vlekl za sebou Teddyho Beara a odemkl oba zámky, jak to šlo nejrychleji. V bytě byly cítit nevyprané ponožky a zbytky jídla. Rozsvítil světlo a vrhl se ke knihovně z tvárnic a překližky, která se nejistě opírala o zeď. Klekl si k nejnižší řadě, prsty přejížděl přes staré hřbety knížek, které patřívaly jeho otci. Vybledlé tituly byly pod vrstvou prachu špatně čitelné. Potom prst zastavil na útlé, ohmatané šedivé knížce. „Skinwalkeři, čarodějnice a mágové: čarodějnictví a černá magie,“ přečetl Skip ten titul nahlas. Naléhavý spěch, který ho popoháněl domů, teď vystřídalo váhání a nejistota. V téhle knize byly strašné a ošklivé vědomosti, vzpomněl si. Ze všeho nejméně si přál, aby ty vědomosti potvrdily strach, který v něm teď narůstal. Připadalo mu, že u těch starých knih klečí strašně dlouho. Nakonec ten titul uchopil oběma rukama, odnesl si jej k oranžovému gauči, opatrně knihu otevřel a začetl se.

XXIX.

KDYŽ SE VYNOŘILI Z ŠERA ŠTĚRBINOVÉHO KAŇONUdo údolí s topoly, Nora hned na první pohled poznala, že něco není v pořádku. Místo toho, aby se koně volně popásali na trávě, byli v houfu u potoka, frkali a pohazovali hlavami. Přejela pohledem dno údolí, kamenné tarasy, zubatou Ďáblovu páteř. Nikdo tam nebyl. Swire zastrčil revolver za opasek a vydal se ke koním.

„Ty si vezmi Compaňera,“ řekl Smithbackovi a natáhl se pro sedlo. „Ten je moc hloupej, aby byl vyděšenej.“

Nora si našla sedlo v hromadě dalších a připevnila je Arbucklovi na hřbet. Potom držela koně, aby byli klidní, když jim Swire sundával podkovy. Pracoval tiše, používal dláto, aby se dostal pod zahnutý konec každého hřebu a narovnával je, stálo ho velké úsilí neulomit je. Když všechny hřeby narovnal, svorkou vypáčil podkovu z kopyta. Na Noru jeho dovednosti udělaly dojem: okovat koně a sundat mu podkovy v terénu bez kovadliny nebylo ani obvyklé, ani příliš žádoucí. Nakonec se postavil, beze slova podal Noře nové hřeby i s podkovami, kladivo a svorku.

„Jseš si jistá, že to dokážete?“ zeptal se. Nora přikývla a honák dal Smithbackovi znamení, aby nasedl.

„Včera v noci v údolí pořádně foukalo,“ řekl Swire, pečlivě připevnil sedlo a podal Smithbackovi uzdu. „Možná proto tady nikde v písku nejsou vidět stopy. Třeba budete mít větší štěstí nahoře nebo z druhé strany.“

Nora připevnila sedlové brašny, zkontrolovala sedla, potom se vyšvihla. „Smithback bude potřebovat pistoli,“ řekla.

Po chvíli mu ji honák podal společně s hrstí nábojů.

„Raději bych měl pušku,“ řekl spisovatel.

Swire zavrtěl hlavou. „Tu budu potřebovat, kdyby někdo vyšel na horský hřeben,“ odpověděl.

„Jen dávejte pozor, abychom to nebyli my,“ řekl Smithback a nasedl na Compaňera. Nora se naposledy rozhlédla, pak se otočila ke Swiremu. „Díky za koně.“Otočila Arbuckla. „Moment.“ Nora se ohlédla. Swire se na ni vyrovnaně koukal. „Hodně štěstí,“ řekl jim.

Jeli směrem od potoka, přes hrbolatý terén k objemnému horskému hřbetu, který byl ještě ve stínu. Společně s jemným zurčením potoka a zpěvem střízlíků teď Nora slyšela i jiný zvuk: tlumené, vytrvalé hučení, jakoby od induktoru. Potom vyjeli na nízkou vyvýšeninu a pod sebou uviděli to, co zbylo z Hoosegrowa a Crow Baita. Nad nimi se vznášel černý oblak much. „Ježíšikriste,“ hlesl Smithback.

Arbuckles pod ní začal poskakovat a ržát a Nora ho otáčela vlevo, aby na zdechliny neviděl. Ale stejně, když šli dál, zahlédla svinuté provazce vnitřností, měly modravě šedou barvu a ve slunci z nich stoupala pára, seděla na nich spousta much. Za tou scénou masakru se zastavila. „Co to děláš?“ zeptal se Smithback.

„Jdu se podívat blíž.“

„Nevadí, když tady zůstanu?“ zeptal se Smithback napjatě.

Sesedla z koně, podala mu otěže a vydala se zpátky. Mouchy vyrušené jejím příchodem vzlétly a vztekle bzučely. Sice předtím foukal hodně prudký vítr, ale sem tam rozeznala staré koňské stopy a poněkud čerstvější stopy kojota. Kromě Swireových otisků podrážek tam žádné lidské stopy nezůstaly. Vnitřnosti byly skutečně urovnány do spirály. Jasně zbarvená papouščí pera, která se do té vyprahlé země ani trochu nehodila, vyčnívala z očních jamek. Zdechliny byly probodené jakýmisi větévkami namalovanými barvami a ozdobenými peřím. Když už se chtěla otočit, všimla si něčeho dalšího. Z čela oběma koním někdo vyřízl kruh kůže. Prozkoumala to podrobněji a zjistila, že podobné kusy kůže byly každému koni odstraněny symetricky z obou stran hrudníku a ještě ze dvou míst na obou stranách podbřišku. Proč tam? Co by to jen mohlo znamenat? Zavrtěla hlavou a odcházela pryč.

„Kdo mohl něco takového udělat?“ zeptal se Smithback, když znovu nasedal na koně.

Kdo asi? To byla otázka, kterou si Nora v poslední hodině kladla už několikrát. Odpověď, která jí připadala nejpravděpodobnější, byla příliš děsivá, aby o ní dokázala uvažovat. Během dvaceti minut dorazili k úpatí horského hřbetu. Za dalších dvacet minut pokračovali do mírného stoupání po stezce a došli na vrchol Ďáblovy páteře. Nora koně zastavila a kochala se výhledem. Velký předěl čněl nad tisíci mil kaňonů s holými stěnami. Na severu viděla vzdálenou modrou vyvýšeninu Barney Top a na severovýchodě němou stráž Kaiparowits. A přímo před ní byly úzké divoké serpentiny po čelní straně horského hřbetu. Tam někde dole leží Fiddlehead, Hurricane Deek a Beetlebum.

„Řekni mi, že tudy dolů nepůjdeme,“ ozval se Smithback.

Nora mu neodpověděla. Sesedla, poodešla pár kroků od koní, bedlivě si prohlédla ostrůvky písku mezi skalami. Nebyla tam jediná koňská stopa; ale vítr je mohl odvát. Podívala se dolů, kudy přišli. I když celou cestu vzhůru dávala dobrý pozor, viděla jen staré otisky koňských kopyt. Zachvěla se; věděla moc dobře, že do údolí se jinudy nedostanou. A přece se těm záhadným zabijákům koní podařilo nezanechat po sobě jedinou stopu. Podívala se nahoru na strmou stezku před nimi, vedla dolů po čelní stěně Ďáblovy páteře. Zdálo se nesmírně jednoduché prostě zmizet za okrajem v absolutním prostoru. Věděla, že sestup je vždycky nebezpečnější než stoupání. Strašná vzpomínka na to, jak se škrábala na čelní stěnu útesu, jak nohama kopala do prázdna, se jí vracela s dvojnásobnou silou. Promnula si konečky prstů, teď už bez obvazů. Ale pořád ji ještě při té vzpomínce pálily.

„Sejdu dolů kousek pěšky. Ty počkej tady,“ zamumlala.

„Cokoli, abych na tu cestu nemusel vstoupit. Nedokážu si představit horší cestu dolů z útesu, než je tahle. Kromě pádu, samozřejmě. A to je aspoň rychlejší.“

Nora se vydala dolů po příkré stezce. První část, kde byl jen hladký kámen, neprozradila, že by se tudy vydal záhadný jezdec, ale to nebylo nic překvapivého. Ale když se dostala ke skále, která se částečně sesypala na stezku, zůstala stát: v malém ostrůvku písku tam byla čerstvá stopa koňského kopyta. Neokovaného.

„Jdeme dolů?“ zeptal se Smithback se zjevným nedostatkem nadšení, když se vrátila na vrchol hřbetu. „Ano. Swire neměl vidiny. Někdo tudy jel nahoru na koni.“ Zhluboka se nadechla, potom ještě jednou. Pomalu se vydala cestou dolů po horském hřbetu, vedla Arbuckla. Kůň se u převisu cesty zastavil. Nora ho přiměla k dalšímu kroku a pak ještě k dalšímu. Smithback šel za ní, vedl Compaňera. Nora slyšela, jak kůň frká a škrábe kopytem o kámen. Upírala oči na cestu před sebou, pravidelně dýchala, snažila se ze všech sil, aby nepropadli do nekonečného prostoru dole. Jednou se instinktivně ohlédla: dole bylo vyschlé údolí, podivné skalní útvary jako malé hromádky oblázků, zakrslé jalovcové keře byly jen černé tečky. Arbucklovi se třásly nohy, ale hlavu měl sklopenou a s čumákem u země sestupoval dolů. Nora už teď věděla, kde jsou nejobtížnější místa a koně tudy vedla, jen když nebylo zbytí. Těsně před druhou horskou serpentinou zaslechla, jak Arbucklovi podjela kopyta, v panice upustila vodicí lano, ale po chvilce vrávorání se kůň zastavil, celý se třásl. Bylo jasné, že sundat na tuhle cestu podkovy se vyplatilo. Když se sehnula, aby zvedla lano, chvilku se nad nimi vznášely dvě vrány, plachtily po vzduchovém proudu vzhůru kolem čelní stěny útesu. Byly tak blízko, že Nora viděla, jak otáčí svýma korálkovýma očima, aby si je prohlédly. Jedna s nelibostí hlasitě zakrákala, když je míjela. Po dalších dvaceti minutách, kdy se jim skoro zastavilo srdce, došla Nora na konec stezky. Otočila se a viděla, jak Smithback schází poslední sklon k úpatí. Tolik se jí ulevilo, že ho skoro chtěla obejmout. Potom zavál vítr a dolehl k nim příšerný zápach: ti tři mrtví koně leželi snad padesát yardů od nich, viseli přes spadlé balvany. Ať tudy šel kdokoli, určitě si ty koně prohlédl.

Podala Smithbackovi Arbucklovu uzdu a vydala se směrem k uhynulým koním, snažila se v sobě potlačit rostoucí pocit hrůzy a viny. Zvířata tam ležela rozpláclá, s roztrhanými břichy a jejich vnitřnosti byly poházené po skalách. A i tady byly stopy, které hledala: stopy kopyt neokovaného koně. K jejímu překvapení ty stopy nesměřovaly z jihu, odkud přišla jejich expedice, ale ze severu: ve směru od maličké indiánské vesničky Nankoweap, vzdálené několik dní jízdy.

„Stopa vede na sever,“ řekla Smithbackovi a dala mu znamení, aby sesedl z koně. „To na mě zapůsobilo velmi hluboce,“ odpověděl spisovatel, když seskočil na zem. „A co ještě o té stopě můžeš říci? Byl to hřebec nebo klisna? Byl to černobílý kůň nebo plavý s bílou hřívou?“

Nora vyndala podkovy ze sedlové tašky a klekla si vedle Arbuckla. „Můžu říci, že to byl patrně indiánský kůň.“

„Jak tohle vůbec můžeš poznat?“

„Protože indiáni jezdívají s neokovanými koňmi. Angloameričané na druhou stranu kovají své koně od okamžiku, kdy jim dají sedlo.“

Nasadila podkovy Arbucklovi na kopyta, vsunula hřeby do náležitých otvorů, potom je opatrně ohnula na konci. Swireovy koně, jejichž kopyta byla jemná, jak celé roky nosili podkovy, nebylo vhodné nechat bez podkov ani o chvíli déle, než bylo nezbytně nutné. Smithback vyndal pistoli, kterou mu dal Swire, zkontroloval ji a zase vrátil pod bundu.

„A jel na tom koni někdo?“

„Tak dobrý stopař zase nejsem. Ale vím jistě, že Roscoe není ten typ, co by měl vidiny.“

Nora nasadila kopyta Smithbackovu koni. Potom vedla Arbuckela na laně, vydala se po jedné cestě, na níž byly vidět dvojí stopy: jedny odcházející, druhé přicházející. I když vítr ledacos rozfoukal, byla stopa dobře viditelná, protože se vinula severním směrem mezi roztroušenými hloučky mormonských čajových keřů. Chvíli stopa pokračovala podél úpatí horského hřbetu a potom se stáčela do řady paralelních úzkých soutěsek sevřených nízkými hřbety černých vulkanických skal.

„Kde ses vlastně naučila stopovat?“ zeptal se Smithback.

Nora se na něj podrážděně podívala. „To potřebuješ do té své knížky?“ Smithback předvedl komicky překvapení, dlouhý obličej mu poklesl.

„Ne. Vlastně asi jo. Všechno je to fér hra. Ale většinou jsem jen zvědavý.“

Nora si povzdechla. „Vy z Východu si myslíte, že stopování je nějaké umění nebo snad instinktivní etnická schopnost. Ale pokud stopujete na kamení, v trávě nebo lávě, není to tak obtížné. Prostě se jde po stopách v písku.“

Pokračovala dál na sever, Smithbackův hlas ji rušil v soustředění. „Nedokážu se pořád vyrovnat s tím, jak odlehlá je tahle země,“ říkal.

„Když jsem se sem dostal poprvé, nemohl jsem uvěřit tomu, jak je ošklivá a neúrodná, vůbec se to nepodobalo Verde Valley, kam jsem chodil do školy. Ale v té střídmosti je něco skoro uklidňujícího, když se nad tím člověk zamyslí. Cosi čistého v prázdnotě. Jakýsi druh japonské čajovny. Letos jsem dost podrobně studoval ceremonii přípravy čaje –“

„Mohl bys chvíli mlčet?“ přerušila ho Nora podrážděně. „Ty bys odradil i Ježíše, aby šel do nebe.“

Následovala dlouhá chvíle blaženého ticha. Potom Smithback promluvil zas. „Noro,“ zeptal se tiše, co přesně se ti na mně nelíbí?“

Nora se při těch slovech zastavila a celá překvapená se k němu obrátila. Spisovatel se tvářil vážně, takhle ho vídala výjimečně. Stál tiše ve stínu Compaňera. Kovbojské oblečení, které se před týdnem zdálo tak komické, se teď proměnilo ve skutečnou pracovní výstroj, pomačkanou a zaprášenou, na jeho dlouhé postavě vypadalo moc dobře. Těstovinová pleť byla ta tam, tvář měl teď opálenou a ladila s jeho hnědými vlasy. Trochu vylekaně si uvědomila, že ji poprvé oslovil křestním jménem místo toho ohavného „madam předsedkyně“. A i když to nemohla analyzovat – i kdyby chtěla, neměla na to čas – byla potěšená, že Smithbacka zajímá, jaký z něho má pocit.

Otevřela ústa, aby odpověděla: Chceš říct kromě toho faktu, ze jsi neomalený, samolibý chlápek s egem o velikosti Texasu? Ale zastavila a otočila se, uvědomila si, že to není ke Smithbackovi fér. Přes veškeré jeho excentrické chování ho začala mít ráda. Teď, když ho znala lépe, pochopila, že jeho ego je zjemnělé určitým sebepodceňováním.

„Nechtěla jsem na tebe tak vyletět,“ řekla. „A nemůžu říct, že tě nemám ráda. Jen jsi skoro všechno pokazil, to je celé.“

„Co že jsem udělal?“

Nora se rozhodla neodpovědět. Na takový druh konverzace bylo příliš vedro a ona byla příliš unavená. Pomalu postupovali dál, když slunce stoupalo k poledni. I když cesta sama o sobě nebyla nijak obtížná, vyčerpávající bylo stopování pouhým okem. Otisky kopyt je dovedly do podivné krajiny polámaných skal, pahorků a hrbolů pískovce. Zdálo se, že otisky jdou po neznatelné a hodně staré stezce. Nora jela v sedle a postupovala, jak to šlo nejrychleji, aby neztratila stopu. Polední slunce vytrvale pražilo na oslnivě bílý písek, vyhlazovalo a vysávalo všechnu barvu z okolní krajiny. Nikde nebyla ani stopa po vodě. A potom, zcela neočekávaně, prošli bujným údolím, kde byl písek zcela porostlý travou a nádherně kvetoucími opunciemi.

„To je jako Rajská zahrada,“ řekl Smithback, když přecházeli krátký, svěže zelený pás.

„Jak to, že je to takhle uprostřed pouště?“

„Asi je to následek lijáku. Tady neprší jako na východě. Srážky jsou tu velice lokalizované. Na jednom místě je průtrž a míli od ní je půda pořád vyprahlá.“

Vyšli z bujného údolí a ocitli se zpátky v kamenité pustině. „Co takhle oběd?“ zeptal se Smithback.

„A co je s ním?‘

„No, já jen, že jsou skoro dvě hodiny. Proti pozdním obědům nic nemám, ale můj žaludek má své limity.“

„To už je vážně takhle pozdě?“ Nora se nevěřícně podívala na hodinky, potom se protáhla v sedle. „Od úpatí hřbetu jsme ušli patnáct mil.“ Zastavila se a přemýšlela. „Za chvíli se dostaneme do země indiánů. Rezervace Nankoweap začíná někde před námi nahoře.“

„A co to znamená? Je nějaká šance na automat s kokakolou?“

„Ne, do vesnice je to pořád ještě dva dny jízdy a stejně tam není elektřina. Chci tím říct, že budeme podřízeni jejich zákonům. Je velmi nepravděpodobné, že by indiáni, se kterými se setkáme, projevovali veliké nadšení z páru cizinců, kteří se tu prostě objeví a obviní je, že jim zabili koně. Budeme to muset udělat hodně opatrně.“

Smithback o tom chvíli přemýšlel. „Tak mám dojem, že ten hlad už není tak úporný.“

Zdálo se, že ta stezka nemá konec, vinula se spletí vyschlých koryt, ukrytých údolí, stinnými průrvami a přes písečné přesypy. Nora velmi zhruba odhadovala, že teď už asi vstoupili na území indiánů, ale to území nebylo nijak oploceno a samozřejmě tam nebyl ani žádný nápis. Byla to země, kterou bílí lidé dali indiánům na celém Západě, to věděla. Zcela odlehlá a v podstatě nevyužitelná.

„Tak jak jsem to všechno vlastně zbabral?“ zeptal se najednou Smithback.

Nora se na něj podívala. „Cože?“

„Na úpatí horského hřbetu jsi říkala, že jsem ti to všechno skoro zkazil. Myslel jsem na to a nevzpomínám si, že bych udělal něco, co ty ne.“

Nora pobídla Arbuckla. „Mám takovou obavu, že všechno, co říkám, použiješ do své knížky.“

„To ne, fakt.“

Nora šla dál beze slova.

„Noro, myslím to vážně. Chci jen vědět, co se s tebou děje.“

Znovu Nora měla ten podivný hřejivý pocit z jeho zájmu. „Co víš o tom, jak jsem objevila Quiviru?“ zeptala se a oči znovu sklopila na cestu.

„Vím, jak ti Holroyd pomohl přesně stanovit lokaci. Doktor Goddard mi řekl, že tvůj táta byl jedním z těch, kdo ji původně objevili. Chtěl jsem se tě v téhle souvislosti zeptat na několik věcí, jenomže…“ Smithback zmlkl.

Jenomže jsi věděl, že se na tebe rozčilím, pomyslela si Nora a cítila se při tom velice provinile.

„Asi tak před dvěma týdny,“ řekla, „mě na našem rodinném ranči přepadli dva muži. Aspoň si myslím, že to byli muži převlečení za zvířata. Chtěli, abych jim dala dopis. Moje sousedka je odehnala s pistolí. Tehdy jsem nevěděla, o čem mluví. Ale potom jsem narazila na ten dopis, který můj táta napsal mámě před mnoha a mnoha lety. Někdo ho poslal teprve nedávno. Kdo nebo proč to udělal, nevím a musím na to pořád myslet. V každém případě, v dopise můj táta píše, že objevil Quiviru. Uvedl instrukce, sice dost neurčitě, ale s Peterovou pomocí jsme se dostali až sem. Myslím, že ti dva také chtěli vědět, kde je Quivira. Aby ji mohli vyplenit, vykrást všechny její poklady.“

Odmlčela se a olízla si rty, které měla bolestivě vysušené od slunce. „Tak jsem se pokusila expedici uchovat v tajnosti. Všechno šlo dobře. A potom ses v přístavu objevil ty, zápisník v jedné ruce a megafon ve druhé.“

„Jé.“

Nemusela se ani otáčet, slyšela v tom povzdechu, jak je mu trapně. „Omlouvám se. Věděl jsem, že důvod té expedice je tajný, ale neuvědomil jsem si, že i expedice samotná.“ Po chvilce mlčení dodal, „Nic jsem nevyzradil.“

Nora si povzdechla. „Možná ne. Ale určitě jsi způsobil rozruch. Ale víš co, zapomenem na to, ano? Reagovala jsem nepřiměřeně. Sama jsem byla dost napjatá – ze zřejmých důvodů.“

Chvíli jeli beze slova. „Tak co si myslíš o mém příběhu?“ zeptala se Nora nakonec.

„Lituju, že jsem slíbil neotisknout to. Myslíš, že ti chlápci tě pořád ještě sledujou?“

„Proč si myslíš, že jsem trvala na tom, abych na tenhle výlet šla právě já? Jsem si jistá, že ti, co zabili naše koně, a ti, co mě napadli, jsou jedni a titíž. Jestli je to pravda, znamená to, že se dověděli, kde je Quivira.“

Najednou stopa odbočovala z podivné změti kamení a vedla vzhůru na úzkou, prstovitou stolovou horu. Ze všech stran se jim otevíral nádherný výhled, jeden kaňon za druhým se ztrácel do purpurových hloubek. Na východě teď byly vidět zasněžené vrcholky Henry Mountains, modré a nevyslovitelně osamělé v nekonečné dálce. Na vzdálené straně stolové hory se vypínaly skály a zakrývaly výhled na krajinu.

„Neuvědomil jsem si, že vystoupáme takhle vysoko,“ řekl Smithback a rozhlížel se.

Právě v tu chvíli ucítila Nora slabý zápach kouře z cedrového dřeva. Dala Smithbackovi znamení, aby potichu sesedl z koně.

„Cítíš to?“ zeptala se ho. „Někde nedaleko je táborový oheň. Necháme tady koně a půjdeme dál pěšky.“

Uvázali je k pelyňkovému keři a vydali se dál po písku. „Nebylo by báječné mít tu teď vanu plnou ledu?“ poznamenal Smithback, když se blížili ke změti skal. Nora si klekla a dívala se skrz trhlinu ve skalách. Smithback se díval s ní. Na holém konci stolové hory pod uschlým, spirálovitě stočeným jalovcem byl malý oheň, z něhož se lehce kouřilo. Nad ním, mezi dvěma kůly na vidlici bylo nabodnuto cosi, co připomínalo z kůže staženého a vyvrženého zajíce. Na závětrné straně hory byly rozložené vojenské pokrývky, vedle nich několik jelenicových ranců. Nalevo od toho malého tábořiště stolová hora prudce klesala dolů a Nora uviděla koně uvázaného na padesát stop dlouhém provaze, jak se popásá na trávě. Pohled ze stolové hory byl nádherný. K jedné straně hora strmě klesala do zvrásněné a drsné krajiny, suché a bez života, protkané výmoly, které přecházely v neúrodnou půdu s velikými kamennými megality, co vrhaly dlouhé stíny. Za nimi ležela hustě zalesněná náhorní plošina Aquarius, černá nepravidelná linie na horizontu. V pozdním odpoledni se ozvala opuštěná luční kobylka. Nora pomalu vydechla. Bylo to pusté místo a věděla, že by měla mít trochu hloupý pocit z toho, že klečí a tak melodramaticky kouká skrz skály. Potom si vzpomněla na ty postavy se zcuchaným kožichem v domě na ranči a na kotouče koňských vnitřností pokryté mouchami a kouřící ve slunci. Stopy neokovaných koní, po nichž se vydali, vedly kolem skal přímo do tábora.

„Zdá se, že nikdo není doma,“ zašeptala Nora. Hlas jí samotné připadal strašně hlučný a cítila, že jí strachy naskočila husí kůže. „To ale určitě nejsou daleko. Podívej na toho králíka. Co uděláme?“

„Myslím, že prostě nasedneme a pojedeme do tábora, v klidu a elegantně. A počkáme, až někdo přijde.“

„No jasně. A necháme se zastřelit přímo v sedle.“

Nora se k němu otočila. „Máš snad lepší nápad?“

„Jo. Co kdybychom to otočili zpátky a koukli se, co Bonarotti připravil k večeři?“

Nora netrpělivě zavrtěla hlavou. „Tak tam půjdu sama, pěšky. Je nepravděpodobné, že by zabili osamělou ženu.“

Smithback o tom uvažoval. „To bych nedoporučoval. Jestli to jsou ti, co tě přepadli, tak fakt, že jsi žena, je ani minule nezastavil.“

„Tak co uděláme?“

Smithback se na chvíli zamyslel. „Možná bychom se měli schovat a prostě jen počkat, až se vrátí. Mohli bychom je překvapit.“

Nora se na něj podívala. „Kam?“

„Nahoru do skal za námi. Přes okraj stolové hory budeme mít výhled. Uvidíme je, až budou přicházet.“

Vrátili se ke koním, odvedli je o kus dál a zametli po nich stopy. Potom se vyšplhali na vyvýšeninu za táborem a čekali v malém prostoru mezi dvěma velkými balvany. Když se usadili, zaslechla Nora zlověstné chřestění. Asi padesát yardů od nich, ve stínu skály byl chřestýš, esovitě vztyčený, hlava ve tvaru kovadliny se lehce pohupovala.

„Teď můžeš ukázat své skvělé střelecké umění,“ řekl Smithback.

„Ne,“ odpověděla Nora okamžitě.

„Proč ne?“

„Ta zbraň nadělá rámus jako hodně hlasitý zvonek u dveří. Vážně chceš, abychom vyplašili někoho, kdo tam je?“

Smithback najednou ztuhl. „Řekl bych, že na to je trochu pozdě.“

Na horském hřbetu na úbočí za nimi Nora uviděla proti nebi siluetu, obličej měl ten člověk ve stínu. U pravého boku se mu pohupovala pistole. Nora nevěděla, jak dlouho tam tak stojí a pozoruje je. Za tím mužem se vynořil pes. Když je uviděl, začal divoce štěkat. Ten člověk mu něco rychle řekl a pes se stáhl.

„Pane bože,“ zamumlal Smithback. „A je to, jsme tu v úkrytu ve skalách. To nevypadá moc dobře.“

Nora nerozhodně čekala. Cítila tíhu své vlastní zbraně u boku. Jestli je jeden z těch, co ji napadli, zabili koně… Ten muž zůstal stát bez hnutí.

„Tys nás do toho dostala. Co teď?“

„Já nevím. Že bychom ho pozdravili?“

To je tedy skutečně geniální.“ Smithback váhavě zdvihl ruku.

Po chvíli ten muž na hřbetu udělal podobné gesto. Potom se vydal směrem k nim, šel podivně na ztuhlých dlouhých nohách, pes klusal za ním. A potom Nora viděla, jak se až děsivou rychlostí zastavil, vytáhl pistoli a vypálil.

NORA INSTINKTIVNĚ SÁHLA PO SVÉ ZBRANI, KDYŽ SEchřestýšova hlava rozprskla a na všechny strany se rozstříkla krev a hadí jed. Podívala se na Smithbacka. V ruce držel pistoli a v obličeji byl popelavě bledý. Ten muž k nim přišel pomalými, rozvážnými kroky.

„Jste trochu nervózní, co?“ řekl a zasunul pistoli. „Sakramentský chřestýši. Já vím, že regulujou počet myší, ale když se jdu v noci vyčůrat, nemám v nejmenším chuť na nějakýho šlápnout.“ Vypadal velmi nezvykle. Vlasy měl dlouhé a bílé, spletené do dvou dlouhých copů podle tradiční zvyklosti původních obyvatel Ameriky. Kolem hlavy měl uvázaný pestrobarevný šátek, uzel na straně. Nepopsatelně staré, ale velmi čisté kalhoty mu byly přinejmenším o šest palců kratší. Z nich vyčuhovaly zaprášené hůlkovité nohy bez ponožek, obuté do červených kotníkových kecek, úplně nových a zavázaných až nahoru. Košili měl ušitou z pěkně vydělané jelenice, ozdobenou proužky z korálků, kolem krku tyrkysový náhrdelník. Ale Noru ze všeho nejvíc zaujal jeho obličej. Vážný a důstojný; vážnost byla jakoby v protikladu k zářivým, jiskrným černým očím.

„Vypadá to, že jste hodně daleko od domova,“ řekl ten člověk tenkým, křehkým hlasem, zvláštně polykal hlásky a přece mluvil melodicky, jak bývá obvyklé u lidí z Jihozápadu. „Našli jste v mém táboře, co jste potřebovali?“

Nora se podívala do temperamentních očí. „Nebyli jsme ve vašem táboře,“ řekla. „Hledáme člověka, který nám zabil koně.“

Upřeně na ni hleděl a maličko zúžil oči. Dobrá nálada jako by ho opustila. Noru napadlo, že zase vytáhne zbraň, a bezděčně ohnula pravou ruku v lokti. Potom napětí povolilo a ten člověk udělal krok dopředu. „Přijít o koně je špatný,“ řekl.

„Mám tam dole v táboře studenou vodu, pečenýho zajíce a papriky. Dejte si se mnou.“

„Moc rádi, děkujeme,“ vypravila ze sebe Nora. Vydali se s ním přes hromadu kamení do tábora. Pokynul jim, aby si našli místo někde na kameni, potom přidřepl k ohni a otočil zajíce. Prohrábl klackem popel a vyndal několik paprik zabalených do staniolu, narovnal je na kraj ohniště, aby nevychladly. „Slyšel jsem vás přicházet, tak jsem se rozhodl vylézt tam nahoru a omrknout vás. Víte, sem moc návštěv nechodí, vyplatí se bejt ve střehu.“

„To jsme byli tak nápadný?“ zeptal se Smithback.

Ten muž se na něj díval chladnýma očima.

„Vážně,“ ozval se Smithback. „Tak nápadný, jo?“

Muž vytáhl polní láhev z písku ve stínu skály a podal ji Noře. Mlčky vodu přijala a uvědomila si, jakou má žízeň. Muž prohrábl popel, přiložil několik jalovcových větví a znovu otočil králíka. „Takže vy jste lidičky z údolí Chilbah,“ sedl si proti nim.

„Chilbah?“ zeptal se Smith.

Muž přikývl. „To údolí tady za horským hřbetem. Tuhle jsem vás viděl z vršku.“ Obrátil se k Noře. „A myslím, že i vy jste mě viděli. A teď jste tady, protože vám někdo zabil koně a vás napadlo, že bych to moh bejt já.“

„Našli jsme jen jedny stopy,“ řekla opatrně Nora. „A dovedly nás sem.“

Místo odpovědi muž vstal, špičkou nože píchl do králíka a sedl si na paty. „Jmenuju se John Beiyoodzin,“ řekl.

Nora chvilku přemýšlela o odpovědi. „Omlouvám se, že jsme se nepředstavili. Já jsem Nora Kellyová a tohle je Bill Smithback. Já jsem archeoložka a Bill je novinář. Jsme tu na archeologickém výzkumu.“

Beiyoodzin přikývl. „Připadám vám jako zabiják koní?“ zeptal se najednou.

Nora zaváhala. „Asi nevím, jak by zabiják koní měl vypadat.“

Ten muž nad tím chvilku uvažoval. Potom jeho zářivé oči změkly a na tváři se mu objevil úsměv, zavrtěl hlavou. „Králík je hotový,“ řekl, vstal a zvedl jehlu s masem zkušenou rukou. Opřel ji o plochou skálu a zručně odkrojil obě kýty. Každou položil na plochý tenký pískovec a podal je Noře a Smithbackovi. Potom rozbalil papriky, opatrně, aby nepotrhal staniol. Sloupl je a podal jim je. „Moc komfortu tu tedy nemáme,“ řekl a napíchl svoji porci králíka na nůž. Paprika byla téměř nepopsatelně vařící a když Nora jedla, začaly jí slzet oči, ale byla vyhladovělá. Smithback vedle ní se také pustil do jídla s velikou dychtivostí. Beiyoodzin je chvíli pozoroval, potom souhlasně pokýval hlavou. Dojedli v tichosti. Beiyoodzin dal kolovat polní láhev a potom nastala trapná pauza.

„Hezký výhled,“ poznamenal Smithback. „Kolik tu berete za nájem?“ Beiyoodzin se zasmál, zvrátil hlavu dozadu. „Nájem je dostat se sem. Čtyřicet mil v sedle od mé vesnice územím, kde není voda.“ Potom se rozhlédl, vítr mu čuchal vlasy. „V noci se můžete koukat na tisíc mil čtverečních a neuvidíte jediné světlo.“

Slunce se klonilo k západu a podivná, složitá proláklina krajiny se proměňovala v neoimpresionistický terén zlaté, purpurové a žluté barvy. Nora se podívala na Beiyoodzina. I když to vlastně nepopřel, nějak nabyla jistotu, že on není ten, koho hledají. „Pomohl byste nám najít toho, kdo zabil naše koně?“ zeptala se ho.

Beiyoodzin se na ni upřeně soustředěně koukal. „Já nevím. Jaký druh výzkumu děláte?“ Nora zaváhala, nebyla si jistá, jestli se jedná o změnu tématu nebo o začátek nějakého odhalení. I kdyby ty koně nezabil on sám, třeba ví, kdo to udělal. Zhluboka se nadechla, byla zmatená a unavená. „Je to důvěrné. Nevadilo by, kdybych o tom zatím nemluvila?“

„Je to v údolí Chilbah?“

„Ne tak docela.“

„Naše vesnice,“ řekl a ukázal na sever, „je tímhle směrem. „Nankoweap. To v našem jazyce znamená ‚Květiny vedle tůní‘. Každé léto sem odcházím na týden nebo dva tábořit. Tráva je dobrá, je dost dříví na oheň a tam dole je dobrý pramen.“

„Nepřipadáte si opuštěný?‘ zeptal se Smithback.

„Ne,“ řekl prostě.

„Proč?“

Beiyoodzin jako by byl takovou přímostí překvapen. Podíval se na Smithbacka zvědavým, pronikavým pohledem. Pomalu řekl: „Přicházím sem, aby ze mě zase byla lidská bytost.“

„A po zbytek roku?“ ptal se Smithback dál.

„Omlouvám se,“ skočila do toho Nora. „Je to novinář. Vždycky klade příliš mnoho otázek.“

Věděla, že u většiny původních amerických kultur se projevy zvědavosti a kladení přímých otázek považují za hrubost.

Beiyoodzin se ale jen znovu zasmál. „To je v pořádku. Jen mě překvapuje, že nemá diktafon nebo foťák. Většina bílých lidí je nosí. No, většinou pasu ovce a provádím obřady. Léčivé obřady.“

„Vy jste medicinman?“ zeptal se Smithback bez zábran.

„Tradiční ranhojič.“

„Jaké jsou to obřady?“ ptal se Smithback.

„Provádím obřad Čtyři hory.“

„Ano?“ Smithbacka to skutečně zajímalo. „A na co to je?“

„Ten obřad trvá tři noci. Zpívání, pot a bylinky. Léčí smutek, depresi a beznaděj.“

„A zabírá to?“

Beiyoodzin se podíval na žurnalistu. „No jistě.“

Zdálo se, že následkem Smithbackova přetrvávajícího zájmu je stále vyhýbavější. „Samozřejmě, vždycky se najdou tací, kterým nepomůže ani náš obřad. A i proto sem chodím. Kvůli neúspěchům.“

„Je to nějaké hledání vizí?“ ptal se Smithback.

Beiyoodzin mávl rukou. „Pokud říkáte tomu, když sem člověk přijde, modlí se a dokonce po jistou dobu drží půst, hledání vizí, tak potom asi ano. Nedělám to kvůli vizím, ale pro duševní zhojení. Pro připomenutí, že k tomu, abychom byli šťastni, nepotřebujeme příliš. To je všechno.“

Přešel kousek dál, rozhlížel se. „Ale vy lidičky potřebujete místo na spaní.“

„Tamhle je dost místa,“ řekla Nora.

„Dobře,“ odpověděl Beiyoodzin. Opřel se zády o skálu a dal si seschlé ruce za hlavu. Pozorovali slunce, jak se ztrácí za horizontem a na krajinu padá tma. Obloha měla podivný odstín tmavě rudé barvy, která se pomalu rozpíjela do noci. Beiyoodzin si ubalil cigaretu, zapálil si a začal divoce bafat, neobratně ji držel mezi palcem a ukazováčkem, jako by kouřil poprvé v životě.

„Omlouvám se, že s tím zase začínám,“ řekla Nora, „ale jestli víte cokoli o tom, kdo mohl zabít naše koně, ráda bych to slyšela. Je možné, že se naše práce někoho třeba nepříjemně dotkla.“

„Vaše práce.“ Muž vyfoukl obláček dýmu do klidného soumraku. „Pořád jste mi o ní nic neřekla.“

Nora chvilku přemýšlela. Připadalo jí, že informace stojí za jeho pomoc. Samozřejmě ale není žádná záruka, že jim dokáže pomoci. A přece bylo moc důležité, aby zjistili, kdo ty koně zabil. „To, co vám řeknu, spadá do kategorie důvěrných informací,“ řekla pomalu. „Mohu se spolehnout na vaši diskrétnost?“

„Myslíte, že bych to někomu řekl? Pokud si to nebudete přát, tak ne.“ Odhodil nedopalek cigarety do ohně a začal si balit další. „Mám spoustu závislostí,“ řekl a ukázal na cigaretu. „To je další důvod, proč sem chodím.“ Nora se na něj podívala.

„Provádíme výkop v obydlí Anasaziů na útesu.“ Jako by Beiyoodzinovy pohyby byly najednou svázány, ruka mu ztuhla, když kroutil konce cigarety. Potom se znovu rozpohyboval. Ta pauza byla krátká, ale nápadná. Zapálil si a znovu se opřel o skálu, beze slova.

„Jedná se o velmi důležité město,“ pokračovala Nora. „Jsou v něm nedocenitelné a unikátní artefakty. Vyplenění toho města by byla obrovská tragédie. Máme obavy, že ti lidé nás možná chtěli odtud odlákat, aby sami mohli to místo vydrancovat.“

„Vydrancovat to místo,“ opakoval. A vy ty artefakty odstraníte? Odvezete je do muzea?“

„Ne,“ řekla Nora. Zatím necháme všechno na svém místě.“

Beiyoodzin dál kouřil, ale už se pohyboval účelně a promyšleně, oči měl matné. „My nikdy do údolí Chilbah nechodíme,“ řekl pomalu. „Proč ne?“

Beiyoodzin držel cigaretu před obličejem, tenký pramínek kouře mu stoupal mezi prsty. Podíval se na Noru přes závoj dýmu.

„Jak koně zabili?“ zeptal se.

„Rozřízli jim břicha, vyndali střeva a stočili je do spirály. Tyčinky s pery na konci jim zastrčili do očí. A vyřezali jim kousky kůže.“

Tohle zapůsobilo na Beiyoodzina ještě zřetelněji. Byl velice rozrušený, rychle odhodil cigaretu do ohně a přejel si rukou po čele.

„Vyřezali jim kůži? Kde?“

„Na dvou místech na hrudníku a v podbřišku a potom na jednom místě na čele.“

Starý muž neřekl nic, ale Nora viděla, že se mu třese ruka, a to ji vyděsilo. „Neměli byste tu být,“ řekl tichým, ale naléhavým hlasem. „Měli byste hned odejít.“

Proč?“ zeptala se Nora.

„Je to moc nebezpečné.“ Na chvilku zaváhal. „V Nankoweap se proslýchají lecjaké příběhy o tom údolí a o tom dalším údolí… za ním. Možná se mi budete smát, protože většina bílých lidí takovým věcem nevěří. Ale to, co se stalo s vašimi koňmi, je druh čarodějnictví. Je to strašlivé zlo. To, co vykopáváte v tom městě, vás zabije, pokud teď hned okamžitě neodejdete. Zvlášť teď, když… vás našli.“

„Našli?“ zbystřil Smithback. Kdo jsou ti oni?“

Beiyoodzinovi klesl hlas. „Hlínou poskvrnění čarodějové. Skinwalkeři. Vlčí kůže.“

Noře tuhla krev v žilách.

Smithback vedle ní se zavrtěl. „Promiňte, říkal jste čarodějové?“

Vyznělo to poněkud tísnivě a indián si toho všiml. Zadíval se na novináře, do obličeje mu v narůstající tmě nebylo vidět. „Věříte ve zlo?“

Samozřejmě.“

„Žádný normální člověk z Nankoweap by nezabil koně, pro nás jsou koně posvátní. Nevím, jak vy říkáte špatným lidem, ale u nás to jsou skinwalkeři, vlčí kůže. Mají mnoho jmen a mnoho podob. Jsou zcela mimo naši společnost, ale vzali si to dobré z naší víry a postavili to úplně na hlavu. Myslete si, co chcete, ale vlčí kůže v Nankoweapu existují. A přitahuje je Chilbah. Protože to město bývalo místem magie, krutosti, čarodějnictví, nemoci a smrti.“

Ale Nora ho stěží slyšela. Vlčí kůže. V myšlenkách se vrátila do domu na ranči ponořeného do stínu: postava maskovaná tmou se nad ní tyčila, to divné stvoření s kožešinou udrželo krok s jejím truckem po vyježděné cestě.

„Nepochybuji o tom, co říkáte,“ ozval se Smithback.

„Za posledních pár let jsem i já sám viděl docela podivné věci. Ale odkud ti skinwalkeři jsou?“

Beiyoodzin zmlkl, paže položil na kolena a sepjal opálené ruce. Ubalil si další cigaretu, potom upřel zrak na zem a zůstal bez hnutí. V plynoucích minutách narůstalo ticho. Nora slyšela, jak se koně popásají na trávě. Beiyoodzin nejprve upíral oči na zem, cigaretu držel volně mezi prsty a začal znovu mluvit.

„Aby se z někoho stal čaroděj, musí zabít toho, koho má rád. Někoho blízkého – bratra nebo sestru, matku nebo otce. Zabijete ho, abyste získali sílu. Potom, když je ta osoba pohřbená, tajně ji vykopete.“

Zapálil si cigaretu. „Potom změníte životní sílu toho člověka na zlo.“

„Jak?“ zašeptal Smithback.

„Když je život stvořen, vítr liehei, životní síla, vstupuje do těla. Na místě, jímž vítr do těla vchází, zůstává drobná spirála, jako vlnka na vodě. Takové stopy zůstávají na konečcích prstů rukou i nohou, na zátylku. Čaroděj je z mrtvoly vyřízne. Potom je usuší a rozemele na prášek. Potom zezadu na lebce vyvrtá kotouč pro odhození kouzla. Pokud je to zavražděná sestra, čaroděj má sex s jejím mrtvým tělem… Použije tekutiny k vytvoření dalšího prášku. Říká se mu Alchťbin lehh tsal. Krvesmilný mrtvolný prášek.“

„Pane bože,“ zasténal Smithback.

„V noci jdete někam na odlehlé místo. Svléknete se, na těle si uděláte bílou hlínou skvrny a máte na sobě šperky pohřbené spolu s mrtvými, stříbro a tyrkys. Z každé strany vedle sebe položíte vlčí nebo kojoti kůži. Potom řeknete pozpátku určité pasáže z Liturgického zpěvu nočního větru. Jedna z těch kůží odskočí od země a přilepí se na vás. A pak máte tu moc.“

„Co to je za moc?“ zeptala se Nora.

Beiyoodzin si zapálil cigaretu. Opakované houkání sovy se neslo truchlivě nekonečnými kaňony. „Náš lid věří, že tak získáte moc pohybovat se v noci jako vítr, ale bez zvuku. Můžete být neviditelní. Naučíte se mocná kouzla, jak začarovat lidi na dálku. A tím mrtvolným práškem můžete zabíjet.“

„Zabíjet?“ zeptal se Smithback. „Čarodějové? Jak přesně?“

„Když skinwalker získá něco z těla své oběti – sliny, vlasy, zpocený kus oblečení – vloží to mrtvole do úst. Tím mohou kouzlo vrhnout na člověka. Nebo na jeho koně, ovci, dům, majetek. Dokáží mu zničit nástroje, zařídit, aby mu nefungovaly stroje. Mohou způsobit třeba onemocnění manželky, zabít mu psy nebo děti.“ Ztichl. Sova znovu zahoukala, tentokrát blíže.

„Čarovat na dálku,“ opakoval Smitback. Pohybovat se v noci bez zvuku,“ mumlal a zavrtěl hlavou.

Beiyoodzin se krátce podíval na spisovatele, oči mu svítily v houstnoucí temnotě, potom se znovu ohlédl jinam. „Budu vám vyprávět příběh,“ řekl Beiyoodzin po chvilce váhání. „Něco, co se mi přihodilo před mnoha lety, když jsem byl ještě kluk. Už jsem ho strašně dlouho nevyprávěl.“

Rudý červený uhlík vyšlehl z temnoty a Beiyoodzinův obličej měl karmínovou barvu, když zatáhl z cigarety. „Bylo to v létě. Pomáhal jsem dědovi odvést ovci do Escalante. Byl to dvoudenní výlet, tak jsme si vzali koně a vůz. Na noc jsme se zastavili v místě Shadow Rock. Postavili jsme provizorní ohradu pro ovce, koně jsme vypustili na pastvu a šli si lehnout. Kolem půlnoci jsem se najednou probudil. Všude byla tma jako v pytli: nesvítil měsíc ani jediná hvězda. Všude bylo ticho. Něco bylo moc špatně. Zavolal jsem na dědu, ale nic. Tak jsem se posadil, hodil pár větévek do žhavého popela. Když vzplály, zahlédl jsem ho.“ Beiyoodzin dlouze zatáhl z cigarety. „Ležel na zádech, neměl oči. Chyběly mu konečky prstů, ústa měl sešitá. Něco měl s hlavou vzadu.“

Červený konec cigarety se houpal ve tmě. Vstal jsem a hodil na oheň zbývající větve. „Ve světle ohně jsem uviděl našeho koně, asi tak o dvacet stop dál. Ležel a vedle něj byly vyvrhnuté vnitřnosti. Všechny ovce v ohradě byly mrtvé. A tohle všechno – všechno – bez jediného zvuku.“ Žhavý konec cigarety zmizel, když Beiyoodzin uhasil cigaretu. „Když oheň dohořel, viděl jsem ještě něco,“ pokračoval. Pár rudých očí. Oči ve tmě, nic jiného. Ani jedinkrát nemrkly a nepohnuly se. Ale já nějak cítil, že se přibližují. Potom jsem slyšel tiché odfukování. Do obličeje mě zasáhl kotouč prachu a oči mě začaly pálit. Ustoupil jsem dozadu, byl jsem tak vyděšený, že jsem ani nemohl křičet. Vůbec si nevzpomínám, jak jsem se dostal domů. S vysokou teplotou mě uložili do postele. Nakonec mě odvezli do nemocnice v Cedar City. Lékaři řekli, že je to tyfus, ale naší rodině to bylo jasné, věděli své. Jeden po druhém odcházeli od mé postele a pár dní jsem kromě babičky neviděl nikoho z příbuzných. Ale než se vrátili do nemocnice, byl jsem z nejhoršího venku. K údivu lékařů.“ Na chvilku bylo ticho. Později jsem se dověděl, kde moji příbuzní byli. Vrátili se na Shadow Rock, kde jsme předtím tábořili. S sebou vzali nejlepšího stopaře z vesnice. Po obrovských vlčích stopách z tábořiště došli do odlehlého tábora na východ od Nankoweap. A tam byl… no, vy byste o něm možná řekli, že je to člověk. Bylo poledne a spal. Moji příbuzní mu nedali šanci. Zastřelili ho ve spánku.“ Odmlčel se. „Vypálili do něj strašně moc kulek.“

„Jak to věděli?“ zeptal se Smithback.

„Ten muž měl vedle sebe čarodějnickou bedýnku s léky. V ní byly kořínky, rostliny a hmyz: byly to tabuizované předměty, zakázané předměty, používané pouze skinwalkery. Našli mrtvolný prášek. A nahoře v komíně našli jisté… kusy masa, sušily se.“

„Ale já nechápu, jak…?“ Smithbackova otázka zůstala v temnotě nedopovězená. „Kdo to byl?“ zeptala se Nora.

Beiyoodzin neodpověděl přímo. Ale po chvíli se otočil. Dokonce i ve tmě Nora ucítila sílu jeho pohledu. „Říkali jste, že vaši koně měli řezné rány na pěti místech, jednu na čele, a po dvou z každé strany hrudníku a břicha. Víte, co má těch pět míst společného?“

„Ne,“ odpověděl Smithback.

„Ano,“ zašeptala Nora, v ústech jí vyschlo, jak se najednou začala bát. „Je to pět míst na těle koně, kde se jim srst stáčí do spirály.“

Světlo úplně pohaslo a nad hlavami teď měli obrovskou kopuli posetou hvězdami. Někde v dálce zaštěkal a začal výt kojot. Další mu odpověděl.

„Nic z toho jsem vám neměl říkat,“ ozval se Beiyoodzin. „Nic dobrého se mi nestane. Ale možná už teď víte, proč odtud musíte hodně rychle odejít.“

Nora se zhluboka nadechla. „Pane Beiyoodzine, děkujeme vám za pomoc. Lhala bych, kdybych tvrdila, že mě nejímal strach při tom, co jste říkal. Děsí mě to k smrti. Ale hodlám pokračovat ve vykopávkách. Můj otec položil život za to, aby to místo našel. Dlužím mu to, musím to tam prohlédnout.“

Zdálo se, že to Beiyoodzina překvapilo. „Váš otec tady zemřel?“

„Ano, ale nikdy jsme nenašli jeho tělo.“

Něco ve způsobu jeho mluvy ji přimělo k tomu, aby zbystřila. „Víte o tom něco?“

„Nic nevím.“ Potom se ten muž najednou postavil. Jeho nervozita jako by stoupala. „Ale je mi to líto. Prosím vám, přemýšlejte o tom, co jsem vám řekl.“

„Na to nezapomeneme,“ ujistila ho Nora.

„Dobře. Myslím, že už půjdu spát. Musím brzy vstávat. Takže se s vámi už teď rozloučím. Můžete koně odvést na trávu k potoku, aby se napásli, je jí tam dost. Zítra se klidně nasnídejte. Já už tu nebudu.“

„To nebude nutné –“ začala Nora, ale stařík už jim potřásal rukama. Obrátil se a začal si chystat deky na spaní.

„Myslím, že nás pěkně odpálkoval,“ zamumlal Smithback. Vrátili se ke koním, sundali jim sedla a rozbili si vlastní malý tábor na vzdálené straně hromady kamení.

„To je ale charakter,“ mumlal Smithback po chvilce, když si vybaloval spací pytel. Koně se napili a teď spokojeně ržáli a mručeli, měli svázané nohy. „Nejdřív nás vyděsí vším tím, co nám navykládal o skinwakerech. Potom najednou prohlásí, že je čas jít spát.“

„Ano,“ souhlasila s ním Nora. „Jakmile se řeč stočila na mého tátu.“ Rozvinula si deky na spaní. „Neřekl nám, z jakého je kmene.“

„Myslím, že z kmene Nankoweap. Podle toho dostala jméno ta vesnice.“

„Některé součásti toho čarodějného vybavení byly dost odporné. Věříš tomu?“ Věřím v sílu zla,“ odpověděla Nora po chvíli. „Ale představa vlčích kůží, čarodějů s mrtvolným práškem, to se dá jen stěží překousnout. V Quiviře jsou artefakty, které mají hodnotu milionů dolarů. Připadá mi pravděpodobnější, že máme co do činění s několika lidmi, kteří si na čarodějnictví hrají, aby nás zastrašili.“

„Možná, vypadá to na podrobně propracovaný plán. Obléci se do vlčích kůží, vyřezat koním ta místa…“ Oba zmlkli, noční vzduch se hodně ochladil. Nora si třela paže, jak ji najednou rozklepala zima. Nemohla mluvit o tom, co se jí přihodilo v domě na ranči, o té do kůže zahalené postavě, která běžela vedle jejího vozu. Ani o téže temné postavě, která obrovskou rychlostí vyběhla z kuchyňských dveří. Ani o zmizení Thurbera.

„Která strana je po větru?“ zeptal se najednou Smithback. Nora se na něj podívala.

„Chci vědět, kam si mám dát boty,“ vysvětlil. V temnotě měla Nora pocit, že na novinářově tváři vidí křivý úsměv.

„Dej si je do nohou a nasměruj je na východ. Možná odradí chřestýše.“ Sama si s povzdechem sundala boty, lehla si a přetáhla deky přes zaprášené šaty. Půlměsíc začal stoupat, byl za závojem roztrhaných mraků. Slyšela, jak několik yardů od ní Smithback vrčí, když si hledá tu nejpohodlnější polohu ke spaní. V klidu temnoty pod vahou její únavy odlétly myšlenky na skinwalkery a čaroděje. „To je zvláštní,“ řekl Smithback. „Ale je cosi shnilého ve státě dánském“

„Co, vaše boty?“

„Moc legrační. Myslím našeho hostitele. Něco skrývá. Ale myslím, že s našimi koňmi to nemá nic společného.“

Hodně vysoko nad jejich hlavami bylo slyšet tryskáč. Nora se dívala, jak jeho slabé, blikající světlo protíná sametovou čerň oblohy. Smithback, jako by jí četl myšlenky, řekl: „V tom letadle sedí jeden maník, chladí martini, cpe se uzenýma mandlema a luští křížovku v Nesa York Times.“

Nora se tiše zasmála. „Když už ses zmínil o Tímesech, dlouho pro ně píšeš?“

„Asi tak dva roky, od toho, co mi vyšla poslední knížka. Na tenhle vejlet jsem si vzal dovolenou.“

Nora se opřela o loket. „Proč jsi vlastně jel?“

„Cože?“ Zdálo se, že ta otázka spisovatele překvapila.

„Je to dost jednoduchá otázka. Tohle je nebezpečný, špinavý, velmi nepohodlný výlet. Co tě vedlo k tomu, abys opustil starý, dobrý a pohodlný Manhattan?“

„Abych přišel o největší objev od odhalení Tutanchámonovy hrobky?“ Smithback se zachumlal do spacího pytle. „No, řekl bych, že je v tom něco víc. Koneckonců, věděl jsem, že mi nikdo nezaručí, že něco objevíme. Víš, po nějaké době může být práce u novin dost velká otrava. Dokonce i když se jedná o New York Times a každý před tebou klesá na kolena, sotva vejdeš do místnosti. Ale víš co? Tohle je ono, vážně; objevování ztracených měst, naslouchání příběhů o vraždě, ležet pod hvězdami s příjemnou –“ odkašlal si.

„No, víš, co mám na mysli.“

„Ne, to nevím,“ odpověděla Nora, překvapená náhlým rozrušením, které ji zaplavilo. „Ležet pod hvězdami s někým, jako jsi ty,“ dokončil větu. „Zní to trochu přihlouple, že jo?“

„Jako vějička, to ano. Ale i tak díky.“

Podívala se na vysokou a hubenou Smithbackovu postavu, která se nejasně rýsovala ve svitu hvězd, oči se mu leskly, jak se díval na nebe. „Takže?“ řekla po chvíli.

„Takže co?“

„Celý minulý týden jsi měl záda celá rozlámaná od tvrdého sedla, byl jsi bez vody, pokousal tě kůň, skoro jsi spadl z útesu, vyhýbal ses chřestýšům, tekoucímu písku a skinwalkerům. Tak jsi rád, že ses vydal s námi?“

Podíval se na ni, oči se mu ve svitu hvězd blýskaly. „Ano,“ řekl prostě. Ve tmě k němu natáhla ruku a krátce ji stiskla. „Já jsem taky ráda,“ odpověděla.

XXX.

O PŮLNOCI VYŠEL NA TMAVOU OBLOHU PŮLMĚSÍCa drsná neúrodná půda jižního Utahu se koupala v bledém světle. U jezera Powell dřímal přístav Wahweap, hausbóty byly tiché. Na sever a na západ se rozprostíralo tiché bludiště úzkých kaňonů, které vedlo až k Ďáblově páteři. V údolí Chilbah procházely pomalu dvě postavy tajnou soutěskou. Nebyla to ani stezka, spíš puklina ve skále, ďábelsky ukrytá. Sotva znatelná, jak na ni po celá staletí působily povětrnostní vlivy a málo se používala. Byla to Stezka kněžích: zadní brána do Quiviry. Postavy se vynořily z inkoustové tmy skal na pískovcovou náhorní plošinu, v níž bylo ukryto údolí Quiviry. Hluboko dole, v dlouhém údolí za nimi zaržál kůň a nervózně podupával. Tentokrát ale koním neublížily, i kolem kovboje, který je hlídal, jenom proklouzly a nepodřízly mu hrdlo. Seděl tam bez hnutí, ruce připravené na zbrani a půda kolem něj byla vlhká od tabákové šťávy. Jen ať tam sedí; jeho čas se naplní zanedlouho. Teď cupitaly dál, kradly se tiše jako zvířata po široké stolové hoře vysoko nad dnem údolí. I když měsíc svítil na pískovcovou stezku, ty dvě postavy se jeho matné záři vyhýbaly, držely se ve stínu. Těžké zvířecí kůže jim splývaly přes záda až k zemi a tahaly je za sebou přes kamení. Šly dál, tiše jako duchové. Za hodně dlouhou dobu se zastavily, jako by myslely úplně stejně. Před nimi se vynořila studnice temnoty: maličké údolí Quiviry. Hluboko dole, na úpatí kaňonu, se ve svitu měsíce leskl potok. O kousek výš nad potokem bylo vidět slabé světlo táborového ohně, dokonce ještě nevýraznější vůně kouře ze dřeva dolehla až k těm dvěma postavám, které nahlížely přes okraj kaňonu dolů. Očima přejely od ohně na temné postavy ležící kolem něj.

Několik stanů, sinalých v tlumeném svitu měsíce, bylo postaveno do kruhu. Kolem ohně byly různě poházené přikrývky. Stany byly temné a zavřené, takže nebylo možné přesně spočítat, kolik lidí tam vlastně táboří. Dlouho tam tak stály a bez jediného hnutí se koukaly. Potom se vydaly po okraji srázu. Dokonale se plížily po vrcholu kaňonu, občas se zastavily a podívaly dolů na spící expedici. Zdola k nim občas dolehl nějaký zvuk: houkání sovy, bublání vody, šelestení listí v nočním vánku. Jednou zachřestil jedné postavě pásek ze stříbrných ulit; jinak nevydaly žádný zvuk po celou cestu až k hornímu konci provazového žebříku. Tam se zastavily a s velikým zájmem si prohlížely komunikační zařízení. Minula minuta, potom druhá, ani se nepohnuly. Potom se jedna postava proplížila k okraji útesu a dívala se dolů na slabý žebřík, který se ztrácel pod skalním srázem. Postava se rozhlédla po údolí. Stála teď skoro přesně nad táborem, zář ohně osm set stop pod ní se zdála podivně blízko, ten oheň vypadal ve tmě jako zlobný rudý valoun. Postava ze sebe vydala hluboký hrdelní zvuk, který postupně přešel ve sten a ve slabý monotónní zpěv. Potom se zase obrátila směrem ke komunikačnímu zařízení. Během deseti minut byly hotovy.

Dál se plížily po kraji skály, mířily ke konci kaňonu. Stará tajná stezka se vinula skrze rozestup ve skále, vedla dolů k úzkému kaňonu na vzdálené straně údolí Quiviry. Stezka byla dokonale ukrytá a až hrůzně strmá. Pod sebou slyšely tlumené zvuky vodopádu, voda si hledala svoji cestu na pouti do řeky Colorado. Po nějaké době postavy došly na písčité dno. Vyhouply se s obratností zvířat z mlžného oparu, vydaly se dál kolem sesutých kamenů, potom kolem stěny na úpatí kaňonu, stále se vyhýbaly měsíčnímu svitu. Zastavily se až u prvního člena expedice: spal mimo tábořiště, jen tak pod hvězdami, bledý obličej vypadal v šedém polosvětle mrtvolně. Jedna postava sáhla do útrob kožešiny a vyndala malý váček ze sušené lidské kůže, v měsíčním svitu se jakoby nadpozemsky leskl. Postava uvolnila kožený řemínek, sáhla dovnitř a s velikou opatrností vytáhla kruhovou kost a starou trubičku z vrbového dřeva, která byla po mnohonásobném použití celá oleštěná a byla na ní vyryta dlouhá opačná spirála. Disk se matně zaleskl v měsíčním svitu, když ho otočila jednou, potom podruhé. Přiložila konec trubičky ke rtům, nahnula se k obličeji spícího člověka. Najednou zavanul vítr a v měsíci vykvetl malý oblak prachu. Potom se obě postavy krokem duchů vrátily k čelní stěně útesu a znovu zmizely v úkrytu stínů.

XXXI.

PETER HOLROYD SE ROZKAŠLAL A NÁHLE SE PROBUDILz černých snů. Nějaký zbloudilý vánek mu nafoukal prach na obličej. Nebo to spíš je prach z celodenní práce, pomyslel si, který mi ještě vystupuje z pórů. Promnul si obličej a posadil se. Ale nevzbudil ho jenom prach. Před chvilkou slyšel nějaký zvuk: podivný pláč, slabý, unášený větrem, jako by sama země sténala. Možná se mu ten zvuk jenom zdál, jenomže v jeho představách nikdy neexistovalo nic, co by se tomuhle byť jen vzdáleně podobalo. Uvědomil si, že mu strašně buší srdce. Pevně chytil kraj přikrývek a rozhlédl se kolem. Půlměsíc osvětloval zebrovitými, stříbrně šedými pruhy celý tábor. Díval se z jednoho stanu na druhý a na hromádky přikrývek. Všechno kolem bylo v klidu. Oči mu spočinuly na skvrně na mírném svahu, snad dvacet yardů od táborového ohně. Obvykle na tom místě spí Nora. Dnes je pryč –odešla se Smithbackem. Holroyd se přistihl, že v opuštěných nocích velice často upírá pohled směrem k ní. Kolikrát uvažoval o tom, jaké by to asi bylo, kdyby se k ní připlížil a řekl jí, jak moc pro něj tohle všechno znamená. Jak moc pro něj znamená ona. Nakonec v sobě nikdy nenašel odvahu to udělat, až se tomu sám divil. S povzdechem si zase lehl. I kdyby tu Nora byla, dneska nemá náladu na nic jiného než na odpočinek. Cítí se strašně unavený – jako ještě nikdy v životě. Když tu teď Nora není, dala mu Sloane za úkol odklidit slapovou vlnu písku a prachu od zadní stěny zříceniny, nedaleko Aragonovy Přístupové cesty. Nechápal, proč musí kopat zrovna na tom místě. Před zříceninou se nacházela spousta míst, která ještě bylo třeba prozkoumat. Ale Sloane odbyla všechny jeho otázky rychlým vysvětlením o tom, jak důležité obrázkové znaky se zpravidla nacházejí na takových místech v zadních traktech měst Anasaziů. Překvapilo ho, jak rychle a absolutně Sloane po Nořině odchodu vzala do svých rukou vedení celé výpravy. Ale Aragon pracoval sám v odlehlém koutě města s vážným a potemnělým obličejem. Patrně objevil něco, co ho rozrušilo, takže ničemu jinému nevěnoval pozornost. Blacka jako by v přítomnosti Sloane opouštěla veškerá kritika a souhlasil s ní naprosto ve všem. A tak od rána do soumraku Holroyd pracoval s lopatou a hráběmi. A teď mu připadalo, že i kdyby se koupal měsíc, nikdy nesmyje prach z vlasů, nosu a úst. Díval se na noční oblohu. V ústech měl zvláštní chuť a bolela ho čelist. Začala ho bolet hlava. Nevěděl přesně, co od expedice očekával, ale jeho nejasná romantická představa o otevření bohatých hrobek a rozluštění nápisů se velice lišila od nekonečného hrabání v zemi, které tu absolvoval. Všude kolem byly fantastické zříceniny záhadné civilizace a oni se zatím pohroužili do rozdělení tohoto území na čtverce a jeho zkoumání. A přemísťování hromad písku. Řekl si, že už mu je asi špatně z toho kopání. A nelíbilo se mu pracovat pro Sloane. Ona si také dobře uvědomovala svoji dokonalost a vliv, který má na ostatní, příliš se pokoušela využívat svého šarmu, aby dosáhla toho, co chce. Od konfrontace s Norou v Peteově zřícenině se měl v blízkosti Sloane vždycky na pozoru. Povzdechl si, zavřel oči, když cítil tlak v hlavě. Nebylo pro něj typické mít takovouhle nevrlou náladu. Za normálních okolností byl nabručený, když nějak onemocněl. Sloane měla vážně pravdu; je jen upřímná, má svoje zvyky a nebude se zařizovat podle něj. A je mu jedno, jestli se hrabe v písku nebo láme skály. Za nejdůležitější považuje to, že je tady – tady v Quiviře, na tom zázračném, mýtickém místě. Na ničem jiném nezáleží. Najednou ztuhl a otevřel oči dokořán. Znovu ten zvuk.

Shrnul deku k jedné straně a co možná nejtišeji si klekl. Ať slyšel cokoli, už to ztichlo. Ne, ozvalo se to znovu: mumlání, hluboký sten. Ale tenhle zvuk se lišil od toho, co ho probudil. Byl nějak jemnější; jemnější a byl blíž.

V bledém světle šátral po holi, kapesním noži, po čemkoli, co by mohl použít jako zbraň. V ruce svíral těžkou baterku. Zdvihl ji, na vteřinku ho napadlo ji rozsvítit, pak si to ale rozmyslel. Postavil se a chvíli vrávoral, než nalezl rovnováhu. Potom šel tiše ve směru toho zvuku.

Všechno znovu utichlo, ale připadalo mu, že se ten zvuk nese zpoza řady topolů u potoka. Opatrně procházel kolem krabic a narovnaných zavazadel směrem od tábora k potoku. Mrak proplul přes měsíc, krajina neproniknutelně potemněla. Bylo mu vedro a v té tmě se cítil nepříjemně a zcela dezorientovaný. Hlava ho rozbolela ještě víc, když si stoupl, a připadalo mu, jako by před očima měl film. Jako nezaujatý pozorovatel rozeznal cosi jako hadr, velice odporný kabát druida, pár stop od sebe. Místo aby se na něj lépe podíval, přehlédl jej s nesmírně netypickým nezájmem. Měl by ležet pod přikrývkou, ne se tady jako blázen potloukat. Už se chtěl vrátit nazpátek, když uslyšel další zvuk: sten, jemné plesknutí kůže o kůži. Potom znovu měsíc vyhlédl. Potichu postupoval dopředu, rozhlížel se na obě strany. Zvuky teď byly jasnější a pravidelnější. Sevřel baterku pevněji, opřel se o kmen topolu a díval se skrz záclonu měsícem osvětlených listů. První, co uviděl, byla hromádka šatů na zemi. Nejdřív ho napadlo, že někoho přepadli a těla odtáhli. Potom se podíval o kousek dál. Na jemném písku za topoly ležel Black. Košili měl vyhrnutou do podpaží, holé nohy roztažené a pokrčené v kolenou. Oči měl pevně zavřené. Lehce zasténal. Na něm obkročmo seděla Sloane, prsty roztažené na jeho hrudi, pot na zádech se jí ve svitu měsíce leskl. Holroyd se proti vlastní vůli trochu naklonil dopředu a šokované a fascinovaně koukal na tu scénu. Zčervenal, jestli proto, že mu bylo trapně, nebo kvůli své naivitě, to nevěděl přesně. Black hekal úsilím a slastí, když do ní pronikal, stehenní svaly se mu napínaly. Sloane se nad ním skláněla, černé vlasy jí padaly do obličeje, při každém nárazu se jí ztěžka pohupovala ňadra. Holroyd si ji prohlížel. Upřeně se dívala Blackovi do obličeje, spíš se zaujatou pozorností nežli slastně. V tom pohledu bylo něco skoro predátorského. Na chvilku mu to připomnělo kočku, která si hraje s myší. Ale ta představa se rozplynula, když se Sloane k Blackovi sklonila a vytrvale a neústupně do něj narážela.

NORA ZATÁHLA ZA VODÍCI LANO A arbuckla zastavila. Postavila se vedle koně a podívala se dolů z hřebene Ďáblovy páteře do údolí, kterému ten starý indián říkal Chilbah. Připadala si vyčerpaná, unavená výstupem vzhůru a Arbuckles se třásl a ze stresu byl celý zpěněný. Ale zvládli to: kopyta, opět bez podkov, ho udržela na drťovitém pískovci. Vítr foukal přes hřeben skály a několik potrhaných bouřkových mraků se nad vzdálenými horami na severu spojilo, ale údolí samotné bylo zalito sluncem.

Smithback si vedle ní stoupl, bledý a tichý. „Tak tohle je Chilbah,“ řekl po chvíli. Snažil se o lehký tón, ale hlas se mu po náročném výstupu chvěl.

Nora hned neodpověděla. Poklekla, aby koně znovu okovala a získala tak čas zklidnit se a znovu ovládat své údy. Potom si stoupla, oprášila se a vyndala ze sedlové brašny dalekohled. Prohlížela si dno údolí, hledala Swireho a koně. Pohled na topoly a travnatý porost byl velice příjemný po tak dlouhém putování po vyprahlé cestě. Bylo půl druhé. Našla Swireho u potoka, seděl na skále, díval se na popásající se koně. Všimla si, že se podíval směrem k nim. „Lidi jsou zlí,“ řekla a sundala dalekohled. „Krajina ne.“

„Asi ano,“ odpověděl Smithback. „Ale od samotného začátku jsem cítil, že na tom místě je něco divného. Něco, z čeho mi lezl mráz po zádech.“

Nora se na něj podívala. „A já si pořád myslela, že ten dojem mám jenom já.“ Nasedli na koně a beze slova sestupovali dolů do údolí. Vedli koně přímo ke travnatým břehům potoka, zůstali v sedlech, když zvířata pila a voda jim zurčela kolem nohou. Koutkem oka Nora viděla Swireho, jak k nim jede bez otěží na neosedlaném koni. Zastavil na druhé straně potoka a díval se z Nory na Smithbacka a zase na Noru. „Takže jste se vrátili s oběma koňmi,“ díval se na Noru se špatně maskovanou úlevou. „A co ti šmejdi, co mi zabili koně – chytli jste je?“

„Ne. Ten člověk, kterého jsi viděl nahoře na hřebeni, byl starý indián, který tam tábořil.“

Swire se zatvářil skepticky. „Starý indián? Co proboha dělal nahoře na hřebeni?“

„Chtěl se podívat, kdo je v údolí. Říkal, že do toho údolí nikdo z vesnice nikdy nechodí.“

Swire chvíli mlčel, přežvykoval tabák. „Takže jste šli po špatný stopě.“

„Vydali jsme se nahoru po jediné stopě. Toho člověka, kterého jsi viděl.“

Swire odplivl tabákovou šťávu, v písku tak udělal malý hnědý kráter.

„Roscoe,“ pokračovala Nora a snažila se mluvit vyrovnaně, „kdybys toho muže viděl, pochopil bys, že to není zabiják.“

Swire dál žvýkal. Dlouho na sebe mlčky koukali. Potom si Swire odplivl podruhé. „Hergot, neříkám, že máš pravdu. Ale jestli jo, znamená to, že ty bastardi, co mi zabili koně, se tu pořád někde poflakujou.“

Potom bez dalších slov nenápadným gestem kolenem otočil koně a odběhl s ním po proudu potoka. Nora se za ním dívala. Potom se ohlédla na spisovatele, ten jenom pokrčil rameny. Když se vydali přes údolí k temné škvíře kaňonu, Nora se podívala vzhůru. Na severní obloze se začaly sbírat bouřkové mraky. Zamračila se. Za normálních okolností by letní deště měly nastat až za pár týdnů. Ale podle mraků je docela možné, že začne pršet už odpoledne. Pobídla koně a klusala k úzkému kaňonu. Je lepší tudy projet, než se to spustí, pomyslela si. Zanedlouho se dostali na volné prostranství. Sundali sedla, zabalili je a uložili, potom zvířata pustili, aby se mohla volně vydat ke stádu. Projít úzkým kaňonem trvalo hodinu, za tu dobu se pořádně zpotili a unavili, na zádech celou výstroj. Nakonec Nora rozhrnula převislé rostliny a vydala se směrem k táboru. Smithback šel za ní v závěsu a sklepával si bahno a písek z nohou.

Najednou se Nora zastavila. Něco bylo špatně. Tábor byl opuštěný, oheň nikdo nehlídal, takže kouřil. Podívala se nahoru na útes ke Quiviře. I když město samotné bylo ukryté, slyšela, jak si tam někdo nahlas a rychle povídá. Přes veškerou únavu sundala ze zad batoh, rozběhla se k provazovému žebříku a vylezla nahoru. Když se vyškrábala na lavici, uviděla Sloane a Blacka u centrálního náměstí, jak živě rozprávějí. Na vzdálené straně náměstí seděl Bonarotti se zkříženýma nohama a pozoroval je. Sloane ji zahlédla a hned odešla od Blacka.

„Noro, někdo to tu zpustošil.“ Nora se celá unavená sesula na opěrnou zeď. „O co jde?“

„Muselo se to stát někdy v noci.“ Sloane se posadila vedle ní. „Při snídani Peter řekl, že chce jít nahoru zkontrolovat zařízení, než se pustí do práce. Vlastně jsem mu měla chuť říct, aby si dal den volna – vůbec nevypadal dobře. Ale trval na svém. Říkal, že v noci něco slyšel. Potom zavolal z kraje útesu. Tak jsem šla za ním. Noro, naše komunikační zařízení… je úplně na kusy.“

Nora se na ni podívala. Sloane byla netypicky neupravená, oči měla červené, tmavé vlasy rozcuchané. „Celé?“

Sloane přikývla. „Všechno kromě přijímače zpráv o počasí. Asi se na ten strom nepodívali.“

„Slyšel někdo něco?“

Black se podíval na Sloane, potom se obrátil k Noře. „Ne,“ řekl.

„Celý den jsem bedlivě hlídala,“ řekla Sloane. „Nikoho a nic jsem neviděla.“ A co Swire?“

„Než jsme se to dověděli, odešel ke koním. Neměla jsem možnost se ho zeptat.“ Nora si povzdechla. „Chci si o tom s Peterem promluvit. Kde je teď?“

„Já nevím,“ řekla Sloane. „Sešel po žebříku dřív než já. Napadlo mě, že si šel lehnout. Byl pořádně rozčilený a… no, upřímně, nechoval se zrovna rozumně. Štkal. Myslím, že to zařízení pro něj hodně znamenalo.“

Nora se postavila a šla k provazovému žebříku. „Bille!“ zavolala do údolí. „Ano, madam?“ nesl se vzhůru spisovatelův hlas.

„Zkontroluj stany. Pokus se najít Holroyda.“

Čekala a dívala se na vrcholky stěn kaňonu. „Nikdo není doma,“ zavolal za pár minut Smithback. Nora se celá roztřesená vrátila k opěrné zdi. Uvědomila si, že je pořád ještě mokrá z té cesty kaňonem.

„Tak musí být někde ve zřícenině,“ prohlásila.

„To je možné,“ souhlasila Sloane. „Včera říkal něco o kalibrování magnetometru. V tom zmatku jsme ho ztratili z očí.“

„Co ti zabijáci koní?“ zeptal se Black.

Nora zaváhala. Řekla si, že nemá smysl znepokojovat všechny Beiyoodzinem a jeho příběhem o čarodějích. „Na hřebeni byly jen jedny stopy, a ty vedly do tábora jednoho starého indiána. Určitě to není zabiják. Vzhledem k tomu, že nám někdo rozbil naše vybavení během noci, znamená to, že ti zabijáci koní tady pořád ještě někde jsou.“

Black si olízl rty. „No, to je bezva. Teď budeme muset postavit stráž.“

Nora se podívala na hodinky. „Najdeme Petera. Budeme potřebovat, aby nám pomohl dát dohromady nějaký nouzový vysílač.“

„Podívám se do místností, kde měl ukrytý magnetometr.“

Sloane odešla s Blackem v patách. Bonarotti přišel k Noře a vytáhl cigaretu. Nora otevřela pusu, aby mu připomněla, že ve zřícenině se nesmí kouřit, ale měla pocit, že na to už nemá sílu. Zaslechla nějaký ruch, potom se nad provazovým žebříkem vyhoupla Smithbackova střapatá hlava. „Co se děje?“ zeptal se, když přešel k opěrné zdi.

„Někdo v noci navštívil údolí. Máme zničené komunikační zařízení.“ Přerušil ji naléhavý křik z města. Sloane vyšla z místností na vzdálené straně náměstí a mávala rukou. „Tady je Peter! Něco se děje! Je mu zle!“

Nora v okamžení vyskočila na nohy. „Najdi Aragona,“ řekla Bonarottimu. Ať přinese lékárničku.“

Potom se rozběhla přes náměstí, Smithback s ní. Vešli do druhého patra komplexu místností, blízko místa pohřební cysty. Když Nořiny oči přivykly slabému světlu, viděla Sloane klečet u Holroyda, ten ležel čelem k zemi. Kus dál stál Black a měl vyděšený výraz ve tváři. Vedle Holroyda byl na zemi magnetometr, otevřený, součástky rozházené kolem. Nora zalapala po dechu a klekla si. Holroyd měl doširoka otevřená ústa, čelist zablokovanou. Černý a nateklý jazyk mu vykukoval z opuchlých, šedozelených rtů. Oči mu vylézaly z důlků a mělký dech silně zapáchal pohřebištěm. Z plic se mu vydral slabý vzdech. Přišel Aragon.

„Drž mi světlo,“ požádal ji klidně, položil na podlahu dva plátěné pytle, jeden otevřel a vyndal baterku. „Doktorko Goddardová, mohla bys přinést zářivku? A vy ostatní laskavě odejděte,“

Nora zkoušela Holroyda světlem, měl skleněné oči, rohovky zmenšené na velikost špendlíkové hlavičky. „Petere, je tu Enrique a pomůže ti,“ vzala ho za ruku. „Všechno bude v pohodě.“

Aragon přiložil ruce pod Holroydovu čelist a stlačil, kontroloval hrudník a břicho, z pytle vyndal stetoskop a manžetu na měření tlaku, aby zkontroloval základní životní funkce. Když mu doktor rozepnul košili a přiložil stetoskop k hrudi, Nora si s hrůzou všimla tmavých skvrn na jeho bledé kůži. „Co to je?“ zeptala se.

Aragon zavrtěl hlavou a zakřičel na Blacka. „Vy ostatní, opatřte plachtu, klacky, provaz, abychom mohli udělat nosítka – a řekněte Bonarottimu, ať dá vařit vodu.“

Aragon se upřeně díval Holroydovi do obličeje, potom mu zkontroloval konečky prstů. „Modrá,“ zamumlal a zalovil v jednom z pytlů, vytáhl štíhlou kyslíkovou bombu a nosní kanylu. „Nastavím průtok na dva litry,“ řekl, podal Noře bombu a zavedl Holroydovi kanylu do nosu. Ozvaly se kroky a potom se objevila Sloane s lampou. Najednou se prostor zaplnil ledovým nazelenalým světlem. Aragon si sundal stetoskop z uší a vzhlédl. „Musíme ho dostat dolů do tábora. Nutně musí okamžitě do nemocnice.“

Sloane zavrtěla hlavou. Komunikační zařízení je úplně rozbité. Jediné, co ještě funguje, je přijímač zpráv o počasí.“

„Můžeme to nějak zflikovat?“ zeptala se Nora.

„Na to může odpovědět jenom Peter,“ řekla Sloane.

„A co mobil? Jak daleko je to na nejbližší pokryté území?“

„Nahoru na Escalante,“ řekla Sloane. „Nebo zpátky v přístavu Wahweap.“

„Tak posaďte Swireho na koně, dejte mu telefon a ať jede. Ať zavolá helikoptéru.“ Rozhostilo se ticho.

„Helikoptéra tu nemá kde přistát,“ řekla Nora pomalu. „Kaňony jsou moc úzké a přistát na útesech je velice riskantní. To jsem si všechno bedlivě prošla, když jsem expedici připravovala.“

Aragon se podíval na Petera, potom na Noru. „Jseš si tím absolutně jistá?“

„Nejbližší osada je odtud tři dny jízdy na koni. Nemůžeme ho odvézt na koni?“ Aragon se znovu podíval na Petera, potom zavrtěl hlavou. „To by ho zabilo.“

Ve dveřích se objevili Smithback a Black s dřevěnými palicemi a hrubým kusem plátna v rukou. Rychle uložili Holroydovo ztuhlé tělo na plátno, přivázali ho provazy. Potom ho opatrně zdvihli a odnesli na centrální náměstí. Aragon šel za nimi s lékárničkou, ve tváři výraz čirého zoufalství. Když vyšli ze stínu skalního převisu a přešli k provazovému žebříku, Nora ucítila na ruce studenou kapku, potom další. Začínalo pršet. Najednou Holroyd tlumeně zakašlal. Ještě více rozšířil oči, měl je celé zarudlé, a těkal jimi. Rty se mu třásly, jako by chtěl něco říci. Zdálo se, že se mu napjaly údy a ztuhl ještě víc. Provazy, kterými byl připoután, zavrzaly. Aragon jim hned přikázal, aby nosítka položili na zem. Klekl si k Holroydově hrudi a současně lovil něco v pytli. Nástroje zachrastily, když vytahoval endotrachiální trubici napojenou na černý gumový vak.

Holroydovy čelisti pracovaly. „Zradil jsem tě. Noro,“ zašeptal přiškrceně. Nora ho hned zase vzala za ruku. „To není pravda, Petere. Nebýt tebe, nikdo z nás by Quiviru nenašel. Jsme tu jen tvojí zásluhou.“ Peter se snažil říct něco dál, ale Nora mu něžně zakryla rty. Šetři si síly,“ zašeptala. „Dám mu trubici,“ řekl Aragon, jemně zvrátil Holroydovi hlavu a zasunul mu průhledný plastik do plic. Vak dal Noře do ruky. „Každých pět vteřin to stiskni,“ řekl a přiložil ucho na Holroydovu hruď. Dlouho nehnutě poslouchal. Znovu se Holroyd zatřásl a oči obrátil v sloup. Aragon se narovnal a zahájil energicky masáž srdce. Jako ve snu seděla Nora vedle Holroyda, foukala mu do plic, strašně si přála, aby dýchal. Déšť houstl a stékal jí po obličeji a rukou. Nebylo slyšet nic než pleskání deště, údery Aragonových pěstí, vzdychání vaku. A potom bylo po všem. Aragon se posadil, obličej mu omýval déšť a mísil se s čůrky potu. Podíval se nevidoucíma očima na oblohu a potom zabořil tvář do dlaní. Holroyd byl mrtev.

XXXII.

O HODINU POZDĚJI SE CELÁ EXPEDICE SHROMÁŽDILAv tichosti kolem táborového ohně. Swire se k nim připojil, byl celý mokrý po cestě štěrbinovým kaňonem. Déšť ustal, ale odpolední nebe bylo pokryté mraky kovové barvy. Ve vzduchu se vznášela směs vůně ozonu a vlhkosti. Nora se podívala postupně každému do unaveného obličeje. Jejich výraz prozrazoval stejné pocity, jaké měla i ona: otupělost, šok, neschopnost uvěřit. Její pocity byly vystupňovány ještě všeobjímajícím pocitem viny. To ona Holroyda oslovila a přesvědčila, aby se na expedici vydal. Nějak mimoděk pochopila, že manipulovala jeho pocity k sobě samé, aby dosáhla svého cíle najít to město. Očima zabloudila k zavřenému stanu, kde teď spočívalo jeho tělo. Petere, prosím tě, odpusť mi. Jenom Bonarotti pokračoval ve své práci jako obvykle, nakrájel suchý salám na servírovací stolek a položil vedle něj čerstvý chléb. Když viděl, že se nikdo nemá k jídlu, posadil se, hodil si nohu přes nohu a zapálil si cigaretu. Nora si olízla rty.

„Enrique,“ dávala si dobrý pozor, aby měla vyrovnaný hlas, „co nám můžeš říct?“ Aragon vzhlédl, černé oči naprosto nečitelné.

„Ani v nejmenším tolik, co bych chtěl. Nepočítal jsem s tím, že tu budu muset provádět pitvu, a moje diagnostické nástroje jsou omezené. Kultivoval jsem ho – krev, hlen, moč – a vyřízl jsem kousek tkáně. Odebral jsem také výpotky z kožních poranění. Ale výsledky zatím nikam nevedou.“

„Co ho mohlo zabít tak rychle?“ zeptala se Sloane.

Aragon se na ni podíval svýma tmavýma očima. „To právě nesmírně komplikuje diagnózu. V posledních minutách života měl příznaky kyanozy a akutní dušnosti. To by napovídalo na zápal plic, jenomže zápal plic by nemohl mít takhle rychlý průběh. Pak tu byla akutní paralýza…“ Na chvíli ztichl. „Bez laboratoře nemohu odsát tekutiny, ani žaludeční šťávy, už vůbec nemohu přistoupit k pitvě.“

„Zajímá mě, jestli je to infekční,“ ozval se Black. „Jestli se někdo mohl nakazit.“ Aragon si povzdechl a koukal do země. „To je těžké říci. Zatím tomu nic nenasvědčuje. Možná ten hrubý rozbor krve nebo testy na protilátky, které jsem udělal, nám řeknou něco víc. Mám vykultivované kultury na petriho miskách a na nich se neobjevil žádný infekční agens. Skutečně velmi nerad spekuluji…“ Zmlkl.

„Enrique, myslím, že všichni potřebujeme slyšet tvoje spekulace,“ řekla Nora tiše.

„Dobře. Pokud vás zajímá můj první dojem – mělo to tak rychlý průběh, řekl bych spíš, že to vypadá jako akutní otrava než onemocnění.“

Nora se na Aragona podívala vyděšeně.

„Otrava?“ vykřikl Black a trhl sebou. Kdo by chtěl Petera otrávit?“

„Nemusí to být nikdo z nás,“ vložila se do toho Sloane. „Třeba to byl ten, kdo nám zabil koně a rozbil komunikační zařízení.“

„Jak jsem předeslal, jedná se jen o spekulaci.“

Aragon rozpřáhl ruce. Podíval se na Bonarottiho. „Jedl Holroyd něco jiného než ostatní?“ Bonarotti zavrtěl hlavou.

„A voda?“

Ta je z potoka,“ odpověděl Bonarotti. „Filtruju ji. Pili jsme ji všichni.“ Aragon si promnul obličej. „Výsledky testů budu mít k dispozici za několik hodin. Řekl bych, že musíme počítat s tím, že by mohlo jít o infekci. Pro jistotu bychom měli to tělo co možná nejrychleji z tábora odnést.“

Všichni zmlkli. Z dálky se ozvalo hřmění nad náhorní plošinou Kaiparowits. „Co budeme dělat?“ zeptal se Black.

Nora se na něj podívala. „Není to snad jasné? Musíme odtud co nejdříve odejít.“

„Ne!“ vybuchla Sloane.

Nora se k ní překvapeně otočila.

„Nemůžeme z Quiviry takhle odejít. Je to příliš důležité naleziště. Ti, kdo zničili komunikační zařízení, si toho jsou vědomi. Je jasné, že se snaží dostat nás odtud pryč, aby mohli město vyplenit. Tím jim nahrajeme.“

„To je pravda,“ souhlasil s ní Black.

„Právě zemřel člověk,“ přerušila je Nora. „Dost možná na infekční onemocnění, možná byl dokonce zavražděný. Nemáme na výběr. Ztratili jsme veškerý kontakt s okolním světem. Nesu zodpovědnost především za životy členů expedice.“

„Tohle je největší nález moderní archeologie,“ řekla Sloane, chraptivý hlas teď zněl tiše a naléhavě. „Není mezi námi nikdo, kdo by nechtěl riskovat život za tenhle objev. A teď, když někdo zemřel, se prostě sbalíme a odejdeme? To by znehodnotilo Peterovu oběť.“

Black při jejích slovech poněkud pobledl, ale pořád souhlasně přikyvoval. „O tobě, o mně a ostatních členech expedice to je možná pravda, ale Peter nebyl archeolog.“

„Věděl o rizikách,“ řekla Sloane. Tys mu to přece vysvětlila, ne?“ Dívala se přímo na Noru. Víc neřekla nic, ale ten nevyslovený komentář byl velice výmluvný.

„Vím, že Peterova přítomnost tady byla částečně moje zásluha,“ odpověděla Nora, snažila se mluvit vyrovnaně. „S tímhle budu muset žít. Ale nic to nemění. Faktem zůstává, že stále ještě s sebou máme Roscoea, Luigiho a Billa Smithbacka. Teď, když si uvědomujeme možná nebezpečí, nemáme právo dál ohrožovat jejich bezpečnost.“

„Bravo, bravo,“ zamumlal Smithback.

„Myslím, že by se měli rozhodnout sami,“ řekla Sloane, oči měla temné. „Nejsou to jen placení šerpové. Sami do téhle expedice investovali.“

Nora se podívala ze Sloane na Blacka, potom na ostatní. Všichni se na ni mlčky koukali. Uvědomila si s poněkud otupělým překvapením, že se ocitla tváří v tvář kritické výzvě svého vedení. Hlásek někde hluboko uvnitř špital, že to není fér: ne teď, kdy by měla smutnit pro Petera Holroyda. Urputně se snažila racionálně myslet. Mohla by jako vedoucí výpravy prostě dát rozkaz k odchodu. Ale zdálo se, že ve skupině po Holroydově smrti vyklíčila nová síla; nepředvídatelná naléhavost pocitu. Tohle nebyla demokracie, ani nemohla být: přesto cítila, že by právě ona měla vrhnout kostky. „Ať uděláme cokoli, budeme jednat jako skupina,“ řekla nahlas. „Budeme hlasovat.“ Otočila se ke Smithbackovi.

„Jsem s Norou,“ řekl tiše. Tohle riziko je příliš velké.“

Nora se podívala na Aragona. Lékař jí věnoval krátký pohled, potom se obrátil ke Sloane. „Pro mě je to jednoznačné. Musíme odejít.“ Nora se podívala na Blacka.

Potil se. ‚Jsem se Sloane,“ řekl vysokým napjatým hlasem. Nora se obrátila na Swireho. „Roscoe?“

Kovboj se podíval na oblohu. „Co se mě týče,“ řekl rozmrzele, především bych do tohohle sakramentskýho údolí nikdy ani nevešel, ať už tu je zřícenina, nebo ne. A teď ještě začíná pršet a jedinou cestou ven je ten štěrbinovej kaňon. Je na čase, abychom hnuli kostrou.“

Nora se podívala na Bonarottiho. Ital se rozmáchl a do vzduchu se vznášely spirály dýmu jeho cigarety. „Já se v každým případě přidám.“ Nora se znovu podívala na Sloane. „Spočítala jsem to čtyři ku dvěma a jeden se zdržel. Není o čem diskutovat.“ Potom poněkud zmírnila tón. „Neodejdeme jen tak. Dnes ještě dokončíme to, co nejvíc spěchá, ukončíme vykopávku a uděláme dokumentární snímky. Vezmeme s sebou reprezentativní vzorek artefaktů. Zítra ráno odejdeme.“

„Ještě dneska?“ zeptal se Black. Pořádně to tu zavřít bude trvat vo moc dýl.“

„To je mi líto. Uděláme, co půjde. Zabalíme jen to nejdůležitější, zbytek tu necháme, abychom ušetřili čas.“

Nikdo nic neřekl. Sloane se zcela nečitelnou maskou na obličeji se na Noru dál upřeně koukala. „Tak jdeme,“ řekla Nora a otočila se. „Do západu slunce máme co dělat.“

XXXIII.

SMITHBACK SI KLEKL KE STANU A OPATRNĚ HO OTEVŘEL.

Nahlédl dovnitř se směsicí lítosti a odporu. Aragon zabalil tělo Petera Holroyda do dvou vrstev plastiku a potom ho zapečetil do největšího nepromokavého žlutého vaku s černými pruhy, jaký měla expedice s sebou. I přes velice pečlivé uložení těla to ve stanu páchlo betadinem, alkoholem a něčím ještě horším. Smithback se odtáhl a dýchal ústy.

„Nevím, jestli to dokážu.“ Prostě to zvládnem,“ odpověděl Swire, zdvihl tyč a sklonil se do stanu.

Žádná záloha na knížku mi tohle nemůže zaplatit, pomyslel si Smithback. Vytáhl z kapsy kapesník a ovázal si jím ústa. Potom si přes gumové rukavice, které mu dal Aragon, natáhl pracovní rukavice, zvedl kolo provazu a šel za Swirem do stanu. Swire beze slova položil tyč podél zabalené mrtvoly. Potom ji oba muži, jak to nejrychleji šlo, přivázali lanem k tyči. Swire konce svázal polosmyčkou. Potom uchopili tyč a tělo vynesli ze stanu. Holroyd byl štíhlý a Smithback zdvihl jeden konec tyče na rameno relativně snadno. Vsadím se, že váží tak sedmdesát, maximálně osmdesát kilo, říkal si v duchu. To je čtyřicet na jednoho. Je zvláštní, že při velkém vypětí se mysl velmi často obrací k těm nejtriviálnějším, nejvšednějším záležitostem. Smithbacka zalil pocit smutku za toho přátelského skromného muže. Jsou to teprve tři noci, co se po Smithbackově žurnalistické sondě u táborového ohně Holroyd nakonec rozpovídal, a to nečekaně obsáhle, o své hluboké a přetrvávající lásce k motorkám. Jak mluvil, opouštěla ho ostýchavost, celé tělo se rozpohybovalo. A teď je to tělo bez hnutí. Smithbackovi vadilo, jak mu strnule a neústupně Holroydovy ochablé nohy pořád strkaly do ramene celou cestu ke štěrbinovému kaňonu. Znovu si vzpomněl na diskusi, co udělat s tím tělem. Bylo nezbytné uložit ho někam na bezpečné místo, pryč z tábora, na místo, kde se k němu nedostanou přírodní živly ani dravci. Později se pro něj vrátí. Nora řekla, že ho nemohou pohřbít do země, protože by ho kojoti vyhrabali. Mluvili o tom, že by ho mohli zavěsit na strom, ale na většinu stromů se nemohli nijak dostat, spodní větve byly po povodních ulámané. Aragon prohlásil, že v každém případě je velmi důležité dostat tělo co možná nejdále od tábora. Potom si Nora vzpomněla na malý skalní úkryt asi tak ve čtvrtině štěrbinového kaňonu, nad značkou, kam kdy nejvýše dosáhla voda, dalo se tam dojít přes římsu. Pro uložení těla to bylo ideální místo. Nedalo se minout. Ten přístřešek byl dvacet stop nade dnem kaňonu, těsně nad kmenem masivního topolu, který po nějaké povodni zůstal zaklíněn mezi stěnami kaňonu. Hrozba deště minula – Black zkontroloval zprávu o počasí z kraje kaňonu – a štěrbinový kaňon zatím bude bezpečné místo… Smithback se přenesl zpátky do přítomnosti. Měl důvod k tomu, aby mu myšlenky takhle bloudily. Znal se dost na to, aby chápal, co se děje: myslel na něco, na cokoli, aby se odpoutal od toho, co právě dělá. Někde hluboko, z jakéhosi důvodu tomu úplně nerozumněl, se strašně bál. Už dříve se dostal do situací, kdy byl ve větším nebezpečí: bojoval proti zabijákovi v rozlehlých prostorách muzea. Později zase zápasil o život ve změti tunelů hluboko pod New York City. A přece tady, v příjemném odpoledním světle, se cítil ohrožený jako nikdy předtím. V tomhle údolí bylo těžko definovatelné, vágní zlo, a to ho vyvádělo z míry nejvíc. Znovu se Holroydova ztuhlá noha pevně přitiskla Smithbackovi na rameno. Swire vepředu se zastavil a díval se nahoru k ústí štěrbinového kaňonu. Smithback se podíval stejným směrem k úzkému rozeklanému průlomu. Black tvrdil, že se mraky rozhánějí; Smithback doufal, že ta zatracená zpráva o počasí byla pravdivá. Když došli do úžiny, mohli nechat zabalené tělo plout po klidném proudu vody. Ale na úpatí každého srázu museli do Holroydovy mrtvoly strčit, napůl ji táhnout do další tůňky. Po dvaceti minutách strkání, brodění, plavání a tahání se oba muži zastavili, aby popadli dech. Kus dál vepředu Smithback viděl veliký kmen topolu, který označoval ono místo. Poodešel kousek od vaku, odvázal si kapesník z úst, vytřepal ho a zastrčil do kapsy u košile.

„Takže vy si myslíte, že ten indián, kterého jste viděli, nemá se smrtí mých koní nic společnýho,“ řekl Swire.

To byla jeho první slova od chvíle, kdy vyšli z Holroydova stanu.

„Určitě ne,“ odpověděl Smithback. „Zvlášť když lidi, co ty koně zabili, museli být titíž, co nám rozbili komunikační zařízení. A když k tomu došlo, byli jsme s ním.“

Swire přikývl. „To jsem si myslel.“

Smithback si všiml, že na něj Swire pořád upřeně kouká. Hnědé oči už dávno ztratily tu jiskru humoru, kterou si Smithback pamatoval z prvních dní jejich společného putování. Swireovy pokleslé tváře, kostnatý obličej a pevně sevřené čelisti prozrazovaly veliký žal.

„Holroyd byl dobrej kluk,“ řekl prostě. Smithback přikývl.

Swire mluvil potichu. „Jedna věc je dostat se do potíží tam“ – pokývl hlavou směrem, kde se hypoteticky nacházela civilizace – „ale je něco úplně jinýho dostat se do trablů tady.“

Smithback se podíval ze Swireho na Holroydovo tělo, potom zpátky na Swireho. „Proto Nora dělá správnou věc. Chce nás odtud dostat co možná nejdřív.“

Swire vyplivl tabákovou šťávu přes nedalekou skálu. „Je to odvážná ženská, to se musí uznat,“ řekl. To, že se dobrovolně vydala po stopě těch zabijáků koní… to chce pořádnou dávku kuráže. Ale samotná kuráž nestačí. Byl jsem svědkem toho, že v místech, jako je tohle, i ten nejmenší problém končil zabíjením lidí. A naše problémy rozhodně nejsou malicherný.“

Smithback neodpovídal. Pořád myslel na Noru: na její rychlý jazyk, hodnotící oči, duchapřítomnost, odvahu – její kuráž a odhodlání. A uvědomil si, že se nebál ani tak o sebe, jako právě o Noru, a z toho měl strach. Swire se na něj koukal a oči mu svítily. Potom se postavil a chytil přední konec tyče. Smithback vstal, znovu si uvázal kapesník přes ústa a vydal se k mrtvole. Zbytek cesty ke skalnímu přístřešku už nemluvili.

XXXIV.

AARON BLACK STÁL VE SKVRNITÉM STÍNU NEJZÁPADnější věže a zkušeným zrakem prohlížel své zkušební výkopy a přenosnou laboratoř. Půdní profily byly, přirozeně, dokonalé: učebnicový model nejnovější stratigrafické analýzy. A laboratorní zpracování bylo jako vždycky obrazem hospodárnosti, efektivity a přesnosti. Když se tak díval, bylo uspokojení, které obvykle cítil při obdivu své vlastní práce, trochu kaleno zklamáním. S mumláním přetáhl přes zkušební výkop nepromokavou plachtu, napjal ji a rohy zatížil kameny. Byl to sice naprosto neuspokojivý způsob ochrany jeho práce, ale pořád lepší než výkop zasypat. A teď je tady, připraven utéci z místa, které by správně mělo dodat korunu slávě jeho kariéry. Bůh ví, co najdou, až se sem vrátí. Jestli se vůbec vrátí. Zavrtěl znechuceně hlavou a natáhl plachtu přes druhý výkop. Přesto mu ale nebylo tak úplně líto, že odchází. Jeho asistent Smithback pohřbívá Holroyda a při své práci Black dokázal pocítit hluboký vděk za to, že právě tenhle úkol nepadl na něj. V podstatě bylo jedno, jestli technika zabil jed nebo choroba. Jedno i druhé je nebezpečné. Black někde uvnitř lačnil po civilizaci – po telefonech, příjemných restauracích, horké sprše a splachovací toaletě – po světě stovky mil vzdáleném od Quiviry. Samozřejmě by tohle nikdy nepřiznal před Sloane, která vyrazila do kamenného ticha, aby nafotila poslední snímky. Když se jeho myšlenky obrátily na Sloane, cítil horké návaly do všech životně důležitých orgánů. Vzpomínky na předchozí noc v něm vzbouzely naděje a fantazie na noc nadcházející. Black nikdy se ženami neměl moc velké štěstí a Sloane žena je, to ano; žena, která… S velkými těžkostmi se od těchto myšlenek odpoutal a soustředil se na flotační laboratoř. Z háku na přístroji sundal džbán destilované vody a vylil ji přes okraj útesu. Potom s povzdechem začal zařízení rozebírat, vypustil hadice a všechno složil do dvou vypolstrovaných kolových kufrů. Tuhle práci už dělal mnohokrát a přese všechno byl hrdý na svoji pořádkumilovnost. S klapnutím kufry zavřel, položil je stranou a pustil se do rozebírání papírového chromatografu. Když nepoužité papíry ukládal do plastikového obalu, zarazil se. Správně měly všechny být využity v nadcházejících týdnech, měly se stát základem pro půlroční analýzu v jeho pohodlné laboratoři. Upřeně na ty papíry koukal. Všechny články, které měl v úmyslu napsat pro nejprestižnější vědecké časopisy, se proměnily v dým v jeho hlavě.

Najednou se do štůsku chromatografických papírů opřel vítr a rozfoukal je po jeskyni. Díval se, jak poletují a potom mizí v temnotě. Black nahlas zanadával. Papíry se zničily – byly kontaminované – ale nechat je tam nemohl. Veřejně ponížil nejednoho archeologa za to, že po sobě zanechal v nějaké zřícenině odpadky. Dobalil chromatograf a přezkou zavřel kufr. Potom se postavil a přešel do zadní části jeskyně, oči upíral na zem. Papíry byly poházené až úplně vzadu na hromadě smetí. Některé ještě poletovaly ve vzduchu. Něco zamumlal, přešel kolem první obilnice za zadní stěnou zříceniny a přišlapoval papíry, aby už neodlétly dál, sbíral je a strkal si je do kapes. Brzy jich napočítal jedenáct. Chodily jim balené po dvanácti; kde sakra může být ten poslední? Před ním byl úzký vstup na Přístupovou cestu, přišel k němu blíž, sklonil se pod skalní střechou. Byla tam moc velká tma, a tak z kapsy vylovil baterku. Její slabé světlo dopadalo na zaprášené, porůznu poházené kosti a asi o deset yardů dál ležel ten poslední papír, zachytil se na jedné polámané lebce.

Do háje s Aragonem a celým NTN, pomyslel si Black kysele, klekl si na všechny čtyři a odstraňoval si z cesty kosti. Další větrný vír zvedl oblak prachu na Přístupové cestě a on si kýchl. Odsunul stranou kosti, popadl poslední list papíru a nacpal si ho do kapsy. Když se chystal k odchodu, zahlédl ve světle baterky šourající se krysu. Vyrušil ji, když chrastil kostmi. Obrátila se směrem k němu a cenila na něj žluté zuby. Black ustoupil, znovu kýchl a máchl rukou. Krysa ustoupila, vypískla, švihla ocasem, ale neutekla. Kšá!“ zařval Black, sebral ze země dlouhou kost a namířil ji na krysu. Krysa najednou zmizela v malé hromadě kamení u zadní stěny Přístupové cesty. Byl zvědavý, a tak postoupil dopředu. Po bližším ohledání místa zjistil, že kameny nespadaly ze stropu, jak se původně domníval; nebyly pískovcové. Dole v té hromadě si krysa udělala vchod, olemovala ho větvičkami a slupkami kaktusu. Black se připlížil, krčil nos při pronikavém zápachu guána a krysí moči. Posvítil si do krysí díry a zjistil, že chodbička vede dál, že tam vzadu je ještě veliký temný prostor. Znovu prohlédl kameny. Zkušeným zrakem poznal, že to není přirozený útvar. Spíš je tam někdo nakupil záměrně. Zvlášť záležet si ten někdo dal na tom, aby ukryl vchod: Aragon kolem prošel určitě nejméně dvanáctkrát a ničeho si nevšiml. A to má bystré oči, i na archeologa. Ale já mám oči lepší, pomyslel si Black. Posadil se v temnotě, cítil, jak mu rychle tluče srdce. Za tou hromadou kamení je něco záměrně schováváno; velmi pečlivě a velmi šikovně. S největší pravděpodobností hrob nebo dokonce katakomba. Zjevně s velikou archeologickou hodnotou. Rozhlédl se po Přístupové cestě. Byl sám, Aragon se někde jinde věnoval analýzám vzorků posmrtně odebraných Holroydovi. Posvítil si na otvor ještě jednou, zkoušel se dostat dál. Tentokrát se tam něco zablýsklo.

Black zhasl světlo, sedl si a chvíli zůstal bez hnutí. A potom udělal to, co ještě nikdy. Vzal jednu kost a začal jí odstraňovat kameny kolem krysí díry. Nejprve opatrně, potom se stále větší naléhavosti. Brzy se ukázal v jeskyni vzadu malý otvor. Myšlenky na nepohodlí, nemoc a jed se mu vypařily z hlavy a zcela ho naplnila sžíravá touha vidět, co je na vzdálené straně. Prach se mu začal srážet na zpocené kůži, ovázal si přes ústa a nos kapesník a pokračoval dál. Kost se rozpadla, pracoval dál rukama. Během pěti minut si udělal dost velký vchod dovnitř. Zhluboka dýchal, utřel si ruce o kalhoty, sundal si kapesník a protáhl se dovnitř. Za malou chvilku byl na druhé straně. Vyškrábal se na nohy, ztěžka oddechoval. Vzduch byl hustý, horký a překvapivě vlhký. Rozhlédl se kolem, světlo jeho baterky přejíždělo po chuchvalcích prachu. Skoro hned uviděl znovu ten třpyt – byl to nepochybně odlesk zlata – a na chvilku se mu zastavilo srdce. Ocitl se ve velké černé jeskyni. Před ním byla další Velká kiva. Po stranách měla vyrytý a vymalovaný obrovský disk, který se zlatě leskl. Do Velké kivy kdysi vedly dveře ze strany, ty byly také blokovány hromadou kamení a napůl pohřbeny v písku. Za nimi bylo nádherné pueblo Anasaziů, malé, ale dokonalé; jeho dvoupatrové bloky místností a žebříky byly ukryté v jeskyni a nedotčené po více než sedm staletí. Vyškrábal se na nohy a přistoupil ke kivě, roztřesenou rukou se dotkl zlatého disku. Efekt zlata vytvářel sytý žlutý pigment – Black si pomyslel, že by to mohl být žlutý okr železa – smíchaný s rozdrcenou slídou. Celá ta věc byla vyleštěná, vytvářela třpytivý povrch, který skutečně vypadal jako zlato. Byla to stejná metoda jako v Deštové kivě, jenomže tenhle disk měl deset stop v průměru. V tu chvíli pochopil, že našel Sluneční kivu.

XXXV.

ŠPINAVÁ ODPOLEDNÍ OBLOHA SE ZVEDLA, VZDUCH NADkaňonem u Quiviry se zalil posledním zlatavým světlem zapadajícího slunce, na dno kaňonu se však v podivném protikladu snášela tma. Drobný déšť uvolnil pachy pustiny: vlhký písek, sladkou vůni topolů smíšenou s jemným aromátem cedrového dřeva na Bonarottiovu ohni. Nora se snažila zavřít jeden z nepromokavých vaků, nevnímala krásu ani vůně kolem sebe. Pořád ještě byla ochromená událostmi dne, údolí bylo všechno možné, jen ne klidný přístav. Před několika minutami se Swire a Smithback vrátili ze své hrůzné pochůzky. Teď celí vyčerpaní odpočívali u ohně, obličeje zcela bez výrazu. S velikým úsilím táhla vak kolem rostoucí hromady vybavení, potom popadla prázdný pytel a začala ho plnit. Většinu večera stráví balením výstroje, něco z ní ukryje na místě, zbytek připraví na dlouhou a únavnou cestu štěrbinovým kaňonem ke koním. Až bude všechno zabaleno a dostanou se z údolí a jeho ošklivých vlivů, určitě dokáží znovu fungovat jako tým; alespoň dost dlouho na to, aby do Ústavu přivezli podrobnosti o svém pozoruhodném nálezu. Z myšlenek ji vyrušil drásavý chraplavý křik od provazového žebříku. Podívala se tím směrem a uviděla Aarona Blacka, jak přichází soumrakem, obličej celý šedý od špíny, oblečení samou šmouhu, vlasy rozcuchané. V jednu hrůznou vteřinu si byla skoro jistá, že chytil to, co zabilo Holroyda. Ale její strach se rychle rozplynul při pohledu na triumfální výraz jeho obličeje.

„Kde je Sloane?“ zaduněl a rozhlížel se. Přiložil dlaně k ústům. „Sloane!“ Údolí se rozeznělo ozvěnou.

„Všechno v pohodě?“ zeptala se Nora.

Když se k ní Black obrátil, viděla, že mu ze zabláceného obočí stékají stružky potu v šedohnědých pramíncích. „Našel jsem ji.“

„A co?“

„Sluneční kivu.“

Nora se napřímila, pustila pytel, a ten se svalil do písku.

„Cože?“

„Za městem byl zahrazený vstup. Nikdo si toho nevšiml. Ale já jo. Já ji našel.“

Blackovi se vzdouvala hruď, sotva byl schopen ze sebe ta slova vypravit. „Za Přístupovou cestou je úzký průchod, který vede do další jeskyně za městem. Noro, je tam ukryté celé tajné město. Hned vepředu je Velká kiva, uzavřená kiva. Nic takového jsem ještě neviděl.“

„Řekni mi to rovnou,“ Nora mluvila pomalu. Ty ses proboural zdí?“ Black přikývl, úsměv se rozšířil.

Norou projela vlna vzteku. „Něco takového jsem výslovně zakázala. Pane bože, Aarone, vždyť jsi jen otevřel další prostory, které někdo vyplení. Copak jsi zapomněl, že odtud odcházíme?“

„Ale teď nemůžeme odejít. Po tomhle objevu rozhodně ne.“

„Odcházíme. Hned ráno.“

Black zůstal stát jako přimrazený, do obličeje mu stoupala zloba a nevěřícnost.

„Tys neslyšela, co jsem řek. Našel jsem Sluneční kivu. Teď odejít nemůžeme. To zlato někdo ukradne.“

Podívala se mu lépe do obličeje.

„Zlato?“ opakovala.

„Kristapána, Noro, co asi myslíš, že by tam bylo jinýho? Kukuřice? Je to jasné. Právě jsem objevil Fort Nox Anasaziů.“

Když se Nora na něj upřeně koukala s narůstajícím úžasem a nevírou, uviděla, jak soumrakem přichází Sloane, pod jednou paží veliký fotoaparát.

„Sloane!“ vykřikl Black. Já ji našel!“ Přišel k ní a objal ji. S úsměvem se od něj odtáhla a podívala se z něj na Noru s tázavým výrazem ve tváři. „Co je?“ zeptala se a opatrně pokládala foťák.

„Black našel ukrytou uzavřenou jeskyni za městem,“ odpověděla Nora. „Tvrdí, že uvnitř je Sluneční kiva.“

Sloane se rychle podívala na Blacka, úsměv se ji vytratil z tváře, jakmile pochopila. „Je tam, Sloane. Velká kiva, šedesát stop v průměru, se slunečním diskem vymalovaným na straně.“

Sloane zpráva zjevně rozrušila. „Jaký druh disku to je?“

„Je to veliké slunce ze žlutého leštěného pigmentu se slídou. Vypadá to úplně jako zlato. Na první pohled jsem si myslel, že to je zlato.“

Sloane najednou zbledla, potom zrudla. „Barva smíchaná se slídou?“

„Ano. Rozdrobená slída tomu dodává zlatý vzhled. Dokonalá imitace. To je přesné symbolické zpodobnění, co bys našla venku, kdyby měli uložené –“

„Odveď mě tam,“ řekla Sloane naléhavě. Black ji popadl za ruku a otočili se. „Počkejte!“ vyštěkla Nora.

Ohlédli se a Noru ohromila vášeň na jejich obličejích.

„Okamžik. Aarone, chováš se jako lovec trofejí, ne vědec. Nikdy jsi neměl násilím vniknout do té jeskyně. Je mi líto, ale už si nemůžeme dovolit žádné další narušení.“ Sloane se na ni podívala, neříkala nic, ale Black zbrunátněl.

„Mně je to taky líto,“ řekl nahlas, ale my tam jdeme.“ Nora se podívala Blackovi do očí, poznala, že nemá cenu s ním diskutovat, a obrátila se na Sloane. „Ať to bude dobře, nebo špatně, všechno, co se tu děje, se dostane do závěrečné zprávy,“ pokračovala naléhavě.

„Sloane, zamysli se nad tím, jak bude reagovat tvůj otec, až se dozví, že jsme do té kivy vnikli. Jestli má Black pravdu, bude to možná vůbec nejdůležitější objev. Což je jen další důvod, abychom postupovali velice obezřetně.“

Při zmínce o otci bylo na Sloane vidět, jak je napjatá a snaží se ze všech sil nabýt znovu své rovnováhy. „Noro, pojď s námi,“ řekla s rychlým úsměvem. Jenom se podíváme. Tím nemůžeme nic zkazit.“

„To je fakt,“ ozval se Black. „Ničeho jsem se ani nedotkl. Nestalo se nic, co by nemohlo být uvedeno ve zprávě.“ Nora se podívala z jednoho na druhého. Smithback, Swire a Bonarotti mezitím přišli a pozorně naslouchali jejich rozhovoru. Chyběl jen Aragon. Podívala se na hodinky: skoro sedm. Myslela na to, co řekl Black: ukryté město. Sluneční kiva. Jak to říkal Aragon v Dešťové kivě? Jedna část skládačky pořád ještě chybí. Myslel jsem si, že bude v téhle kivě. Ale teď si tím nejsem jist. Kdyby tu Aragon byl, určitě by nesouhlasil. Jenomže věděla, že Blackův nález by mohl být klíčem ke všemu. Fakt, že by to místo mohlo po jejich odchodu být vypleněno a zničeno, ji naplnil bezmocnou zlostí. Proto mají povinnost zdokumentovat vnitřek jeskyně, alespoň to nafotit. Kromě toho, pokud má udržet skupinu pohromadě, připadalo jí, že nezbývá než maličko ustoupit. Škoda byla napáchána; Blackův přestupek bude předmětem pozdějšího jednání a jí se to týkat nebude.

„Tak dobře,“ řekla. „Na chvilku se tam podíváme. Jen abychom to nafotili a rozhodli, jak nejlépe jeskyni znovu uzavřeme. Už žádné další poškozování. „Rozumíte mi?“ Obrátila se ke Sloane.

„Připrav si aparát. Aarone, ty vezmi zářivkovou lampu.“ Po deseti minutách se celá skupinka krčila u vchodu do vnitřní jeskyně. Nora nahlížela dovnitř s úctou, proti její vůli na ni skutečně zapůsobilo značné bohatství toho místa, dokonalý drahokam města Anasaziů ukrytý za tajemnou kivou. Zelenkavá záře lampy dopadala na magické vzory na nepravidelných stěnách. Bylo to malé pueblo, ne víc než třicet místností, nepochybně se jednalo o nějaký druh sonetum sanctorum pro kněží. Už jen z toho důvodu by bylo nesmírně zajímavé je prostudovat. Sluneční kiva sama nebyla zdobená, kromě velkého leštěného disku, který se v ostrém světle blýskal. Tlustá vrstva prachu ležela v návějích na podlaze a podél stěn. Celá kiva byla pečlivě olepená nepálenými cihlami, Nora si všimla, že jediný východ ze strany byl zablokován kamením.

„Podívejte se na to kamení,“ řekl Black. „Takhle opevněnou kivu jsem nikdy neviděl.“ Na jedné straně kivy byl opřený dřevěný žebřík. Byl původně u bloku místností,“ řekl Black dychtivě, když se podíval tam, kam Nora.

„Přenesl jsem ho, abych se dostal na střechu. Ve střeše není žádný otvor. Bylo to úplně zavřené.“

Hlas se mu zlomil. „Jako by se něco ukrývalo.“ Sloane se oddělila od skupiny a přešla ke slunečnímu disku. Lehce přes něj přejela prsty, skoro uctivě. Potom se podívala na Noru, rychle vyndala fotoaparát a začala se připravovat na první záběr. Ostatní stáli mlčky, když Sloane přecházela a fotila kivu a k ní přilehlé bloky místností z různých úhlů. Brzy se k nim připojila, složila trojnožku a uložila aparát do pouzdra. Dokonce i hovorný Smithback zůstal zticha a zcela netypicky si vůbec nedělal poznámky. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Nora si uvědomila, že je úplně jiné, než jaké před tím na tomhle místě zakusila.

„Hotovo?“ zeptala se. Sloane přikývla.

„Než zítra ráno odejdeme,“ pokračovala Nora a dávala si moc dobrý pozor, aby její hlas zněl zcela neutrálně, „zablokujeme vstup co možná nejlépe. Zloděje nebudou příliš lákat prostory za obilnicemi. Když to dobře schováme, nevšimnou si toho.“

„Než odejdeme?“ opakoval Black.

Nora se na něj podívala a přikývla.

„Ale, proboha, ne dřív, než otevřeme tuhle kivu,“ řekl Black. Nora se mu podívala do obličeje, potom na Sloane. Potom na Swireho, Bonarottiho a Smithbacka. „Zítra odcházíme,“ řekla tiše. A nikdo tuhle kivu otevírat nebude.“

„Když to neuděláme teď,“ řekla Sloane hlasitě, „až se vrátíme, nebude tu už nic.“ Napjaté ticho narušil až Bonarotti. „Já bych taky chtěl vidět kivu plnou zlata,“ řekl.

Nora čekala, pravidelně dýchala a myslela na to, co řekne a jak to řekne. „Sloane,“ začala tiše. „Aarone. Tahle expedice se ocitla v krizi. Jeden člověk zemřel. Potloukají se tu lidi, co nám zabili koně a možná se pokusí zabít i nás. Otevřít a náležitě zdokumentovat tuhle kivu zabere několik dní. My je nemáme.“

Odmlčela se. „Já jsem vedoucí expedice. A takhle jsem rozhodla. Zítra odcházíme.“

Následovalo napjaté ticho.

„Já tvoje tak zvané rozhodnutí nepřijímám,“ řekla Sloane. „Stojíme tady na prahu největšího objevu a jaká je tvoje odpověď? Jde se domů. Jsi přesně jako můj táta. Všechno prostě musíš řídit. Jenomže tohle je i moje kariéra. Tohle je můj objev stejně jako tvůj. Když teď odejdeme, tu kivu někdo vyplení. A ty prostě zahodíš možná největší objev v dějinách americké archeologie.“

Nora viděla, že se celá třese zlostí. „Od začátku jsem pro tebe představovala hrozbu. Ale to je tvůj problém, ne můj. A já ti nedovolím tohle udělat s mojí kariérou.“

Nora se na Sloane tvrdě podívala. „Zmiňuješ se o svém otci,“ řekla pomalu. „Dovol, abych ti řekla, k čemu nás nabádal těsně před cestou do Quiviry: ‚Reprezentujete Ústav. A Ústav reprezentuje archeologický výzkum a etické jednání na nejvyšší úrovni.‘ Sloane, to, co tady děláme, co tady říkáme, bude probírat, analyzovat a kritizovat řada lidí.“

Zmírnila tón. „Vím, jak ti je. Chci tu kivu otevřít stejně jako ty. A vrátíme se, abychom to provedli, jak náleží. Slibuju ti, že se ti dostane veškerého uznání, jaké si zasloužíš. Ale do té doby striktně zakazuji tuhle kivu otevírat.“

„Když teď odejdeme, pak tu už nic nenajdeme,“ řekla Sloane a upřeně se dívala Noře do očí. „A potom budou kritizovat nás. Klidně si uteč, jdi, jestli chceš. Nech mi tu jenom koně a nějaké zásoby jídla.“

„To je tvoje poslední slovo?“ zeptala se Nora tiše.

Sloane se v odpověď na ni jen mlčky koukala.

„Potom mi nedáváš jinou možnost než tě zbavit místa v tomhle archeologickém týmu.“ Sloane otevřela oči dokořán.

Potom se obrátila na Blacka. Nejsem si jistý, jestli tohle můžeš udělat,“ řekl Black poněkud mdle. „To si teda piš, že může,“ promluvil znenadání Smithback. „Nora je vedoucí expedice. Slyšel jsi, co řekla. Kivu opustíme.“

„Noro,“ ozval se Black a do hlasu se mu vkradl prosebný tón, „myslím, že nedoceňuješ velikost toho objevu. Hned za touhle zdí z nepálených cihel je královské výkupné ve zlatě Aztéků. Prostě si myslím, že bychom ho neměli nechat pro…“ Zmlkl.

Nora si Blacka vůbec nevšímala a dál upřeně koukala na Sloane. Ale Sloane se odvrátila a dívala se na velký namalovaný disk na stěně kivy, který zářil ve fluoreskujícím světle. Potom se na Noru naposledy nenávistně podívala a vydala se nízko položenou spojovací chodbou. Ve chvíli byla pryč. Black ještě chvíli zůstal, díval se střídavě na kivu a na Noru. Potom ztěžka polkl a beze slova se vydal k Přístupové cestě.

XXXVI.

SKIP KELLY JEL OPATRNĚ DO TÁNO ROAD NORTH A DĚLAL, co bylo v jeho silách, aby s volkswagenem nesjel na udusanou cestu. Ta cesta byla strašná – samý výmol a vyjetá kolej: takový druh silnice, po které prahli v mnoha nejdražších čtvrtích Santa Fé. Přibližně každou čtvrtmíli míjel další obrovskou tepanou železnou bránu lemovanou sloupy z nepálených cihel, za níž se vinula úzká vyšlapaná cesta mezi borovicemi: byly to brány k neviděným majetkům. Sem tam zahlédl nějakou budovu – domek pro hlídače, neposkvrněné stodoly, obrovský dům, který se zvedal na vzdáleném hřebeni – ale většina velikých staveb kolem Táno Road byla dobře skrytá, že člověk jen matně tušil, že existují. Cesta se zužovala, z obou stran byla obklopena borovicemi. Skip ještě více zpomalil, pustil spojku a loktem odstrčil veliký čumák Teddyho Beara od svého obličeje. Znovu se podíval na číslo naškrábané na složeném listu papíru, teď v šeru na něj viděl dost špatně. Už to nebylo daleko. Přejel přes kopec a viděl, že se cesta vytrácí asi tak míli před ním a končí v houštině. Na levé straně se tyčila veliká žulová skála. Na hladké čelní stěně byla vytesaná písmena ESG. Za skálou byla brána na starý ranč. Vypadala ještě zpustleji než ty nestvůrnosti, kolem kterých právě projel. Ale když přijel blíž, viděl, že ošuntělost brány stavěla do špatného světla její nesmírně silnou konstrukci. Vedle ní byla malá klávesnice a interkom. Nechal motor běžet, vystoupil z auta, stiskl jeden červený knoflík pod mluvítkem a čekal. Uběhla minuta, potom druhá. Už se chtěl vrátit do vozu, když vtom to v přístroji zachrastilo.

„Ano?“ ozvalo se. „Kdo je tam?“

Skipa trochu překvapilo, že ten hlas nepatří hospodyni, šoférovi ani majordomovi. Byl to autoritativní hlas vlastníka, samotného Ernesta Goddarda. Naklonil se k interkomu. „Tady Skip Kelly.“

Přístroj ztichl.

„Jsem bratr Nory Kellyové.“

Skip zaregistroval mírný pohyb ve křoví vedle brány, podíval se tím směrem a uviděl chytře ukrytou kameru, jak se natočila směrem k němu. Potom k volkswagenu. Skip se v nitru otřásl.

„Co je. Skipe?“ ozval se ten hlas. Neznělo to zrovna přátelsky. Skip polkl. „Potřebuji s vámi mluvit, pane. Je to velmi naléhavé.“

„Proč zrovna teď? Pracujete přece v Ústavu, ne? Nemůže to počkat do pondělka?“

Skip se nezmínil o tom, jak celý den sám se sebou diskutoval, jestli má vůbec tuhle cestu absolvovat. Nahlas řekl: „Ne, nemůže. Aspoň si to myslím.“

Čekal a nesmírně bolestně si uvědomoval, jak ho snímá kamera, a byl zvědavý, co starý pán řekne dál. Interkom zůstal němý. Zato zachřestil těžký zámek a stará brána se otevírala. Skip se vrátil do auta, zařadil rychlost a vjel dovnitř. Klikatá cesta vedla po nízkém hřebeni. Po čtvrtmíli začala klesat a prudce zahýbala, potom znovu stoupala. A potom na dalším hřebeni uviděl Skip velkolepé sídlo. Plastická fasáda z nepálených cihel byla ozářena večerním karmínem pod Sangre de Cristo Mountains. Na chvíli zastavil auto a obdivně se díval skrze čelní sklo. Zbytek cesty projel pomaličku, brouka zaparkoval mezi potlučený truck Chevy a mercedes Gelaendewagen. Vystoupil a zavřel za sebou dveře. „Zůstaň,“ řekl Teddymu Bearovi. Byl to zbytečný příkaz: i když byla okénka otevřená nadoraz, nikdy by se jimi pes při své velikosti neprotáhl. Do domu se vcházelo obrovskými dveřmi zaguan z osmnáctého století. Vsadím se, že jsou z nějaké haciendy u Mexiku, pomyslel si, když k nim přicházel. Pod paží tiskl knihu, pátral po domovním zvonku, ale bez úspěchu. Tak zaklepal. Téměř současně se dveře otevřely, odhalily dlouhou předsíň – vznešeně zařízenou, ale spoře osvětlenou. Za ní viděl zahradu s kamennou fontánou. Před ním stál samotný Ernest Goddard, měl na sobě oblek v tlumených barvách, který výborně ladil s předsíní. Dlouhé bílé vlasy a krátce sestřižená bradka lemovaly pár živých, ale poněkud nespokojených modrých očí. Beze slova se otočil a Skip následoval jeho vyzáblou postavu halou. Slyšel klapot svých vlastních podpatků na mramoru. Prošli kolem několikerých dveří, Goddard nakonec uvedl Skipa do velké, dvouposchoďové knihovny, řady knížek vysoko ke stropu byly uloženy na tmavých mahagonových policích. Spirálovité schodiště ze zdobeného železa vedlo do poschodí ke kočičí lávce a k dalším knihám, řadu za řadou. Goddard zavřel a zamkl malé dveře na vzdálené straně místnosti, potom Skipovi pokynul směrem do starého koženého křesla vedle vápencového krbu. Sedl si proti němu, hodil nohu přes nohu, odkašlal si a tázavě se na Skipa podíval. Teď, když tu byl, si Skip uvědomil, že vůbec vlastně neví, jak začít. Vrtěl sebou, byl nezvykle nervózní. Potom si vzpomněl na knihu pod paží a vyndal ji.

„Slyšel jste o téhle knize?“ zeptal se. Jestli jsem o ní slyšel?“ zamumlal Goddard podrážděně. „Kdo by o ní neslyšel? Je to klasická antropologická studie.“

Skip se odmlčel. Když tu tak seděl v tiché knihovně, připadalo mu to, co objevil, poněkud směšné. Uvědomil si, že nejlepší bude prostě mu říct, co se všechno přihodilo. „Před několika týdny na moji sestru někdo zaútočil v našem starém farmářském domě za Buckman Road.“

„Ano?“ řekl Goddard a naklonil se dopředu.

„Napadli ji dva lidi. Dva lidi, co na sobě měli vlčí kůže a víc už skoro nic. Byla tma a neviděla na ně dobře, ale říkala, že po sobě měli bílé skvrny. Ověšeni byli indiánskými šperky.“

„Skinwalkeři,“ řekl Goddard, nebo lidi, co si na skinwalkery hrají.“

„Ano,“ odpověděl Skip. Ulevilo se mu, že v Goddardově hlase neslyšel opovržlivý tón. „Vloupali se taky Noře do bytu a ukradli jí kartáč na vlasy, aby si mohli vzít vzorek jejích vlasů.“

„Vlasy.“ Goddard pokýval hlavou. To by odpovídalo skinwalkerům. „Potřebují něco z těla nepřítele, aby mohli uskutečnit své čarování.

„Tohle přesně stojí v téhle knížce.“

Stručně mu vypověděl, jak se do kartáče dostaly jeho vlasy, a o tom, jak byl ohrožen na životě, když mu tak záhadně vypověděly službu brzdy. THÚ.

Goddard tiše poslouchal. „Co myslíte, že chtěli?“ zeptal se, když Skip dovyprávěl. Skip si olízl rty.

„Hledali dopis, který našla Nora. Ten, co napsal můj otec.“

Goddard byl najednou napjatý, překvapení vnímal celým svým tělem. „Proč mi o tom Nora nic neřekla?“ Hlas, z něhož před chvilkou byl slyšet jemný zájem, teď byl ostrý jako žiletka a pořádně podrážděný. „Nechtěla vyšinout z kolejí celou expedici. Spočítala si, že k tomu, aby našla údolí, potřebuje ten dopis a jestli se jí povede rychle a v tichosti odejet z města, toho nebo to, co ji pronásledovalo, nechá za sebou.“

Goddard si povzdechl.

„Ale to není všechno. Před několika dny byla naše sousedka Tereza Gonzalesová v domě naranči zavražděna. Možná jste o tom slyšel.“

„Vzpomínám si, že jsem o tom něco četl.“

„A četl jste také, že tělo bylo zohaveno?“

Goddard zavrtěl hlavou.

Skip poplácal Čarodějky, skinwalkery a čaroděje hřbetem ruky. „Zohavená přesně takovým způsobem, jaký popisují v téhle knížce. Prsty na rukou a na nohou měla odřezané, kotouč vlasů vzadu na lebce měla skalpovaný. Vyříznutý kruh z lebky pod ním. Podle téhle knihy právě tudy vstupuje do těla síla.“

Goddardovi se zableskly oči. Policie vás v souvislosti s tou vraždou určitě vyslýchala. „Řekl jste jim něco z toho?“

„Ne,“ přiznal se Skip váhavě. „Ne tak docela. Co myslíte, jak by asi reagovali na příběh o indiánských čarodějích?“

Odložil knížku na stranu. „Jenomže to právě oni byli. Chtěli ten dopis. A byli ochotni kvůli němu zabíjet.“

„Chápu, proč jste přijel. Zajímají se o zříceniny Quiviry.“

„Zmizeli, hned jak se expedice vydala na cestu, možná den dva potom. V každém případě jsem o nich od té doby neslyšel, ani jsem je neviděl. A já bedlivě sleduji Nořin byt. Obávám se, že se vydali za expedicí.“

Goddard zpopelavěl v obličeji. „Včera jsme ztratili rádiové spojení.“

Skip pocítil veliký strach. Tohle nechtěl slyšet. „Mohla by to být chyba na zařízení?“

„Myslím, že ne. Tenhle systém je několikanásobně jištěný. A podle vaší sestry ten zázračný technik Holroyd dokáže setrojit vysílač z plechovky a kusu provazu.“

Starší muž vstal a prošel k malému okénku mezi policemi, podíval se směrem k horám, ruce měl v kapsách. Ticho v knihovně rušil jen pravidelný tikot starých hodin po dědovi. „Doktore Goddarde,“ vyhrkl Skip najednou, už se neovládl. „Prosím. Nora mi zbyla jediná z celé rodiny.“ Chvilku se zdálo, že ho Goddard neslyšel. Potom se obrátil a v jeho očích Skip uviděl náhlé pevné rozhodnutí. „Ano,“ řekl, rázně přešel k telefonu na stolku. „A ta, co jediná z celé rodiny zbyla mně, je tam s ní.“

XXXVII.

TU NOC BUBNOVAL NA STANY EXPEDICE DO Quiviry jemný, ale vytrvalý déšť, ale ráno byla obloha čistá, modrá, bez jediného mráčku v dohledu. Po dlouhé a neklidné noci, kdy se Nora střídala na stráži se Smithbackem, byla ráda, že může vyjít do chladného ranního světa. Ptáci ve větvích stromů zpívali a od mokrých listů se odrážely paprsky vycházejícího slunce. Když vyšla ze stanu, boty se jí zabořily do jemného vlhkého písku. Viděla, že potok se trochu rozlil – první deště byly ještě dost jemné, že se voda stačila vsáknout do písku a po povrchu jí moc nestékalo. Ale země teď už byla naplněná. Musí se dostat z kaňonu, než začne vydatně pršet, pokud nechtějí zůstat uvězněni v záplavách… nebo, bůh chraň, by to mohlo dopadnout ještě hůř. Podívala se na řadu zavazadel, kde byla zabalena výstroj, předchozí večer si všechno připravili, aby to mohli odvézt z kaňonu. Zpátky do přístavu Wahweap si brali jen to nejnutnější – jídlo, stany, základní výstroj, dokumentární záznamy. Zbytek ukryli v jedné prázdné místnosti ve městě. Bonarotti velice netypicky vstal brzy ráno, přiložil do ohně, espreso svým hukotem zrovna dávalo signál, že je všechno hotovo. Podíval se na Noru, jak si cestou k ohni mnula spánek z očí.

„Kávu?“ zeptal se. Nora přikývla na znamení díků, když jí podával hrnek, ze kterého se kouřilo. „Je v té kivě opravdu zlato?“ zeptal se Bonarotti tiše.

Sedla si na kládu a pila. Potom zavrtěla hlavou. „Ne, není. Anasaziové zlato neměli.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

Nora si povzdechla. „Věř mi. Za půl druhého století vykopávek se nenašlo jediné zlaté zrníčko.“

„A co to, jak říkal Black?“

Nora znovu zavrtěla hlavou. Jestli je odtud nedostanu dneska, pomyslela si, nedostanu je odtud už nikdy. „K tomu můžu říct jen jedno – Black se mýlí.“

Kuchař jí dolil a potom se obrátil zase k ohni, tichý a nespokojený. Když usrkávala kávu, postupně vstávali ostatní. Jak jeden po druhém přicházeli, bylo Noře jasné, že napětí předchozího dne nepovolilo. Spíše se zvýšilo. Black si sedl k ohni, shrbil se nad kávou, obličej měl brunátný a byl rozrušený. Smithback se na Noru unaveně usmál, stiskl jí rameno, potom ustoupil ke skále, aby si mohl v tichosti něco zaznamenat do zápisníku. Aragon byl duchem nepřítomný a zamyšlený. Sloane přišla jako poslední. Nepodívala se Noře do očí. Nad táborem se vznášelo ticho. Nikdo nevypadal, že by spal. Nora si uvědomila, že musí být hybnou silou, musí všechno pořád směrovat k odchodu, je třeba, aby se všechno rozhýbalo, nesmí dát nikomu moc času na přemýšlení. Dopila kávu a odkašlala si.

„Uděláme to takhle. Enrique, prosím tě, zajisti lékárničku se základními potřebami. Luigi, zabal zbylé potraviny. Aarone, prosím tě, vylez nahoru pro zprávu o počasí.“

„Ale obloha je modrá,“ ptotestoval Black se zhnuseným pohledem na klátící se žebřík.

„Tady ano,“ řekla Nora. „Jenomže začalo období dešťů a do tohohle údolí se odplavuje voda z Kaiparowits. Jestli tam bude pršet, zasáhne nás prudký příval vody. Nikdo nevstoupí do štěrbinového kaňonu, dokud nebudeme mít v ruce zprávu o počasí.“ Podívala se na Sloane, ale ta sotva vnímala, o čem je řeč. „Pokud bude jasno,“ pokračovala Nora, pustíme se do posledních příprav k odchodu. „Aarone, až budeš mít zprávu o počasí, chci, abys zahradil vstup do Sluneční kivy. Ty ses do ní vloupal – necháš všechno přesně tak, jak jsi to našel. Sloane, ty se Smithbackem vezmete poslední plastikové vaky nahoru do úkrytu. Jakmile Aaron získá zprávu o počasí, odnesu náklad přes kaňon, potom se ujistím, že to místo je bezpečné.“

Rozhlédla se.

„Každý ví, co je jeho úkolem? Chci, abychom za dvě hodiny byli odtud pryč.“ Všichni kromě Sloane přikývli. Ta seděla a na nic nereagovala. Nora si v duchu kladla otázku, co by se asi stalo, kdyby v poslední minutě odmítla jít. Byla přesvědčená o tom, že Black by tu nezůstal – hluboko uvnitř byl příliš velký zbabělec – ale Sloane, to je jiná káva. Tenhle most překročíme, až k němu dojdeme, pomyslela si. Zrovna když vstávala, upoutal její pohled barevný záblesk; Swire se vynořil ze štěrbinového kaňonu a šel údolím. Způsob, jak se k nim přibližoval, v ní vyvolával hrůzu.

Už žádné koně, prosím. Swire běžel přes potok do tábora. „Někdo odnesl Holroydovo tělo,“ snažil se popadnout dech.

„Někdo?“ zeptal se Aragon ostře. „Jseš si jistý, že to neudělalo nějaké zvíře?“

„Jedině že by zvíře dokázalo skalpovat člověka a vyříznout mu kus lebky. Leží tam v potoce, nedaleko od místa, kde jsme ho pohřbili.“

Všichni po sobě vyděšeně koukali. Nora se podívala na Smithbacka a podle výrazu jeho tváře poznala, že i on si vzpomněl na to, co jim říkal Beiyoodzin.

„Petere…“ Noře se zlomil hlas. Polkla. „Zkontroloval jsi koně?“ slyšela svůj hlas. „Koně jsou v pohodě,“ řekl Swire.

„Jsou připraveni na cestu?“

„Ano.“

„Tak už nebudeme dál ztrácet čas,“ řekla Nora, postavila se a uložila hrnek na servírovací stolek.

„Vezmu zavazadla do štěrbinového kaňonu a cestou seberu Peterovo tělo. Budeme ho prostě muset připoutat na jednoho koně. Potřebuji, aby mi někdo pomohl.“

„Já ti pomůžu,“ řekl Smithback rychle.

Nora pokývla na znamení díků.

„Já půjdu taky,“ ozval se Aragon. Chtěl bych se na mrtvolu podívat.“

„Musíš ještě něco udělat –“ Věta zůstala nedořčena, když uviděla jeho významný pohled. Odvrátila se. „Tak dobře. Budeme potřebovat pomoci s tím tělem. A poslouchejte mě všichni: buďte vždy ve dvojicích. Nepřeji si, aby tu někdo chodil sám. Sloane, drž se raději s Aaronem.“

Nikdo se ani nepohnul a ona se dívala do obličejů kolem sebe. Nervy měla napjaté jako tětivu – bála se a cítila odpor při pouhé myšlence na Peterovo tělo, kterému někdo ublížil po smrti – najednou se to všechno slilo v podráždění.

„Sakra!“ zařvala. Na co do prčic čekáte? Koukejte se rozhejbat!“

XXXVIII.

AARON BLACK NÁSLEDOVAL SLOANE K PROVAZOVÉMUžebříku beze slova. Jejich soukromý rozhovor předchozí noci nic nevyřešil. V poslední minutě Sloane odmítne odejít; Black cítil, že to opravdu udělá. Ale když se jí ptal, byla netrpělivá a odpovídala mu vyhýbavě. I když by to Black nahlas nikdy nepřipustil, jeho vlastní intenzivní touha zůstat byla lehce poznamenána strachem: strachem z toho, co zabilo Holroyda, a dokonce ještě víc z toho, co zaútočilo na jejich koně a zlikvidovalo jim vybavení. A teď se ještě přidal strach z toho, jak bylo Holroydovo tělo zohaveno. Když došli k žebříku, Sloane se vyhoupla na první příčel a lezla nahoru. Blacka poněkud rozladilo, že na něj nepočkala, aby zkontrolovala, jestli má v pořádku bezpečnostní postroj, přitáhl si podpůrné smyčky kolem pasu a v rozkroku, přezkoušel lana a vydal se směrem vzhůru. Tenhle výstup se mu ani trochu nezamlouval. Ať měl na sobě postroj, nebo ne, děsilo ho, že se houpe ve výšce pěti set stop na útesu a visí do prázdna na uzounkém nylonovém lanku. Ale když vylezl až na samotný vrchol žebříku, pomalu, bolestně jeden příčel za druhým, začala ta hrůza ustupovat. Myslí mu projela jedna věta, byla mu hodně blízká od chvíle, kdy poprvé objevil Sluneční kivu, pořád se mu v hlavě vracela jako monotónní melodie. Když lezl nahoru, recitoval si celou pasáž, nejprve v duchu, potom polohlasem. A potom, když jsem ten otvor trochu rozšířil, vsunul jsem tam svíčku a nahlédl dovnitř. Když oči přivykly, pomalu se z mlhy vynořovaly detaily, podivná zvířata, sochy a zlato – všude se třpytilo zlato. Všude se třpytilo zlato. Právě ta poslední věta spíš než cokoli jiného ho provokovala, aby si ji v mysli neustále opakoval jako mantru. V myšlenkách se vrátil do dětství; tehdy mu bylo dvanáct a poprvé se mu do ruky dostala zpráva Howarda Cartera o objevení Tutanchámonovy hrobky. Pamatoval si tu chvíli stejně jako tu pasáž: to byla přesně ta chvíle, kdy se rozhodl stát archeologem. Samozřejmě studium na vysoké škole a postgraduál rychle rozptýlily veškeré představy o tom, že najde další podobný hrob. A vysoké profesionální ocenění získal v pouhopouhých odpadcích – skutečně velice bohaté ocenění. Za celou svoji kariéru nikdy nepocítil ani náznak nespokojenosti. Až teď. Šplhal dál po žebříku, občas se zastavil, aby si zkontroloval postroj. Zdálo se, že špína je ubohá náhražka za zlato. Myslel na všechno to zlato, které Cortéz přetavil do tyčí a poslal do Španělska. Všechny nádherné umělecké práce se proměnily ve zlaté pruty, svět o ně přišel. Dvojče toho pokladu představovala právě kiva. Horkost, kterou cítil jako dvanáctiletý, když poprvé tu zprávu pročítal, ho teď spalovala znovu. Ale znovu byl rozerván: je tam nebezpečí, on o něm ví. A přece, opustit údolí bez návštěvy Sluneční kivy mu připadalo skoro nepředstavitelné.

„Sloane, mluv se mnou,“ volal. Necháš tu kivu prostě jen tak?“

Sloane mu neodpověděla.

Pevně se chytil žebříku, celý se potil a sýčkoval. Nahoře viděl Sloane, jak se připravuje k poslednímu výstupu kolem příšerného skalního okraje pod vrcholem. Pískovec tu byl ještě po dešti žíhaný a vypadal jako potřísněný krví. „Sloane, prosím tě, řekni něco,“ zalapal po dechu.

„Není co říct,“ dočkal se strohé odpovědi.

Black zavrtěl hlavou. „Jak mohl tvůj táta udělat takovou chybu a jmenovat ji do téhle funkce? Kdybys to byla ty, už teď bychom vstoupili do dějin.“

Jedinou Sloaninou odpovědí bylo, že zmizela za skalním srázem. Zhluboka se nadechl a šplhal za ní nahoru, měl před sebou poslední sráz. Po dvou minutách se mu podařilo přehoupnout přes okraj a dopadnout na písek. Byl vyčerpaný, rozzlobený a naprosto sklíčený. Nasál zhluboka vzduch do plic ve snaze popadnout dech. Vzduch tady byl o hodně chladnější a foukal ostrý vítr. Řídká vegetace voněla po borovicích a jalovci. Posadil se a odložil ty nepříjemné popruhy.

„Celá ta cesta,“ řekl. „Celá ta práce, jen aby se člověk nechal podvést v poslední chvíli při největším objevu.“

Ale Sloane mu neodpověděla. Uvědomoval si její přítomnost, stála stranou od něj, tiše a bez hnutí. Všude se třpytilo zlato… Jen málo ho zajímalo, proč tam Sloane tak stojí a nehne se z místa. Zaklel, postavil se a podíval se na ni. Zarazilo ho, že se tvářila úplně jinak, než ji znal, nečekaně dramaticky. Všechna barva z obličeje jí vyprchala. Zůstala tam na jednom místě, bez hnutí, upřeně koukala nad stromy, rty trošku odtažené od zubů. V podivné hře světel viděl, jak její jantarové oči mahagonově potemněly, jako by na ně náhle dopadl stín. Po chvíli odtrhl oči od jejího obličeje a pomalu se podíval stejným směrem jako ona. Nad hřebenem a dál za ním se vytvořila obrovská černá masa – tak velikánská a děsivá, že Blackovi chvíli trvalo, než pochopil, o co se jedná. Nad vysokou náhorní plošinou Kaiparowits se utvořil bouřkový mrak, jaký nikdy ještě neviděl. Maně ho napadlo, že mu spíš připomíná atomový výbuch než bouřku. Táhl se do vzdálenosti nejméně třiceti mil po hřbetě náhorní plošiny a její hřeben se tak nořil do mrtvolné černoty; od téhle základny se zdvihalo tělo bouře, kypělo a vzdouvalo se vzhůru do výšky možná čtyřiceti tisíc stop. O kus dál se zplošťoval a jeho hlava měla tvar kovadliny, nejméně padesát mil napříč. Těžká, tmavá záclona deště se snášela k zemi, vypadala jako neprůsvitná ocel, halila každičký bod vzdálené náhorní plošiny do vodního závoje. Uvnitř velikého bouřkového mraku se křižovaly blesky, obrovské doutnající jiskry a prudké pohyby, v dálce zlověstně tiché. Když se díval, hypnotizovaný a vyděšený zároveň, bouřkový mrak se začal rozšiřovat, jeho tmavá chapadla se plazila po modré obloze. I vzduch na kraji kaňonu jako by byl stále nabitější elektřinou, vůně násilí se nesla skrze borovice, jako by přicházela z nějakého vzdáleného bojiště. Black zůstal nehybně stát, ochromený tím příšerným výjevem, když se Sloane pomalu pohnula, jako náměsíčná, k zakrslému stromu, na němž byl přijímač zpráv o počasí. Ozvalo se cvaknutí vypínače, potom tiché zapraskání statické elektřiny. Protože to zařízení bylo nastaveno na předem stanovenou vlnovou délku, bylo slyšet hlasatele z Page v Arizoně, jak monotónně předčítá spoustu detailů, statistických údajů a čísel. Potom Black slyšel s nadlidskou jasností předpověď počasí: Po zbytek dne bude jasná obloha a vyšší teploty, možnost srážek se odhaduje pod pět procent.“ Black obrátil zrak od mraku na oblohu nad hlavou: byla dokonale jasná. Podíval se dolů do údolí Quiviry, poklidného a tichého, kde tábor zalévala záře ranního slunce. Ta dvojakost byla tak výrazná, že to v první chvíli ani nemohl pochopit.

Podíval se znovu na Sloane. Její rty, pořád povislé, vypadaly trochu jako šelmí. Celá byla napjatá vnitřním intuitivním pochopením. Black čekal a když najednou popadla zařízení, zůstal bez dechu.

„Co?“ chtěl se ptát dál, ale výraz Sloanina obličeje ho umlčel. „Slyšel jsi Nořiny pokyny. Takže tohle teď rozebereme a vrátíme se do tábora.“

Mluvila energicky, formálně, neutrálně. Prudce se obrátila k zakrslému jalovci, odmotala anténu, sundala přijímač a uložila všechno do síťové tašky. Podívala se na Blacka. „Tak jdeme,“ řekla.

Bez dalšího slova si hodila tašku přes rameno a šla k žebříku. V okamžiku zmizela v modrém prostoru. Black byl celý zmatený, připjal si popruhy a vydal se za ní dolů. Po deseti minutách sestoupil ze žebříku. Byl vším natolik vyvedený z míry, že až když šlápl do vlhkého písku, teprve si uvědomil, že už je dole. Zůstal tam nerozhodně stát a znovu se podíval vzhůru. V průhledu stěn kaňonu byla neposkvrněná azurová obloha. Ani sebemenší náznak katastrofy, která se právě odehrává dvacet mil odtud. Sundal si popruhy a strnulým krokem se vydal k táboru. I když Sloane měla na zádech přijímač, chvatně slezla ze žebříku jako pavouk a už byla v táboře, položila tašku k poslední řadě nepromokavých pytlů. Nořin naléhavý hlas se nesl k Blackovi jako ve snu. „Jaká byla zpráva?“ Sloane neodpovídala.

„Sloane, nemáme čas. Byla bys tak laskavá a řekla mi, jaká byla zpráva o počasí?“ V Nořině hlasu byla zjevná podrážděnost. „Po zbytek dne bude jasná obloha a vyšší teploty,“ odpověděla Sloane monotónně. „Možnost srážek se odhaduje pod pět procent.“ Black viděl, jak se napjatý výraz v Nořině tváři viditelně uvolnil. Podezření a znepokojení z jejích očí zmizelo. „To je skvělé,“ řekla s úsměvem. „Díky vám oběma. Chtěla bych, aby každý pomohl s přenášením posledních vaků do úkrytu. Potom, Aarone, můžeš jít napřed a zahradit vstup do ukryté jeskyně. Roscoe, možná bys měl jít s ním. Hlídejte se navzájem. Asi za devadesát minut se vrátíme a pomůžeme vám s posledním nákladem.“

Black zaregistroval na páteři podivný a naprosto cizí vjem. S rostoucím pocitem neskutečnosti přešel ke Sloane a díval se, jak Nora zakřičela a zamávala na Smithbacka. Aragon se k nim rychle přidal. Potom všichni tři přešli k řadě složených zásob, přehodili si přes rameno vaky a vydali se do ústí štěrbinového kaňonu.

Po chvíli se Black odtrhl od skupiny a obrátil se na Sloane. „Co to děláš?“ zeptal se skřehotavým hlasem. Sloane se mu upřeně podívala do očí. „Co dělám? Já nedělám vůbec nic, Aarone.“

„Jenomže jsme viděli –“ začal Black, potom zmlkl.

„Co jsme viděli?“ obořila se na něj. „Jediné, co jsem udělala, předala jsem Noře zprávu o počasí. Přesně jak to chtěla. Jestli jsi ty něco viděl, tak to řekni teď. Jestli ne, tak o tom pomlč navždycky.“

Black se jí díval upřeně do očí: třásla se na celém těle, rty měla bílé rozrušením. Podíval se do kaňonu, viděl akorát, jak skupinka tří lidí přecházela přes potok, všichni se lopotili po štěrkovém svahu a zmizeli v temné, strašlivé skalní štěrbině. Potom se podíval zpátky na Sloane. Jak mu četla v očích, napětí z celého jejího těla ustoupilo. A potom docela pomalu přikývla.

XXXIX.

JOHN BEIYOODZIN ZASTAVIL KONĚ NA VRCHOLU HORského hřbetu a podíval se do údolí Chilbah. Kůň tu stezku zvládl dobře, ale on sám se ještě celý chvěl a byl pořádně zpocený. Beiyoodzin čekal, mumlal konejšivá slova a dopřával si čas, aby se zklidnil. Dopolední slunce svítilo na mírumilovnou stužku vody vinoucí se po dně údolí, vypadala jako rtuť v bujné zeleni. Na vysokých lavicích nahoře se vítr opíral do topolů a dubového houští. Ve vzduchu cítil šalvěj a ozon. Najednou se mu do zad opřel závan větru, jako by ho chtěl přimět, aby se otočil. Beiyoodzin se bránil tomu impulzu, aby se ohlédl. Věděl až příliš dobře, co se za ním nahoře vznáší. Plavý kůň zatřásl hřívou a Beiyoodzin ho chlácholivě poplácal po krku. Na chvilku zavřel oči, uklidňoval se a snažil se vyrovnat s tím, co ho čeká. Ale klid se nedostavoval. Pocítil náhlou vlnu zloby na sebe sama: měl té ženě říct všechno, když k tomu měl příležitost. Ona se k němu zachovala čestně. A zasloužila si to vědět. Udělal hloupost, když jí řekl jen polovinu příběhu. A co hůř, lhát bylo bezcitné a sobecké. A teď se následkem své slabosti ocitl na cestě, i když by dal skoro všechno za to, aby se jí vyhnul. Stěží se přinutil uvažovat o příšerné přirozenosti pekla, jemuž bude muset čelit. A přesto mu nezbývalo nic jiného, než se připravit na konflikt, možná dokonce i na smrt. Nakonec viděl celou situaci naprosto jasně a role, která mu připadla, mu nedělala radost. Před šestnácti lety se do malého světa jeho lidu dostala drobná nevyváženost, drobná nevlídnost – ni zshinitso. Nevšímali si toho. A výsledkem toho je, že drobná nevyrovnanost se vyvinula, což měli vědět předem, v obrovské zlo. Jako léčitel je měl vést k tomu, aby dělali jen to, co je dobré. A právě kvůli téhle staré nevyrovnanosti, nepřítomnosti pravdy ti lidé jsou teď dole v údolí Chilbah a kopají. Otřásl se. A právě kvůli téhle nevyrovnanosti eskizzi, vlčí kůže, začaly být znovu aktivní. A teď je na něm, aby tu nevyrovnanost urovnal. Nakonec se váhavě otočil a podíval se na mrak, ohromilo ho, že stále narůstá a zesiluje, jako obrovské zlomyslné zvíře. Tady, jako by tohle zrovna potřeboval, byla fyzicky předvedená nevyrovnanost. Z mraku se na náhorní plošinu Kaiparowits k zemi snášel ještě hustější a temnější déšť. Byl to hrůzný déšť, pětisetletý. Beiyoodzin ještě neviděl nic, co by se tomuhle mohlo vyrovnat. Přejel pohledem přes vzdálenou odvodněnou krajinu mezi mrakem a údolím, snažil se rozpoznat proud pohybující se vody, ale kaňony byly příliš hluboké. Dokázal si představit přívalové deště, jak zalévají hladké skály Kaiparowits, jak se kapky deště slévají v potůčky, potůčky v potoky, potoky v přívaly – přívaly vody v něco, co není možné žádným slovem popsat. Odvázal malý uzlík od sedla – byl v něm provrtaný tyrkys a iluzorní kámen přivázaný na koňské žíni na malém jelenicovém váčku s orlím perem. Otevřel váček, prsty vyndal jakýsi kukuřičný pokrm a pyl, rozházel ho kolem a poslední zbytek ušetřil pro koně, na jeho temeno. Nejdříve oprášil sám sebe, potom koně orlím perem. Kůň se teď v rostoucí nervozitě vzpínal, oči obracel k mraku. Kožené sedlové popruhy pleskaly v sílícím větru. Beiyoodzin jemně pozpěvoval ve své řeči. Potom znovu zabalil své léčitelské potřeby, oprášil si prsty od pylu. Krajina teď byla ostře rozdělená na dvě části – jedna byla zalitá ostrým sluncem, ve druhé se rozlévala černá skvrna. Ledový, elektřinou nabitý vítr vířil kolem něj. Samozřejmě se nemohl ani pokoušet jet do druhého údolí, údolí Quiviry, štěrbinovým kaňonem. Povodeň přijde za několik minut. To znamená, že bude muset použít tajnou Stezku kněžích na vrchol: dlouhou, obtížnou stezku po skalnatém okraji, o níž mu říkal jeho dědeček jen trhaně a šeptem, ale kterou on sám nikdy neviděl. Snažil se upamatovat přesně na dědečkova slova. Bude to nezbytné, ta stezka je totiž velice chytře ukrytá; působila jako opticky iluzorní. Kraje útesu byly vyšší, stezku ukrývaly, takže byla prakticky neviditelná již ze vzdálenosti několika stop. Dověděl se, že ta stezka začíná na útesech v jisté vzdálenosti od štěrbinového kaňonu, přetíná širokou skalní náhorní plošinu a potom pokračuje dolů do kaňonu na vzdálené straně údolí Quiviry. Pro starého muže to možná bude velice obtížné. Třeba to bude po všech těch letech i nemožné. Ale nemá na vybranou; nevyrovnanost je třeba urovnat, obnovit přirozenou symetrii. Rychle se vydal do údolí.

XL.

NORA ROZHRNULA ZÁCLONU PLEVELE A PODÍVALAse nahoru. Před ní se klikatil štěrbinový kaňon, slunce na něj dopadalo v pruzích a vytvářelo načervenalé polostíny, prohlubně a oleštěná kamenná žebra se před ní vypínala jako hrdlo velikého zvířete. Vstoupila do vody a přeplavala první tůň, Smithback ji následoval, Aragon byl poslední. Voda byla po úmorném vedru údolí chladná. Nora se snažila nemyslet na nic, soustředit se jen na fyzický pocit, nechtěla ještě myslet na dlouhou cestu, která je čeká. Chvíli pokračovali dál beze slov, překonávali jednu tůň za druhou, brodili se mělčinou, tiché zvuky se šířily v omezených prostorách kaňonu. Nora si přehodila vak z jednoho ramene na druhé. Přese všechno si už nedělala takové starosti jako v posledních třech dnech. Měla strach, že se Black a Sloane vrátí z útesu s tím, že se počasí zhorší. Bylo by to docela možné po těch nedávných deštích. A bylo by na ní rozhodnout, zda řeknou pravdu, nebo podají smyšlenou zprávu, aby mohli v Quiviře zůstat. Ale předpověď dobrého počasí – ač nevraživě vyslovená – jim napomohla, aby smířlivě město opustili. Teď už je čekalo jen únavné putování štěrbinovým kaňonem ke koním. Ale nebylo to úplně všechno; myšlenky se jí nevzdalovaly příliš od Holroydových ostatků, které na ně čekaly o čtvrt míle výše v kaňonu. A právě jeho ostatky byly poselstvím, že skinwalkeři jsou blízko; možná je zrovna teď pozorují, čekají, aby mohli znovu začít jednat.

Podívala se na Aragona: bylo jasné, že jí chce něco říci. Vzhlédl, přečetl si otázku v jejích očích, mírně zavrtěl hlavou a řekl jen: „Až dojdeme k jeho tělu.“ Nora přeplavala další tůň, na druhé straně vylezla a protáhla se nejužší částí kaňonu. Potom se strmé stěny trochu rozestoupily. V dálce před sebou viděla masivní kmen topolu zaklíněný mezi stěnami jako gigantická vzpěra. Hned nad ním v hlubokém stínu byla úzká lavice, která vedla na místo, kam uložili Holroydovo tělo. Nora přejela očima od lavice na změť kamení dole, na úzkou tůň dlouhou asi osm nebo deset stop. Pohled jí ulpěl na mastné žluté skvrně na hladině. Byl to Holroydův vak. Opatrně se k němu přiblížila. Teď už viděla dlouhý zubatý řez na straně vaku. A tam bylo Holroydovo tělo, leželo na zádech, zpola nad vodou. Vypadal podivně obtioustlý. Ztuhla.

„Pane bože,“ zaslechla Smithbacka u svého ramene. „A potom: Hrozí nám nějaké nebezpečí infekce, když se tou vodou budeme brodit?“

Aragon k nim přišel. „Ne,“ řekl, „jsem přesvědčený, že ne.“ Ale když ta slova říkal, výraz jeho tváře nepřinášel žádnou útěchu. Nora se ani nehnula, Smithback stál za ní a také váhal. Aragon se kolem nich protáhl k tělu. Nora se dívala, jak ho lékař vytáhl na úzkou kamennou lavici vedle tůně. Váhavě se přinutila postoupit dopředu. Potom se znovu zastavila a najednou se zajíkla.

Holroydovo rozkládající se tělo bylo nateklé v oblečení, byla to groteskní parodie obezity. Kůže, která vyčnívala z rukávů košile, byla divná, mléčně modravě bílá. Místo prstů teď měl jenom pahýly růžové na koncích, od všech prstů měl useknutý první článek. Jeho boty ležely na kameni, rozřezané a roztrhané, na nohou, stejně bledých proti čokoládově zbarvené skále, také neměl prsty. Nora se na to dívala se smíšeným pocitem znechucení, hrůzy a vzteku. Ještě horší byl pohled na jeho hlavu: velký kruhový vír vlasů mu někdo skalpoval a přesně pod ním mu někdo vyřízl disk z lebky. Ze vzniklého otvoru mu vyhřezával mozek. Aragon si rychle navlékl plastikové rukavice, vyndal ze své brašny skalpel, umístil ho těsně pod poslední žebro a tělo rozřízl, dovnitř vsunul dlouhé úzké lékařské kleště a prudce otočil rukou, potom kleště vyjmul. Na skalpelu byl napíchnutý kus růžového masa. Noře to připadalo jako plicní tkáň. Aragon vzorek uložil do zkumavky již do poloviny naplněné čirou tekutinou. Přidal tam dvě kapky roztoku z připravené lahvičky, zazátkoval zkumavku a protřepal ji. Nora se dívala, jak se roztok zbarvoval do světlemodra.

Aragon pokýval hlavou, opatrně uložil zkumavku do vypolstrované bedýnky a zabalil nástroje. Potom, stále ještě na kolenou, se obrátil k Noře. Jednu ruku položil téměř ochranářsky na hrudník nebožtíka.

„Víš, co ho zabilo?“ zeptala se Nora.

„Bez dokonalejších nástrojů si nemohu být stoprocentně jistý,“ odpověděl Aragon pomalu. „Ale zdá se mi, že jedna odpověď sedí. Všechny předběžné testy, které jsem provedl, tomu napovídají.“

Následovala chvíle ticha. Smithback se posadil na kámen v uctivé vzdálenosti od mrtvoly. Aragon se na něj podíval, potom na Noru. „Než k tomu dojdu, chci vám říci, co jsem zjistil o té zřícenině.“

„O zřícenině?‘ zeptal se Smithback. „Co to má společného s jeho smrtí?“

„Všechno. Jsem přesvědčen, že opuštění Quiviry – a možná i důvod celé její existence – je těsně spjat s Holroydovou smrtí.“ Otřel si obličej rukávem košile. „Určitě jste si všimli prasklin ve věžích a zborcených třetích poschodí místností ve městě.“ Nora přikývla.

„A určitě jste si všimli velké hromady kamení na vzdálené straně kaňonu. Když jste pátrali po zabijácích koní, mluvil jsem o tom s Blackem. Řekl mi, že škodu ve městě napáchalo mírné zemětřesení, k němuž došlo přibližně ve stejnou dobu, kdy město jeho obyvatelé opustili. ‚Statisticky jsou ta data shodná,‘ řekl mi. V té době podle Blacka také došlo následkem zemětřesení k sesuvu půdy.“

„Takže ty se domníváš, že všechny ty lidi zabilo zemětřesení?“ zeptala se Nora. „Ne, ne. To byl jenom záchvěv. Ale jak padalo kamení a bortily se některé budovy, zvedl se v údolí veliký mrak prachu.“

„To je zajímavé,“ podotkl Smithback. Ale co má sedm set let starý oblak prachu společného s Holroydovou smrtí?“

Aragon se unaveně usmál. „Ukazuje se, že velmi mnoho. Protože prach v Quiviře je prodchnut Coccidioides immitis. To je mikroskopická spora plísně, která žije v půdě. Obvykle se vyskytuje na velmi suchých, často odlehlých pustinách, takže lidé s ní moc do kontaktu nepřicházejí. A to je velice dobře. Je totiž příčinou smrtelného onemocnění známého jako coccidioidomycosis. Možná tu chorobu budete znát pod názvem údolní horečka.“

Nora se zamračila. „Údolní horečka?“

„Okamžik,“ skočil jim do řeči Smithback. „Není to ta nemoc, co zabila lidi v Kalifornii?“

Aragon přikývl. „Údolní horečka nebo také horečka San Joaquin pojmenovaná podle města v Kalifornii. V poušti, nedaleko od Saň Joaquin bylo před mnoha lety zemětřesení, zapříčinilo lehký sesuv půdy, při němž se zdvihl oblak prachu, který přelétl nad město. Stovky lidí onemocněly právě chorobou coccidioidomycosis a dvacet zemřelo. Vědci tento typ smrtelného prachového mraku nazvali ‚tektonický plísňový mrak‘.“ Zamračil se. Jenomže plíseň tady v Quiviře je mnohem jedovatější. V koncentrované formě zabíjí během hodin nebo dní, ne týdnů. Víte, aby se člověku přitížilo, musí ty spory vdechnout – s prachem nebo… jinak. Dostat se do styku s nakaženým člověkem nepostačuje.“

Znovu si otřel obličej. „Zpočátku mě Holroydovy symptomy mátly. Připadalo mi, že je nezpůsobil žádný infekční agens, který znám. Určitě zemřel příliš brzy, aby měl některou z těch chorob, na které jsem měl podezření. A potom jsem si vzpomněl na ten rezavě zbarvený prášek z královského hrobu.“

Podíval se na Noru. Řekl jsem ti o svých objevech s kostmi. „Ale vzpomínáš si na ty dvě misky plné načervenalého prachu? Myslela sis, že je to nějaký druh červeného okru. Neřekl jsem ti, že se nakonec ukázalo, že ten prach je sušené a rozemleté lidské maso a kosti.“

„Proč jsi nám to neřekl?“ vykřikla Nora.

„Řekněme, že jsi byla zrovna zaujata jinými záležitostmi. A já sám to chtěl pochopit, než přijdu s další záhadou. V každém případě, když jsem si lámal hlavu nad Holroydovou smrtí, vzpomněl jsem si na ten červenavý prach. A potom mi svitlo, co to vlastně je. Některé jihozápadní indiánské kmeny tuto látku znají jako ‚mrtvolný prášek‘.“

Nora se podívala na Smithbacka a uviděla v jeho očích odraz své vlastní hrůzy. „Používají ho čarodějové, když chtějí zabít vyhlédnutou oběť,“ pokračoval Aragon. „Mrtvolný prášek dodnes některé skupiny indiánů znají.“

„Já vím,“ zašeptala Nora. Skoro viděla Beiyoodzinův vychrtlý obličej ve svitu hvězd, když jim vyprávěl o vlčích kůžích.

„Když jsem se na ten prášek podíval pod mikroskopem, zjistil jsem, že obsahuje velké množství Coccidioides immitis. Takže mrtvolný prášek skutečně zabíjí.“

„A ty si myslíš, že Holroyda ten prášek zabil?“

„Řekl bych, že ano. Aby tak rychle zemřel, musel dostat obrovskou dávku. I když jeho nemoc se určitě zhoršovala, jak byl neustále působení toho prachu vystaven. Pár dní před smrtí se poměrně hodně věnoval výkopům v zadní části zříceniny. Faktem zůstává, že jsme tomu byli vystaveni všichni.“

„Já jsem taky kopal,“ řekl Smithback trochu roztřeseným hlasem. „Kolik mi ještě zbývá, než onemocním?“

„To nevím. Hodně záleží na našem zdraví a imunitě a na stupni vystavení působení. Jsem přesvědčen o tom, že plíseň se vyskytuje nejvíce v zadní části města. Přesto ale je velice důležité odtud odejít a vyhledat co nejdříve lékařské ošetření.“

„Takže lék na to existuje?“ zeptal se Smithback.

„Ano. Ketoconazole nebo v pokročilejších stadiích, kdy plíseň napadá centrální nervovou soustavu, amphotericin B, který je přímo injektován do mozkomíšního moku. Ironie spočívá v tom, že ampho je zcela běžné antibiotikum. Chtěl jsem ho s sebou vzít.“

„Do jaké míry si tím jsi jistý?“ zeptala se Nora.

„Tak, jak si mohu být jist bez dalšího vybavení. Abych nabyl absolutní jistotu, potřebuji lepší mikroskop, protože ve tkáni jsou kuličky o průměru pouze padesát mikronů. Ale nic dalšího nevysvětluje počátek symptomů: cyanóza, dusnost, hlenohnisavé sliny… náhlá smrt. A jednoduchý test, který jsem právě provedl na Peterově plicní tkáni, potvrdil přítomnost protilátek coccidioidinu.“

Povzdechl si. „Dal jsem si to všechno dohromady teprve včera. Pozdě večer jsem byl chvilku ve zřícenině a našel jsem další vzorky mrtvolného prášku uchovávaného v miskách a také různé podivné druhy nástrojů. Podle toho a podle všech těch polámaných kostí na Přístupové cestě mi bylo docela jasné, že obyvatelé Quiviry skutečně vyráběli mrtvolný prášek. Výsledek je ten, že je jím kontaminované celé město. Spodní půda v celé zřícenině je plná spor, jejich hustota se směrem dozadu zvyšuje. Tak je největší koncentrace na Přístupové cestě a především v jeskyni Sluneční kivy, kterou Black objevil.“

Odmlčel se. „Řekl jsem vám svoji teorii, že tohle město nakonec skutečně Anasaziům nepatřilo. Původně bylo aztécké. Tihle lidé přinášeli lidské oběti a magickou sílu Anasaziům. Jsem přesvědčen o tom, že se jedná o nájezdníky, dobyvatele, kteří zapříčinili kolaps civilizace Anasaziů a odchod z náhorní plošiny Colorado. Oni jsou ti záhadní nepřátelé Anasaziů, které archeologové hledají celé roky. Tito nepřátelé nezabíjeli a neválčili, proto jsme nikde nenašli žádné stopy násilí. Jejich způsob dobytí a ovládnutí byl mnohem jemnější. Sáhli po čarodějnictví a pomohli si mrtvolným práškem. Po něm zůstávají minimální nebo vůbec žádné stopy.“

Ztišil hlas. „Když jsem poprvé analyzoval tu pohřební cystu, kterou Sloane odkryla, cítil jsem, že máme co do činění s kanibalismem. Stopy na kostech jako by tomu napovídaly. I přes Blackovy protesty byla dedukce zřejmá: kanibalismus Anasaziů je nejnovější, i když kontroverzní teorie. Ale já už nejsem tak pevně přesvědčený o tom, že na počátku toho všeho je kanibalismus. Věřím, že ty stopy na kostech vypovídají mnohem hrůznější příběh.“

Podíval se na vyděšenou Noru.

„Jsem přesvědčen, že knězi z města nakazili nemocí vězně nebo otroky, počkali, až zemřou, a potom z jejich těl vyráběli mrtvolný prášek. Zbylý odpad po téhle strašlivé operaci je vzadu v jeskyni. S tímhle práškem mohli dobyvatelé udržet vládu rituálem a terorem. Ale nakonec se ta plíseň obrátila proti nim. Po mírném zemětřesení, které poškodilo věže a způsobilo sesuv půdy, se musel vznést tektonický oblak s plísní v tomhle údolí – přesně jako v Saň Joaquin. Jenomže tady, v prostoru omezeném kaňonem, nemohl ten mrak nikam odplout. Zaplnil výklenek, zahalil město Quivira. Všechny ty kostry naházené na poničená těla vzadu v jeskyni byly aztécké kněžské oběti.“

Aragon umlkl a odvrátil pohled od Nory. Napadlo ji, že ještě nikdy nebyl v obličeji tak ztrhaný a vyčerpaný.

„Přišel čas, abych ti něco řekla,“ odpověděla Nora pomalu. „Moderní čarodějové jsou možná ti, kdo se nás pokoušejí dostat z údolí pryč.“

Stručně vyprávěla Aragonovi o tom, jak byla napadena v domě na ranči, a zmínila se i o rozhovoru s Beiyoodzincm. „Sledovali nás sem. A teď, když jsme to místo našli, snaží se nás dostat pryč, aby to všechno mohli sami vyplenit.“ Aragon se na chvilku zamyslel, potom zavrtěl hlavou.

„Ne. Myslím, že tu nejsou proto, aby město vyplenili,“ řekl. „O čem to tu mluvíte?‘ vmísil se do hovoru Smithback.

„Proč by se jinak snažili nás odtud vypoklonkovat?“

„Ale já se nesnažím vás přesvědčit, že nás nechtějí vykynožit. Mluvím o plenění města.“

Znovu se podíval na Noru. „Ty sis celou dobu myslela, že se skinwalkeři snaží najít město. Co když se ve skutečnosti snaží ho ochránit?“

„Já ne –“ začal Smithback.

„Okamžik,“ skočila mu do řeči Nora. Přemýšlela.

„Jak jinak by nás tady vystopovali tak rychle?“ zeptal se Aragon. „A jestli skutečně zabili Holroyda mrtvolným práškem, odkud by ho vzali, když ne odtud?“

„Takže nešli po tom dopise, aby našli Quiviru. Chtěli ten dopis zničit. Abychom se sem nedostali,“ uvažovala Nora.

„Nic jiného mi nedává smysl,“ odpověděl Aragon. „Kdysi jsem věřil, že Quivira byla městem kněžích. Teď jsem přesvědčen, že to bylo město čarodějů.“

Seděli tam ještě chvíli. Tři lidé kolem Holroydova těla. Potom Noře na čele rozcuchal vlasy náhlý vítr, studený a hodně vlhký. Raději bychom měli jít,“ řekla a vstala. „Vezmeme Peterovo tělo ven z kaňonu.“

Beze slova znovu zabalili tělo do rozříznutého vaku.

XLI.

KDYŽ JOHN BEIYOODZIN POBÍDL SVÉHO KONĚ POcestě dolů do údolí Chilbah, srdce měl plné úzkosti. Od první horské serpentiny rozeznával koně z expedice, kteří společně pili. Malý potok v meandrech protékal prostředkem velkého zátopového území, občas mu v cestě stál balvan nebo padlý kmen. Díval se dychtivě nahoru, ale mrak teď měl z dohledu, ukrýval se za hřebenem skály. Věděl až moc dobře, že tohle údolí je úzký průchod rozlehlého vodního předělu Kaiparowits. Proudy vody, které celé míle stékají z náhorní plošiny Kaiparowits, postupně splynou, jak se kaňony spoji v horní části údolí Chilbah. Celé to území bylo neobydlené – od Kaiparowits po řeku Colorado – jen v údolí dole, které leží přímo v cestě vodě, jsou archeologové. Podíval se napravo, kde se údolí dělilo do řady kaňonů. Voda z náhorní plošiny Kaiparowits nateče do údolí Chilbah těmihle klikatými kaňony, potom se požene spodním údolím jako všestrhující masa. Bude to něco kolosálního, voda zalije celou zátopovou oblast. Pokud koně nevyvedou z planiny někam na vyšší lavici z každé strany údolí, voda je odnese. Mnoho koní jeho lidí zahynulo při náhlých záplavách. Byla to hrůza. Jestli tihle lidé zůstanou v zátopové oblasti údolí za štěrbinovým kaňonem, který spojuje dvě údolí – nebo ještě hůř přímo v něm… Pobídl svého koně k lehkému klusu po poničené stezce. Tak akorát to stihne, aby se dostal ke koním, vyplaší je a oni utečou někam výš.

Během pěti minut byl dole, kůň těžce dýchal a celý se leskl. Nechal ho napít z potoka a zatím napínal uši, jestli neuslyší jemu až příliš známý zvuk: podivné vibrace, které ohlašují prudkou záplavu. Z dohledu toho obrovského bouřkového mraku se kůň zklidnil a zhluboka pil. Když uhasil žízeň, Beiyoodzin přejel zátopové území a potom se vydal vzhůru do strmých břehů. Když byl na kamenných lavicích dost vysoko nad potokem, pobídl koně k lehkému poklusu a potom k rychlému cvalu. Musí se dostat výš, tam budou v bezpečí. Když kůň klusal, proplétal se mezi balvany a skalními výchozy, Beiyoodzin se v myšlenkách vrátil k lidem ve druhém, menším údolí. Říkal si, jestli vůbec uslyší blížící se vodní nápor. Věděl, že po obou stranách potoka jsou vyšší kamenné lavice, a doufal, že ti lidé toho ví dost na to, aby si tam rozbili tábor. Připadalo mu, že ta žena, Nora, ví o životě v pustině hodně málo. Mohou přežít, pokud budou chytří – a pokud si budou všímat varovných znamení. Náhle koně s trhnutím zastavil. Když se písek kolem nich usadil, zůstal Beiyoodzin bez hnutí a pozorně naslouchal. Blížilo se to. Zatím to byla jenom vibrace v půdě, znervózňující bodáni v kostech. Ale bylo to neklamné znamení. Mlaskl jazykem a pobídl koně. Ten se rozeběhl přes písek, přeskakoval kameny a keře, vyhýbal se topolům a cválal k pasoucím se koním. A teď uslyšel ten ošklivý zvuk, jak se rozléhá celým údolím. Ten zvuk vycházel odevšad a odnikud zároveň, jeho výška rychle stoupala, z podzvukové formy až k ječení. Společně s ním začal foukat vítr, nejdříve to byl jemný vánek, potom rychle nabýval na síle a rval listy z topolů. Znovu ve své fantazii uviděl nevyvážený svět. Před šestnácti lety se to zdálo jako drobná, zcela nepodstatná záležitost. Všichni říkali – nevšímej si toho. Pokud tohle jsou následky toho všeho, tak je to hrůza. Dostal se na okraj lavice. Pod sebou na zátopovém území viděl koně expedice. Teď se už nepopásali, stáli napjatě se vztyčenýma ušima a dívali se proti proudu potoka. Ale na jejich záchranu už bylo pozdě. Sjet teď do zátopového území dole by se rovnalo sebevraždě. Vykřikl a zamával kloboukem. Ale jeho hlas se v celém tom hlomozu ztrácel a koně upírali pozornost jinam.

Země se otřásla. Když hluk nabíral na intenzitě, nerozeznal už Beiyoodzin ržání svého koně od řevu blížící se vody. Podíval se proti proudu potoka do chřtánu ještě silnějšího větru, který lomcoval cedry a vrby ohýbal téměř k zemi.

Potom to uviděl za zatáčkou: vertikální stěna dvacet stop vysoká, která se pohybuje rychlostí nákladního vlaku a žene před sebou skučící vítr. Ale nebyla to vodní stěna, ale bouřící hradba kmenů stromů, kořenů, balvanů a kypící hlíny; obrovská vířící masa, kterou záplava tlačila před sebou rychlostí osmdesáti mil za hodinu. Snažil se ovládnout svého koně. Koně dole se zděšeně otočili a rozběhli se. Když se Beiyoodzin díval – se smíšeným pocitem úžasu, hrůzy a bázlivé úcty – obrovská vlna je nesmlouvavě strhla s sebou. Jak do nich narazilo všechno, co voda unášela, jako by ti koně rozkvetli jako růže. Viděl kalné výbuchy šarlatu, kusy masa a polámané nohy. To všechno mizelo ve víru klád a balvanů. Za touhle první vražednou stěnou následoval veliký motor její pohybové energie: přílivová vlna čokoládově zbarvené vody dvě stě yardů široká, vařila se mezi lavicemi po obou stranách a na chvíli byla větší než samotná řeka Colorado. Ničila cestu údolím, vytvářela vysoké sloupy vody a vlny deset stop vysoké. Potopa trhala kraje planiny jako řetězová pila, odlamovala stotunové kusy půdy a odnášela s sebou topoly. V tutéž chvíli pocítil Beiyoodzin, jak kolem něj projela vlna intenzivní vlhkosti. Vzduch byl najednou prosycen silnou vůní půdy a poničené vegetace. I když to všechno bylo daleko, instinktivně s koněm odstoupil od kraje, když se mu před očima bortily stěny lavic. Vystoupil ještě výš a díval se dolů na hrbatý a uzlovitý konec přílivové vlny, když burácela údolím ke tmavému štěrbinovému kaňonu u vzdálené skalní stěny. Když potopa udeřila do ústí rozsedliny, ucítil pod nohama velice silnou ránu. Obrovská nárazová vlna se odrazila zpátky proti proudu a na chvilku zastavila potopu, rozprášila vodu následné přílivové vlny. Obrovská záclona hnědé pěny explodovala u skalní stěny do výšky několika set stop podél útesů se strašlivou rychlostí, než zase spadla zpátky. Teď se příval dal zase do pohybu. Přívalová voda se dál hrnula k úzkému kaňonu, hledala si cestu dovnitř, vytvořila najednou veliké jezero: u ústí kaňonu se vytvořil obrovský zlověstný vír kolotající vody. Voda vyplavovala úlomky dřeva o velikosti člověka. Další velikánský kus kamenné lavice se před jeho očima zhroutil. Beiyoodzin se celý chvěl, obrátil koně směrem pryč od té děsivé scény a vydali se ke staré Stezce knězích, zadní brány do údolí Quiviry. Na záchranu koní bylo příliš pozdě. A v duchu si teď kladl otázku, jestli někdo – včetně jeho – se dostane z údolí Chilbah živý.

XLII.

S ARAGONOVOU A SMITHBACKOVOU POMOCÍ SVÁZALANora rozpárané konce vaku kolem Holroydova těla a společně ho přivázali k tyči. Potom se postavila a hřbetem ruky si otřela obočí. I když věděla, že se to prostě udělat musí, váhala se zahájením nepříjemného, vyčerpávajícího a depresivního úkolu přepravit Holroydovo tělo s několika dalšími vaky výstroje k místu, kde čekali jejich koně. Podívala se nahoru, na kaňon vepředu. Na vzdálené straně tůně i nad hlavou měla masivní kmen topolu. Za ním následoval prudký výstup k další tůni; věděla, že bude příšerné dostat se přes ni dál. Vítr nabýval na síle, pleskl jí pramenem vlasů do obličeje, podvědomě si ho zasunula za ucho. Zhluboka se nadechla, poklekla a uchopila konec tyče. Potom ztuhla. Na tváři pocítila další závan větru, tentokrát silnější. Společně s ním ucítila náhlou podivně příjemnou vůni pomačkané vegetace. Strach jí vehnal krev do uší. Vítr stále nabýval na síle, rovnoměrně jako motor, tím se lišil od přirozeného přerývaného vánku.

„Záplava,“ řekla.

„Jo?“ Obloha byla klidná a modrá; Smithback se zeptal spíš zvědavě, ne ustrašeně. „Jak se to pozná?“

Ale Nora ho neslyšela. V duchu urputně počítala. Byli nejméně čtvrt míle hluboko ve štěrbinovém kaňonu. Ven se včas nedostanou. Zbývalo jim jediné – dostat se nad úroveň vody. Rychle ukázala na dutinu ve skále, kde byla ukryta Holroydova mrtvola.

„Nechte tady to tělo,“ řekla naléhavě. Odhoďte úplně všechno, jdeme.“

Smithback začal protestovat. „Nemůžeme jednoduše –“

„Dělej!“ vykřikl na něj Aragon a pustil druhý konec tyče. Tělo sjelo do tůně a líně se obrátilo. Nora šla kousek po proudu k místu, kde lavice vystupovala k malé jeskyni.

„Kam jdete?“ volal Smithback velice udiveně. „Copak to nejde jinudy?“

„Nemáme čas!“ vykřikla. „Hni se! Dělej!“

Za hlomozem větru Nora uslyšela slabý hluk: zvuk o nízké frekvenci, hluboký a hrozivý. Klidná hladina tůní u potoka se zčeřila. Ve spěchu odhozené nepromokavé vaky se pohupovaly a divoce otáčely. Potácela se přes tůň, trhaně dýchala. Vítr stále sílil a potom ucítila prásknutí v uších: prudká změna tlaku vzduchu. Podívala se na Smithbacka a Aragona, byli mokří a ucouraní, a snažila se na ně křiknout, aby si pospíšili. Její hlas se ztrácel v ohlušujícím hlomozu v kaňonu. Potom jí v uších prásklo podruhé. Rozhostilo se ticho. Vítr najednou ustal.

Zaváhala, byla zmatená, snažila se zachytit každý zvuk. Všechno jí připadalo hodně vzdálené, ale vnímala rachot a skřípot a to, jak byl daleko podivně zřetelný. Otočila se znovu k římse. Uvědomila si, že slyší rachot balvanů a klád, které se tlačí do kamenné štěrbiny, odrážejí se od stěn úzkého kaňonu. Rozeběhla se a čerstvý vítr začal foukat a vydával vysoký ječivý zvuk, trhal cáry vody z hladiny potoka. Věděla, že než přijde povodeň, štěrbinový kaňon se změní ve větrný tunel. Vrhla se dopředu. Hlomoz v kaňonu přecházel do příšerného hukotu a stále sílící hurikánový vítr se jim opíral do zad. To nezvládnem, pomyslela si Nora. Ohlédla se a viděla, že Aragon zaostává. Natáhla k němu ruce a křičela na něj, jenomže slova se v poryvech větru úplně ztrácela. Najednou zezadu z kaňonu se směrem k nim blížil balvan, odrážel se od skalních stěn s ohlušujícím duněním, burácel nad jejich hlavami s děsivou rychlostí. Po něm následoval další, dokonce ještě větší balvan, ten před sebou hnala voda v čistě náhodném zvětšení pohybové energie. Tenhle balvan zasáhl vklíněný kmen topolu s ohromující silou a putoval dál kaňonem, zanechal za sebou zápach kouře a rozdrceného kamení. Nora lapala po dechu a kašlala, dostala se k římse a vyhoupla nad vodu. Škrábala se po skále, snažila se neuklouznout po hladké římse.

Vzduch stále více naplňovala rozprášená voda a nemilosrdně je bičovala. Přitiskla se ke skále, aby ji vítr neodfoukl. Předvoj silného vodního proudu protékal kaňonem těsně pod nimi, světlo nahoře potemnělo. Události měly nesmírně rychlý spád – celý ten den byl najednou strašně krutý – Noře na chvíli připadalo, že se ocitla v nějakém ošklivém snu. Sotva poznávala Aragonovu postavu, jak se snaží dostat na římsu. Pod nimi se převalila další vlna, skoro ho spláchla od stěny kaňonu. Smithback ho popadl za košili a táhl ho nahoru. Nora je bezmocně sledovala shora, když další proud zasáhl Aragonovu nohu. Měla dojem, že přes řev vody slyšela toho muže vykřiknout: podivný, dutý, zoufalý zvuk. Smithback ho chytil pevněji, když ho voda strhávala. Kolem proplouval kámen, narazil do Aragona a obrátil ho; látka se neslyšně roztrhla, Smithback upadl, v ruce mu zůstal límec od košile. Zuřivý závan větru nadzdvihl Aragona nad tančící kameny a ve víru ho strhl zpátky. Potom ho zachytila další vlna, mrštila jím o stěnu kaňonu a vláčela ho zase na druhou stranu jako kus sýra po struhadle. Za ním se tvořily rudé kaluže, rozlévaly se po tmavé skále a rychle se vytrácely, stejně jako mizel Aragon v kypící pěně. Nora potlačila vzlyk, obrátila se, nahmatala další úchyt, vyhoupla se a potom nahmatala další. Výš, pomyslela si. Výš. Hned za ní lezl Smithback. Lezla dál, uklouzla, znovu našla pevný bod, potom upadla znovu, vítr ji odervával od skály. Když uklouzla, cítila, jak ji Smithback uchopil a strká ji nahoru k úzké římse, dostávají se stále blíž dutině ve skále. A potom nakonec přišlo to nejsilnější z potopy: vysoko nad nimi se vynořil obrovský stín, výseč tmy, která udusila veškeré světlo. Pěnivý výbuch vzduchu, vody, hlíny, kamení a polámaného dříví před sebou hnal vítr o síle tornáda. Nora cítila, že Smithback na chvilku povolil sevření, ale hned ji zase pořádně stiskl. Když ji nacpal do dutiny a sám se tam snažil dostat také, ozvalo se náhle cosi jako střelba, jak bezpočet menších kamenů drhlo kolem stěn kaňonu. Cítila, jak Smithback tuhne, slyšela duté mokré údery, jak mu kameny otloukaly záda. Potom udeřila bestie, zahalila se do nekonečného, černého, dusivého řevu. Hluk neustával, řev a vibrace byly tak hlasité, že Nora cítila, jak ji opouští rozum. Stočila se do klubíčka, ovinula se těsně pažemi a modlila se, aby se přestala třást. Proudy vody zalévaly dutinu kolem ní, bily ji do ramen, tahaly ji za končetiny, jako by se snažily vysát ji z jejího útočiště.

Kdesi ve skrytém koutku mysli jí připadalo divné, že umřít trvá tak dlouho. Pokusila se dýchat, ale kyslík asi ve vzduchu nebyl vůbec žádný. Cítila, jak železný stisk Smithbackových paží povolil s hrůzostrašným trhnutím. Znovu se pokusila nadechnout, skytala, kuckala, snažila se křičet – potom jí celý svět zmizel a ona ztratila vědomí.

XLIII.

BLACK SEDĚL NA OPERNĚ ZDI A ZTĚŽKA DÝCHAL. VŠICHNIčtyři členové expedice, kteří zůstali v táboře, se několikrát vydali do Quiviry, nesli tam nepotřebnou výstroj, aby ji uložili do prázdné místnosti v odlehlé části města. Tam s trochou štěstí zůstane ukrytá v suchu a bude chráněná před zvířaty, než se sem vrátí. Než se sem vrátí… Black zjistil, že je pořádně zpocený. Olízl si rty a koukal na modrou oblohu nad okrajem kaňonu. Možná se nestane nic. Možná se to stane jinde. Postupně se z temnoty města vynořila Sloane, Swire a Bonarotti a sedli si k Blackovi na zeď. Bonarotti vyndal polní láhev a beze slova ji dal kolovat. Black se automaticky napil, necítil vůbec nic. Oči mu těkaly po tom, co zbylo z tábora: stany už složené a připravené k odnosu, vedle nich vyrovnaná řada nepromokavých vaků, pár zavazadel s vybavením, které bude ještě třeba odnést do úkrytu ve městě… A právě v tu chvíli něco zaslechl. Možná to jenom cítil, nebyl si stoprocentně jistý: podivný pohyb vzduchu, skoro jako vibrace. Srdce mu začalo tlouci a podíval se na Sloane. Dívala se upřeně do údolí. Uvědomovala si jeho pohled a rychle po něm šlehla očima, potom si stoupla.

„Slyšeli jste něco?“ tu otázku nikomu přímo neadresovala. Podala polní láhev zpátky Bonarottimu, přešla k okraji útesu, za ní Swire. Po chvíli se k nim přidal i Black. Údolí dole pořád ještě vypadalo romanticky: vedrem ospalé, zalité sluncem pozdního dopoledne. Ale vzduch naplnila vibrace, jako když se startuje motor. Listy na topolech se roztančily.

Bonarotti k nim přišel. „Co to je?“ zeptal se a zvědavě se rozhlížel kolem. Black mu neodpověděl. Soupeřily v něm dva city: hrůza a rozrušení tak intenzivní, až se mu skoro zvedal žaludek. Od ústí úzkého kaňonu se začal zvedat vítr: rozeznal lebedu, jak se v těch místech zmítá jako posedlá. Potom se z kaňonu ozval dlouhý, dunivý skřípot, který byl stále silnější. Teď to musí být v kaňonu, pomyslel si Black. Ozvalo se hučení, ale on si nebyl jistý, jestli z údolí, nebo v jeho hlavě. Podíval se po ostatních. Všichni zírali do ústí úzkého kaňonu. Na Swireově obličeji zmatek vystřídalo nejprve pochopení a potom hrůza.

„Povodeň,“ řekl kovboj. „Pane bože, oni jsou v kaňonu…“

Vrhl se k žebříku. Black zadržel dech. Myslel si, že ví, co přijde; cítil, že je připraven na všechno. A přece byl zcela nepřipraven na to, co se dělo dál. S hlubokým basovým stenem vychrlil štěrbinový kaňon masu balvanů a polámaných kmenů stromů – byly jich stovky – které narazily na úzkou trhlinu. Potom s ohlušujícím řevem zvířete, které otevřelo chřtán, vyvrhla štěrbina tekutou masu – čokoládově hnědou vodu smíšenou s provazci slizké červeně. Splynula v rozčeřenou stěnu, která s duněním dopadla na kamenný svah a vypustila do vzduchu druhotné sloupy vody s kouřícími chocholy. Vtrhla na zátopové území, dýmala kolem břehů, odervávala kusy svahu a dokonce odlupovala stěny kaňonu ve své extrémní síle. Na chvíli si Black s hrůzou pomyslel, že by voda skutečně mohla dosáhnout přes strmé břehy z obou stran zátopového území a odplavit jejich tábor. Ale místo toho voda ukusovala kamenné kraje lavic, doslova běsnila. Kousek od skupiny topolů viděl Swireho, jak si chrání obličej rukama, jak ho silný proud strhává do tábora. Black stál na kraji útesu, vítr ho bičoval, v šoku a hrůze tam stál bez hnutí. Vedle něj Bonarotti něco ječel, ale on ho neslyšel. Zíral na vodu. Nikdy si nedokázal představit, že by se ve vodě mohla skrývat taková zuřivost. Díval se, jak se valí prostředkem údolí, ulamuje břehy, pohlcuje celé stromy, v okamžení proměňuje tu krásnou, sluncem zalitou krajinu na vodní obdobu pekla. V pěně se lesklo tisíc duh v děsivém slunečním svitu. Potom v té rozvířené čokoládě uviděl žlutý záblesk: Holroydův vak. A po chvilce ještě něco: lidské torzo, ještě mělo jednu ruku a zbytky žlutohnědé košile. Když se Black díval se smíšenými pocity šoku a odporu, ten příšerný objekt vyplul na vrchol vlny, jednou se otočil, zplihlá paže plácala jako v parodii gesta, jímž prosila o pomoc. Potom se v té čokoládové a šedivé tekutině přehoupla a povodeň ji pozřela.

Téměř nevědomky ustoupil o krok dozadu, potom o další a ještě jeden, dokud nenarazil na opěrnou zeď. Napůl si sedl a napůl se na ni zhroutil, potom se obrátil k údolí zády, už nechtěl vidět vůbec nic. Sám sebe se ptal, co to udělal.

Je tedy nakonec vrah? Ale ne: nedá se říct ani, že je lhář. Zpráva o počasí mluvila jasně a jednoznačně. Bouřka byla o dvacet mil dál; voda si mohla najít jakoukoli cestu. Řev povodně za ním neustával, ale Black se snažil ho neslyšet. Zdvihl oči ke klidným hlubinám města, které se před ním rozkládalo: temné dokonce i v jasném dopoledním slunci, poklidné, zcela netečné k hrůze dole v údolí. Při pohledu na město mu bylo trochu lépe. Pomalu dýchal, nechal ze sebe vyprchat napětí. Myšlenky se mu stočily znovu ke Sluneční kivě a pokladu v ní – hlavně k nesmrtelnosti, kterou představovala. Schliemann. Carter. Black. Koukal provinile, potom se otočil ke Sloane. Pořád ještě stála na kraji útesu a dívala se do údolí. Pohled měla zamlžený, ale v obličeji jí četl hru emocí, které nedokázala úplně zamaskovat: úžas, hrůzu a – záblesk v očích a lehké zkroucení rtu – triumf.

RICKY BRIGGS PODRÁŽDĚNĚ NASLOUCHAL VZDÁLENÝMzvukům. Podle rytmických úderů poznal, že je to helikoptéra. Zavrtěl hlavou. Helikoptéry by se měly držet mimo vzdušný prostor přístavu, ale stávalo se to jen zřídka. Vrtulníky prolétávaly nízko nad jezerem, nebo tudy letěly dál k řece Colorado nebo do Velkého kaňonu. Rozčilovaly loďkaře. A když se loďkaři rozčilili, chodili si stěžovat k Rickymu Briggsovi. Povzdechl si a vrátil ke své práci s papíry. Po chvíli vzhlédl znovu. Helikoptéra vydávala jiný zvuk než obvykle: nižší, poněkud chraplavý. A zvuk motoru byl podivně vrávoravý, jako kdyby nebyl jeden. Přes hučení dieselového motoru, který zastavil u budovy, slyšel hlasy přihlížejících. Loudavě se vyklonil z okna. To, co uviděl, ho přimělo vyskočit ze židle. Dvě veliké helikoptéry se blížily směrem od západu, letěly hodně nízko. Přepravovaly obojživelná vozidla a po stranách měly vymalovány znaky pobřežní hlídky. Zpomalily a zůstaly bez pohybu viset nad zónou klidu přístavu. Pod jednou z nich se klinkal ponton. Voda pod ní vířila a pěnila. Hausbóty se ztěžka pohupovaly a plavci s růžovou kůží se zvědavě seskupili na betonové rampě. Briggs popadl mobilní telefon a vyběhl ven na lesklý dehtový makadam, navolil číslo na kontrolní věž v Page. Venku ho v příšerném vedru čekalo další překvapení: u rampy zaparkoval obrovský trajler s koňmi, na každé straně měl nápis ARCHEOLOGICKÝ ÚSTAV SANTA FÉ. Za ním přijely nákladní vozy Národní gardy. Gardisté vyskákali zezadu s dopravními zátarasy v rukou. Dav zahučel, když helikoptéra s obrovským plesknutím spustila na vodu pontonový člun. Telefon se rozezvonil a v maličkém sluchátku se ozvalo: „Page.“

„Tady je Wahweap!“ křičel Briggs. „Co se to hergot děje v našem přístavu?“

„Uklidněte se, pane Briggsi,“ odpověděl mu nevzrušený hlas inspektora vzdušného prostoru. „Jedná se o velkou pátrací a záchrannou akci. Dověděl jsem se to před malou chvílí.“

Jedna skupina gardistů pokládala dopravní bariéry, druhá vyšla na rampu, aby si uvolnila cestu a odeslala čluny pryč z přístavu.

„A co to má společnýho se mnou?“ hulákal Briggs. „Potřebují se dostat na území západně od Kaiparowits.“

„Ježíši. Tam se teda ztratit! Kdo to je?“

„Nevím. Nikdo mi nic neřekl.“

„To musejí bejt ty připitomělí archeologové, pomyslel si Briggs. Jen cvok se může vydat na tohle území. Ke všeobecnému hlomozu se přidal hluk dalšího motoru. Otočil se a uviděl, jak z návěsu pokládají na vodu velký štíhlý motorový člun. Na zádi měl skříň na dieselové motory, vypadalo to jako věžový kanón.

„Proč ty helikoptéry? V té příšerné spleti kaňonů nemůžou nikdy nic najít. Navíc i kdybyste nakrásně něco našli, není tam kde přistát.“

„Pochopil jsem to tak, že jenom převážejí potřebnou výbavu na druhý konec jezera. Už jsem říkal, že je to veliká akce.“

Člun usadili na vodu s pozoruhodnou rychlostí, náklaďák s řevem odjel a ponechal rampu napospas vlnám. Člun spustil hřmotný motor, otočil se, chvilku počkal v doku, jen tak aby mohli nastoupit dva lidé: mladý muž v tričku s nápisem José Cuervo a hubený šedovlasý muž v khaki oblečení. Do člunu za nimi skočil monstrózně vyhlížející hnědý pes. Člun se hned odrazil, jeho motory se rozeřvaly v bezhlukové zóně a člun plnou rychlostí vyrazil. Obrovské helikoptéry vyrazily za ním. Briggs se díval a nemohl věřit svým očím, když z trajleru vycházeli na rampu koně a mířili na pontonový člun.

„To snad není pravda,“ mumlal.

„Ale je,“ ozvalo se ze sluchátka lakonicky. „Určitě vám taky zavolají. Už musím.“

Briggs rozčileně stiskl tlačítko na telefonu, ale hned v tu chvíli se rozezvonil: pronikavé, neodbytné cvrlikání nad vším tím rachotem motorů a volání přihlížejících.

XLIV.

BLACK KLESL VEDLE VYHASLÉHO OHNIŠTĚ, BYL VYČERpaný a promočený. Déšť mu v pravidelných kadencích dopadal na ramena; už ne tak divoce jako před hodinou, ale vytrvale a ve velkých kapkách. Vůbec to nevnímal. I když první vlna potopy už ustoupila, voda se dál s řevem valila středem údolí, hnědá rozbouřená hladina vypadala jako svalnatá záda nějakého obrovského zvířete. Z dálky pozoroval šíři jejího toku, který s sebou unášel polámané stromy a mířil k ústí menšího štěrbinového kaňonu na vzdáleném konci údolí. Tam, ve stísněném prostoru, voda znovu nabyla na své dravosti a v obrovských sloupech zpěněná voda vystřikovala vysoko k zatažené obloze. Skoro dvě hodiny postávali na břehu. Sloane se statečně pokusila o záchrannou akci: procházela kolem vody, snažila se přes hladinu hodit záchranná lana, hledala ty, kdo přežili. Black nikdy takový odvážný pokus neviděl. Ani nevěřil, že by se někdo mohl takhle zachovat. Sedl si, předklonil se a rukou si zakryl oči. Třeba se to nestalo; teď byl příliš unavený, aby na to dokázal myslet. Nakonec všichni kromě Sloane už odešli od břehu do tábora. Nepromokavé vaky, které vítr rozfoukal, už složili, znovu postavili stany, očistili prostranství od navátých větví. Jako by museli dělat něco, cokoli, konstruktivního. Cokoli bylo snazší než postávat nečinně a hledět do proudů vody. Black se posadil, zhluboka se nadechl a rozhlédl se kolem. Vedle něj v úhledných řadách bylo naskládáno vybavení, které měli s sebou odnést domů: stále sbalené a připravené. Celkově to působilo jako němý výsměch toho, co se nestalo. Pak už nebylo co na práci. Bonarotti přišel tiše k Blackovi a začal vybalovat kuchyňské náčiní. To víc než cokoli jiného jako by bylo němým vyjádřením, že veškeré naděje jsou ztracené. Vyndal malý kruhový vařič, postavil na něj strojek na espreso, vlastním tělem jej chránil před deštěm. Za chvíli přišel šokovaný a zaražený Swire. Sloane pár minut po něm přišla beze slov od valící se vody. Bonarotti dal každému do ruky šálek kávy, Black mu za to byl velice vděčný, jak polkl, cítil, jak se mu teplo rozlévá po těle. Sloane si vzala od Bonarottiho hrnek, podívala se na něj svýma jantarovýma očima. Potom na Swireho a potom, poněkud významněji, na Blacka, teprve pak se pohledem vrátila zase ke kuchaři. Nakonec prolomila ticho.

„Myslím, že se budeme muset vyrovnat s faktem, že povodeň nikdo nepřežil.“ Hlas měla tichý a trochu nejistý. „Neměli prostě dost času, aby prošli štěrbinovým kaňonem.“

Odmlčela se. Black poslouchal hukot vody a pleskání deště. „Tak co teď uděláme?“ zeptal se Bonarotti.

Sloane si povzdechla. „Komunikační zařízení je rozbité, takže rádiem se o pomoc nemůžeme nikam obrátit. I kdyby se zorganizovala nějaká záchranná akce, bude jim trvat minimálně týden, než se dostanou do vnějšího údolí. Možná to zabere i delší dobu. Jediná cesta, kudy bychom se mohli dostat ven, je zaplavena vodou. Budeme muset počkat, až opadne. Jestli bude dál pršet, může to trvat hodně dlouho.“

Black se rozhlédl po ostatních. Bonarotti se díval na Sloane, v rukou ochranářsky svíral kávovar. Swire koukal zaraženě, pořád ještě zcela omráčen tím, co se stalo. „Udělali jsme všechno, co jsme mohli,“ pokračovala Sloane. „Naštěstí většina naší výstroje povodeň přestála. To je dobrá zpráva.“

Hlas jí poklesl. „Špatná zpráva – příšerná zpráva – je, že jsme ztratili kolegy z týmu, včetně vedoucí expedice. S tím nemůžeme udělat vůbec nic. Je to tragédie, kterou zatím nikdo z nás asi nedokáže pochopit.“

Odmlčela se. Naší první povinností je truchlit nad jejich ztrátou. V následujících dnech a týdnech budeme mít dost času připomínat si je ve svých myšlenkách. Věnujme jim nyní minutovou modlitbu.“ Sklonila hlavu. Ticho narušovala jen tekoucí voda. Black polkl. I když byl uprostřed značné vlhkosti, v hrdle měl bolestivě vyschlo. Po chvíli Sloane znovu zdvihla hlavu.

„Naší druhou povinností je pamatovat na to, kdo jsme a proč jsme sem přišli. Přišli jsme sem, abychom objevili ztracené město, abychom je prohlédli a zdokumentovali. Luigi, před chvílí ses ptal, co budeme dělat. Na to existuje jediná odpověď. Dokud tu zůstaneme uvězněni, musíme pokračovat v práci.“

Odmlčela se, aby se mohla napít kávy. „Nemůžeme si dovolit propadnout demoralizaci, posedávat a nedělat nic, čekat na záchranu, která může, ale nemusí přijít. Potřebujeme se zaměstnat smysluplnou prací.“

Mluvila pomalu a rozvážně, rozhlížela se po malé skupince lidí, když pronášela další větu. „A nejproduktivnější práce ze všech nás teprve čeká: zdokumentovat Sluneční kivu.“

Při těch slovech se ze Swireova zraku ztratil vzdálený výraz. Překvapeně se na Sloane podíval. „To, k čemu tu dnes došlo, je tragédie,“ pokračovala, nyní rychleji. „Ale je v našich silách zabránit, aby se stalo něco ještě horšího. Mluvím o tragické ztrátě. Sluneční kiva je nejzázračnější objev naší zázračné expedice. Je to nejjistější způsob, jak uchovat památku Nory, Petera, Enriquea a Billa nikoli ve spojení se smrtí, ale s objevem.“

Odmlčela se. „Tohle chtěla Nora udělat.“

„Skutečně?“ řekl najednou Swire. Překvapení a zmatek z jeho obličeje zcela vymizely a jejich místo zaujalo něco mnohem ošklivějšího.

„Co jsi říkala, že Nora chtěla? Řekni mi, bylo to před tím nebo po tom, co tě vyloučila z expedice?“ Sloane se k němu obrátila. „Máš nějaké námitky, Roscoe?“ zeptala se. Mluvila mírně, ale oči jí blýskaly.

„Mám dotaz,“ odpověděl Swire. „Zajímá mě ta zpráva o počasí, kterou jsi předala.“ Black cítil, jak celý ztuhl v náhlém strachu. Ale Sloane se klidně a chladně dál dívala kovbojovi do očí.

„Co je s ní?“

„Ta povodeň vypukla dvacet minut po tom, co jsi předala zprávu o tom, že bude jasno.“

Sloane čekala, upřeně koukala na Swireho, záměrně nechala narůstat velice nepříjemné napětí. „Právě ty sám dobře víš, jak proměnlivé a nepředpověditelné počasí tu je,“ řekla nakonec, teď už poněkud chladněji. Black viděl, jak ze Swireova obličeje mizí jistota.

„Nedá se absolutně říct, odkud se ta voda vzala,“ pokračovala Sloane.

„Bouřka mohla přijít odkudkoli.“ Zdálo se, že Swire potřebuje chvíli, aby tohle strávil. Potom tišším hlasem řekl:

„Z vrcholu toho kaňonu jsou vidět všechna ‚odkudkoli‘.“ Sloane se k němu naklonila. „Chceš říct, že lžu, Roscoe?“

V jejím hedvábném hlase bylo něco hrozivého a Black viděl, jak se Swire stáhl.

„Já o tobě nechci říct nic. Ale naposledy jsem slyšel, že Nora říkala, že tu kivu nemáme otevírat.“

„Já jsem zase naposledy slyšela, že ty jsi kovboj,“ řekla Sloane ledově. „Tohle rozhodnutí se tě naprosto netýká.“

Swire se na ni podíval a čelist mu pracovala. Potom najednou vstal a odcházel.

„Říkáš, že Nořinu památku uchováme, když otevřeme kivu,“ vyhrkl. „Ale to není pravda. To bude tvoje památka, kterou tak uchováme. A ty to sakra dobře víš.“

S těmito slovy odešel z tábora a zmizel mezi topoly.

XLV.

BLACK SE PŘITÁHL K POSLEDNÍMU STUPNI PROVAZOvého žebříku se zavrčením a sestoupil na kamenitou půdu Quiviry, shodil pytel s vybavením. Sloane šla napřed a čekala u opěrné zdi, ale Black se čistě impulzivně znovu podíval do údolí. Jen stěží se dalo uvěřit, že před necelými čtyřmi hodinami stál na témže místě a pozoroval povodeň. Teď se odpolední jasné a nevinné světlo třpytilo na stěnách kaňonu. Vzduch byl chladný a provoněný vlhkostí deště. Ptáci se rozezpívali. Tábor byl uklizený a zásoby přestěhované na vyšší místa. Jediným příznakem katastrofy, ke které tu došlo, byl proud vody, který rozděloval malé údolí jako hnědá jizva, a děsivé trosky stromů a naplavená hlína. Otočil se a šel ke Sloane, ta už naskládala vybavení podél opěrné zdi a naposledy ho ještě kontrolovala. Všiml si, že si za opasek vsunula náhradní pistoli.

„Na co ji máš?“ zeptal se a ukázal na zbraň.

„Pamatuješ, co se stalo Holroydovi?‘ odpověděla mu s pohledem upřeným na vybavení. „Nebo těm vyvrženým koním? Nechci se dočkat žádných takových ošklivých překvapení, až budeme provádět dokumentaci kivy.“

Black chvilku uvažoval. „A co Swire?“

„Co je s ním?“

Black se na ni podíval. „Připadalo mi, že ho tohle nijak nenadchlo.“ Sloane pokrčila rameny. „Byl najatý na tuhle práci. Jeho řeči nikoho nezajímají. Až náš nález vejde ve známost, dostane se na první stránky celostátních novin na týden, na Jihozápadě na měsíc.“

Vzala ho za ruku a s úsměvem mu ji stiskla. „On se vzpamatuje.“

Bonarotti se vyhoupl z provazového žebříku a u boku mu visela nadměrně velká zbraň ráže .44, přes rameno měl přehozené nářadí potřebné ke kopání. Sloane vymanila svoji ruku, obrátila se a uchopila svoji výstroj. „Jdeme,“ řekla.

Black s Bonarottim šli vedle sebe za Sloane přes centrální náměstí do zadního traktu mrtvého města. Cítil, že mu srdce v hrudi rychle tluče.

„Myslíte si, že v té kivě je opravdu zlato?‘ zeptal se Bonarotti.

Black se po něm ohlédl a poprvé viděl v jeho obličeji rozrušení, dokonce silné emoce. „Já myslím, že jo,“ odpověděl.

„Žádný jiný závěr mě nenapadá. Všechno tomu nasvědčuje.“

„Co s tím uděláme?“

„Se zlatem?“ zeptal se Black. „To samozřejmě rozhodne Ústav.“

Bonarotti ztichl a chvíli se Black díval zkoumavě do jeho obličeje. Napadlo ho, že vlastně vůbec neví, co motivuje člověka, jako je Bonarotti. Také ho napadlo, že nikdy ani nepomyslel na to, co se stane se zlatem, až tu kivu otevřou. Možná ho vystaví někde v Ústavu. Možná poputuje po různých muzeích jako kdysi poklad krále Tuta. To ale v podstatě bylo úplně jedno; šlo především o samotný nález – prvotní okamžik objevení – které mu udělá jméno. Prošli Přístupovou cestou do úzké průchozí uličky, potom v předklonu vešli do svatyně… Sloane vedle kivy postavila dvě přenosné lampy, namířila je ke kamením zasypanému vchodu. Potom si šla připravit fotoaparát a Black a Bonarotti zatím vyndávali nástroje. Black si všiml, že se pohybuje pomalu, opatrně, téměř uctivě. A potom se oba najednou obrátili na Sloane. Postavila veliký fotoaparát na trojnožku a podívala se na ně.

„Nemusím snad zdůrazňovat význam toho, co se chystáme udělat. Tahle kiva je archeologický nález, který se podaří jednou za několik generací, a my se podle toho budeme chovat. Budeme postupovat podle pravidel, zdokumentujeme každý krok. Luigi, odkliď písek a prach ode dveří. Postupuj velmi pečlivě. Aarone, ty můžeš odstranit kamení a připravit vstup dovnitř. Ale nejdřív si udělám několik záběrů.“

Sklonila se k aparátu, temnou jeskyni osvětlilo několik krátkých záblesků. Odstoupila a přikývla. Když Bonarotti vzal lopatu, Black obrátil svoji pozornost na hromadu kamení u vstupu do kivy. Kameny byly jen srovnané na sobě, nebyly spojeny maltou a z archeologického hlediska neměly velký význam; mohl je odstranit ručně, nemusel dodržovat časově velice náročné výkopové techniky. Ale práce s těžkými kameny po chvíli unavila. I když na hromadě kamení nebylo ani památky po prachu, který silnou vrstvou pokrýval celou kivu, Blackovi se těžko dýchalo: jak Bonarotti pracoval lopatou, u vchodu do kivy se zdvihal dusivý oblak prachu. Sloane zaujala pozici pozorovatele dost daleko od kivy, občas udělala nový záběr, psala si poznámky, zaznamenávala měření. Občas Bonarottiho napomínala, aby nebyl příliš horlivý. Jednou dokonce vyštěkla na Blacka, když se jeden zbloudilý kámen skutálel ke stěně kivy. Téměř nepostřehnutelně na sebe převzala úlohu vedoucí týmu. Při práci si Black uvědomil, že by ho to možná mělo znepokojovat; byl mnohem zkušenější a služebně starší. Ale byl příliš rozrušený, aby tomu věnoval pozornost. On jako první začal spekulovat o existenci kivy. Byl to právě on, kdo ji našel. A mnohé publikace o zlatě Anasaziů, které napíše, to dají jasně znát celému světu. Kromě toho teď se Sloane tvoří tým a –. Prudce si odkašlal. Na chvilku odstoupil od vchodu, otřel si obličej rukávem. Hustý prach se zvedal a uprostřed v něm stál Bonarotti a oháněl se lopatou. Nakloněné sloupce prachu z trámů byly vidět v umělém osvětlení. Byla to scéna hodná Breughela. Black se podíval na Sloane, seděla o kus dál na kameni, zaznamenávala si postřehy. Podívala se na něj a věnovala mu rychlý křivý úsměv. Ještě několikrát se zhluboka nadýchl a přesunul se zase zpátky. Horní řadu kamení už odstranil, pustil se tedy do další. Najednou přestal pracovat. Za kamením teď uviděl červenavě hnědou skvrnu.

„Sloane!“ zavolal. „Pojď se podívat.“

Ve chvilce stála vedle něj. Rukou rozehnala prach a udělala několik detailních záběrů.

„Za tím kamením je hliněná ucpávka,“ řekla. Jak byla nedočkavá, mluvila velice vysokým hlasem. „Prosím tě, odkliď ty kameny a dávej pozor, ať tu hliněnou ucpávku nepoškodíš.“

Teď, když už ta vrchní vrstva kamení byla pryč, šla Blackovi práce lépe od ruky. Za několik minut tu ucpávku úplně odhalil: velký hranatý kus hlíny přilepený k něčemu, co mohla být vrstva sádry. Do ucpávky byla vyrytá záporná spirála. Sloane znovu přistoupila blíž, aby si to prostudovala.

„To je zvláštní,“ řekla. Vypadá jako čerstvá. Podívej se.“

Black si ji prohlédl pečlivěji. Zjevně byla čerstvá, příliš čerstvá, pomyslel si, aby byla sedm set let stará. Od začátku mu dělaly starost dveře z malty a kamení: vypadaly příliš agresivně na to, aby byly součástí původní zapečetěné stavby. A zvláštní bylo, že všudypřítomný prach se neusadil na kamení před vchodem. Na chvilku hrozilo, že propadne zoufalství.

„Není možné, že by tu před námi někdo byl,“ mumlala Sloane. Potom se podívala na Blacka. „Tenhle ucpaný vchod byl nadmíru dobře chráněný. Několik stop kamenů ho chránilo před působením přírodních živlů. Je to tak?“

„Ano.“ Black cítil, jak se zoufalství hned rozplývá, rozrušení se vrací. „To by vysvětlovalo, proč ucpávky vypadají jako čerstvé.“

Sloane udělala několik snímků, potom odstoupila.

„Tak pokračujeme.“ Black dýchal krátce, několikrát rozrušeně zalapal po dechu, potom zdvojnásobil své úsilí při odklízení kamenné stěny.

VYSOKO NAD KAŇONEM QUIVIRY POŠKOZENÝM POvodní byly klenby a prohloubeniny široké skalní náhorní plošiny zahřívány odpoledním sluncem. V té podivné krajině tu a tam rostly zakrslé jalovec, čajové keře, divoká pohanka a purpurová verbena na ostrůvcích písku. Krajinu křižovaly malé strmé rokliny, vinuly se po rudém pískovci, na místech, kde byly hlubší jámy na kamenném dně, se pořád ještě leskly dešťovou vodou. Místy se nad krajinou tyčily skály, na jejichž vrcholku byla vrstva kamení, vypadaly jako odporní skřeti. Z východu se blížila další, tentokrát menší, bouřka doprovázená lijákem. Ale tady, tisíc stop nad quivirskou plošinou, byla obloha stále ještě příjemně poskvrněná potrhanými mraky, které měnily svoji barvu z bílé na žlutou. Ve skryté roklině na náhorní plošině se tiše pohybovaly dvě maskované postavy s kožešinou. Spíše se šouraly jako by nebyly zvyklé chodit v denním světle. Jedna se krátce zastavila, přikrčila a napila se z výmolu. Potom se vydaly dál, zabočily do hlubokého stínu u skalního hřebene. Tam se zastavily. Jeden skinwalker zalovil v záhybech kožešiny a vyndal jelenicovou tašku. Při tom pohybu zacinkaly stříbrné mušle. To stvoření vytáhlo lidskou lebku naplněnou suchými seschlými kuličkami, vypadaly jako šedé knoflíky. Druhý skinwalker vyndal další misku z lebky a dlouhý seschlý kořen, který připomínal zkroucenou lidskou postavu. Položil to všechno na písek vedle první lebky. Oba začali zpívat nízkými chvějivými tóny. Obsidiánový nůž se zaleskl, když od suchého kořene odřezávali konce.

Pracovali rychle a v tichosti. Ruka s pruhy namalovanými bílou hlínou laskala svrasklé kuličky. Potom skinwalker vzal do dlaně jednu, druhou a ještě třetí, rychle za sebou je vsunul do ústního otvoru své masky. Ozvalo se hlasité polknutí. Ten druhý všechno opakoval. Zpěv se zrychlil. Rozdělali si oheň z drobných větévek, chomáče kouře ovíjely přečnívající skálu. Kořen po délce rozřezali na slabé proužky, chvilku je nechali ohořet a pak je vyndali. Potom do ohně položili peří, to se pomalu kroutilo, praskalo a roztěkalo. Poté na žhavé uhlíky dali několik živých, duhově zbarvených brouků, ti nervózně pobíhali, umírali a sesychali. Skinwalkeři je vyndali, položili do druhé misky z lebky, rozmačkali je a zalili vodou z koženého měchu. Misku zvedli severním směrem, zpívali teď dokonce ještě rychleji a střídavě pili. Proužky kořene dali zpátky do ohně, zkroutily se, zčernaly, stoupal z nich ošklivý žlutý dým. Postavy sklonily hlavy nad oheň, zhluboka dýchaly a skřehotaly v dýmu. Zpěv se teď změnil na zuřivý popěvek, byl to nízký třaslavý zvuk, jaký vyluzují cikády. Z východu se blížila další bouřka, na krajinu dopadal stín. První skinwalker znovu zalovil v kožešině a vhodil do ohně plné hrsti smetanových květů durmanu. Rychle seschly a zvedl se z nich mohutný oblak dýmu. Postavy se naklonily nad oheň a lačně dýchaly. Vzduch na náhorní plošině byl najednou prodchnut silnou nádhernou vůní povíjnice. Záda pod kožešinou se začala třást a stříbrné mušle divoce zvonily. Ruka se znovu zdvihla a černý pyl rozházela do čtyř základních směrů: na sever, jih, východ a nakonec na západ. Miska z lebky teď byla prázdná, veškerý její seschlý obsah spotřebovali. Jedna postava zdvihla hlavu směrem k obloze. Zpod jelenicové masky se řinul proud slizu, dvě roztřesené ruce se zvedly. Zpěv, teď rozezlený, nabýval na hlasitosti a naléhavosti. A potom, najednou, se rozhostilo ticho. Poslední kotouč dýmu stoupal přes čelní stěnu kamene. A s příšernou rychlostí obě postavy zmizely, pohybovaly se jako černé stíny po krajině, zmizely na konci Stezky kněžích do přítmí údolí Quiviry.

ROSCOE SWIRE SEDĚL NA ROZBITÉM BALVANU, POHRÁval si s opotřebovanou ohlávkou, vedle sebe měl na skále položený svůj zápisník s básněmi. Byl velice neklidný. Nedaleko, kousek od okraje tekoucí vody, stál veliký topol, byl nakloněný a pohupoval se, jak mu voda protékala mezi kořeny. Na několika spodních větvích visely dlouhé, hubené provazce. Swire věděl, co to je: šedé koňské vnitřnosti. Jednoho jeho koně. A protože své stádo vychoval k veliké oddanosti, věděl, že pokud zahynul jeden, zahynuli všichni. Údolí se ponořilo do temnoty, ale obloha byla pořád bolestně jasná. To místo jako by viselo mezi dnem a nocí, zachytilo se v té záhadné stagnaci, která se objevuje výhradně v nejhlubších kaňonech v Utahu. Swire se podíval do svého bloku, na velebení Hurricane Dečka, které se bez úspěchu pokusil napsat. Myslel na Hurricane Decka: jak ho tři dny pronásledoval a jak nádherného ducha ten kůň měl. Arbuckles: přihlouplý, kamarádský, schopný. Myslel na všechny koně, o které na tomhle výletě přišel. Každý byl osobnost a všichni měli takové drobnosti, které mu s nimi zpříjemňovaly život. Zvláštní, podivné zvyky, stezky, po kterých jezdili… bylo to skoro víc, než dokázal zvládnout. A potom se v myšlenkách vrátil k Noře. Nejednou ho pořádně rozzlobila. Ale musel jí přiznat odvahu, příležitostnou lehkomyslnost rozhodování. Byla to strašná smrt. Slyšela, jak se blíží, věděla jasně, co to znamená.

Rozhlédl se po údolí. Naskytl se mu pohled na purpur, zeleň a zlato pod jasnou tyrkysovou oblohou. Bylo to krásné místo. A přece ve své kráse zlovolné. Obrátil zrak směrem k ukrytému městu. Teď tam nahoře jsou ti tři, otevírají kivu, jako by se vůbec nic nestalo. Získají slávu. A Nora dostane pamětní plaketu, kterou pověsí na stěnu někde v Ústavu. Znechuceně si odplivl, povzdechl a sebral poznámkový blok. Potom se zastavil a znovu se rozhlédl po ztemnělém kaňonu. Kromě hlomozu vody a občasného ptačího zpěvu bylo ticho. Ale instinkt mu napověděl, že ho někdo sleduje.

Pomalu se natáhl pro zápisník. Obrátil několik stránek, posadil se s lhostejným výrazem ve tváři, dělal, jako že čte. Ten pocit ho neopouštěl.

Swire si svůj šestý smysl vybrousil během mnoha těžkých let, kdy byl honákem koní v divoké a někdy i nepřátelské zemi. Naučil se mu svěřit svůj život. Pravou ruku položil na pouzdro na pistoli a klidně ji tam nechal, jen se ubezpečil, že tam zbraň je. Potom ruku zdvihl, tentokrát si zamyšleně hladil knír. Rachot tekoucí vody se odrážel o stěny kaňonu, zesiloval se a měnil. Po nebi plul další bouřkový mrak, zakrýval tyrkys ohavným šedým stínem. Nedbale zastrčil zápisník do kapsy. Potom stejně nedbale položil prst na spoušť. Čekal. Nic.

Vstal, protáhl se a přitom se rozhlédl kolem. A zase nic. Ale jeho instinkty ho jen málokdy zklamaly. Možná to byla jen jeho představa. Říci, že má za sebou náročné odpoledne, by bylo velmi jemně vyjádřeno. Přesto cítil něčí přítomnost. A víc než to: cítil, že ho někdo stopuje. Swire se divil, kdo by to mohl být. V údolí doposud nebyli vlci ani pumy a dneska stoprocentně žádné zvíře nepřišlo. Možná to je člověk. Ale kdo? Nora a ti, co s ní šli do štěrbinového kaňonu, jsou mrtví. Ostatní mají moc práce s kivou. Kromě toho, nikdo z nich by nechtěl –. Najednou ho napadlo, kdo to docela určitě je. Byl zmatený a trochu v šoku z událostí celého dne, jinak by si to uvědomil už dřív. Jsou to ti, co mu zabili koně. Bastardi, co vyvrhli jeho zvířata. A teď si přišli pro něj.

Nával zlosti přehlušil jeho předtuchu. Čas nemůže vrátit; nemůže zachránit své koně ani zabránit Noře, aby vešla do kaňonu. Ale určitě s tímhle něco udělat může.

Ta skála nebylo nejlepší místo. S lehkostí odskočil a šel na otevřené prostranství, rozhlížel se, hledal místo, odkud by se mohl bránit. Na povrchu údolí vypadalo pořád stejně; ale tady na otevřeném prostranství cítil tu přítomnost silněji. Obrátil zrak k lesíku dubů u vzdáleného konce údolí. Před dvanácti hodinami byly stromy padesát stop nad vodou. Teď byly na břehu. Pomalu sám pro sebe pokýval hlavou. Odtamtud by měl v zádech vodu, což by byla pro něj výhoda. A za duby by se mohl ukrýt. Nebudou vědět, kde mezi stromy je. Ale měl by mít dobrý výhled z lavice. Získal by čas na několik rychlých výstřelů. Šel pomalu dolů k řece, jako by měl v lopatkách na zádech skryté oči. Když byl na půl cesty k lesíku, zastavil se, vyplivl tabákovou šťávu a povytáhl si kalhoty, při tom se mu podařilo vyjmout pistoli z pouzdra. Byla to jen .22 magnum s dlouhou hlavní, ale výhodou byla její vysoká přesnost při opakovaných výstřelech. Dobrá zbraň pro to, co zamýšlel. Zastavil se v rostoucím šeru. Tohle je jeho poslední šance dobře se rozhlédnout po údolí, než vstoupí mezi stromy, a on chtěl vědět, ze které strany by jeho pronásledovatelé mohli přijít. V denním světle bylo v údolí jen málo úkrytů, ale jak se blížila noc, možností bylo víc. A přece nezaregistroval žádný nezvyklý pohyb, nic mimořádného. Znovu si prověřil instinkty. Pořád křičely: Utíkej, schovej se! Několik těžkých dešťových kapek se rozpláclo v písku. Srdce se mu rozbušilo, jak narůstala jeho předtucha. Nebyl typ muže, který utíká z boje. Ale bylo hrozně těžké nevědět, s kým má člověk bojovat, nebo odkud se objeví, nebo jestli nakonec skutečně nejsou jen dílem vaší vlastní představivosti. Pořád si opakoval, že tohle jsou ti darebáci, co mu zabili koně. Ale když se v myšlenkách vrátil ke koním, znovu viděl jejich obraz: rituálně rozřezaní, peří trčící z mrtvých očí, šedomodré vnitřnosti stočené do spirály. Co za netvora může něco takového udělat… Šel dál a u nízkého podrostu zrychlil krok. Jednou se už skoro ohlédl, srdce mu divoce tlouklo, ale včas se ovládl: nesmí ukázat, že o nich ví. Po několika dalších krocích se dostal k dubům. Rychle přešel na vzdálenou stranu, skrčil se, potom se obrátil zády k vodě. Pod převislými větvemi byla tma a voda mu kapala na hlavu a na záda. Zvuk tekoucí vody jako by se v tom úzkém prostoru násobil. Připadalo mu, jako by se voda řinula ze všech stran. Zatřepal hlavou, aby se toho dojmu zbavil, a při tom ustoupil o krok dozadu. Teď byl těsně u vody, zurčela mezi kmeny stromů, stáčela se mu kolem bot. Ustoupil ještě kousek dozadu, docela pomalu, vysokými botami trochu šplouchal. S tupým úderem strachu si uvědomil, že ukrýt se v tomhle lesíku byla veliká chyba. Tma se do kaňonu snášela velice rychle a zpoza hustého lesa toho uvidí hodně málo. Čekal, trochu se třásl, cítil chlad od nohou. Otevřel zeširoka oči, když se snažil ve vlhkém a hodně tmavém šeru rozeznat od sebe jednotlivé kmeny stromů. Teď vyndal pistoli z pouzdra a čekal. Ustoupil ještě o krok do vířící vody. Hladina trochu stoupla a on si všiml, že se znovu blíží potopa. Zlost už mu nepomáhala. Jediné, co v tu chvíli cítil, byl chladný, obnažený strach. Na to, aby vůbec něco viděl, byla moc velká tma. Kdyby slyšel, mohl by jednat: ale voda příliš hlučela a ten rámus ho připravil o nejhodnotnější smysl. Zbyl mu vlastně jenom čich. A ani ten mu nefungoval úplně dokonale. Něco se s ním muselo stát, protože měl dojem, že se všude kolem něj vznáší krásná jemná vůně povíjnice. A potom vlevo od sebe uviděl příšerný pohyb stínu: prudké trhnutí černé na černé. Příliš pozdě si uvědomil, že ta stvoření byla celou dobu v lesíku s ním, dívala se a čekala, až k nim sám přijde. S výkřikem zdvihl zbraň, ale výstřel byl tak prudký, že mu zbraň upadla do vody. Když uhasl záblesk ze střelné zbraně, Swirc viděl – nebo se domníval, že vidí – ostří nože neskutečně černého a chladného, jak prořízlo noc.

XLVI.

V HLOUBCE UKRYTÉ JESKYNĚ BLACK OPATRNĚvsouval kapesní nůž pod vrchní hliněnou ucpávku, paže se mu třásly vyčerpáním a rozrušením. Pokusil se na ucpávku jemně zatlačit, ale rozbolavělé prsty se mu rozklepaly a ucpávka povolila i s kusem omítnutých dveří.

„Jen klid,“ řekla Sloane zpoza velkého fotoaparátu, který nainstalovala kousek dál. Black natáhl krk k malému otvoru, ale byl příliš malý, aby se dalo poznat, co je vevnitř. Z údolí za hranicemi města k nim doléhaly tlumené hromy vzdálené bouřky. Black si odkašlal do ruky, potom znovu, prudčeji, v hlenu viděl kousky bláta. S odporem ho otřepal a vrátil se ke kamenné fasádě. Bonarotti, který už teď odházel hromady prachu ode dveří do kivy, mu pomáhal. Za další půlhodinu objevili druhou ucpávku. Odstranili dostatečné množství kamení a před nimi se vynořily tři stopy vysoké omítnuté dveře. Sloane pořídila několik záběrů. Potom ustoupila z mraku prachu, udělala si poznámky do bloku. Black zasunul nůž pod druhou ucpávku, opatrně ji vypáčil z omítky pod ní a odložil stranou. Mezi ním a vrcholným potvrzením jeho teorie teď stála jen tenká stěna. Uchopil krumpáč, zvedl jej svýma pohmožděnýma rukama a uhodil jím do stěny. Kus omítky odpadl. Black znovu zdvihl krumpáč, potom ještě jednou, otvor se rychle zvětšoval: temný zubatý čtyřúhelník v záři světel. Celý rozrušený odhodil krumpáč.

V okamžení se Sloane k němu vrátila. Vyndala z kapsy baterku a vrhla se k otvoru, tiskla do něj obličej. Black viděl, jak má napjaté tělo. Minutu, možná déle, zůstala bez hnutí. Potom se beze slova odtáhla, v obličeji zjevně rozrušená. Black jí vytrhl baterku z ruky, vůbec se tomu nebránila, a tlačil se dopředu. Matné žluté světlo malé baterky sotva pronikalo přítmím uvnitř. Když si ale se světlem trochu pohrál, začalo mu srdce usedat. Všude třpyt data… Žlutá záře naplnila kivu, probleskovala a míhala se všude, na podlaze, na kamenné lavici po celém obvodu: syté měkké světlo tisíce křivolakých zlatých plošek. Black prudce stáhl ruku.

„Zbořit to!“ vykřikl. „Je to plný zlata!“

„Podle předpisů, Aarone,“ řekla Sloane zostra, ale radost, která z jejího hlasu přímo čišela, byla v rozporu s pronesenými slovy. Zdvihl krumpáč a dal se znovu do práce, pracoval na horním kraji dveří. Bonarotti vzal druhý krumpáč a postavil se vedle něj, bušil do nepálených cihel společně s Blackem. Brzy otvor zvětšili na víc než dvakrát dvě stopy. Black přestal kopat a vstrčil tam hlavu, zaklínil se v něm rameny a snažil se celý tudy protáhnout, mával Sloaninou baterkou ze strany na stranu. Ale po jejich kopání byla kiva tak plná prachu, že bylo vidět jen matnou zlatou zář. Světlo baterky nepomáhalo, vyklonil se a znechuceně ji hodil na zem.

„Ještě!“ vydechl. Za hranicemi města další utlumený hrom přerušil obligátní šepot deště. Ale Black slyšel jen údery krumpáče do stěny a vlastní trhaný pískavý dech v hustém vzduchu. Realita se rozplynula do snu. Měl podivný pocit a uvědomil si, že už vůbec necítí, že rukama svírá krumpáč. Ten snový pocit byl stále silnější, skoro děsivě silný a on se od kivy odpotácel, snažil se trochu si hlavu vyčistit. Při tom ale cítil, že ho nesmírně zmáhá únava. Podíval se nejprve na Bonarottiho, ten pořád ještě tloukl rytmicky krumpáčem do zdi, potom na Sloane vzadu, tělo měla pořád napjaté očekáváním. Najednou se omítka zbortila a Black otočil hlavu směrem ke kivě. Uvolnil se veliký blok nepálených cihel a rozpadl se na kousky. Teď Black viděl, že otvor je dost velký, aby jím prošel člověk. Vzal jednu Sloaninu svítilnu a šel.

„Uhni mi z cesty,“ řekl a kategoricky Bonarottiho odstrčil. Kuchař zavrávoral, upustil krumpáč, obrátil se čelem k Blackovi a přivřel oči. Ale Black si ho nevšímal, urputně se snažil nasměrovat světlo lampy do zaprášeného otvoru.

„Pusťte mě,“ ozvala se za ním Sloane. „Řekla jsem pusťte mě, oba dva.“ Bonarotti po chvilce váhání ustoupil. Black udělal totéž, ale překvapil ho Sloanin chladný hlas. Sloane udělala několik snímků. Potom si přehodila řemínek od aparátu kolem krku, otočila se k Blackovi a vzala mu lampu z rukou.

„Pomoz mi dovnitř,“ řekla.

Black ji vzal za boky, strkal ji dopředu, když klopýtala mezi kameny do otvoru. Viděl, jak světlo divoce tančí po stropě kivy. Potom se najednou proměnilo na měkkou zář. Rychle se vydal za ní, vyškrábal se přes kameny a protáhl otvorem hlavou napřed, těžkopádně se rozplácl, plival z úst plných prachu. Někde hluboko ho napadlo, že Howard Carter by do kivy takhle patrně nevstoupil. Sloane odhodila lampu, teď se válela v prachu. Black se třásl rozrušením, vstal, popadl lampu za držadlo a zdvihl ji. Elektrická bolest mu projela v plicích při každém nádechu. Ale sotva tomu věnoval pozornost: nastala chvíle vrcholného objevu; mezní okamžik celého jeho života. Bonarotti přelezl k němu, ale Black si ho nevšímal. Ze všech stran do šera vystřelovala zlatá záře. Rozrušením skoro chrochtal, sklonil se a vzal do ruky nejbližší objekt – mísu naplněnou jakýmsi práškem. Okamžitě věděl, že něco není v pořádku. Ta mísa byla moc lehká, materiál byl na omak teplý, vůbec ne jako zlato. Vysypal prášek a mísu si dal blíž k očím. Potom se narovnal a se vzlykem mísu odmrštil.

„Co to, kruci, děláš?“ ječela Sloane.

Ale Black ji neslyšel. Rozhlížel se po Sluneční kivě v náhlém divokém zoufalství: bral do rukou předměty a zase je kladl nazpátek. Všechno bylo špatně. Zavrávoral, upadl a potom se s velikým úsilím zvedl. Nedokázal se vyrovnat s bezedným zklamáním po tak horečných nadějích. Mechanicky se podíval na své společníky. Bonarotti stál bez hnutí pod zubatým otvorem, v zaprášeném obličeji měl užaslý výraz. Potom Black pomalu obrátil zrak na Sloane. Ve své bolesti a nevyslovitelném zmatku nemohl pochopit, že její obličej místo zoufalství vyjadřoval absolutní spokojenost.

XLVII.

NEDALO SE ODHADNOUT, KOLIK ČASU UBĚHLO, NEŽNora konečně ucítila chladný proud vzduchu na mokrých vlasech na čele. Pomalu si začala uvědomovat, kde je a co se přihodilo. V hlavě jí nemilosrdně tepala bolest, když lapala po čerstvém vzduchu. Na zádech ucítila velikou přítěž. Vzepřela se a ono se to pohnulo, takže do dutiny se dostalo aspoň trochu světla. Řev v kaňonu se teď utlumil na hluboké hromové vibrace, které jí lomcovaly až ve vnitřnostech. Nebo možná ty zvuky slyšela tlumeně, protože měla v uších vodu. Narovnala nohy a s velikou námahou se v kavitě otočila, uviděla, že tou zátěží na zádech byl Smithback. Teď ležel bez hnutí na boku. Košili na hrudníku měl rozervanou na cáry. Světlo v kavitě bylo kalné, ale když se podívala zblízka, s hrůzou zjistila, že záda má rozdrásaná, jako by ho někdo brutálně zbičoval. Čelní povodňová vlna se přes ně převalila, když se nacpali do skalního úkrytu; Smithback jí dělal štít a svými zády zachytával hlavní nápor. Nora mu jemně položila hlavu na hrudník, roztřesenou rukou mu sáhla na obličej a poslouchala. Srdce mu tlouklo slabě, ale aspoň bylo slyšet. Sotva věděla, co dělá, líbala mu ruce a obličej. S velikým úsilím otevřel víčka, oči měl skleněné a otupělé. Po chvíli se mu podařilo zaostřit zrak. Pohyboval ústy beze slov, jeho obličej vyjadřoval obrovskou bolest. Za jeho ramenem, na kraji jejich maličké přístupové cesty, viděla vodu asi tak pět stop pod nimi, hladina, která se vzdouvala, padala a znovu se vzdouvala. Od toho prvního prudkého náporu hodně opadla. A přece byla Nora překvapená, když viděla, že voda jakoby znovu stoupá, ne klesá. Stužky stékaly ze stěn kaňonu a vytékaly z kavity a ona si uvědomila, že v horním povodí musela být pořádná průtrž mračen. Tma nebyla jen v jejich úkrytu, ale i venku. Musela být několik hodin v bezvědomí.

„Můžeš si sednout?‘ zeptala se. Jak se snažila mluvit, bodala ji bolest ve spáncích. Smithback se snažil, trhal sebou a ztěžka dýchal. Když se pohnul, znovu mu začala po břiše a stehnech stékat čerstvá krev. Když mu Nora pomáhala posadit se, viděla lépe, nakolik je na zádech zraněný.

„Zachránil jsi mi život,“ řekla a tiskla mu ruku.

„Ještě není docela zachráněný,“ zajíkal se a celý se třásl. Opatrně vyhlédla z jejich úkrytu, dívala se na skalní stěnu nad nimi a hledala nějaké úchyty. Byla naprosto hladká, nijak se po ní nedalo vylézt. Podívala se dolů a přemýšlela. Je jasné, že se musí dostat z přístupové cesty. Nemohou tam strávit noc. Pokud teplota poklesne, mohl by se Smithback podchladit. A pokud stoupne voda – nebo pokud je zasáhne další záplavová vlna – nemají naději na přežití. Ale nebylo kudy se dostat pryč. Snad jedině že by se nechali unášet proudem.

Proud pod jejich útočištěm byl rychlý, ale klidný, protékal kolem oleštěných stěn úzkého kaňonu. Dívala se na trosky všeho možného, které kolem proplouvaly, všechny byly unášeny doprostřed. Kdyby se jim podařilo dostat se do středu, možná by dokázali proplout ke štěrbině a dál do údolí, aniž by se zranili o stěny kaňonu. Smithback se na ni díval, vrásky kolem úst se mu napínaly, když sledoval proud jejích myšlenek. Podívala se na něj.

„Můžeš plavat?“

Smithback pokrčil rameny.

„Svážu nás k sobě,“ řekla.

„Ne,“ protestoval. „Já tě jedině stáhnu ke dnu.“

„Zachránil jsi mi život. Teď jsi závislý zase ty na mně.“ Opatrně mu svlékla zbytky košile, utrhla rukávy, svázala je do provazu. Jeden konec si přivázala k levému zápěstí a druhý k jeho pravému.

„To je šílenství –“ začal Smithback.

„Šetři si dech na cestu. Tohle je naše jediná šance, jak se odtud dostat. Stmívá se, už nemůžeme čekat. Nejdůležitější je dostat se co možná nejblíž středu. Nebude to nic jednoduchého, protože kaňon je strašně úzký. Takže pokud by ses dostal hodně blízko ke stěně, odraz se od ní. Nejnebezpečnější chvíle bude, až nás proud vyvrhne do údolí. Až tam budeme, musíme sakra rychle doplout ke břehu. Když proplujeme kaňonem, tak to máme v kapse.“ Smithback přikývl.

„Připraven?‘

Smithback znovu přikývl, oči měl úzké a rty bílé.

Čekali chvíli, až poklesne vlna. Potom se Nora podívala na Smithbacka, jejich oči se střetly, když ho chytila pevně za ruku. Chvilka zaváhání. Potom sklouzli do vody. Nořin první dojem byl, že je ta voda až ochromuje, jak je ledová. Druhý dojem měla z proudu: ten byl šokujícím způsobem silný, mnohem silnější, než se zdál ze skalní kavity. Jak je voda hnala, Nora si uvědomila, že nemají vůbec šanci jakkoli ovlivnit, kudy poplují. Jediné, co mohla udělat, bylo snažit se vyvarovat střetu se smrtící stěnou, která byla někdy stopu, jindy jen pár palců od nich. Vodní hladina vřela a vířila, úlomky dřeva a kusy rostlin hystericky tančily kolem nich. Pod hladinou v turbulencích vířily písek a úlomky kamení a otloukaly jim nohy. Smithback vedle ní sebou klátil, jednou vykřikl, když ho zkroucený kořen stromu udeřil do ramene. Míjely trýznivé minuty. A potom Nora uviděla vepředu světlo; vertikální soutěska šedé barvy uprostřed valící se temnoty. Stěna kaňonu se nebezpečně přiblížila a ona se od ní zoufalým kopem odrazila. Najednou je proud unášel z kaňonu, pluli po hřebeni veliké vlny, která je přenesla přes kamenný sráz a potom spadla do vířící tůně. Ozval se zlostný řev a Nora sama cítila, jak je to táhne pod vlny. Trhla za provizorní provaz a horečně je oba táhla nahoru nad hladinu. Rozhlédla se a plivala vodu, vyděsilo ji, když zjistila, že už dopluli do poloviny údolí. Zbývalo jen pár vteřin, než se dostanou do úzké štěrbiny na vzdáleném konci údolí. Voda vřela a stahovala je s příšerným hukotem. Potom se na chvilku dostali do víru, který je vyvrhl do klidnější vody u břehu. Jak sebou Nora házela, ucítila ránu do pasu a po ní bolestivé škrábání. Sáhla do vody a uchopila to, co jí ubližovalo. Byl to jalovcový keř. Chtěla se chytit větší větve, když cítila, že je proud stahuje a mohli by se rozpojit.

„Zachytili jsme se o špičku stromu,“ řekla. Smithback přikývl na znamení, že rozumí. Nora se zklidnila a podívala se ke břehu. Byl od nich jen padesát stop, ale vzhledem k tomu, kolik měli sil plavat přes proud, to mohlo být klidně i padesát mil. Podívala se směrem po proudu. Tam z vody vykukoval vrcholek dalšího stromu, vodní proud jím lomcoval ze strany na stranu. Když se nechají unášet proudem, budou se ho moci chytit. Protože kořeny pod náporem vody nepovolily, byl tam ještě třetí strom, kousek dál po proudu – a od něj už by se mohli dostat do klidnější vody u břehu.

„Připravený?“ zeptala se. „Už se mě na to neptej. Nenávidím vodu.“ Pustila se po proudu, popadla další strom, potom další, táhla s sebou Smithbacka, hlavu měl sotva nad vodou. Najednou dosáhla nohama na dno, nádherně pevné. Pomalu stoupala po blátivém břehu k topolům, Smithback vrávoral za ní. Ztěžka dosedli doprostřed víru polámaných větví, Smithback se zhroutil bolestí. Nora rozvázala provizorní provaz, který je spojoval, potom si lehla na záda, vykašlávala vodu. Nebe prořízl klikatý blesk a po něm se ozval ostrý hrom. Další, menší bouřka zahalila kaňon do temnoty. V myšlenkách se vrátila ke zprávě o počasí. Údajně čistá obloha. Jak je možné, že by se ta zpráva mohla takhle zmýlit? Déšť houstl. Nora se od něj odvrátila a podívala se na poničený břeh směrem k táboru. Na tom táboře bylo něco divného, ale nedokázala to přesně pojmenovat. Potom to pochopila: někdo znovu pečlivě postavil pobořené stany, výstroj byla pečlivě chráněná před deštěm. Myslím, že to dává smysl, napadlo ji. Nikdo neodešel na dlouho. Alespoň ne ze štěrbinového kaňonu. A přece byl tábor prázdný. Našel snad zbytek expedice útočiště v samotné Quiviře? Jestli ano, proč tam ještě jsou, když nejhorší povodeň už pominula? Posadila se, podívala se na Smithbacka, ležel na břiše, voda a krev v praméncích stékaly na písek. Byl zraněný. Ale aspoň naživu. Ne jako Aragon. Raději by ho měla dopravit do stanu, kde bude v teple a bezpečí.

„Můžeš chodit?‘ zeptala se.

Ztěžka polkl a přikývl. Pomohla mu na nohy; trochu zavrávoral, ušel pár kroků a znovu se zapotácel. „Ještě kousek,“ zamumlala. Napůl ho nesla a napůl táhla do opuštěného tábora. Dovlekla ho do zdravotnického stanu, prohledala léky, vybrala něco proti bolesti, antibiotickou mast a gázu. Potom vyhlédla ze stanu. Znovu ji překvapilo, jak je to místo opuštěné. Že by to všechny odneslo? Ne, to jistě ne: někdo ty stany musel znovu postavit. A Sloane a Swire určitě věděli, co se stane. Určitě to zařídili tak, aby se všichni včas dostali dost vysoko.

Otevřela ústa, připravená zavolat. Ale potom je zase zavřela. Nějaký nejasný instinkt, kterému příliš nerozuměla, jí napověděl, aby zůstala zticha. Vrátila se do stanu a podívala se na Smithbacka.

„Jak ti je?“ zeptala se tiše. „Sakra dobře,“ trhl sebou.

Podívala se, jak má na čele přilepené mokré vlasy, a najednou ji zalila vlna citů. „Můžeš vstát a hýbat se?“ Podíval se na ni. „Proč?“

Zavrtěla hlavou. „Protože myslím, že bychom odtud měli odejít.“ Viděla otázku v jeho hnědých očích.

„Děje se tu něco prapodivného,“ pokračovala. „A ať je to cokoli, raději se s tím seznámím z uctivé vzdálenosti.“

Podala mu pár tablet na utišení bolesti a polní láhev, potom se pustila do ošetřování příšerných tržných ran, které měl na zádech. Znehybněl, ale nestěžoval si. „Jak to, že neprotestuješ?“ zeptala se.

„Já nevím. Asi jsem otupělý z tý vody.“

Teď se třásl a měl mokré čelo. Dostává šok, pomyslela si. Déšť houstl a začal se zvedat vítr, narážel do stanu. S pochmurnou nezvratností si uvědomila, že Smithback se prostě nemůže hnout, alespoň ne teď.

„Zabal se pořádně do spacáku,“ řekla a pohladila ho po tváři. „Půjdu se podívat, jestli bych ti mohla nějak opatřit něco horkého k pití.“ Jemně ho ovinula spacím pytlem a vydala se k východu ze stanu.

„Noro,“ ozvalo se ze spacího pytle, pomalu a snově.

Obrátila se. „Ano?‘

Smithback se na ni podíval. „Noro,“ opakoval. „Víš, po tom všem, co se mezi námi stalo… no, vážně bych ti chtěl říct, jak mi je.“ Upřeně se na něj podívala. Přišla k němu a vzala ho za ruku.

„Ano?“ Chabě se usmál. „Je mi úplně na hovno,“ zašeptal.

Nora zavrtěla hlavou a proti své vůli se zasmála. „Ty jsi nenapravitelný.“

Naklonila se k němu a políbila ho. A pak ještě jednou, trochu déle.

„Prosím, pane, já chci ještě,“ mumlal Smithback.

Usmála se na něj. Potom se odtáhla a vyšla ze stanu, zavřela za sebou stěnu. Sklonila se proti dešti a vydala se přes tábor k úkrytu se zásobami.

XLVIII.

SLOANE GODDARDOVÁ STALA V ŠERU KIVY A DÍVALA SE NAřadu třpytivých nádob. Dlouho nic jiného neviděla. Bylo to jako z jiného světa, čas a prostor ustoupil někam hodně daleko a zbylo jenom tohle malé místo. Při tom upřeném pohledu zapomněla na všechno –na Holroydovu smrt, náhlou povodeň, na Noru a ostatní, na plíživou přítomnost zabijáků koní. Doposud bylo nalezeno jen pár střepů černožluté keramiky se slídou. To, že jednotlivé kusy byly celé, skutečně představovalo objev. Byly neskutečně krásné, nejkrásnější keramika, jakou viděla. Každý kousek měl dokonalý tvar a formu, jemnými kaménky byl naleštěný až do smyslného třpytu. Hlína, z níž byly vyrobeny, sálala intenzivní žlutí, ale barva byla hodně oživená rozmělněnou slídou, kterou přidali do hlíny. Výsledkem bylo, že keramika sama ze sebe vyzařovala světlo, a jak na ni Sloane koukala – na to množství misek a džbánků, hrbatých figurek, lebek, nádob a sošek – cítila, že jsou krásnější než zlaté. Všechny v sobě měly teplo a vitalitu, kterou drahý kov postrádá. Každý kus byl ozdoben geometrickým a zoomorfním motivem nejvyššího uměleckého mistrovství a zručnosti: před ní ležela celá piktografícká historie Anasaziů. Všechno to tu bylo, jak předem věděla: žíla slídové keramiky. Byl to milovaný projekt jejího otce: za třicet let zmapoval každý vzácný střep, vystopoval hypotetické obchodní cesty, pátral po zdroji. Protože objevených fragmentů bylo tak málo, dospěl k teorii, že tato keramika je jediným nejvzácnějším majetkem Anasaziů a že je uschovaná na nějakém centrálním, s největší pravděpodobností religiózním místě.

Nakonec po zmapování všech míst, kde se vzácné střepy našly, uvěřil tomu, že by se to místo mohlo nalézat někde ve spleti kaňonů. Krátce se opájel sny o tom, že zdroj najde on sám. Ale zestárl a onemocněl. Když se potom doslechl o Noře a dopisu jejího otce, jeho naděje znovu zahořela. Okamžitě si uvědomil, že Quivira, pokud existuje, by mohla být zdrojem té úžasné keramiky. Samozřejmě to byla spekulace – příliš veliká na muže v jeho postavení, aby ji publikoval nebo dokonce vysílal. Ale stačilo to k tomu, aby vypravil expedici a dosadil do týmu svoji dceru. Sloane věděla, že tu záležitost měla soukromě probrat s Norou, pokud někdy to město najdou. Ale neměla možnost Noru zasvětit do toho velikého objevu, který tu leží před jejíma očima. Nora už získala víc než díl slávy. Kolikrát na cestě do Quiviry se Sloane do srdce hořce vpíjela myšlenka: tak tady jsem, přijímám rozkazy od druhořadé zaměstnankyně Ústavu bez akademické hodnosti, když podle norem bych měla velet já. Nakonec to bude Nora a jejím prostřednictvím i Sloanin otec, kdo sklidí úspěch: to je jenom další příklad nepozornosti jejího otce, nedostatku důvěry v ní. No, tak teď to tedy bude jinak. Kdyby Nora nebyla tak sobecká, tak tvrdohlavě pánovitá, neskončilo by to takhle. Ale osud tomu chtěl, aby objev patřil jí. Ona teď vede expedici. To její jméno bude navždy spojeno s objevem nádherné keramiky. Všichni ostatní – Black, Nora a hlavně její otec – budou podřízení. Pomalu se vracela do přítomnosti. Koutkem oka viděla Bonarottiho pohrouženého do tichého zklamání, jak se na ztuhlých nohách šourá k otvoru, který pomáhal vykopat. V následující chvíli vylezl na lavici a zmizel do jeskyně. Očima bloudila po téměř neuvěřitelné hojnosti keramiky. Teprve teď si všimla díry v podlaze. Naprosto nevysvětlitelně se jí zdálo, že byla čerstvě vykopaná. Ale to nedávalo smysl: kdo jiný než oni mohl v posledních sedmi stech letech do téhle kivy vstoupit? A kdo by vykopal jen pár liber prachu a ignoroval nejcennější poklad v historii Severní Ameriky? Ale prožívala příliš intenzivní radost, aby se nad tím nějak hlouběji zamýšlela. Celá rozrušená se obrátila k Blackovi: chudák Aaron Black, v němž chlapecký chtíč po zlatém pokladu zaslepil zralého archeologa. Samozřejmě se ho nesnažila nijak krotit: nebylo třeba krotit jeho nadšení, když jeho podpora byla tak důležitá. Kromě toho prvotní zklamání už pominulo, už si dozajista uvědomil, o kolik významnější je jejich skutečný objev.

To, co v přítmí kivy z Blacka uviděla, ji šokovalo. Vypadá příšerně, pomyslela si. Jako by se mu všechny svaly na těle svraštily. Dvě rudé, uslzené oči tupě upřeně hleděly z obličeje pokrytého bledým prachem, který se na jeho zpocené kůži měnil v bláto. V těch očích zahlédla příšernou vizi Petera Holroyda, paralyzovaného strachem a nemocí v komnatě u královského hrobu. Black měl ochablá ústa a když popošel k ní, zdálo se, že se zapotácel. Udělal ještě jeden krok, natáhl ruku k misce a vyndal z ní náhrdelník ze slídových korálů, který se ve světle baterky zlatě třpytil.

„Keramika,“ řekl toporně.

„Ano, Aarone – keramika,“ odpověděla Sloane. „Není nádherná? Černožlutá keramika se slídou, která sto let unikala všem archeologům.“ Podíval se na náhrdelník, mrkal, neviděl. Potom ho pomalu zvedl a roztřesenýma rukama jí ho pověsil na krk.

„Zlato,“ zaskřehotal. „Chtěl jsem ti dát zlato.“

Sloane chvíli trvalo, než jeho slova pochopila. Dívala se na něj, jak se pokouší udělat krok dopředu a jak vrávorá.

„Aarone,“ řekla naléhavě. „Copak to nechápeš? Tohle má větší cenu než zlato. Mnohem větší. Tyhle nádoby vyprávějí –“ Najednou přestala mluvit. Black zkřivil obličej, ruce si přitiskl na spánky. Sloane nechtěně ustoupila o krok dozadu. Dívala se, jak se mu roztřásly nohy a jak se sesul po stěně kivy na kamennou lavici.

„Aarone, jsi nemocný,“ řekla. Pocit triumfu v jejím hlase přehlušila panika. To se nesmí stát, pomyslela si. Teď ne. Black neodpovídal. Snažil se najít rovnováhu, roztáhl paže a při tom pohybu rozbil několik nádob. Sloane postoupila dopředu, najednou se rozhodla a popadla ho za ruku.

„Aarone, poslouchej mě. Dojdu dolů do lékařského stanu. Vrátím se co nejdřív.“ Rychle se protáhla zubatým otvorem a vyšla ven z kivy. Otřepala si prach z nohou, napůl šla a napůl běžela ven z jeskyně, přes Crawispace a dál do tichého města.

XLIX.

NORA KLEČELA VEDLE SMITHBACKA A BATERKU SIz nepromokavého vaku dala do kapsy, pomohla novináři polknout šálek horkého bujónu. Těsně vedle stanu tikal a prskal přenosný propanový vařič, jak vychládal. Vzala si od něj prázdný šálek a pomohla mu znovu se nasoukat do spacího pytle, přikryla ho vlněnou dekou a ujistila se, že leží pohodlně. Promočené tričko a kalhoty mu vyměnila za suché. Zdálo se, že jeho šok pomalu pomíjí. Déšť vytrvale bušil do stanu, a tak nemělo smysl kamkoli se přemísťovat. Věděla, že teď potřebuje hlavně spát. Podívala se na hodinky připevněné k tyči ve stanu. Bylo po deváté. A přece, naprosto nevysvětlitelně, se do tábora nikdo nevrátil. V mysli se vrátila znovu k povodni. Bouře, která ji způsobila, musela být ohromná a hrůzu nahánějící. Připadalo jí nevysvětlitelné, že ten, kdo stál na náhorní plošině, ji mohl přehlédnout… Rychle vstala. Smithback se na ni podíval a chabě se usmál. „Díky,“ řekl.

„Prospi se trochu. Půjdu se podívat nahoru do zříceniny.“

Přikývl, ale už měl zavřené oči. Popadla baterku a vykročila ze stanu do tmy. Rozsvítila ji a šla za kuželem světla k provazovému žebříku. Potlučené tělo ji bolelo a zmáhala ji únava, jakou nikdy nepoznala. Napůl byla zvědavá a napůl se obávala toho, co v pobořeném městě najde. Ale o Smithbacka se postarala a odejít teď z údolí nemůže. Jako vedoucí expedice neměla na výběr a musela do Quiviry jít a zjistit si, co přesně se tam děje. Kapky deště se leskly ve žlutém paprsku jako trhané záblesky světla. Když přistoupila k čelní stěně skály, viděla temnou postavu, jak slezla po žebříku a lehce seskočila na písek. Ta silueta a ladný pohyb byly nezaměnitelné.

„To jsi ty, Roscoe?“ zavolala Sloane.

„Ne,“ odpověděla Nora. To jsem já.“

Postava ztuhla. Nora postoupila dopředu a podívala se Sloane do obličeje, svítila si na ni baterkou. V jejím výrazu neviděla úlevu, ale šok a zmatení.

„Ty,“ vydechla Sloane.

Nora v jejím hlase slyšela zděšení, dokonce zlost. „Co se to tady, proboha, děje?“ Nora se snažila ovládat svůj hlas. „Jak ses –“ začala Sloane.

„Na něco jsem se tě ptala. Co se to tu děje?“ Nora instinktivně ustoupila o krok. Potom si teprve všimla náhrdelníku, co měla Sloane na krku: velké korále, zjevně prehistorické, které se zlatě třpytily – slídová žluť – ve světle baterky. Když se Nora dívala na ten náhrdelník, to, co v ní doutnalo jako strach, se najednou proměnilo v kruté přesvědčení.

„Tys to udělala, viď?“ zašeptala. „Vstoupila jsi do kivy.“

„Já –“ Sloane se zadrhla.

„Ty jsi schválně vešla do kivy,“ řekla Nora. „Máš vůbec představu, co tomu řeknou v Ústavu? Co řekne tvůj otec?“

Ale Sloane neříkala nic. Jako by stále nedokázala pochopit ani přijmout fakt Nořiny přítomnosti. Tváří se, jako by viděla ducha, pomyslela si Nora. A potom v okamžení pochopila, o co jde.

„Ty jsi nečekala, že mě ještě uvidíš živou, že ne?“ Hlas měla vyrovnaný, ale cítila, jak se po celém těle chvěje. Ale Sloane pořád stála na místě jako přimrazená.

„Dala jsi mi falešnou zprávu o počasí.“

Při těch slovech Sloane vehementně zavrtěla hlavou. „Ne –“ začala.

„Dvacet minut po tom, co jsi sestoupila z hřebene, se rozpoutala ta povodeň,“ skočila jí do řeči Nora. „Veškerá voda z Kaiparowits odtéká tímhle kaňonem. Nad náhorní plošinou byl obrovský mrak, musel tam být. A tys ho viděla.“

„Zpráva o počasí z Page je určitě k dispozici veřejnosti na záznamu. Můžeš si ji prověřit, až se dostaneme zpátky…“

Ale jak Nora poslouchala, najednou se jí v mysli vynořil obraz: Aragon, kterého potopa roztrhala na kusy, když vláčela jeho tělo kolem nemilosrdných stěn štěrbinového kaňonu.

Zavrtěla hlavou.

„Ne, to asi neudělám, myslím, že si raději zkontroluju satelitní zobrazení. A je mi jasné, co objevím: obrovskou bouři s centrem přímo nad náhorní plošinou Kaiparowits.“

Sloane při těch slovech mrtvolně zbledla. Korálky deště jí dopadaly na široké lícní kosti. „Noro, poslouchej mě. Třeba jsem se tím směrem nepodívala. „Musíš mi věřit.“

„Kde je Black?“ zeptala se najednou.

Sloane ta otázka překvapila. „Nahoře ve městě,“ řekla.

„Co myslíš, že mi řekne, až ho budu konfrontovat? Byl tam tehdy s tebou.“

Sloane se zamračila. „Není mu dobře a –“

„A Aragon je mrtvý,“ přerušila ji Nora, nedokázala ovládat svůj vztek. „Sloane, ty ses rozhodla vejít do té kivy za každou cenu. A tou cenou byla vražda.“

To ošklivé slovo viselo v těžkém vzduchu.

„Půjdeš do vězení, Sloane. A nikdy už nebudeš pracovat v oboru. Já osobně se o to přičiním.“

Když Nora upřeně koukala na Sloane, viděla, jak se šok a zmatek v jejích očích začínají proměňovat v něco jiného. „To nemůžeš udělat, Noro. Nemůžeš.“ Mluvila najednou tiše a naléhavě. „Podívej se na mě.“

Na obloze se rozzářil klikatý blesk a téměř bezprostředně po něm zarachotil hrom. V okamžiku se Nora podívala dolů, zaclonila si oči a uviděla matný lesk pistole, kterou měla Sloane zasunutou za páskem. Rychle vzhlédla a uviděla, že ji Sloane pozoruje. Jako by se narovnala, najednou se nadechla. Zaťala čelist. Noře připadalo, že v jejím obličeji překvapení pomalu nahrazuje výraz rozhodnutí. „Ne,“ zamumlala.

Sloane se na ni dívala bez jediného mrknutí.

„Ne,“ opakovala Nora hlasitěji a ustupovala do temnoty.

Pomalu, váhavě spustila Sloane ruku ke zbrani.

V náhlém zoufalém pohybu Nora zhasla baterku a rozběhla se pryč do tmy. Tábor ležel o sto yardů dál – tam ochranu hledat nemohla. Sloane stála mezi ní a městem. A potopa ji odřízla od další strany údolí. Tam, kam běžela, ji čekala jen jedna možnost. Jak utíkala, horečně přemýšlela. Uvědomila si, že Sloane neunese porážku. Když odmítla odejít z Quiviry, aniž by otevřela kivu, dovolí Noře, aby ji odvedla zpátky do civilizace – s hanbou a pokořením – kde bude mít zničený život? Proč jsem ji takhle vyprovokovala? Nora měla na sebe vztek. Jak jsem mohla být tak hloupá? Sama jsem Sloane jasně předestřela možnost volby. Velice efektně si podepsala vlastní rozsudek smrti. Řítila se kolem skalnatého úpatí útesu, jak nejrychleji se odvažovala, mířila k zemnímu sesuvu na vzdáleném konci. Klikaté blesky jí ukazovaly cestu. Škrábala se po hromadě rozbitých balvanů, hledala nějaký úkryt, neodvažovala se rozsvítit baterku, aby neprozradila, kde je. V půli cestě do svahu našla vhodnou prohloubeninu: úzkou, ale dost velkou, aby se tam vešla. Vmáčkla se dovnitř, schoulila se ve tmě, lapala po dechu, snažila se všechno si v hlavě srovnat, zmítala jí frustrace a zoufalství. Rozhlédla se kolem svého úkrytu, podařilo se jí doplazit poměrně hluboko do půdního sesuvu. Ale bylo jen otázkou času, kdy ji Sloane objeví. A Sloane má rezervní pistoli. V myšlenkách se vrátila ke Smithbackovi, který spí ve zdravotnickém stanu, a zlostně sevřela ruce do pěstí. Byl snadný terč. Ale ne, není přece důvod, proč by Sloane do toho stanu šla. A i kdyby ho tam našla, pořád je ještě šance, že ho nezabije. S tou nadějí se Nora musela rozloučit – alespoň dokud nepřijde na to, jak Sloane zastavit. Nějaký způsob musí existovat. Bonarotti a Swire tu někde jsou. Pokud ovšem nejsou se Sloane spolčeni… zavrtěla hlavou, takhle nechtěla spekulovat. Možná by přišla na to, jak se proplížit zpátky do tábora a se Smithbackem se odtamtud dostat. Ale to by znamenalo hodiny obezřele čekat a Sloane tak či onak bude už určitě jednat. Nora věděla, že nemůže vyšplhat nahoru a utéct, když Smithback leží zraněný v údolí. Když se tak krčila ve tmě a uvažovala o svých možnostech, se zoufalou nezvratností dospěla k závěru, že v podstatě nemá možnosti vůbec žádné.

L.

BEIYOODZIN ŠEL PŘES HLADKOU NÁHORNÍ PLOŠINU VYsoko nad údolím Quiviry. Zrovna tam byla v rozpuku druhá, menší bouřka a byla veliká tma. Kameny pod nohama byly mokré a Beiyoodzin se pohyboval velice obezřele. Staré nohy ho bolely a chyběl mu kůň, ten zůstal uvázaný v údolí Chilbah. Stezkou kněžích mohli jít jen ti, kdo mají dvě nohy. Stezka byla vyznačená nepravidelně a vágně – sem tam malá stará hromada kamení – a ve tmě bylo velice nesnadné z cesty nesejít. Beiyoodzin musel využít veškerého umu, aby po ní mohl jenom jít. Už neměl tak dobré oči jako dřív. A velice dobře si uvědomoval, že nejtěžší úsek cesty má teprve před sebou: nebezpečný sestup podél úzkého štěrbinového kaňonu na vzdáleném konci údolí. Přitáhl si promočený kabát těsněji k tělu a šel dál. I když mu to dědeček naznačil, nikdy nevěřil, že Stezka kněžích by mohla být tak náročná nebo tak dlouhá. Po tajné zkratce v údolí Chilbah pokračovala dlouhá a spletitá cesta přes vysokou náhorní plošinu, celé míle se kroutila mezi zakrslými jalovci, suchými naplaveninami a malými strmými průrvami. Přinutil své unavené tělo k rychlejšímu pohybu. Věděl, že je pozdě; možná příliš pozdě. Nedalo se vůbec odhadnout, co se stalo nebo co se děje v údolí Quiviry. Najednou se zastavil. Vzduchem se vznášela vůně: kouř ze dřeva, vlhký popel a ještě něco, z čeho měl malou dušičku. Rozhlédl se v temnotě, oči dokořán, nechal se vést světlem z občasných blesků. Tam to bylo – ve stínu veliké skály, věděl, že to tam bude – pozůstatky po malém ohni.

Rychle se rozhlédl kolem, opatrně se ujišťoval, že je sám; ujišťoval se, že ten, kdo ohýnek rozdělal, už dávno odešel. Potom se sklonil a proséval popel mezi prsty. Vyndal zbytky proužků kořene, spálené a křehké, a znalecky je mnul mezi prsty. Potom svraštil čelo, začal prosívat rychleji, prsty netrpělivě rozhrnoval popel. Jednou rukou něco nahmatal a prudce se nadechl: okvětní lístek – zplihlý a zvadlý. Přiložil si ho k nosu. Vůně jen potvrdila jeho nejhorší obavy: pod těžkou vůní kouře ze dřeva stále ještě byla cítit povíjnice. Vstal a v rozrušení si oprášil prsty o vlhké kalhoty. Jako dítě ve vesnici Nankoweap viděl jednou něco strašného. Hodně starý muž, špatný člověk, jedl zakázanou květinu durman, pod vlivem drogy se rozzuřil, mlátil kolem sebe několikanásobnou silou, než měl normálně. Půl tuctu mladých mužů z vesnice ho muselo krotit. Ale tohle bylo horší. Mnohem horší. Ti, které stopoval, užili durman dávným způsobem, pekelným způsobem. Smíchali ho s houbami psilocybin, pupeny meskalového kaktusu, zakázaným hmyzem. Jsou teď v moci zlého ducha, který jim do těla dodá velikou sílu a do mysli vražednou zuřivost. Nebudou brát ohled na svoji bolest ani na bolest ostatních. Poklekl a stručně a vroucně se v temnotě pomodlil. Potom znovu vstal a vydal se dál dolů po cestě dvojnásobnou rychlostí.

LI.

BONAROTTI SEDĚL APATICKY NA HLADKÉM KAMENI pla netária, opíral se o tvrdou stěnu, lokty opřené o zvednutá kolena. Upřeně se koukal do temnoty za ohnutý šelf, který ukrýval velké město. Údolí bylo temné, nepravidelně je osvětlovaly promodralé vidlice blesků. Jemná vodní záclona přepadávala po celé délce skalního převisu a zahalovala tak vstup do Quiviry. Nebyl důvod opouštět pohodlí suchého města. V podstatě nebyl důvod dělat cokoli, zbývalo jen čekat několik následujících dní v co možná největším pohodlí a s co možná nejmenšími potížemi. Věděl, že by měl pociťovat mnohem větší zklamání. Původně – v prvních okamžicích, když si uvědomil, že v tajné kivě není zlato, ale jenom spousta staré keramiky – byl ohromen a v šoku. A teď, na kraji města, cítil jediné – bolest v kostech. Stejně by to zlato nebylo jeho. Kladl si otázku, proč tak tvrdě pracoval, proč se nechal tak ovlivnit rozrušením toho okamžiku. Jedinou jeho odměnou jsou teď nepřirozeně těžké údy. Pažba velkého revolveru se mu zarývala do pravého boku. Před několika minutami měl pocit, že slyší, jak přes náměstí někdo rychle běží a potom v údolí dole si někdo rozzlobeně s někým povídal. Ale nebyl si jistý kvůli tomu nepříjemně vytrvalému dešti. Měl pocit, že má uši ucpané a hodně ho bolely. Možná si ty zvuky představoval. A další zkoumání ho nikterak nelákalo. S velikým úsilím sáhl do náprsní kapsy pro cigaretu, potom zašátral v kalhotách pro sirku. Věděl, že ve zřícenině je zákaz kouření, ale to mu v tu chvíli bylo naprosto jedno. Kromě toho tušil, že v těchhle věcech bude Sloane tolerantnější, než bývala Nora Kellyová. Kouření byl jediný přepych, který mu v tomhle bohem zapomenutém místě zbyl. A ještě tajná láhev grappy mezi kuchyňskými potřebami. Ale cigareta mu neposkytla žádnou útěchu. Chutnala příšerně, jako karton a staré ponožky. Vyndal ji z úst a pečlivě si ji prohlížel, žhavý konec použil jako světýlko. Potom si ji vložil znovu do úst. Při každém vdechnutí kouře ucítil bodavou bolest v plicích. Zakašlal, uhasil cigaretu prsty a zbytek si schoval do kapsy. Něco Bonarottimu říkalo, že v cigaretě ta chyba není. Vzpomněl si na to, jak vypadal Holroyd těsně před smrtí. Při té myšlence sebou křečovitě trhnul a instinktivně se postavil. Ale při tom prudkém pohybu se mu odkrvila hlava. Tělo se mu rozehřálo a v uších mu podivně hučelo. Opřel se rukou o stěnu útesu. Zhluboka se nadechl, potom ještě jednou. Opatrně se pokusil položit jednu nohu před druhou. Svět jako by se kolem něj točil, znovu se opřel o skálu, aby neztratil rovnováhu. Seděl jenom patnáct minut, maximálně půl hodiny. Co se s ním mohlo stát? Olízl si rty a díval se do středu města. V hlavě ucítil bolestivý tlak, v čelistních kloubech mu tepala rostoucí bolest. Zdálo se, že déšť polevuje, a přece ho jeho vytrvalý monotónní hukot stále více rozčiloval. Vydal se směrem k centrálnímu náměstí, potácel se bez jakéhokoli účelu. Zvedat nohy mu připadalo nanejvýš obtížné. Na ztemnělém náměstí se zastavil. I když to náměstí bylo otevřené, měl pocit, že trojposchoďové bloky místností se tísní ze všech stran, jejich prázdná okna na něj ledově hledí jako oči z lebky. „Je mi špatně,“ řekl suše nikomu určitému.

Zvuk bubnujícího deště byl pro něj mučivý. Jediným jeho přáním bylo uprchnout, najít si někde tmavé a tiché místo, kde by se mohl skrčit a zakrýt si uši rukama. Otočil se pomalu a mechanicky, čekal na další blesk, který mu ukáže město. Žlutá zář krátce osvítila vstup do nejbližšího bloku místností a on se k němu šoural za doprovodu hromu. Ve vchodu se zastavil, najednou jím přes mlhu bolesti projelo znepokojení. Cítil, že pokud si okamžitě nelehne, skácí se na zem. Černota místnosti před ním byla absolutní, tak intenzivní, až se mu zdálo, že se před jeho očima plazí. Bylo to odpudivé a skoro se mu z toho chtělo zvracet. Bonarotti nic takového ještě neviděl a ani si to nikdy nedokázal představit. Možná se mu ale udělalo zle z náhlého zápachu: těžká, odporně sladká vůně květů. Pohupoval se na místě a váhal. Potom ho přemohla závrať, plahočil se dál, pomalu se vytrácel v šeru vstupu do bloku místností.

LII.

SLOANE MHOUŘILA OČI VE SVĚTLE BLESKŮ. DÍVALA SE, jak Nora mizí v bouřce. Určitě má namířeno k sesuvu. Tam nenajde žádný úkryt. Cítila těžkou pažbu zbraně, která se jí tiskla do dlaně. Ale nevyndala ji a ani se nevydala Noru pronásledovat. Zůstala stát a váhala. Prvotní šok z toho, že se Nora objevila živá, z pološera vyprchal a místo něj teď byla v šoku. Nora o ní řekla, že je vražedkyně. Vražedkyně. Takhle o sobě uvažovat nedokázala. Když si v duchu znovu probírala to obvinění, vzpomněla si na výraz Nořina obličeje a cítila, jak v ní doutná hluboká zloba. Zeptala se na zprávu o počasí a ona ji předala, přesně slovo od slova. Kdyby Nora nebyla tak svéhlavá, tak tvrdohlavá, kdyby tak netrvala na tom, aby odešli… Sloane se zhluboka nadechla, snažila se uklidnit. Musí si to všechno pečlivě promyslet, musí jednat uvážlivě. Věděla, že fyzicky ji Nora nemůže bezprostředně ohrozit: Sloane má rezervní pistoli. Na druhou stranu by Nora mohla narazit na Swireho nebo Bonarottiho. Hřbetem ruky si otřela dešťové kapky z čela. Kde je vlastně Swire a Bonarotti? Nejsou ve městě ani v táboře. Určitě nebudou postávat tady někde ve tmě a na dešti. Takový trouba není ani Swire. Nedává to smysl. V myšlenkách se vrátila k jejich úžasnému objevu, který právě učinili. Objev byl dokonce podivuhodnější než samotná Quivira. Objev, kterému se Nora pokoušela zabránit. Při té myšlence ve Sloane znovu začal narůstat hněv. Všechno probíhalo lépe, než kdy vůbec doufala. Všechno, co kdy chtěla, je nahoře v té kivě, čeká to na ni, aby sama objev označila za svůj. Všechna těžká práce byla vykonána. Bonarotti, dokonce Swire se dají přesvědčit. Sloane si poněkud překvapeně uvědomila, že věci zašly příliš daleko na to, aby změnila názor: hlavně po smrti Aragona a Smithbacka. V cestě jí stojí jedině Nora Kellyová. V temnotě se ozvalo slabé zakašlání. Otočila se, instinktivně tasila pistoli. Ten zvuk se nesl ve směru od lékařského stanu. Šla k němu, vyndala z kapsy baterku a tlumila její světlo dlaní. Potom zůstala stát u vstupu, váhala. Musí to být Swire nebo Bonarotti: nikdo jiný už nezbývá. Slyšeli snad Noru? Zaplavil ji pocit hodně blízký panice, sehnula se a vešla dovnitř s pistolí v ruce. K jejímu ohromnému překvapení tam ležel Smithback a spal. Chvilku jen zírala. Potom pochopila. Nora mluvila jen o Aragonově smrti. Nějakým způsobem ona a Smithback přežili. Sloane poklekla, nechala baterku upadnout a opřela se zády o promočenou stěnu stanu. To není fér. Všechno vycházelo tak dokonale. Možná by to s Norou nějak vyřídila. Jenomže i se Smithbackem… Novinář s chvěním otevřel oči.

„Jé,“ se škubnutím zvedl hlavu. „Ahoj. Auvej.“ Sloane se na něj nedívala.

„Před chvílí mi připadalo, že slyším křik. Nebo to byl jenom sen?“ Sloane ho umlčela pohybem ruky s pistolí.

Smithback na ni koukal a mrkal. Potom vytřeštil oči.

„Co je s pistolí?“

„Zavřeš laskavě pusu?“ utrhla se na něj Sloane. „Snažím se přemýšlet.“

„Kde je Nora?“ v obličeji měl podezřívavý výraz.

Nakonec se na něj podívala. A v hlavě jí pomalu dozrával plán. „Myslím, že se schovává na sesuvu na konci kaňonu,“ odpověděla po chvíli. Smithback se pokusil opřít o loket, ale poklesl.

„Schovává? Proč? Co se stalo?“

Sloane se zhluboka nadechla. Ano, pomyslela si, to je jediný způsob.

„Proč se Nora schovává?“ zeptal se Smithback znovu, ostřeji, do hlasu se mu vkrádalo znepokojení. Sloane se na něj podívala. Teď musí být silná.

„Protože ji zabiju,“ odpověděla co možná nejklidněji.

Smithback s bolestí namáhavě dýchal, když se znovu pokusil vstát. „Já ti nerozumím,“ znovu poklesl.

„Asi jsem ještě v deliriu. Připadalo mi, že říkáš, že Noru zabiješ.“

„To jsem taky řekla.“

Smithback zavřel oči a zasténal.

„Nedala mi jinou možnost.“ Snažila se nějak oprostit od toho všeho, zbavit se veškerých emocí. Všechno, celý její život záleží jen na tom, jak tohle zvládne. Smithback se na ni podíval.

„Je to snad nějaká přihlouplá legrace?“

„Žádná legrace. Počkám si tady, až se sem vrátí.“ Zavrtěla hlavou.

„Je mi to vážně líto, Bille. Ale ty jsi návnada. Bez tebe by z údolí nikdy neodešla.“ Smithback vyvinul obrovské úsilí, aby se nadzdvihl, ale znovu se zhroutil a zašklebil se při tom. Sloane si zkontrolovala bubínek, potom ho zasunula zpátky na místo. Zbraň neměla žádnou pojistku a ona jako varování natáhla kohoutek.

„Proč?“ zeptal se Smithback.

„Dost kousavá otázka, Bille,“ řekla sarkasticky, přes veškerou snahu ji znovu zaplavila zlost.

„Ty jsi prostě novinář.“ Smithback na ni upřeně zíral. „Ty nejsi při smyslech.“

„Takovýhle rozhovor mi to všechno usnadní.“

Spisovatel si olízl rty. „Proč?“ zeptal se znovu.

Najednou se k němu Sloane otočila.

„Proč?“ opakovala po něm, hněv v ní narůstal.

„Kvůli tý tvojí ušlechtilý Noře. Noře, co mi každej den čím dál víc připomíná mýho vlastního drahýho tátu. Noře, co chce řídit úplně všechno, do poslední drobnosti a nechat si veškerou slávu jen pro sebe. Noře, co prostě chtěla odejít ze Sluneční kivy. A v ní je mimochodem nesmírně důležitý nález, poklad, o jakým nikdo z vás nemá ani nejmenší tušení.“

„Takže jste našli zlato,“ zamumlal Smithback.

„Zlato!“ odfrkla výsměšně. „Mluvím o keramice.“

„O keramice?“

„Vidím, že nejsi o nic bystřejší než ostatní,“ odpověděla, když v jeho hlase zaslechla nedůvěru.

„Poslouchej. Před patnácti lety Metropolitní muzeum zaplatilo milion dolarů za Euphronios Kráter. To je jeden normální rozbitej řeckej džbán na víno. Minulej měsíc v Sothebys prodali malou rozbitou misku z údolí Mimbres skoro za sto papírů. Nádoby ve Sluneční kivě jsou nejen nesrovnatelně hezčí, ale jsou to jediné nedotčené exempláře vůbec. Ale to Noře nevadí. Řekla mi, že až se vrátíme do civilizace, obviní mě z vraždy a dohlídne na to, abych byla úplně vyřízená.“

Zavrtěla hlavou. „Tak mi řekni, Bille. Ty jsi mazanej soudce humanity. Teď si mám vybrat. Můžu se vrátit do Santa Fé jako objevitelka největšího archeologickýho nálezu století. Nebo se můžu vrátit a čelit ostudě a možná budu i na doživotí za mřížemi. Co mám udělat?“ Smithback neříkal nic.

„No jasně,“ ozvala se Sloane. Není moc na výběr, co? Až se Nora za tebou vrátí, zemře.“

Smithback se najednou zdvihl na jedné ruce. „Noro!“ zaskřehotal co možná nejhlasitěji.

„Nechoď sem! Sloane tu na tebe čeká s –“

Rychlým pohybem mu položila ústí pistole na spánek. Spisovatel upadl, zasténal a zůstal nehybně ležet. Sloane se na něj chvíli upřeně koukala, potom se rozhlédla po stanu. Ve vybavení našla malou lampu na baterie, rozsvítila ji a umístila do vzdáleného rohu stanu. Zvedla svoji baterku a vypnula ji. Tiše rozepnula zip na stanu a vykradla se do temnoty. Stan byl blízko skupiny keřů. Sloane se pomalu a tiše proplížila do křovin, potom se obrátila a lehla si na břicho čelem k němu. Lampa uvnitř vydávala tlumené světlo, příjemné a lákavé. Byla úplně schovaná v temnotě listoví a přitom měla volný výhled na stan. Ať ke stanu půjde kdokoli, jeho silueta se automaticky objeví v tlumeném světle. Až se Nora vrátí pro Smithbacka – a Sloane věděla, že k tomu určitě dojde – její silueta se stane dokonalým terčem. Na chvilku si vzpomněla na Blacka, nemocného a opuštěného, jak na ni čeká v kivě. Pokoušela se připravit na všechno, co přijde. Až udělá, co musí, rychle Noru odtáhne do řeky, během několika vteřin voda odplaví její tělo do mlýnku na maso v úzkém kaňonu na vzdálené straně údolí. A až její tělo vyplaví řeka Colorado, nezbude z něho dost ani na pitvu. Bude to vypadat, jako že Noru spláchla povodeň – což se správně také mělo stát. Nikdo se nic nedozví. A potom samozřejmě bude muset totéž udělat se Smithbackem. Sloane na chvilku zavřela oči, nechtěla na to myslet. Ale už neměla jinou možnost: musí dokončit, co nezvládla povodeň. Oběma lokty se opírala o zem, vyndala revolver a držela ho v obou rukách. Vyčkávala.

LIII.

AARON BLACK LEŽEL V KIVĚ, ZMATENÝ A VYDĚŠENÝ.

Blikavá zář dohasínající lampy pořád ještě osvětlovala stísněný zaprášený prostor. Ale Black rychle zavřel oči, nechtěl vidět zdrcující důkaz svého selhání. Připadalo mu, že od Sloanina odchodu uplynuly už celé hodiny, ale možná to byly jen minuty: nedokázal to odhadnout. Přinutil se otevřít oči. Dělo se něco strašlivého; možná se to blížilo už nějakou dobu a teď, když to horečné kopání vyústilo ve zdrcující zklamání, to na něj nakonec všechno dolehlo. Možná to bylo špatným vzduchem. Musí se dostat ven, nadýchat se čerstvého vzduchu. Sebral v sobě sílu, aby vstal, zapotácel se a cítil, jak mu nohy podklesávají, což ho udivilo. Spadl na záda, ochable máchal pažemi. Kolem něj se kutálela nádoba, zastavila se o jeho stehno, v prachu za ní zůstala pěšinka. Určitě zakopl. Pokusil se vstát a uviděl, jak jeho jedna noha sebou v křečích škube a svaly odmítají poslušnost. Lampa otočená na stranu vytvářela bledou koronu zaplavenou prachem. V době dospívání míval Black občas mučivou noční můru, která se mu pořád vracela: zjistil, že je paralyzovaný a nemůže se ani hnout. Teď cítil, že tu noční můru prožívá. Vypadalo to, že mu všechny údy úplně ztuhly a nechtěly nebo nedokázaly reagovat na jeho pokyny. „Nemůžu se hejbat!“ křičel. A potom si v náhlé hrůze uvědomil, že nemůže ani artikulovat. Vzduch mu vycházel z úst, to ano – odporné prskání, při kterém cítil, jak mu tečou sliny po bradě – ale ani jediné slovo. Znovu se pokusil a zase slyšel ten odporný dusivý nával vzduchu, cítil, že jeho jazyk a rty odmítají tvořit slova. Hrůza se stupňovala. Před jeho očima se ve tmě začaly kroutit postavy podivných tvarů; odvrátil pohled, ale krk se odmítl pohnout. Když zavřel oči, byly ty postavy ještě jasnější.

„Sloane!“ pokusil se zakřičet, upřeně se díval vzhůru do kalné temnoty, bál se i mrknout. Ale teď už z úst nevyšel ani vzduch. A potom lampa znovu zablikala a zhasla. Snažil se křičet, ale nic se nestalo. Sloane mu měla přinést lék. Kde je? Ve tmě ho obklopovaly halucinace. Pokřivená stvoření žvatlala a šeptala; lebky se zuby vykládanými krvavě červenými karneoly se na něj šklebily; slyšel cinkání koster, které neklidně přecházely kivou; plameny se třepotaly a bylo cítit spálené maso; ječeni; oběti, které kloktají vlastní krev. Byla to hrůza. Nemohl zavřít oči a pálily ho tím tlakem zevnitř. Ústa mu zůstala otevřená po výkřiku, který ze sebe nikdy nevydal. Alespoň ještě poznal, že to kolem něj jsou halucinace. To znamenalo, že ještě dokáže rozeznat skutečné od neskutečného… ale jak nevýslovně příšerné bylo necítit nic; už nevědět, kde má složené údy, jestli se znečistil nebo ne; ztratit celkový vnitřní cit pro to, kde se jeho tělo nachází. Panika z paralýzy, která ho děsila v těch nejhorších nočních můrách, ho znovu zaplavila. Nechápal, co se stalo špatně. Je Nora skutečně mrtvá? On sám také umírá v příšerné temnotě téhle kivy? Skutečně s ním Sloane a Bonarotti byli v kivě? Možná šli za Aragonem pro pomoc. Ale ne – Aragon je mrtvý, i Nora. Aragon, Smithback, Nora… a on nese vinu za jejich smrt, jako kdyby stiskl spoušť. Tehdy v údolí nepromluvil. Neovládl svoji touhu po nesmrtelné proslulosti z tohoto největšího objevu. V duchu zasténal: je jasné, že mu nakonec na pomoc nepřijde nikdo. Zůstal sám v temnotě. Potom uviděl další světlo, velice slabé, skoro nerozeznatelné. Doprovázel ho jakýsi šustivý zvuk. Srdce mu poskočilo nadějí. Konečně se vrací Sloane. Světlo sílilo. A potom to uviděl přes film nemoci: oheň, podivně odhmotněný, se pohyboval temnou kivou a rozhazoval kolem sebe jiskry. Tu chodící pochodeň drželo odporné zjevení: napůl člověk, napůl zvíře. Black znovu propadl zoufalství. To nebylo osvobození. Jen další halucinace. V duchu plakal; v mysli lkal, ale oči měl suché, tělo ohnuté a nehybné.

Teď to zjevení mířilo k němu. Ucítil dým jalovce smíchaný se silnou sladkou vůní povíjnice; viděl, jak se blikotavé světlo odráží na černi obsidiánové čepele. Bylo mu divné, odkud se vzalo to stvoření a ta nečekaná vůně. Nepochybně je to následek nějakého groteskního ústupu mysli; nějaká děsivá ceremonie, o které si možná něco přečetl ještě na střední škole, dávno zapomenutá, se teď v deliriu vrátila a děsí ho. Postava se naklonila blíž a on uviděl krví ztuhlou masku z jelenice a v zubatých otvorech žhavé oči. Překvapivě reálné. Chlad čepele na jeho hrdle byl rovněž úžasně reálný. Jen ten, kdo je vážně nemocen jako on, ví, že může mít halucinace s něčím tak… A potom cítil, jak mu tvrdá čepel nože kreslí hlubokou chladnou linku na krku; slyšel pískání vzduchu ze sebe sama, vnímal proud horké krve, který mu plnil průdušnici; a uvědomil si, s nadsmyslovým údivem, že to nakonec halucinace vůbec nebyla.

LIV.

SLOANE ČEKALA, KAŽDÝ SVAL V TĚLE NAPJATÝ, POSLOUchala s velikou soustředěností. Bouřka na chvilku ustala a déšť polevil. Posvítila si na hodinky, přitom tlumila světlo rukou, aby se ve tmě neprozradila. Skoro půl jedenácté. Na obloze se objevily světlé ostrůvky a potrhané mraky pluly přes měsíc v poslední čtvrti. Přesto ale byla tma – dost velká na to, aby někoho napadlo, že se může do tábora nepozorovaně připlížit. Změnila polohu, oprášila si lokty. Znovu si kladla otázku, co se stalo se Swirem a Bonarottim. Nikdo se u vstupu do města neukázal. A v táboře zjevně nejsou. Třeba vůbec z Quiviry neodešli a jsou teď v kivě a starají se o Blacka. V každém případě je moc dobře, že tu nejsou. Nora se nemůže schovávat navždycky. Brzy za Smithbackem přijde. Sloane znovu upřela zrak na slabě ozářený stan. Tábor byl tichý. Dávala si dobrý pozor, aby nedělala zbytečný hluk. Čekala, až uslyší, jak z dálky od rozvodněného potoka chvátá Nora. Uběhlo deset minut, potom patnáct. Měsíc se znovu schoval za roztrhané mraky. Znovu začalo pršet a v dálce bouřilo. Čekat tady s revolverem v ruce bylo těžší, než si představovala. Cítila, jak v ní pomaličku narůstá vztek: částečně na Noru, částečně na otce. Kdyby jí důvěřoval, svěřil jí vedení expedice, nic z tohohle by se nestalo. Potlačila v sobě hrůzu, která ji zaplavovala při představě toho, co se má stát – co je nucena udělat. Přinutila své myšlenky, aby se obrátily na nekonečné divy, které ji čekají v tajném městě. Znovu si připomněla, že jinou možnost prostě nemá. I kdyby se jí podařilo nějak odrazit Nořina obvinění, stejně by ji to navždycky zničilo. A její otec hluboko v srdci bude vědět… Nakonec se dočkala: praskla větvička. Došlápnutí nohy ve vlhkém písku. A potom další; alespoň si myslela, že slyší ještě další přes vzdálené zurčení řeky a jemné bubnování deště. Někdo se plížil ke stanu, a to velice opatrně.

Sloane na okamžik zaváhala; netušila, že Nora má v sobě tolik lstivosti. Ale nikdo jiný by se ke stanu nepřibližoval takhle opatrně. Nadechla se, otevřela ústa, jako by chtěla promluvit. V jednu chvíli ji napadlo, že na Noru zavolá: dá jí ještě šanci, aby zapomněla na Aragona, zprávu o počasí, na všechno. Ale potom si vzpomněla, jak se Nora tvářila – to slovo vražedkyně procedila skrz zuby – a byla zticha. Lehce stiskla .38 mezi palci a prostředníčky, zdvihla ústí revolveru, uvolnila ruce, aby se vyrovnala se zpětným nárazem. Umí dobře střílet, na tuhle vzdálenost rozhodně nemine. Bude to rychlé a patrně i bezbolestné. Během dvou minut bude Nora i Smithback v řece a voda je bude neúprosně unášet k úzké štěrbině na vzdáleném konci údolí. A kdyby něco, může vždycky říci, že střílela na hada. Čekala, revolver namířený. Kroky byly tak tiché, že Sloane nedokázala přesně rozeznat, jestli se blíží nebo vzdalují. A potom se konečně mezi ní a stan postavil stín. Sloane se pomalu nadechla nosem. Stín byl příliš vysoký, aby to byl křivonohý Swire, a příliš malý, aby to byl Aaron nebo Bonarotti. Mohla to být jedině Nora. Stín se lehce přikrčil, když proklouzl kolem boční stěny stanu a u vchodu zaváhal. Sloane pečlivě namířila doprostřed stínu. A bylo to. Zadržela dech, načasovala výstřel mezi údery srdce a stiskla spoušť. Zbraň v jejích rukou sebou pořádně škubla, rána se rozléhala celým kaňonem. Ozvalo se vyjeknutí; zvuk křečovitého kopání; krátké ustupující zaškrábání. Když se jí oči vyjasnily, silueta v kalném světle stanu zmizela a všude bylo ticho. Vyplazila se ze křoví a postavila se. Hotovo. Uvědomila si, že se celá třese, ale nesnažila se to nijak ovládat. Popadla baterku a s revolverem připraveným k výstřelu vykročila. U stanu zaváhala. Nechtěla vidět tu spoušť, jakou její zbraň napáchala. Zhluboka se nadechla a šla dál. Před stanem, na místě, kde čekala, že najde zkrvavené Nořino tělo, nebylo nic. Sloane ochably ruce, byla vyděšená; měla co dělat, aby v ruce vůbec udržela revolver. S hrůzou se podívala na písek před sebou. Je možné, že se netrefila? Byl to prakticky jasný zásah. Že by revolver zanášel? Svítila si kolem sebe, hledala cokoli, co by jí mohlo nějak vysvětlit celou situaci. A potom, v písku na druhé straně u stanu, se v kuželu světla něco objevilo. Kapka husté krve. A vedle ní částečně zkrvavená stopa ve vlhké půdě. Sloane se podívala pozorněji. Ta stopa nepatřila Noře – připadalo jí, že vůbec není lidská. Spíš to vypadalo jako přední tlapa s drápy. Ustoupila, přejížděla baterkou kolem a rozhlížela se. V kuželu světla za sebou uviděla Noru, jak utíká jako o závod přes údolí směrem k ní. Protože měsíc na chvilku vyhlédl mezi dešťovými mraky, Nora si všimla Sloane a hned se zastavila. Potom se velice rychle obrátila a mířila k provazovému žebříku, který vedl do města. Ten výstřel ji přiměl, aby opustila svůj úkryt, ale tím nejhorším možným způsobem. Sloane zdvihla revolver směrem na ni, ale potom sklonila hlaveň. Nora ke stanu nešla. Tak na co tedy vystřelila? Když pomalu přejížděla baterkou po táboře, u nejvzdálenější řady stanů bylo něco jinak. Sloane se nevěřícně zapotácela. Chladné světlo dopadalo na příšerné zjevení. Stálo tam, nahrbené a v hadrech, tiše na ni zíralo. Červené oči jako žhavé uhlíky vyhlížely z otvorů v jelenicově masce. Divoké bílé obrazce namalované na nohou a na rukách byly zastříkané karmínovou krví. Z kožešiny v tom vlhku stoupala pára. Sloane instinktivně ustoupila o krok dozadu, prala se v ní panika a nedůvěra. Tak na tohle vystřelila. Viděla velikou ránu v břiše toho stvoření a ve svitu měsíce se krev černě leskla. A přesto to stálo. A co víc: hrudník se pomalu zdvihal a klesal, na vlastní oči viděla, že žije. I když to pochopila ve zlomku vteřiny, připadalo jí, že se čas zastavil. Slyšela, jak jí pod žebry v divoké kadenci buší srdce. A potom s děsivou a záměrnou zlobou ta obluda udělala krok směrem k ní. V okamžení ji přemohla panika. Zahodila baterku a rozběhla se. V tu chvíli zapomněla na kivu, na potopu, na všechno. Tahle obluda zmasakrovala koně, zohavila Holroydovo tělo… potom myslela na Swireho a Bonarottiho a najednou nabrala ještě větší rychlost. Teď už sotva rozeznávala Nořinu postavu, jak leze po žebříku do města. Sloane upírala oči na žebřík, utíkala, co jí nohy stačily, a snažila se ze všech sil ignorovat příšerné tiché plácavé zvuky toho stvoření s kožešinou, které ji ve tmě pronásledovalo.

LV.

NORA SE PŘEHOUPLA PŘES OKRAJ, VYŠKRABALA SEna nohy a utíkala od kraje útesu. Přeskočila opěrnou zeď a uháněla přes centrální náměstí do hlubší tmy stínu bloků místností. Zastavila se, opřela o zeď a vzlykala. Jakoby z dálky slyšela vytrvalé bušení deště. Nevěnovala tomu žádnou pozornost. V mysli se jí usadil jediný prchavý obraz: Sloane před vchodem do Smithbackova stanu po té ohlušující ráně z revolveru. Našla Billa a zabila ho. Na okamžik ji bolest a zoufalství natolik přemohly, až uvažovala o tom, že prostě vyjde na centrální náměstí a nechá se od Sloane zastřelit. Dunění bouře narůstalo, ozývalo se opakovaně pod rozložitou klenbou. Už jen z toho, že je ve městě, se jí dělalo zle. Pohledem zabloudila nejprve na vzdálenou stěnu náměstí, potom zpátky k blokům místností a obilnicím. A tam černě v černotě zíval chřtán Přístupové cesty. Běžela dozadu na náměstí, opatrně, aby nevířila prach. Třeba se jí podaří Sloane nalákat na Přístupovou cestu, potom ji napadne ze zálohy, vezme jí zbraň… Na chvilku se zastavila a ztěžka dýchala. To je hloupost; propadám panice, špatně se rozhoduji. Přístupová cesta je potenciálně smrtící soutěska, je plná plesnivinového prachu. Další blesk se mihnul na nebi, otočila se a v jeho světle viděla Sloane, jak překračuje konec provazového žebříku na útes, v ruce má pistoli.

„Noro!“ slyšela, jak Sloane divoce křičí.

„Noro, prokristapána, počkej!“ Nora se prudce otočila a utíkala pryč z náměstí, zpátky k zadní zakřivené městské stěně. Další blesk přeťal oblohu a osvítil starodávné město indigovým šerosvitem. O chvilku později zaburácel hrom, téměř okamžitě po něm se ozvalo něco nesmírně nahlas a velice blízko: byl to výstřel. Nora se držela v nejhlubším stínu, pohybovala se, co nejrychleji se odvážila, plížila se kolem kamenné stěny ke staré hromadě odpadků. Dávala si pozor, aby nezakopla o Blackovy nepromokavé plachty, a pokračovala podél kraje města, blížila se k první věži. Od kamene se odrážel zvuk běžících kroků. Nora se rychle schovala za dřevěný žebřík opřený o stěnu věže, snažila se být co možná nejnenápadnější. Ve tmě nebylo možné poznat, odkud se ty kroky ozývají. Potřebovala čas, aby se mohla zamyslet, co udělá. Teď, když je Sloane ve městě, by se jí možná podařilo nějak proklouznout zpátky k žebříku, sestoupit do údolí, vzít Smithbacka a… Znovu ty kroky, tentokrát mnohem hlasitější; hlasité oddechování; a potom od přední stěny věže přicházela Sloane.

Nora se zoufale rozhlédla: hromada odpadků, zadní cestička vede na Přístupovou cestu, stezka po kamenné lavici vede k úzkému kruhu nad údolím. Všechny tři možnosti měly slepý konec. Nebylo kam utéci. Pomalu se otočila směrem ke Sloane, připravena na nevyhnutelné: třesk pistole, náhle bodnutí bolesti. Ale Sloane byla přikrčená dole u věže, zvědavě se rozhlížela kolem předního okraje. Levou rukou si tiskla hrudník, rytmicky jí klesal a zase se zdvihal. Revolver měla skutečně namířený, ale ne na Noru, někam do temnoty náměstí.

„Noro, poslouchej,“ vyštěkla přes rameno. „Něco nás pronásleduje.“

„Něco?“ zeptala se Nora.

„Něco příšernýho.“

Nora se upřeně koukala na Sloane. Co je zase tohle za trik? říkala si v duchu. Sloane zůstala přikrčená, zbraní pořád mířila na náměstí. Na chvilku se podívala na Noru, i v té tmě viděla v těch mandlových očích strach, nedůvěru a počínající paniku.

„Pane bože, podívej se dozadu!“ úpěnlivě prosila Sloane, sama upírala pohled na náměstí. Nora se podívala směrem, odkud přiběhla. V ústech jí vyschlo.

„Poslouchej, Noro, prosím tě,“ šeptala Sloane, snažila se ovládat dech.

„Swire a Bonarotti zmizeli. Myslím, že jsme zbyly už jenom my dvě. A teď nás to pronásleduje.“

„Co nás pronásleduje?“ zeptala se Nora. Ale hned, jak tu otázku vyslovila, uvědomila si, že už zná odpověď.

„Jestli se rozdělíme, je to naše smrt,“ pokračovala Sloane. „Jedinou šanci máme, dokud zůstaneme spolu.“

Nora se dívala do temnoty, přes hromadu odpadků k obilnicím a skrytému chřtánu Přístupové cesty. Snažila se nepropadnout panice. Věděla, že tahle žena je příčinou tragédie celé expedice; způsobila Aragonovu smrt; chladnokrevně zavraždila Smithbacka. Ale teď si nemůže dovolit o tom uvažovat. Je schopná myslet jen na příšerné zjevení, které k ní každou chvíli může přicupkat ze tmy. Město bylo plné různých výklenků, kde by se mohly schovat. Ale schovávat se ve tmě je nesmysl. Byla by jen otázka času, než je skinwalker najde. Potřebovaly nějaké místo, odkud by se mohly bránit, alespoň chvíli. S rozbřeskem se třeba objeví nové možnosti… V tu chvíli si uvědomila, že nemají kam jít.

„Jedině nahoru. Věž,“ řekla.

Sloane se k ní rychle otočila. Otázka se jí vytratila z očí, když se podívala tam, kam Nora – k věži nad nimi. Nora vyšplhala po žebříku na malou střechu druhého patra. Sloane ji následovala a žebřík za sebou skopla dolů. Proběhly nízkým rozpadajícím se vchodem do náruče temnoty velké věže. Nora se uvnitř zastavila, vyndala baterku a svítila do obdélníku temnoty nad nimi. Ten pohled byl příšerný: spousta rozviklaných žebříků, které balancovaly na krajích vyčnívajícího kamene, vedla nahoru do temnoty. Aby se vyšplhala nahoru, musela by jednou nohou nastupovat na výčnělky kamenů ze zdi a druhou na příčle žebříku. Byly tam tři řady žebříků, jeden nad druhým, oddělené od sebe úzkými kamennými lavicemi kolem vnitřních stěn věže. Záměrně to bylo zařízeno tak, aby výstup vzhůru byl velice ošidný. Na druhou stranu ale kdyby se jim podařilo dostat se do citadely na vrcholku, možná by dokázaly skinwalkera odrazit. Anasaziové postavili tuto věž k jedinému účelu: k obraně. Sloane má pistoli. A možná najdou i nějaký úkryt. „Dělej!“ šeptala Sloane důrazně.

Nora vyzkoušela baterku. Svítila už slabě. Ale neměla na výběr: nemohou lézt nahoru v absolutní tmě. Dala si rozsvícenou baterku do kapsy a natáhla se na první příčel žebříku, zkoušela jeho pevnost. Zhluboka se nadechla a položila nohu na první příčel. Druhou šlápla na první výstupek ve zdi. Vyhoupla se. Stoupala, jak to šlo nejrychleji, a snažila se nemyslet na to, jak se pod její vahou žebřík hýbe, skřípe suchou trouchnivinou a jak z něj padá dřevo rozmělněné na prášek. Sloane lezla za ní a křehký žebřík se otřásal ještě víc. Nora se dostala na první plošinu a zastavila, aby popadla dech. Když se skrčila a lapala po dechu, slyšela slabé klepání z vnější strany věže: někdo si přistavoval žebřík ke stěně. Nora okamžitě vyskočila a vydala se dál, Sloane v těsném závěsu za ní. Škrabala se nahoru po rozviklaných příčlích, poslouchala vrzání a praskání dřeva pod nohama. Tenhle žebřík byl nebezpečnější než ten předchozí. Když se blížila k vrcholu, cítila, že žebřík začíná povolovat. Seskočila na druhý šelf, lapala po dechu a plakala. Právě v tu chvíli slyšela dole kroky. Temná postava v okamžení zmizela z obdélníku slabého světla u vstupu do věže. Sloane zaklela. Nora se chvíli nemohla ani hnout, znovu v plné míře zažívala hrůzu ze setkání na opuštěném ranči. Do přítomnosti ji vrátil ohlušující výstřel z pistole. Ozvěna se bláznivě odrážela v těsných prostorech věže. Nora měla srdce až v krku a posvítila dolů baterkou. Ta postava stoupala po prvním žebříku – rychle a jistě. Sloane znovu namířila.

„Šetři si náboje nahoru!“ vykřikla Nora. Pobídla Sloane na třetí a poslední žebřík, který se ve světle baterky zdál velice chatrný. „Co to sakra vyvádíš?“ šeptala Sloane.

Ale Nora dál beze slova lezla po žebříku. Nastal čas využít zoufalé příležitosti. Chytila se pevně kamenného šelfu, natáhla zpátky nohu a co možná nejvíc kopla do druhého příčle. Cítila, jak se otřásl. Kopla podruhé, potom potřetí. Dole slyšela zoufalé škrábání, jak postava balancovala na rozkývaném žebříku. Nora v sobě sebrala veškerou sílu a znovu kopla. Dřevo zapraskalo, žebřík se vychýlil a potom spadl. Nora slyšela zdola tlumený křik. Když se podívala dolů, uviděla, jak skinwalkcr padá. Jako kočka sebou mrskal, lapal po něčem, čeho by se mohl zachytit. Chvíli tam visel, střídavě se ztrácel a znovu objevoval v dohasínajícím světle baterky. Potom se s opatrnou odhodlaností vydal znovu nahoru. Nora kopla ještě jednou, chtěla žebřík shodit úplně, jenomže se ve věži vzpříčil. Vyskočila na třetí žebřík a lezla, ruce a nohy se vzpíraly, když se blížila ke třetímu šelfu a otvoru, který vedl do citadely na vrcholku věže. Po chvíli byla na lavici. Z malého prostoru za ní natáhla Sloane ruku, aby jí pomohla dovnitř. Nora se krčila pod nízkým stropem, přejela baterkou po místnosti. Byla maličká, možná dvakrát šest stop. Malá zubatá díra nahoře vedla na střechu věže. U jedné stěny ležela kostra rozpadlá na jednotlivé kusy. Srdce jí pokleslo, když nikde neviděla kameny ani zbraně – nic, čím by se mohly bránit, kromě těch nepoužitelných kostí. Ale pořád ještě mají revolver.

Nora zastínila světlo baterky a naklonila se přes chladnou tmavou stěnu věže. Ve slabém světle se odrážely červené oči: bylo to zase na druhém žebříku a neúprosně se to blížilo. Stáhla se zpátky do citadely a podívala se na Sloane. Bledý obličej měla ztrhaný strachem a napětím. Pod ním se bledě zlatě leskl náhrdelník ze slídových korálů. Nora přiložila dlaň ke světlu. Nechápala úplně přesně, co se vlastně děje: uvízla tady se ženou, která způsobila smrt jejích přátel, a stvoření z noční můry se k nim blíží. Zavrtěla hlavou, urputně se pokoušela ji vyčistit.

„Kolik nábojů?“ zašeptala a namířila bledé světlo ke Sloane. Sloane mlčky zdvihla tři prsty.

„Poslouchej,“ pokračovala Nora a zřetelně slyšela, jak se jí chvěje hlas.

„Nemáme čas. Zhasnu světlo a počkáme tady u toho otvoru. Až se to k nám přiblíží, namířím na to baterku a ty střelíš. Jo?“ Sloane potlačila zakašlání a přikývla.

„Budeme mít čas tak na jeden dva výstřely.“

Zhasla světlo a společně se vydaly k otvoru z citadely. Při tom opatrném pohybu Nora velice jasně vnímala chladný vzduch, který ve věži proudil, tvrdý kov baterky v ruce, zápach prachu a hniloby z citadely. A zvuk drápů, jak se škrábají po dřevě, byl stále blíž a blíž.

„Připrav se,“ zašeptala.

Čekala chvíli, potom ještě chvíli, slyšela, jak jí tluče srdce a krev rychle tepe v žilách. Potom rozsvítila baterku. A bylo to tam dole. Děsivě blízko. Proti svojí vůli vykřikla a dívala se na zkamenělou postavu: pižmová vlčí kůže, šelmí oči, zmučená kvílící maska.

„Teď!“ vykřikla, i když ji výstřel z pistole přehlušil.

V bledém světle viděla, jak skinwalker sebou cukl k jedné straně, kůže kolem něj divoce zavlála.

„Ještě!“ vykřikla a ze všech sil se snažila mířit paprsek světla na zmítající se postavu. Ozvala se další rána a potom tlumené vytí zdola. V blikotavém světle Nora viděla, jak se ta postava zhroutila a padala dolů, potom ji polkla studna temnoty. Odhodila nepotřebnou baterku do propasti a poslouchala. Ale neozvalo se nic: zasténání ani chraptivé lapání po dechu. Ve slabé záři obdélníku u vstupu do věže hluboko dole nerozeznala žádný pohyb ani zhroucený stín.

„Dělej!“ řekla Sloane, vtáhla ji zpátky do citadely a strkala ji k díře ve stropě. Nora se vyhoupla na střechu. Ustoupila od otvoru, když odtud vycházela Sloane, lapala po dechu a kašlala. Tady nad zříceninami Quiviry bylo chladno a slabě pofukoval vítr. Klenba výklenku byla jen pár stop nad jejich hlavami. Drsná, polámaná. Nora stála bez hnutí, emocionálně a fyzicky vyčerpaná. Věž neměla okapy, střecha končila v otevřeném prostoru. U nohou jí leželo město. Měsíc se pokoušel vyhlédnout z ošklivých, rychle plujících dešťových mraků a byl slyšet šepot deště. Slabé osvětlení, které hned rostlo a hned zase sláblo, zalévalo bloky místností, věže a náměstí přízračnou září. Vlhký vzduch ji pohladil po tvářích, čuchal jí vlasy. Zaslechla slabé zamávání křídel, lehký vítr v údolí. Tam někde v tom údolí leží Smithbackovo tělo. Rychle se otočila ke Sloane. Klečela u otvoru ve střeše, pistoli v pohotovosti a upřeně koukala dolů. Nora přešla k ní a společně v napjatém tichu čekaly. Ale z temnoty dole nebylo slyšet žádný zvuk ani pohyb. Nakonec Sloane vstala.

„Je po všem,“ řekla.

Nora nepřítomně přikývla, pořád se dívala do tmy, myšlenky měla kalné a hlavu plnou starostí. Zdálo se, že uběhlo několik minut, když tam stály bez hnutí, ohromeny z divoké honičky. Nakonec Sloane zasunula pistoli za opasek.

„A co teď, Noro?“ zeptala se chraplavě.

Nechápavě se na ni podívala.

„Právě jsem ti zachránila život,“ pokračovala Sloane pomalu.

„To se snad vezme v úvahu.“ Nora se nedokázala přimět ke slovu.

„Je to pravda,“ řekla Sloane. „Viděla jsem tu bouřku. A Black taky. Ale o té zprávě o počasí jsem nelhala. Nedala jsi mi na výběr.“

V mandlových očích se najednou mihla zloba. „Chtěla jsi všechno opustit, ponechat si veškerou slávu –“ Záchvat kašle jí nedovolil větu dokončit. Nora viděla, jak moc se Sloane snaží mluvit klidně.

„Nejsem pyšná na to, co jsem udělala,“ pokračovala. „Ale muselo to být. Lidé zemřeli pro bezvýznamnější věci, než byl tenhle případ. Chybu jsi udělala ty: chtěla jsi odejít, připravit svět o nejslavnější keramiku, jakou kdy člověk vyrobil.“

„Keramika,“ opakovala Nora.

„Ano. Sluneční kiva byla plná –je plná – černožluté keramiky se slídou. Je to rudná žíla, Noro. Tys to nevěděla. Ani tě to nenapadlo. Ale mě jo.“

„Věděla jsem, že v té kivě není zlato.“

„Samozřejmě, že tam nebylo. Nikdo z nás tomu doopravdy nevěřil. Ale všechny ty staré zprávy nebyly úplně vymyšlené – ne docela. Byla to záležitost překladu.“

Sloane se naklonila dopředu. „Víš, jakou cenu má černožlutá keramika se slídou. Nikdy se nenašly žádné netknuté exempláře. Protože jsou všechny tady. Noro. Pro kmen Anasaziů to byl skutečný poklad. A jsou víc než jenom nádoby. Já je viděla. Vzory jsou úžasné – pomocí piktografů vyprávějí celou historii Anasaziů. Proto je tady shromáždili, tady, a ne jinde: vědění je síla. Jsou odpovědí na všechny veliké záhady jihozápadní archeologie.“

Nora při těch slovech na chvíli ztuhla. Zapomněla na hrůzu a nebezpečí, když pomyslela na velikost takového objevu. „Jestli je to pravda, tak všechny naše ostatní objevy jsou… A potom Sloane zakašlala, utřela si hřbetem ruky ústa. Zdálo se, že ten výstup ji úplně vyčerpal: byla bledá a rychle dýchala. Nora se okamžitě vrátila do přítomnosti. Leze na ni ta nemoc, pomyslela si.

„Sloane, celá zadní část města – hlavně Sluneční kiva – je plná plísňového prachu.“

Sloane se zamračila, jako by pochybovala, jestli slyšela dobře. Prachu?“

„Ano. Ten zabil Holroyda. Skinwalkeři ho používají jako mrtvolný prach.“

Sloane netrpělivě zavrtěla hlavou. „Pokoušíš se mě rozptýlit takovouhle hloupostí? Neodbočuj od tématu. Já mluvím o největším objevu století.“ Sloane na chvíli zmlkla. Potom začala znovu. „Víš, to s tou zprávou o počasí by mohlo zůstat jen mezi námi. Mohly bychom zapomenout na to, co se stalo Aragonovi, zapomenout na tu bouřku. Tenhle objev je větší než to všechno.“

Odvrátila zrak. „Možná nechápeš, co to pro mě znamená – co by to pro mě znamenalo – být jediná objevitelka. Moje jméno by se dostalo do historie vedle Cartera a Wetherilla. Nebýt mě, odešli bychom odtud, keramiku bychom neobjevili, zůstala by tak akorát pro plenění –“

„Sloane,“ řekla Nora, „skinwalkeři nešli po keramice. Chtěli ji před námi ochránit.“

Ale Sloane zdvihla ruku, aby ji umlčela. „Poslouchej mě, Noro. Spolu tenhle obrovský dar dokážeme předat světu.“

Trhaně se nadechla. „Když budu ochotná se s tebou o něj podělit, tak určitě dokážeš zapomenout, co se tu dneska stalo.“

Nora se podívala na Sloane, snědý obličej měla ve svitu měsíce tečkovaný.

„Sloane –“ začala, potom přestala. „Ty to nechápeš, že ne? Já to udělat nemůžu. Už nejde o archeologii.“

Sloane na ni chvíli koukala beze slova. Potom položila ruku na pažbu revolveru. „Jak už jsem říkala. Noro. Nedáváš mi možnost volby.“

„Vždycky máš možnost volby.“

Sloane rychle tasila zbraň, namířila na ni. „Jo. Nekonečná sláva, nebo hanba do konce života? To není volba.“

Chvilku bylo ticho, obě ženy tam stály tváří v tvář. Sloane znovu zakašlala, ostře, trhaně. „Já nechtěla, aby to takhle skončilo,“ řekla klidněji. Ale tys mi dala jasně najevo – buď ty, nebo já. A já mám revolver.“

Nora neříkala nic.

„Tak se otoč. Noro. Jdi ke kraji střechy.“

Sloane mluvila naprosto klidně. Nora na ni zírala. V bledém světle byly jantarové oči tvrdé a suché. S pohledem stále upřeným na Sloane Nora ustoupila o krok dozadu.

„Mám jen jeden náboj. Ale víc nepotřebuju, když na to přijde. Tak se otoč, Noro. Prosím tě.“

Nora se pomalu otočila čelem k noci.

Před ní se rozprostíral volný prostor, velikánská řeka temnoty. Na druhé straně údolí Nora rozeznala temně fialovou barvu vzdálených útesů. Věděla, že by měla pociťovat strach, lítost, zoufalství. A přesto si uvědomovala jen chladnou zlost: zlost na Sloane kvůli její patetické a zkažené ctižádosti. Jeden náboj… napadlo ji, jestli by třeba neměla nějakou šanci uhnout tomu náboji. Napjala tělo, připravena k rychlému pohybu. Sloane za ní se pohnula.

„Sejdi ze střechy,“ řekla.

Ale Nora tam pořád stála, dívala se do noci a naslouchala jí. Bouřka už skončila. Zdola slyšela kvákat žáby, bzučet hmyz, dokonce jak tam nehnutě stála, slyšela i bušení vlastní krve v žilách.

„Radši bych tě nezastřelila,“ řekla Sloane. „Ale když bude třeba, udělám to.“

„Jdi se vycpat,“ zašeptala Nora. „Zkazila jsi celou expedici. A zabila jsi Billa Smithbacka.“

„Smithbacka?“ Sloane se zeptala tak překvapeně, že se Nora otočila. A v tu chvíli uviděla, že se z otvoru ve střeše najednou vyhoupla postava: temná, pocuchaná, vlčí kůže nakřivo na pomalovaném nahém těle. Bledé světlo se lesklo na karmínové skvrně na břiše té postavy.

Sloane se rychle otočila, když se ta věc na ni vrhala s mohutným pomstychtivým zahoukáním. Na revolveru se zatřpytil měsíc – i na noži, který opsal ve vzduchu oblouk, obě postavy se svalily na střechu. Nora klesla na kolena a jako krab se odplazila od kraje, upřeně sledovala boj těch dvou. V nemilosrdném měsíčním svitu viděla, jak ta postava bodala opakovaně Sloane příšerným černým nožem do břicha a do prsou. Sloane vykřikla, zkroutila se, mlátila sebou, v agónii naříkala sopránem. Sloane se s nezměrným úsilím snažila dostat pryč. Napůl vstala, zoufale se ohnala rukou s pistolí, potom ji spustila. Ozvala se strašná rána, potom další Sloanin agonický výkřik. Čepel nože se mihla a revolver nakonec vystřelil. Nůž se rozbil na stovky drobných obsidiánových střepů. Se zavytím se na ni temná postava vrhla. Následovala poslední rvačka, kotouč prachu: a obě postavy potom zmizely. Nora rychle přeběhla ke kraji střechy, v hrůze se dívala, jak obě těla zaklíněná do sebe padají dolů a odrazila se od opěrné zdi, oddělila se od sebe a potom se skutálela do údolí za městem. Než měsíc zašel za mraky, odrazil se od Sloaniny pistole, jak padala do bezedné noci. Nora celá roztřesená odešla od okraje střechy, rozplácla se na zem a ztěžka dýchala. Takže skinwalkera nezabily. Velice rychlým pohybem se dokonale ukryl někde v temnotě ve věži, čekal, až přijde ta správná chvíle, aby zaútočil. Potom napadl Sloane s takovou soustředěností, že to Nora sotva chápala. A teď je ten skinwalker mrtvý. A Sloane také. Ale naprosté hrůze nepropadla kvůli pronásledování do věže, ani kvůli tomu náhlému a strašnému střetnutí na střeše. V tom zoufalém boji si uvědomila jednu věc. Na ranči v Santa Fé před necelými třemi týdny ji přepadly dvě postavy. A to znamenalo jediné. Někde v údolí Quiviry se potuluje ještě jeden skinwalker.

NORA DÝCHALA RYCHLE A TRHANÉ A VYDALA SEk otvoru ve střeše věže. Co možná nejtišeji se spustila do malé citadely. Po čtyřech se přeplazila k okraji místnosti a podívala se přes něj. Ve věži byla tma jako v pytli; cítila prázdnotu pod sebou. Slyšela jenom šum vody v údolí – neutuchající bublání ji dohánělo k zuřivosti a navíc tlumilo další kradmé zvuky. Ruce se jí třásly a hrozilo nebezpečí, že zcela propadne panice. Představa, že bude prakticky poslepu sestupovat celým tím starým labyrintem, ji děsila. Ale ještě hrůznější byla myšlenka, že tam někde ve věži na ni čeká ještě jeden skinwalker. Nemá zbraň a nemůže se nijak bránit, takže věž je pro ni smrtelnou pastí, ze které musí uniknout. Snažila se ze všech sil vyrovnat dech a udržet se při smyslech. Jednu nohu přehodila přes římsu, opatrně přelezla na druhou stranu a nahmatala nohou příčel nejvyššího žebříku. Opatrně postupovala dál, jednou rukou se přidržovala terasy, dokud nedošlápla na pevný záchytný bod. Potom zvlášť opatrně začala sestupovat, jeden stupeň po druhém. Zdola cítila ledový vítr. V jeho poryvech to ve věži praskalo. Kolem ní padaly kamínky. Jak dopadávaly dolů, odrážel se ten hlomoz od stěn a neustále jí to připomínalo, že pod ní se šklebí bezedná propast. Nakonec stoupla na druhou pevnou terasu. Na chvilku se zastavila, znovu se snažila nějak zklidnit dech. Ale zůstat tam a balancovat mezi střechou a podlahou nemohla, tak byla ještě zranitelnější. Tápala ve tmě, až nahmatala horní část druhého žebříku. Znovu začala sestupovat, balancovala mezi skřípajícími dřevěnými příčlemi a kamennými výčnělky. Když se už chystala sestoupit na další terasu, ztuhla. Měla pocit, že něco zaslechla: jemný dutý zvuk kroků. Čekala tam ve tmě a naslouchala. Dál se už nic neozvalo a ona se s úlevou sesula na bezpečnou terasu. Ještě jeden žebřík. Zklidnila se, natáhla se k němu a vyzkoušela ho. A potom zase scházela dolů po jednotlivých stupních. Najednou slyšela hrůzné zapraskání jednoho příčle. Připadalo jí, že se celý žebřík zatřásl. Okamžitě se pustila a posledních deset stop skočila, s mohutným úderem dopadla na kamennou podlahu. Bolest ji bodala v kolenou a kotnících, když se vyškrábala na nohy a klopýtala nízkými dveřmi na přilehlou střechu. Pohlédla se, celá roztřesená námahou a strachem. Ale nikde nic nebylo, město se zdálo dokonale tiché a zcela opuštěné. Musí se dostat do údolí. Tam aspoň možná bude mít šanci. Možná se Sloane mýlila. Možná Swire a Bonarotti žijí. Pokud se jí podaří vydržet někde v úkrytu do denního světla, bude mít lepší šanci je najít. Když jich bude víc, bude to bezpečnější. Možná se jí podaří někde v údolí najít Sloaninu zbraň. A pořád je naděje, i když dost malá, že Smithback nebyl smrtelně raněn… Nora si přejela rukou po obličeji a vzlykla. Teď na to nemůžu myslet. Co nejvíc se přikrčila, přeplížila se přes střechu a podívala se dolů na žebřík opřený o stěnu. Zdálo se, že cesta dolů je volná. Přehoupla se přes okraj, sestoupila dolů, jak nejrychleji se odvážila, potom se zastavila a rozhlédla kolem. Nic. Najednou znovu ztuhla. Město se zdálo být tiché a spící. Měsíc, který se objevoval a zase mizel mezi rychle plujícími mraky, vrhal podivné pruhy světla na bloky místností. A přece instinkty v ní křičely, že něco je špatně. Držela se pořád u zdi věže, opatrně přešla na přední stranu města a vyhlédla za roh. V nárazové záři měsíce se vynořovaly jednotlivé objekty: opěná zeď, ústřední náměstí, přízračné siluety bloků místností. Znovu ji zaplavil pocit, že je bezprostředně něčím ohrožena, instinkty vyzváněly na poplach. A tentokrát si uvědomila, co to je: nárazový půlnoční vítr přinášel slabou vůni povíjnice. Téměř nevědomky ustoupila od věže do temnoty a kráčela po okraji města. Něco ji podnítilo k akci, rozběhla se zoufale a lehkomyslně, nedbala na žádné překážky. V hlavě neměla připravený žádný plán. Cítila jenom zvířecí paniku dostat se pryč: utéct na nejhlubší a nejtajnější místo, které najde. Zastavit se, zaváhat byla přímo výzva k tomu, aby na ni někdo zaútočil. Tmavé uličky, malé hromady trosek, hranaté stavby z nepálených cihel se kolem ní míhaly v bledém měsíčním světle. Najednou se zastavila. Vpravo od ní se krčily nízké obilnice. A přímo před ní byla Přístupová cesta. Věděla, že uvnitř bude tma naprostá. Možná tam by si našla úkryt, možná v blocích místností v samotném tajném městě. Pokračovala dál, potom se zastavila. Pronásledovatel nepronásledovatel, už nikdy nevstoupí na Přístupovou cestu, kde je smrtonosný prach. Odbočila a vrhla se do uličky u obilnic. Když byla v polovině mírné zátočiny, zastavila se u žebříku opřeného o zadní bloky místností. Vyšplhala se po něm co možná nejtišeji do druhého patra. Vyšla na střechu a vytáhla za sebou žebřík. Aspoň to skinwalkera trochu zdrží, získá tak trochu času. Zavrtěla hlavou, snažila se zbavit paniky, myslet jasně. Mraky znovu zahalily měsíc. Bylo slyšet jenom řeku. Quivira byla pod příkrovem temnoty tichá. Nora přešla přes zadní střechy, kolem dlouhé řady pozavíraných dveří. Z úkrytů ve městě vylétali netopýři, třepotali se ve stínech na své cestě do údolí. Až na pár bloků místností od středu města na jeho zadní stranu tvořila většina budov slepé uličky. Napadlo ji, že by se mohla v některém bloku místností schovat, ale od té myšlenky rychle upustila; kdyby zůstala ve městě, byla by jen otázka času, než ji polapí… Lépe je se pohybovat, počkat si na příležitost sejít do údolí. Plížila se kolem řady otevřených vchodů, potom se na rohu jednoho bloku místností zastavila a poslouchala. Tmou se náhle rozlehl zvuk kročejí. Nora se divoce ohlédla; na klenbě se odráželo bublání řeky, téměř se nedalo poznat, odkud ten zvuk vlastně pochází. Šel snad skinwalker za ní kolem obilnic a i teď se krčí někde za ní? Nebo tu někde číhá na náměstí a vyčkává, dokud nedojde k žebříku? Zaslechla další hluk, už ne tak slabý jako ten předchozí. Jako by vycházel zdola, pomyslela si. Odplížila se celá vyděšená ke straně střechy a opatrně vyhlédla přes okraj do tůně temnoty. Prázdno. Vstala, vůně květin teď byla silnější: hodně sytá, sladká, až se jí z toho dělalo špatně. Srdce jí bilo jako o závod. Ucouvla od parapetu a při tom zaslechla, jak si někdo přistavuje žebřík ke stěně. Přikrčila se a schovala u nejbližšího bloku místností.

Přitiskla se ke stěně, lapala po dechu. Ať udělá cokoli, ať se kamkoli hne, vždycky bude v nevýhodě. Skinwalker je rychlejší než ona a mnohem silnější. Ve tmě je jako doma. S příšerným pocitem obklíčení si uvědomila, že se jí nikdy nepodaří z údolí uprchnout. Byla jen jedna možnost, i když ne příliš nadějná. Musí nějak vyrovnat podmínky, omezit ohrožení na minimum. A to znamená najít si zbraň. Uvnitř v místnosti bylo ticho a chladno. Nora se rychle rozhlédla kolem sebe. V jednom rohu byla hromada masek boha války, karmínová ústa pokřivená a poťouchlá ve slabém měsíčním svitu. Ve vzduchu byly cítit krysy a plesnivina. Protáhla se vchodem do další místnosti, tmavší než byla ta předchozí, šla po paměti. Opatrně si našla cestu do třetí místnosti. Paprsek bledého světla sem pronikal trhlinou ve střeše a tam byl: stoh dřevěných kopí s obsidiánovými hroty ostrými jako žiletka. Několik si jich potěžkala, vybrala si dvě nejlehčí a vyšla z místnosti do úzké spojovací chodby. Držela se u zdi a přecházela k další místnosti. Více méně dobře si zapamatovala, kde byla uložena kopí; vzpomněla si také, že tenhle systém místností má vchod vepředu i vzadu. Ale v Quiviře byly celé stovky místností a nemohla si tedy být úplně jistá. Našla dveřní rám, sehnula se a vešla do další místnosti. Tam vzdáleným vchodem pronikalo šedé světlo. Noře se maličko ulevilo, když si uvědomila, že už je určitě blízko přední části stavby. Co možná nejrychleji přeběhla do nejtemnějšího kouta, čekala a naslouchala. Možná ji skinwalker pronásleduje v blocích místností. Položila si kopí na rameno. Ve zpocené dlani jí připadalo malé a nehmotné. Možná byla pošetilá, když se domnívala, že by se mohla nějak zachránit. Ale jediná další možnost byla nedělat nic, v hrůze čekat na nevyhnutelný konec. A věděla, že jakkoli ďábelsky rychlí a silní skinwalkeři jsou, jsou také smrtelní. Napjala se při slabém zvuku kroků v místnosti na druhé straně. Šplouchání řeky tady, uvnitř bloků místností, bylo utlumeno a ona se snažila hodně poslouchat. Ozval se další slabý zvuk. Vůně květin byla udolávající. Nora se snažila zůstat při smyslech, zvedla kopí. Zdálo se, že ve vstupních dveřích se objevil zubatý stín, černý na černém. Nechtěně vykřikla a vší silou hodila kopí. Hned potom uskočila, proběhla vzdálenými dveřmi do poslední místnosti bloku. Neslyšela žádný zvuk, žádný křik; ale měla dojem, že slyšela, jak se kopí zabořilo do masa. Potácela se dál, ven ze dveří na plochou střechu u přední budovy. Neodvážila se zastavit, aby popadla dech, divoce se rozhlížela, kudy se dostane pryč. Najednou za sebou uslyšela škrábání, potom jí na záda spadlo něco těžkého a drsně ji to svalilo na zem. Vykřikla bolestí a překvapením a snažila se vymanit. Těžká kožešina čpící potem a děsivým zápachem hnijících květin jí padla přes obličej. Podívala se na hlavu s maskou za sebou, z jednoho ramena té postavě čouhalo kopí. Paže vyletěla vzhůru a zaleskl se obsidiánový nůž. S velikánským úsilím se překulila na jednu stranu. Po poranění nožem cítila v lýtku spalující bolest. Spadla po hlavě ze střechy bloku místností. Dopadla na hromadu písku, vyškrábala se na nohy a utíkala do ochranného stínu bloků v prvním patře. Uvědomovala si, že při pohybu skučí. V noze jí tepala bolest a cítila, jak jí až na kotník stéká krev. Za sebou slyšela těžký úder, jako by nějaká veliká postava skočila na zem. Přikrčila se ve vchodu nejbližší místnosti. Potom napůl běžela a napůl kulhala řadou chodeb do malé černé komnaty. Mraky zahalily měsíc, ale ona věděla, že za tou komnatou je centrální náměstí. Klekla si do tmy a usilovně přemýšlela. Do nosu ji udeřil odporný zápach krve: určitě má hlubší ránu, než si původně myslela.

Když uslyšela, že někdo běží, hned vyskočila na nohy. Každou chvíli se může měsíc klidně vynořit z mraků. Vysledovat ji podle krvavé stopy by trvalo asi tak třicet vteřin. A potom bude zápach krve nahrazen nádhernou, příšernou vůní květin. Jako na pokyn po stěně místnosti přeplula přízračná aura, když měsíc znovu osvítil město. Nora v sobě sbírala síly k poslednímu běhu přes náměstí k opěrné zdi. Někde hluboko si velmi dobře uvědomovala, že to nezvládne včas. Ale nemohla prostě jen sedět v rohu téhle místnosti jako krysa a čekat na rychlý a brutální konec. Zhluboka se nadechla, potom ještě jednou. Potom se vrhla k východu z místnosti. A ztuhla.

Ve vzdáleném rohu, v hrobovém světle měsíce, ležel Luigi Bonarotti. Skelné oči měl dokořán. Ve slabém světle to vypadalo, že leží v tratolišti krve. Nora si všimla ohavných, příšerných podrobností: odřezané prsty, odervané bosé nohy a částečně skalpovaná hlava. Klesla na kolena a zacpala si ústa. Jako z veliké dálky slyšela, jak skinwalker jde ulicí za bloky místností. Rychle se posadila, podívala se znovu na Bonarottiho. Za pasem měl pořád tu monstrózní pistoli. Bez přemýšlení po ní skočila a vytáhla ji z pouzdra. Magnum Super Blackhawk ráže .44. Otřela si krvavou rukojeť o džíny a když se ještě blíž ozvaly další kroky, cupkala zpátky ke zdi.

Najednou se ve vchodu s děsivou rychlostí objevil skinwalker, tlustá kožešina za ním povlávala. Bílé skvrny na jeho trupu v měsíčním svitu zářily modře a rudé zlobné oči se na ni koukaly zpod škvír v jelenicové masce. Na chvilku se upřeně a beze slova koukal na Noru. Potom s tichým zavrčením skočil dopředu. Zavřela oči proti oslepujícímu záblesku a byla připravená koleny a zápěstími absorbovat zpětný náraz. Ozval se šílený hukot. Pevně zavřela oči a vystřelila podruhé. V uších jí zvonilo, když letěla směrem ke vchodu, potom zakopla, upadla a rozplácla se na ústřední náměstí. Rychle se překulila na záda a namířila pistoli ke vchodu. Bylo neuvěřitelné, že skinwalker tam už byl, krčil se tam a držel za břicho. Slyšela, jak na podlahu dopadá tekutina, když strašlivá zranění na hrudníku a břiše krvácela i přes kožešinu. Narovnal se, podíval se na ni a se zlostným a nenávistným zavrčením skočil. Vystřelila potřetí, přímo do masky a síla kulky postavu zastavila ve skoku, trhla hlavou dozadu a prudce otočila tělo na jednu stranu. Nora si klekla na jedno koleno, znovu vystřelila a pak ještě jednou. Maska se proměnila na mokré cáry, vzduch se naplnil zápachem krve a korditu. Skinwalker sebou házel v prachu, točil se a škubal sebou v horečném tanci, drobné pramínky tepenné krve vystrkovaly v nepravidelných kadencích, z hrdla se mu draly hluboké, vzteklé výkřiky. Ale Nora pořád znovu a znovu tiskla spoušť, už neměla náboje a cvakání nebylo slyšet přes její křik. A potom, po dlouhé době, se rozhostilo ticho. Pomalu, bolestně se postavila na nohy. Popošla o dva kroky k opěrné zdi, zavrávorala a šla zase dál. Potom klesla na zem, pistoli nechala ležet vedle sebe. Bylo po všem. A tam, na kamenném prahu pobořeného města tiše plakala.

LVI.

PO NĚKOLIKA MINUTÁCH SE NORA ZNOVU NEJISTĚ POSTAvila na nohy. Údolí Quiviry bylo zalito mdlým stříbrným svitem. Tmavé drahokamy probleskovaly a pohrávaly si na skvrnité hladině prudké řeky. Starodávné město za ní bylo ponořeno do kamenného ticha. Váhavě jako náměsíčník šla k provazovému žebříku. S velikou námahou slezla dolů, mechanicky, pořád byla ještě v šoku. Když byla dole, podívala se na tábor. Ve zdravotnickém stanu už pohasla lákavá oranžová zář. Nora cítila, jak se jí chce brečet. Dojít k tomu stanu a podívat se dovnitř bylo pro ni nesmírně těžké. Ale potřebovala sama vidět to nejhorší. Popošla o několik kroků, potom se zastavila. Pár stop od úpatí útesu leželo v písku Sloanino tělo polámané a zkroucené. Nora přistoupila o krok blíž. Jantarové oči byly černé a slepé. Písek kolem těla byl nasáklý krví. Nora se otřásla a podívala se jinam, automaticky hledala tělo skinwalkera. Nebylo ho nikde vidět.

V náhlém strachu byla znovu ve střehu. Rozhlédla se pozorněji. V písku asi tak tucet stop od Sloane byla velká pokřivená prohloubenina potřísněná krví. Vedle ležela v písku stříbrná lastura. Ale ne skinwalkerovo tělo. Instinktivně ustoupila o krok dozadu, ruku si dala před ústa, rozhlížela se. Ale nic kromě otevřeného prostranství na úpatí útesu neviděla. Otočila se a utíkala v měsíčním světle k táboru, zabočila ke zdravotnickému stanu, zraněné lýtko protestovalo při každém kroku. Bylo to horší, než se obávala. Stan uvnitř byl roztrhaný na kusy, vybavení a zásoby rozházené, spací pytel rozcupovaný. Všude cákance krve. Ale tělo nikde. Nora teď už stkala hlasitěji, vyšla ven a potácela se v blikajícím světle měsíce.

„K čertu s tebou!“ křičela a pomalu se otáčela do tmy. „Do háje!“

A potom ucítila hubenou, ale neuvěřitelně silnou paži, jak se jí natahuje přes ramena a přikrývá jí ústa a krk. Chvíli urputně bojovala. Potom ochabla, už nemohla dál.

„Tiše,“ zašeptal jí někdo klidně jemným hlasem do ucha.

Stisk povolil a Nora se otočila, oči dokořán údivem. Byl to John Beiyoodzin.

„Vy!“ vyjekla.

Copy toho muže ve svitu měsíce vypadaly jako nabarvené rtutí. Dotkl se prstem svých rtů. „Ukryl jsem vašeho přítele na vzdálený konec údolí.“

„Mého přítele?‘ zopakovala Nora, nerozuměla tomu.

Toho novináře. „Smithbacka.“

„Billa Smithbacka? On žije?“

Bciyoodzin přikývl.

Úleva a nečekaná radost ji zaplavily a stiskla Beiyoodzinovi ruce s nově nalezenou silou.

„Víte, pořád ještě někdo chybí. Roscoe Swire, náš kovboj“

Beiyoodzinův výraz v obličeji ji umlčel. „Ten muž, co se staral o koně,“ řekl, „je mrtvý.“

„Mrtvý? Ale ne, ne Roscoe…“ odvrátila se. Bylo toho moc.

„Našel jsem jeho tělo u řeky. Skinwalkeři ho dostali. Teď musíme jít.“

Pokynul jí, aby ho následovala. Ale ona ho chytila za paži.

„Jednoho jsem nahoře ve městě zabila,“ řekla a snažila se nerozbrečet, chtěla být silná.

„Ale někde je tu ještě jeden. Je zraněný, ale myslím, že ještě žije.“ Beiyoodzin přikývl.

„Já vím. Právě proto musíme hned odejít.“

„Ale jak?“

„Znám tajnou stezku. Chodí po ní skinwalkeři do údolí a z údolí. Je to cesta velice obtížná, ale musíme vás a vašeho přítele dostat odtud.“

Rychle a neslyšně se vydal skvrnitými stíny ven z tábora a dozadu k převislému útesu. Kryti skalnatou stěnu, šli k sesuvu kamenů na vzdáleném konci kaňonu, kde se rozvodněná řeka cpala do užšího štěrbinového kaňonu a mizela v prudkém vodopádu. Zurčení vody tu bylo mnohem hlasitější a celé ústí kaňonu se utápělo v příkrovu mlhy z vody. Beiyoodzin se nezastavil, zmizel v závěsu vlhké mlhy. Nora váhala jen okamžik, pak se vydala za ním. Vyšla na malou svažující se skalnatou římsu. Stezka vyšlapaná ve skále začínala hned za závěsem mlhy a vedla dolů, několik stop nad řvoucí proud. Tady, v úzkém kaňonu, byla odražená měsíční zář matná a Nora opatrně kráčela po kluzké, mechem obrostlé skále. Věděla, že při jediném chybném kroku přepadne přes okraj do prudké řeky, do úzkého labyrintu kamení ostrého jako nůž a byla by to jistá smrt. Po chvíli se stezka vyrovnala na římse. Chladná mlžná tříšť stoupala z řítící se vody, obklopovala ji jako plášť. Neustálá vlhkost tady utvořila bizarní mikroklima pro mechy, převislé květiny a hustou zeleň. Beiyoodzin přešel k jedné straně, rozhrnul závoj bujných kapradin a v šeru za nimi Nora uviděla sedět Smithbacka, pažemi si obepínal tělo a čekal.

„Bille!“ vykřikla, celý udivený vstal a na tváři se mu rozlil radostný úsměv. „Pane bože. Noro, já myslel, že jsi mrtvá.“ Zesláble ji objal, políbil ji a potom znovu a znovu.

„Jak se cítíš?“ zeptala se, dotkla se ošklivého otoku, který měl na čele.

„Měl bych poděkovat Sloane. Ten spánek udělal divy.“

Ale jeho zesláblý hlas a kašel ta slova moc nepotvrzoval. „Kde je? A kde jsou ostatní?“

„Musíme jít,“ řekl naléhavě Beiyoodzin.

Ukázal dopředu a Nora se tím směrem podívala. Viděla matně úzkou stezku nahoru po čelní stěně kaňonu, která se klikatila mezi štěrbinami a skalními vrcholky a rozsedlinami. V bledém světle měsíce vypadala příšerně: neskutečná, přízračná cesta pro duchy, ne pro lidi.

„Půjdu první,“ zašeptal Beiyoodzin Noře. „Potom Bill. A pak vy.“

Chvilku se na ni pátravě díval. Potom se otočil a vydal se vzhůru, těžiště nasměroval ke stěně kaňonu, kráčel po svahu s mrštností na svůj věk překvapující. Smithback se chytil za škvíru, celý se třásl a lezl za ním. Potom šla Nora. Po strmé stezce postupovali pomalu, bylo to namáhavé, pečlivě se vyhýbali kluzkému mechu a řasám. Zdola se ozýval řev vodopádu, ve vzduchu vířily veliké vibrace. Nora viděla, že Smithbackovi sotva stačí síly; každý krok ho stál mnoho sil. O několik příšerných minut později vyšli z mikroklimatu. Kaňon se zužoval ještě víc, měsíc sem nesvítil, takže putování bylo dokonce ještě těžší. Vepředu Nora viděla, že stezka se ostře otáčí a mizí za rohem. V zatáčce byla malá kamenná zídka přes řvoucí proud vody dole.

„Jak to jde?“ zeptala se Smithbacka.

Nejdříve neodpovídal. Potom zalapal po dechu, zakašlal a zvedl oba palce. Najednou se Beiyoodzin zastavil a zdvihl varovné ruku.

„Co je?‘ zeptala se Nora. Znovu jí strachy tlouklo srdce jako o závod. Potom i ona zachytila sladkou vůni povíjnice v osvěžujícím vánku. Beze slova se podívala na Beiyoodzina.

„Co je?“ zeptal se Smithback.

„Jde za námi po cestě,“ řekl Beiyoodzin. Jako by se na jeho ztrhaném, vrásčitém obličeji najednou projevily všechny roky jeho života. Mlčky se vydal dál. Šli za ním, jak mohli nejrychleji. Nora se kousala do rtu, bolela ji poraněná noha.

„Rychleji,“ pobízel je Beiyoodzin. „Nemůže jít –“ začala Nora. Potom se zastavila.

Před nimi se v ostré zatáčce vynořila postava: chuchvalec černé proti matně zářící skalní stěně. Z těžké kožešiny stoupala pára a dolní kraje kožešiny byly potřísněny krví. Udělala jeden šouravý krok směrem k nim, potom se zastavila. Noře bylo ze strachu a hrůzy úplně zle, slyšela skřípavý dech přes krví nasáklou masku. V tom matném světle měla pocit, že rozeznává oči svítící zlostí a bolestí. Nečekaně Beiyoodzin popošel dopředu. Ze skalního výchozu opatrně vstoupil na horskou serpentinu. Skinwalker se na něj díval bez hnutí. Beiyoodzin vyndal svoji lékařskou brašnu, otevřel ji a zalovil v ní. Pohled ze skinwalkera nespouštěl, nasypal malou, téměř neviditelnou linku pylu a kukuřice na úzkou římsu mezi nimi a jemně zpíval. Když se Nora v němé hrůze dívala, skinwalker postoupil o krok k lince z pylu.

Beiyoodzin řekl: „Kishlinchi.“

Skinwalker se zastavil a poslouchal. Beiyoodzin lítostivě zavrtěl hlavou. „Prosím, už ne. Ať to v téhle chvíli skončí.“

Skinwalker pořád čekal. Beiyoodzin před sebou držel orlí pero. „Myslíš, že zlo tě posílilo. Ale ono tě oslabilo. Jsi oslabený a odporný. Zlo je vždycky výrazem nedostatku síly. Žádám tě, buď silný a ukonči to. Tak jedině si můžeš zachránit život, protože zlo samo sebe vždycky nakonec zničí.“

Se zlostným zavytím skinwalker tasil obsidiánový nůž. Postoupil o krok dopředu, překročil pylovou linku a zdvihl nůž, zůstal stát tak, aby dosáhl Beiyoodzinovi k srdci.

„Jestli se se mnou nevrátíš, tak tě úpěnlivě žádám, abys zůstal tady, na tomto místě,“ řekl Beiyoodzin rychle, hlas mu přeskakoval. „Jestli sis zvolil zlo, zůstaň s ním. Vezmi si město, jestli musíš.“

Pokývl hlavou směrem k Noře. „Vem si tyhle outsidery, pokud nic jiného neuspokojí tvůj chtíč po krvi. Ale lidi a vesnici nech na pokoji.“

„Co to říkáte?‘ vykřikl Smithback vyděšeně. Ale zdálo se, že ho skinwalker ani Beiyoodzin neslyší. Starý muž teď vytáhl další tašku, mnohem starší, obnošenou už skoro na tloušťku papíru, kraje zdobené stříbrem a tyrkysem. Nora zírala střídavě na Beiyoodzina a lékařskou brašnu, mísily se v ní pocity zlosti, strachu a zrady. Kradmo položila ruku Smithbackovi na loket, pobídla ho, aby se pomalu vydali po cestě nazpátek, aby se vyhnuli konfrontaci.

„Víš, co je tohle,“ řekl Beiyoodzin. „V téhle tašce je Fáta morgána otců. Nejvzácnější předmět lidu Nankoweap. Kdysi sis ho cenil i ty. Nabízím ti ho jako záruku mého slibu. Zůstaň tady a nech naši vesnici už na pokoji.“

Pomalu, uctivě otevřel tašku, natáhl ruce dopředu, třásly se mu –jestli strachy nebo věkem, to Nora nedokázala rozpoznat.

Skinwaler zaváhal.

„Vem si to,“ zašeptal Beiyoodzin. Postava v kůži se pohnula a natáhla se po tašce, naklonila se. Najednou, rychlostí světla hodil Beiyoodzin otevřenou tašku na skinwalkera.

Zevnitř se zvedl oblak prachu, letěl přímo na masku skinwalkera. Ten zakřičel překvapením a zlostí, otočil se, mohutně tahal za masku, nedokázal udržet rovnováhu. S hbitostí kočky přiskočil Beiyoodzin ze skalního výchozu zpátky na stezku. Skinwalker vztekle kopal, když vrávoral na kraji svahu. Potom se vzteklým zavytím přepadl. Nora sledovala jeho střemhlavý skok do fialových, měsícem zalitých stínů: kožešina se zmítala ve vzduchu, mával končetinami, strhl si masku z obličeje. Výkřik, při němž tuhla krev v žilách, se smísil s řevem vody dole. A potom byl najednou pryč.

Pak se chvilku nedělo vůbec nic. Beiyoodzin se díval na Noru a Smithbacka a smutně pokýval hlavou.

S velikou námahou pomohla Nora Smithbackovi po cestě k Beiyoodzinovi. Stál na horské serpentině, díval se do bezedné propasti.

„Omlouvám se, že jsem vás tak vyděsil, ale někdy nám zbývá jediná ochrana – podvádět.“

S pohledem upřeným dolů chytil Noru za ruku. Ruku měl chladnou, lehkou a suchou jako list.

„A tolik smrti,“ zamumlal. „Tolik smrti. Ale aspoň se zlo samo zničilo.“ Potom se na ni podíval a Nora v jeho očích viděla laskavost a soucit společně s nekonečným smutkem. Chvíli byli zticha. Potom promluvil Beiyoodzin.

„Až budete připravena,“ řekl tichým, jasným hlasem, „odvedu vás k vašemu otci.“

LVII.

EPILOG

Pevným, volným krokem procházeli čtyři jezdci na koních kaňonem známým jako Raingod Gulch. John Beiyoodzin na nádherném plavém koni jel jako první. Nora Kellyová jela za ním, těsně před svým bratrem Skipem. Kolem nich běhal masivní Teddy Bear, zády téměř přejížděl koním po břiše, když je podbíhal. Bill Smithback uzavíral skupinku. Nepoddajné vlasy měl uvězněné pod kovbojským kloboukem z jemné kůže. Vyčerpávající léčba antibiotiky, kterou on i Nora prodělali, skončila před čtrnácti dny, ale kovboj ještě v obličeji neměl zdravou barvu. Na pozdní srpnové obloze v barvě zářivého tyrkysu pluly lehké mraky. Kolem poletovali střízlíci a zvonivě zpívali v maličkém kaňonu. Zurčivý potok ve stínu vonných topolů protékal korytem z jemného písku. Téměř v každém ohybu v kaňonu byly malé výklenky a uvnitř obydlí Anasaziů, každé o dvou nebo třech místnostech, ne víc, ale ve své skromné dokonalosti moc hezká. Nora nechala koně jít, jak mu vyhovovalo, sama se soustředila jen na sluneční paprsky, které se jí opíraly do nohou oblečených v džínách, na bublání vody o kousek dál, na houpavý krok koně. Občas se sama pro sebe usmála, když za sebou slyšela Smithbacka, jak láteří na svého jankovitého koně, který se často zastavoval, aby okusoval trs jetele nebo vršek bodláku a naprosto ignoroval hrozby a klení svého jezdce. Ten člověk to s koňmi prostě neumí. Uvědomila si, jaké štěstí má, že je s ní; jaké štěstí má, že je tady ona sama. V myšlenkách se na chvilku vrátila k tomu, jak se před měsícem probojovávali z divočiny: Smithback byl zesláblý, Noře pomalu ubývaly síly, protože měla plísňovou infekci. Kdyby jim Skip a Ernest Goddard nepřišli na půl cesty naproti s odpočinutými koňmi – a kdyby na ně nečekal motorový člun nebo helikoptéry v Page – s největší patrností by zahynuli. A přece byla doba, kdy si Nora skoro myslela, že by bylo snazší umřít než říci Goddardovi tu zprávu: jak jejich neuvěřitelný nález měl za následek pro něj tak příšernou osobní tragédii. Tady, více než třicet mil severozápadně od zřícenin Quiviry byla krajina jiná – přátelštější, svěže zelená, s hojností vody. John Beiyoodzin se odmlčel při svém dlouhém povídání – během jízdy se častokrát odmlčel, nechával své vyprávění vstřebat. Když jeli dál ve sluneční záři beze slov, Nora se v myšlenkách přenesla od Goddarda ke svému otci a k tomu, co si kousek po kousku složila o jeho poslední cestě tímhle kaňonem. Z Quiviry si vzal jen málo. Nepatřil ke sběratelům trofejí a po svém kopání všechno urovnal tak pečlivě, že by potěšil dokonce i Aragona. Jenže se při tom vystavil působení plesnivinového prachu a bylo mu zle. Vydal se na sever v naději, že najde pomoc, jeho choroba se zhoršila až do takového stadia, kdy už ani nemohl sedět na koni. Nora si v duchu kladla otázku, jak mu asi bylo. Byl vyděšený? Rezignoval? Pamatovala si, jak jí v dětství říkal, že by si přál umřít v sedle. A to se mu splnilo. Nebo skoro: nakonec byl příliš nemocný, aby v sedle zůstal, tak sesedl. Potom koně pustil a čekal na smrt.

„Tělo našel můj bratranec,“ řekl Beiyoodzin, když se zase vrátil ke svému vyprávění. „Leželo v jeskyni na vrcholu jedné menší vyvýšeniny. Leželo tam přibližně půl roku. Kojoti se k němu nedostali, takže zůstalo netknuté.“

„Jak ho váš bratranec našel?“ zeptal se Skip.

„Hledal zaběhnutou ovci. Ve skalním přístřešku uviděl něco barevného, tak tam vylezl, aby se na to podíval.“

Beiyoodzin si odkašlal. Vedle těla ležel poznámkový blok – ten, co ho teď má Nora. Z přední kapsy u košile vykukoval dopis se známkou a adresou. A u něj byla brašna s lebkou pumy vykládanou tyrkysem. Můj bratranec šel do Nankoweap a protože je hodně upovídaný, dověděla se brzy celá vesnice o mrtvém bílém muži v kaňonu na jihu. A podle lebky s tyrkysy poznali, že ten muž našel město, které jsme po mnoho let tajili.“

Na chvilku zmlkl, potom znovu začal vyprávět. „Nebylo to město našich předků. Ti, kdo tu žili, bylo jich jen pár – mezi nimi i můj dědeček – říkali, že je to město smrti, útlaku a otroctví, čarodějnictví a zla. Z naší minulosti se tradují příběhy o lidech, kteří přišli z jihu, zotročili si lid Anasaziů a přinutili ho stavět veliká města a cesty. Ale zničil je tentýž bůh, který jim dal sílu. Většina z těch, kdo do města šli, se vrátila s nemocí duchů a záhy zemřela. To bylo před mnoha a mnoha lety. Od té doby se žádný z našich lidí do města nevrátil. Až teprve nedávno.“

Beiyoodzin si hbitě ubalil jednou rukou cigaretu.

„Objev těla vyvolal v kmeni problém, protože tajemství města leželo u těla toho člověka. Prozradit, že tam leží, by znamenalo zradit tajemství města.“

„Proč jste nezničili ten dopis a zápisník?“ zeptala se Nora.

Zapálil si cigaretu a vdechl dým. Věříme tomu, že je nesmírně nebezpečné zacházet s tím, co náleží mrtvému. „Je to spolehlivý způsob, jak ochořet nemocí duchů. A všichni jsme věděli, na co ten bílý muž zemřel. Tak tam to tělo leželo šestnáct let. Nepohřbené. Prostě se zdálo, že nejjednodušší bude nedělat vůbec nic.“

Beiyoodzin najednou zastavil koně a obrátil se k Noře. „To byla chyba. Protože všichni jsme věděli, že ten nebožtík v jeskyni má rodinu. Že ho někdo miluje, klade si otázku, kam odešel a jestli ještě žije. Bylo kruté neudělat nic. A přece neudělat nic se zdálo nejjednodušší a nejbezpečnější. Ale to, že jsme nic neudělali, vyvolalo drobnou nevyváženost. Ta narůstala pořád víc a skončilo to vaším příchodem a všemi těmi hroznými úmrtími.“

Nora najela se svým koněm k Beiyoodzinovi. „Kdo poslal ten dopis?“ zeptala se tiše. Byla to otázka, která ji pálila celou řadu týdnů.

„Byli tři bratři, žili v trajleru za naší vesnicí se svým otcem alkoholikem. Matka od nich s někým utekla už před lety. Ale všichni ti kluci byli šikovní a všichni získali stipendium na arizonské univerzitě. Kontakt s vnějším světem pro ně byl různým způsobem bolestivý. Dva chlapci se velice rychle vrátili zpátky. Ten svět je sice znechutil, ale poznamenal. Byli nervózní, zlostní, lačnili po bohatství a moci, což ve vesnici, jako je naše, prostě mít nemůžete. Už se nehodili mezi ostatní. Obrátili se k přírodním záležitostem, pátrali po zakázaných znalostech, učili se zakázané praktiky. Našli jednoho starého člověka, velice zlého – byl to bratranec muže, který zavraždil mého dědečka. Pomohl jim, odhalil jim nejčernější ze všech umění. Všichni z vesnice se jim začali vyhýbat a oni zase začali odmítat nás. Časem se vypravili do největšího tabu pro nás všechny – do starých zřícenin – a dychtivě se seznamovali s temnými okamžiky jejich historie, o kterých se v naší vesnici stále vědělo. Třetí bratr dostudoval a vrátil se domů. Stejně jako pro jeho bratry, ani pro něj tu nebyla práce a neměl ani naději, že si něco sežene. Na rozdíl od svých bratrů se obrátil na anglikánskou víru. Opovrhoval naším náboženstvím a naším strachem z nemoci duchů. Považoval nás za pověrčivé ignoranty. Věděl o těle v jeskyni a měl pocit, že je hřích nechat ho tam. Tak to tělo našel, pečlivě sesbíral nebožtíkovy věci, tělo zasypal pískem a postavil kříž. A poslal dopis na obchodní stanici.“

Beiyoodzin pokrčil rameny. „Samozřejmě něco si jenom domýšlím. Nevím přesně, proč ten dopis poslal. Nemohl vědět, jestli se po šestnácti letech vůbec k adresátovi dostane. Nebo ho jenom rozčilovalo to, co považoval za pověrčivost z naší strany. Možná jednal správně, nevím. Ale to, co udělal, znamenalo pro jeho bratry strašlivý zlom. Opili se, potom se pohádali. Obvinili ho z vyzrazení tajemství města okolnímu světu. A dva bratři třetího zabili.“

Beiyoodzin znovu zmlkl. Odbočil s koněm a všichni pokračovali dál v cestě kaňonem, v každé zátočině koně přecházeli přes potok. V jednom ohybu překvapili mezka, přestal pít a utekl od nich po dně potoka, rozstřikoval kolem kaskády vody, jejíž kapky se ve slunci třpytily.

„Ti dva bratři odmítali mít cokoli společného s anglofonním světem venku. Odmítali ale také dobré zvyky. Pekelné město vnímali jako svůj osud. Na základě ústně tradovaných příběhů našeho lidu nakonec našli největší tajemství ze všech – ukrytou kivu – a vešli do ní. Měli se do ní dostat jenom jednou – ne kvůli pokladům uvnitř, samozřejmě, ale kvůli mrtvolnému prachu. Stal se jejich vlastní zbraní strachu a pomsty. Nakonec by opustili kivu, jak náleží.“ Zavrtěl hlavou.

„Chtěli chránit její tajemství – tajemství celého města – za každou cenu. Kromě jména se úplně přeměnili v eskizzi – čaroděje. A tím, že zabili svého bratra, byla jejich proměna dokonána. Aby se z někoho stal skinwalker, musí zabít někoho, koho miluje. To je poslední podmínka.“

„Myslíte, že skutečně měli nadpřirozené schopnosti?“ zeptal se Skip.

Beiyoodzin se usmál. „Slyším ve vašem hlase pochybnost. Je pravda, že zakázané kořeny, které žvýkali, jim dávaly velikou sílu a rychlost, schopnost přijímat bolest a kulky, aniž by něco cítili. Vím, že pro bílé lidi je čarodějnictví jenom pověra.“

Podíval se na Skipa. „Ale čaroděje jsem viděl i v anglofonní společnosti. Místo vlčích kůží nosí obleky. A místo mrtvolného prachu kufříky. Když jsem byl malý kluk, přišli a odvezli mě do internátní školy, kde mě bili za to, že mluvím svým rodným jazykem. Později jsem je viděl mezi našimi lidmi se smlouvami na důlní práce a pronájmy vrtných polí.“

Za další zatáčkou byl malý lesík topolů. Beiyoodzin zastavil a dal jim znamení, aby sesedli z koní. Nechali koním volnost, a ti se popásali na bujné trávě kolem potoka. Teddy Bear vyskočil na velký kámen, natáhl se a shlížel na celý svět jako lev, celý ho pyšně sledoval.

Skip přešel k Noře a chytil ji kolem ramen. „Jak ti je?“ zeptal se a stiskl ji.

„Dobrý,“ odpověděla. „A tobě?“

Skip se otočil, zhluboka se nadechl. „Jsem trochu nervózní. Ale jinak prima. Upřímně řečeno, lepší pocit si nepamatuju.“

„Děkuju ti, že dáš pracky pryč od mojí holky,“ řekl Smithback, přišel k nim volným krokem a přidal se k nim.

Společně se pak dívali, jak Beiyoodzin odvazuje lékařskou brašnu od sedla. Zběžně ji prohlédl, potom pokynul hlavou směrem ke stezce, která vedla do kopce k malému oblému skalnímu úbočí. Nahoře Nora uviděla skalní přístřešek, kde ležela kostra jejich otce.

„To je nádherné místo,“ zamumlal Skip.

Beiyoodzin je vedl vzhůru a přes poslední malou hromádku spadlého kamení. Nora se nahoře zastavila, najednou se zdráhala podívat dovnitř. Otočila se a hleděla na kaňon. Po deštích tu vyrostla spousta různobarevných květin.

Po dlouhém dohadování se dvě děti Padraica Kellyho domluvily, že nechají tělo, kde leží. Bylo v zemi rudých skal, které tolik miloval, s výhledem na jeden z nejkrásnějších a nejodlehlejších kaňonů Escalante. Žádné jiné místo pro pochování nemůže být důstojnější nebo mírumilovnější. Zase ucítila Skipovu paži kolem svých ramen a naposledy se otočila a podívala na skalní přístřešek. V tlumeném světle viděla otcovo sedlo a sedlové brašny pečlivě srovnané u zadní skalní stěny, kůže už byla po těch letech popraskaná a vyrudlá. Vedle nich byla tyrkysová lebka, krásná a přece zlověstná i tady, daleko od příkrovu zla Dešťové kivy. Pod mělkou vrstvou písku spočívaly kosti jejího otce. Na místech, kde vítr písek odvál, byly vidět cáry oblečení, kosti slonovinové barvy, křivka lebky; viděla, že zemřel s pohledem do údolí. Nora se dívala hodně dlouho. Nikdo nic neříkal. Potom pomalu sáhla do kapsy. Mezi prsty svírala malý záznamník: deník svého otce, který od těla sebral čaroděj, jehož zastřelila, a potom jí ho vrátil Beiyoodzin. Otevřela ho a vyndala vybledlou obálku, kterou vsunula mezi stránky: to byl dopis, kterým tohle všechno začalo. Dopis adresoval matce a napsal ho těsně předtím, než vstoupil do města. Ale poslední zápis v deníku Padraica Kellyho byl určen jeho dětem, psal ho po objevení města, přímo na tomhle místě, když umíral. A teď, v přítomnosti otce i Skipa začala Nora předčítat jeho poslední slova. Postoupila kupředu a zastavila se v nohou hrobu. Kříž tam pořád ještě byl, dva zkřížené kusy cedrového dřeva svázané proužkem surové kůže.

Cítila, jak jí Smithback tiskne ruku, a vděčně mu to oplatila. Po hrůze posledních několika dní v Quiviře a dokonce i při svých bolestech a nemoci byl spisovatel vlídný, tichý a vždy nablízku. Doprovázel ji při uctění památky Petera Holroyda v Los Angeles, kde nechala jeho vlastní ohmataný výtisk Vytrvalosti vedle kamene, který označoval hrob.

Jeho tělo nikdy nenašli. Smithback se s ní vrátil na bohoslužbu konanou ve jménu památky Enriquea Aragona na jezeře Powell, když vyjížděli na člunu k místu, kde asi tisíc stop pod vodou leží Aragonův milovaný Chrám hudby. Věděla, že časem se do Quiviry vrátí.

Výborný tým z Ústavu vyzbrojený respirátory a ochrannými oděvy, pořídí opatrně video dokumentaci o celém místě. Sloanin objev – slídová keramika neskutečné krásy a hodnoty – bude v Ústavu pečlivě prostudována a zdokumentována pod vedením samotného Goddarda. A možná časem Smithback skutečně napíše zprávu o expedici – nebo alespoň o části expedice, která Goddardovi nepřinese nesnesitelnou bolest. Zhluboka si povzdechla. Quivira na ni počká. Její umístění nebude nikdy prozrazeno, ani se nestane všeobecně známým místem – to zařídí jedovatý prach.

Téměř všichni, kdo věděli, kde přesně je, s výjimkou obyvatel Nankoweap – jsou mrtví. Ti, co žijí, to zachovají v tajnosti, zná je –.

Nora se dívala, jak se Beiyoodzin sklání nad kostrou, rozvazuje jelenicový váček a sklání hlavu. Mezi prsty měl pyl a kukuřičný prášek, posypal jím tělo a začal jemně, rytmicky zpívat, ve své jednoduché monotónnosti to bylo krásné. Ostatní sklopili hlavy. Když píseň skončila, podíval se Beiyoodzin na Noru. Oči mu svítily, vrásčitý obličej se usmíval.

„Děkuji vám,“ řekl, „za to, že jste mi umožnili tohle uvést do klidu. Děkuji vám za sebe i za náš lid.“

Teď byla řada na Skipovi. Vzal od Nory dopis a otáčel ho v rukách. Potom poklekl, jemně odhrnul písek a zastrčil ho do kapsy košile svého otce. Chvíli zůstal klečet. Potom pomalu vstal a vrátil se k Noře. Nora se zhluboka nadechla, otočila deník na poslední stránku a začala číst.

„Mým nejdražším a nejlepším dětem Noře a Skipovi. Až tohle budete číst, budu mrtev. Onemocněl jsem a obávám se, že jsem se nakazil ve městě, které jsem objevil: ve městě Quivira. I když si nemohu být jist, že se tahle zpráva k vám někdy dostane, musím v srdci věřit, že ano. Protože s vámi chci prostřednictvím deníku naposledy pohovořit.

Je-li to ve vašich silách, nechte velké zříceniny Quiviry nedotčené, ať zastanou neznámé. Je to místo zla. Já už to vím, dokonce i z toho krátkého bádání. Může to být příčina mé smrti, i když nechápu proč. Možná je lepší některé znalosti nechat, jak jsou, zemřít a vrátit se do země, přesně jak to děláme. Mám ke každému z vás jen jednu prosbu. Skipe, prosím tě, nepij. Máme to v rodině a říkám ti, že to nedokážeš ovládnout. Já to taky nedokázal. Noro, tebe prosím, odpusť své matce. Vím, že když jsem s vámi nebyl, dávala mi vinu za všechno, co se stalo. V dospělosti bude pro tebe odpuštění velmi těžké. Ale pamatuj si, svým způsobem měla pravdu, když mě obviňovala. A svým vlastním způsobem tě vždycky hluboce milovala. Tohle je krásné místo na smrt, děti. Noční obloha je plná hvězd; dole zurčí potok; ve vzdáleném kaňonu štěká kojot. Přišel jsem do těchto míst pro bohatství, ale když jsem viděl Quiviru, rozmyslel jsem si to. Nenechal jsem tam po sobě jedinou značku. Vzal jsem odtud jen jedinou věc, ta měla být, Noro, pro tebe jako důkaz, že tvůj otec našel bájné město. Protože právě tam jsem pochopil, poprvé v životě, že svůj skutečny, opravdový úspěch – vás dva – jsem nechal daleko v Santa Fé. Vím, že jsem nebyl zrovna vynikající otec, ani dobrý otec a to je mi skutečně moc líto. Jako otec jsem mohl udělat spoustu věcí, které jsem neudělal. Takže budiž tohle můj poslední skutek, který jako otec udělám. Chci vám říci jediné: oba vás miluju. A budu vás milovat navždycky. Moje láska k vám hoří jasněji než tisíce hvězd na obloze nad mou hlavou. Já možná zemřu, ale moje láska k vám nikdy. Táta

Nora zmlkla a zavřela oči. Celý kaňon jako by se na chvíli ponořil do posvátného ticha. Potom vzhlédla, zavřela zápisník a pečlivě ho položila na zem vedle otce. Obrátila se a uslzeně se usmála na Smithbacka. Potom se všichni čtyři vydali nenápadnou stezkou ke svým čekajícím koním a domů.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai