Chladnokrevná msta

Douglas Preston Lincoln Child

(2004)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Zvláštní agent Pendergast musí pomstít smrt jeho manželky Helen, která byla zavražděna. Odveta však není jednoduchá. Pronásledování těch, kdo jeho ženu zradili, ho z pustých skotských plání zavede do rušných ulic New Yorku až do nejtemnějších bažinatých ramen v Louisianě. Musí se přinutit podrobněji pátrat v Helenině minulosti. Je ohromen, když zjistí, že Helen dost možná napomáhala své vraždě. Když krok za krokem odhaluje celý podvod, pochopí, že spiknutí je mnohem hlubší, sahá do předchozích generací – a všechno, čemu důvěřoval, v co věřil a co chápal, je možná strašlivá lež.Zvláštní agent Pendergast zjistil, že jeho manželka Helen byla zavražděna. Je z toho zlomený a musí se pomstít. Odveta však není jednoduchá. Pronásledování těch, kdo jeho ženu zradili, ho z pustých skotských plání zavede přes rušné ulice New Yorku až do nejtemnějších bažinatých ramen v Louisianě. Musí se přinutit podrobněji pátrat v Helenině minulosti. To, co časem odhalí, jím otřese.

Když krok za krokem odkrývá kořeny složitého komplotu i jeho protagonisty, pochopí, že spiknutí je mnohem hlubší, sahá do předchozích generací a je daleko obludnější, než si dokázal představit – a všechno, čemu důvěřoval, v co věřil a co chápal, je možná strašlivá lež.

Chladnokrevná msta.

Nic není takové, jak se zdá.

DOUGLAS PRESTON a LINCOLN CHILD

jsou spoluautoři populárních románů Relikvie, Dračí hora, Relikviář, Poklad, Bouře, Ledová bariéra, Kabinet kuriozit, Zátiší s vránami, Pekelná síra, Tanec smrti, Kniha mrtvých, Kolo temnoty, Hřbitovní tanec, Horečnatý sen a knihy Kód smrti z nové série.

Prestonova populárně naučná kniha The Monster of Florence je v současné době převáděna do filmové podoby s Georgem Clooneym v hlavní roli. K autorovým zájmům patří koně, sportovní potápění, lyžování a také bádání na pobřeží státu Maine ve starém člunu používaném k lovu humrů.

Lincoln Child, bývalý knižní redaktor, publikoval pět vlastních titulů, které měly obrovský úspěch. Je milovníkem motorek, exotických papoušků a anglické literatury devatenáctého století.

Čtenáři si mohou objednat The Pendergast File, měsíčník „s nezvykle zábavným nádechem“ od obou autorů, na jejich webové stránce www.prestonchild.com. Autoři vítají zájemce na své znepokojivě aktivní facebookové stránce, kam mohou pravidelně psát.

CHLADNOKREVNÁ MSTA

DOUGLAS PRESTON

& LINCOLN CHILD

Přeložila Věroslava Ončáková

BB Art

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2011 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Cold Vengeance

(First published by Grand Central Publishing, New York, 2011)

přeložila © 2011 Věroslava Průchová Ončáková

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-173-5

Lincoln Child věnuje tuto knihu své dceři Veronice

Douglas Preston věnuje tuto knihu Margueritě,

Lauře a Oliverovi Prestonovým

1

Cairn Barrow, Skotsko

Když vystoupali na pusté úbočí Beinn Deargu, kamenná chata Kilchurn Lodge zmizela v temnotě a zbyla po ní jen měkká žlutá zář oken, která zabarvila vzduch prosycený mlhou. Na hřebeni se Judson Esterhazy a zvláštní agent Aloysius Pendergast zastavili, zhasli baterky a poslouchali. Bylo pět hodin ráno, chvíle na hranici rozbřesku; čas pro jeleny, aby začali troubit.

Žádný z mužů nepromluvil. Vítr šelestil v travinách a slabě skučel mezi mrazem narušenými kameny. Muži čekali. Ale nic jiného se nepohnulo.

„Jdeme brzy,“ řekl nakonec Esterhazy.

„Možná,“ zamumlal Pendergast.

Stále čekali, až se mdlé šedé světlo objeví na nejvýchodnějším horizontu a oni uvidí siluetu pustých vrcholů Grampian Mountains, které vrhnou pochmurné stíny na celé okolí. Ze tmy se pomalu vynořovala krajina. Loveckou chatu měli daleko za zády, vížky a ochranné kamenné náspy žíhané vlhkostí obklopovaly masivní a tiché černé jedle. Vpředu se tyčily žulové hradby samotného Beinn Deargu, jehož vrchol zůstal ukrytý vysoko ve tmě. Po úbočích se valil potůček a padal v řadě vodopádů, když si hledal cestu do tmavých vod jezera Duin tři sta metrů hluboko, v chabém světle sotva viditelného. Napravo se rozkládala velká vřesoviště známá jako Foulmire, nad něž úponky mlhy vynášely vzhůru slabý pach tlení a plynů z bažin smíšený s nasládlou vůní kvetoucího vřesu.

Pendergast mlčky přehodil pušku na druhé rameno a pomalu kráčel vzhůru po vrstevnici. Esterhazy šel za ním, nevyzpytatelný obličej zastíněný loveckou čepicí. Když vystoupali výš, přímo před jejich očima se vynořila bažina Foulmire, záludná pustá planina táhnoucí se k západnímu horizontu, ohraničená vodami rozlehlých mokřin Inish zahalenými černotou.

Po několika minutách Pendergast zastavil a zvedl ruku.

„Co je?“ zeptal se Esterhazy.

Pendergast neřekl nic, odpovědí byl úděsný zvuk ze skryté strže, cizí a hrozivý: troubení lesního jelena v říji. Třásl se a řval, ozvěna se rozléhala nad horami a pustými pláněmi jako bezmocný křik zatracence. Byl to zvuk plný zuřivosti a agrese: jak se jeleni potulovali travnatou pahorkatinou a pustými pláněmi, bojovali proti sobě, aby uhájili svůj harém laní.

V odpověď na troubení se ozvalo jedno bližší, od břehu jezera, a poté ještě další ze vzdálené vrásy. Rozptýlená troubení, jedno po druhém, otřásala krajinou. Muži tiše naslouchali, vnímali každý zvuk, určovali jeho směr, hodnotili zabarvení a sílu.

Nakonec Esterhazy promluvil, přes vítr ho bylo sotva slyšet. „Ten ve strži musí být obrovitý.“

Pendergast neodpověděl.

„Měli bychom jít po něm.“

„Ten v Bažině,“ zamumlal Pendergast, „je ještě větší.“

Ticho. „Určitě znáš pravidla chaty, pokud jde o vstup do Bažiny.“

Pendergast jen přezíravě mávl bledou rukou. „Nejsem z těch, kdo se drží pravidel. Ty ano?“

Esterhazy beze slova sevřel rty.

Čekali, šedý úsvit v rozbřesku na východní obloze náhle zrudl a světlo se pomalu rozlévalo po drsné Skotské vysočině. Bažina hluboko dole vypadala jako pustina černých kaluží a proužků blátivé vody, nestabilních močálů a vzdouvajícího se bahniska tu a tam narušeného ošidnými travnatými loukami a kamennými mohylami. Pendergast vytáhl z kapsy malý dalekohled, přiložil ho k očím a pozoroval Bažinu. Trvalo dost dlouho, než ho podal Esterhazymu. „Je mezi druhou a třetí mohylou, asi osm set metrů ke středu. Jelen samotář. Žádný harém.“

Esterhazy zvíře soustředěně pozoroval. „Vypadá na dvanácteráka.“

„Je to třinácterák,“ zamumlal Pendergast.

„Toho jelena ve strži bychom vystopovali bez potíží. Snadno tam najdeme úkryt. Nevím, jestli máme vůbec nějakou šanci ulovit toho v Bažině. Navíc je to dost riskantní, uvidí nás na kilometr daleko.“

„Přijdeme tak, abychom se drželi za tou druhou mohylou, ta bude pořád mezi námi a jelenem. Máme dobrý vítr.“

„I tak je to tam dost nebezpečné.“

Pendergast se otočil na Esterhazyho, několik nepříjemných vteřin hleděl do obličeje způsobného chlapce. „Máš strach, Judsone?“

Esterhazy, na prchavý okamžik šokovaný, odbyl otázku nuceným smíchem. „Jistěže ne. Jen uvažuji o našich šancích. Proč plýtvat časem na zbytečnou honbu po celé Bažině, když na nás čeká stejně dobrý kus dole v rokli?“

Pendergast neodpověděl. Zalovil v kapse a vyndal jednolibrovou minci. „Vyber si.“

„Panna,“ řekl Esterhazy zdráhavé.

Pendergast hodil minci do vzduchu, chytil ji a položil na rukáv. „Orel. Mám první ránu.“

Pendergast scházel po úbočí Beinn Deargu, Esterhazy ho následoval. Nebyla tam žádná cesta, jen kamení, nízká tráva, drobné, divoce rostoucí květiny a lišejník. Když noc ustoupila ránu, mlha nad Bažinou zhoustla, vířila v nižším terénu a zvedala se k pahorkům a mohylám.

Kráčeli tiše a kradmo k okraji Bažiny. Když došli k prohlubenině na úpatí Beinnu, Pendergast gestem naznačil, aby zůstali stát. Jelen byl nadmíru bystrý a muži museli postupovat s maximální obezřelostí, aby je neviděl, neslyšel ani necítil.

Pendergast se plížil k vrcholku prohlubeniny a vyhlédl přes něj.

Jelen stál přibližně tisíc metrů od nich, pomalu mířil k Bažině. Zvedl hlavu a zavětřil. Následoval ohlušující řev, který se nesl ozvěnou a utichl mezi kameny; potom jelen zatřepal hlavou a znovu čichal k půdě, občas ukousl trávu.

„Panebože,“ zašeptal Esterhazy. „To je obr.“

„Musíme si pospíšit,“ zamumlal Pendergast. „Míří hlouběji do Bažiny.“

Vydali se pod okraj prohlubně, drželi se mimo dohled a nakonec stáli za jelenem u malé mohyly. Otočili se a postupovali ke zvířeti ukrytí za pahorkem. Okraje Bažiny po dlouhém létě ztvrdly, muži se pohybovali rychle a tiše, měkké kopečky trávy jim posloužily jako nášlapné kameny, v závětří kopce podřepli. Stále měli příznivý vítr a znovu zaslechli troubení jelena, což znamenalo, že o jejich přítomnosti nemá tušení. Pendergast se zachvěl; ke konci podivně připomínalo lví řev. Pokynul Esterhazymu, aby se držel vzadu, a sám vylezl na hřeben kopce, obezřetně nahlížel skrz popadané balvany.

Jelen stál tisíc metrů od nich, čenich nahoře, neklidně popocházel. Znovu potřásl hlavou, oleštěné parohy se zaleskly. Zvedl hlavu a znovu zatroubil. Třinácterák: skoro třináct metrů paroží. Bylo s podivem, že v tak pozdním období říje nemá pořádný harém. Možná se někteří jeleni prostě narodí jako samotáři.

Stále byli příliš daleko, aby mohli spolehlivě vystřelit. Dobrá rána nestačí; nikdo za žádných okolností nemůže riskovat poranění takového zvířete. Musí mít jistotu, že je zabije.

Připlížil se zpátky po svahu k Esterhazymu. „Je tak kilometr od nás – to je moc daleko.“

„Přesně toho jsem se obával.“

„Je velmi sebejistý,“ konstatoval Pendergast. „Vzhledem k tomu, že ve Foulmire nikdo neloví, není dost ostražitý. Máme protivítr a on odchází směrem od nás – myslím, že ho můžeme stopovat.“

Esterhazy zavrtěl hlavou. „Tam vepředu je dost nebezpečný terén.“ Pendergast ukázal na písčitou plochu přilehlou k jejich úkrytu, ve které byly vidět stopy jelena. „Půjdeme po jeho stopě. Pokud někdo zná cestu přes Bažinu, pak je to rozhodně on.“

Esterhazy zdvihl ruku. „Jdi první.“

Připravili si pušky a vyplížili se směrem k jelenovi. Jelena něco rozptýlilo, nasával vzduch přicházející ze severu, nevěnoval pozornost tomu, co se děje za ním. Čichal a troubil, takže je neslyšel přicházet.

Postupovali s největší opatrností, zastavili se, jakmile zvíře zaváhalo nebo se otočilo. Pomalu se dostali před něj. Jelen dál mířil hlouběji do Bažiny, zjevně soustředěný na pach unášený vzduchem. Přikrčení šli dál v naprosté tichosti, mlčky, jejich oblečení dokonale splynulo s okolní přírodou. Stopa jelena byla stále méně zřetelná, na tvrdší půdě téměř neviditelná, stezka se vinula mezi tůňkami připomínajícími melasu, nestabilním močálem a travnatými plochami. Možná kvůli nespolehlivému terénu, pronásledování, nebo z jiného důvodu jako by napětí ve vzduchu stouplo.

Zvolna se přiblížili na tři sta metrů, z takové vzdálenosti už mohli střílet. Jelen se znovu zarazil, otáčel hlavou a čichal. Velmi nenápadným gestem Pendergast naznačil, aby se zastavili a opatrně se sklonili.

Vytáhl svůj H&H .300, seřídil periskop a pečlivě zamířil. Esterhazy zůstal deset metrů za ním, přikrčený, bez hnutí.

Pendergast se díval periskopem, vlasový kříž zaměřil na zvíře, nadechl se a přiložil prst na spoušť.

Vtom v týle ucítil studenou ocel.

„Promiň, kamaráde,“ řekl Esterhazy. „Drž pušku jednou rukou a polož ji.“

Pendergast poslechl.

„Stoupni si. Nespěchej.“

Pendergast mu znovu vyhověl.

Esterhazy ucouvl a mířil na agenta FBI jeho loveckou puškou. Najednou se zasmál, drsný zvuk se ozvěnou nesl nad pustinou. Pendergast koutkem oka zahlédl jelena. Byl vyplašený a běžel pryč, pomalu se ztrácel v mlžném oparu.

„Doufal jsem, že k tomuhle nedojde,“ řekl Esterhazy. „Katastrofa je, že jsi toho nenechal ani po dvanácti letech.“

Pendergast nijak nereagoval.

„Nejspíš si lámeš hlavu, o co vlastně jde.“

„Ani ne,“ odpověděl Pendergast nevýrazným hlasem.

„Já jsem ten člověk, kterýho hledáš: neznámej chlápek v projektu Aves. Ten, jehož jméno ti Charles Slade odmítl prozradit.“

Žádná reakce.

„Vysvětlil bych ti to podrobněji, ale co to má za smysl? Je mi líto, že to musím udělat. Chápeš jistě, že v tom není nic osobního.“

Stále žádná reakce.

„Pomodli se, bratře.“

Esterhazy zvedl pušku, zamířil a stiskl spoušť.

2

Ve vlhkém vzduchu zaznělo sotva slyšitelné cvaknutí.

„Sakra!“ procedil Esterhazy mezi zuby, otevřel závěr, vyhodil špatný náboj a vsunul nový.

Cvak.

Pendergast v mžiku vyskočil na nohy, popadl pušku a zamířil na Esterhazyho. „Tvoje nepříliš důmyslná lest nevyšla. Podezírám tě od chvíle, kdy jsi mi napsal dost kostrbatý dopis, v němž ses ptal, jaké střelné zbraně si vezmu s sebou. Obávám se, že střelivo ve tvé pušce je upravené. A tak se všechno vrací na začátek: od slepých nábojů, kterými jsi nabil Heleninu pušku, ke slepým nábojům, které máš teď v pušce ty.“

Esterhazy stále manipuloval se závěrem, jednou rukou horečně vyhazoval poškozené náboje, druhou šátral v torně a hledal nové střelivo.

„Přestaň, nebo tě zabiju,“ varoval ho Pendergast.

Esterhazy ho nebral na vědomí, vyndal poslední náboj a do zásobníku vložil jiný.

„Výborně. Tohle je za Helen.“ Pendergast stiskl spoušť.

Zaznělo tlumené cvaknutí.

Okamžitě pochopil situaci a vrhl se do úkrytu tam, kde skála vyrůstala ze země. Když Esterhazy vystřelil, ostrý náboj se odrazil od překážky, vzduchem létaly úlomky kamene. Pendergast se v úkrytu přikrčil, odhodil pušku a vytáhl Colt .32, který si s sebou vzal jako rezervu. Vstal, zamířil a vystřelil, ale Esterhazy se už stačil ukrýt za malou vyvýšeninu a palbu opětoval. Trefil se do kamenů těsně před Pendergastem.

Teď byli v úkrytu oba, každý na jedné straně. Esterhazyho smích se rozléhal po krajině. „Tak to vypadá, že ani tvoje nepříliš důmyslná lest nevyšla. Myslel sis, že tě tady nechám s funkční zbraní? Promiň, kamaráde, vyndal jsem z ní úderník.“

Pendergast ležel na boku přitisknutý ke kameni a ztěžka dýchal. Dospěli do mrtvého bodu – každý na jedné straně malé vyvýšeniny. To znamenalo, že ať se nahoře jako první objeví kterýkoli z nich…

Pendergast vyskočil na nohy a jako pavouk se vydrápal po straně vzhůru. Na vrcholek vystoupil ve stejném okamžiku jako Esterhazy a oba se tak dostali do nechtěného sevření, zápolili, potom se skutáleli po kamenech. Pendergast odstrčil Esterhazyho a vytasil dvaatřicítku, ale ten po ní sekl hlavní své pušky, zbraně zařinčely jako meče a obě současně vystřelily. Pendergast jednou rukou popadl hlaveň Esterhazyho pušky a oba se o ni začali prát. Pendergast odhodil pistoli a oběma rukama se pokusil pušky zmocnit.

Zápolení pokračovalo, čtyři ruce na jedné zbrani se kroutily a tloukly. Snažili se jeden druhého setřást. Pendergast se v předklonu zahryzl do ruky protivníka. Esterhazy zařval a zaútočil na agenta hlavou, srazil ho a brutálně kopl do boku. Jak byli do sebe zaklesnuti, oba znovu upadli na mrazem rozrušené kameny a potrhali si oblečení.

Pendergast s rukou na spoušti sebou škubal a kroutil se, znovu střílel a zase vyprázdnil zásobník. Odhodil zbraň a zasadil Esterhazymu ránu pěstí do lebky ve chvíli, kdy máchl puškou jako palicí a praštil Pendergasta do hrudi. Agent pažbu popadl a pokusil se mu ji znovu vytrhnout, ale Esterhazy s ním nečekaně škubl a surově ho kopl do obličeje; skoro mu zlomil nos. Krev stříkala na všechny strany. Pendergast upadl, zatřásl hlavou, snažil se jasně uvažovat, ale Esterhazy se na něj vrhl a ještě jednou ho uhodil pažbou do obličeje. Přes mlhu a krev viděl, jak Esterhazy šátrá v torně po nábojích a nabíjí.

Odkopl ústí pušky směrem vzhůru a uhnul stranou, když vyšel výstřel, popadl svou zbraň z místa, kam ji předtím odhodil, překulil se a palbu opětoval. Ale Esterhazy se už doškrábal za mohylu.

Pendergast využil chvíle klidu, vyskočil a utíkal z kopce, několikrát se otočil a vystřelil. Přikoval Esterhazyho k zemi a sám se hnal pryč. Když se dostal k úpatí vrchu, vyrazil do Bažiny směrem k prohlubni, kde ho hned obestřel vír husté mlhy.

Tam zaváhal, obklopen nestabilním bahnem. Půda pod nohama se podivně chvěla jako rosol. Špičkou boty zkoumal terén, narazil na pevnější zem a postupoval hlouběji do močálů, šlapal na malé vyvýšeniny a kameny, snažil se vyhnout záludným nestabilním tůním a současně se co možná nejvíc vzdálit od Esterhazyho. Od mohyly slyšel několik zbloudilých výstřelů. Esterhazy střílel nazdařbůh.

Pendergast změnil směr o třicet stupňů a zvolnil krok. Za podivnou mohylou z polámaného kamení byl malý úkryt; jedinou jeho ochranou bude mlha. To znamenalo držet se při zemi.

Pokračoval rychlostí, jakou mu opatrnost dovolila, často se zastavoval a nohou zkoumal terén. Věděl, že Esterhazy půjde za ním; ten chlap nemá na výběr. A navíc je vynikající stopař, možná dokonce lepší než sám Pendergast. Za chůze vyndal z tašky kapesník a přitiskl si ho k nosu, chtěl zastavit krvácení. Cítil, jak se mu o hrudník tře zlomené žebro, výsledek divokého zápasu. Beze slov káral sám sebe za to, že těsně před odchodem nezkontroloval svou pušku. Zbraně byly zamčené v oddělené místnosti v chatě, jak vyžadovala pravidla. Esterhazy se musel nějakou lstí k té jeho dostat. Vyndat úderník trvá minutu dvě. Podcenil soupeře a už to nikdy neudělá.

Náhle se zastavil, prohlížel terén: na malém štěrkovitém kousku půdy uviděl stopu jelena, kterého vyplašili. Pozorně poslouchal s pohledem upřeným tam, odkud přišel. Mlha z Bažiny stoupala v roztřepených pásech, které střídavě zakrývaly a odhalovaly výhled na nekonečná vřesoviště a vzdálené hory. Mohylu, na níž spolu muži bojovali, zahalila mlha. Pendergast svého pronásledovatele nikde nespatřil. Temně šedé světlo dopadalo na vše kolem, od severu postupovala tma, tu a tam narušená světlem blesku – blížila se bouře.

Pendergast nabil colt a kráčel stále hlouběji do Bažiny, šel po sotva patrné jelení stopě. Zvíře opatrně našlapovalo po neviditelné stezce, kterou znalo jen ono samo, rafinovaně kličkovalo mezi nestabilními bažinatými úseky a tůněmi, které dokáží stáhnout člověka pod hladinu.

Ještě to neskončilo. Esterhazy ho zuřivě pronásledoval. Výsledek je nasnadě: jeden z nich se odtud nevrátí.

3

Pendergast stále sledoval slabou stopu jelena, jak se proplétal po pevné zemi mezi nestabilními mokřinami. Když se bouře přiblížila, obloha potemněla a vzdálený hrom zaburácel nad vřesovišti. Agent hbitě kráčel dál, zastavoval, jen aby kontroloval, kudy jelen postupoval. Bažina je v tomto ročním období obzvláště nebezpečná, během dlouhého léta narostla vysoká tráva a překryla mnohé tůně nestabilního bahna, vytvořila klamný krunýř, který se pod vahou člověka proboří.

Zablesklo se a začalo pršet, z olověného nebe padaly těžké kapky. Zvedl se vítr, šelestil nad vřesem a z mokřin Inish s sebou odnášel nakažlivý pach na západ: rozlehlá vodní hladina, místy pokrytá rákosem a orobincem, se pohupovala. Skoro dva kilometry sledoval stopu. Pozvolna ho dovedla na vyvýšený a pevnější terén a potom – přes nečekanou trhlinu v mlze – Pendergast náhle uviděl zříceninu. Proti obloze na samém vrcholku svahu stála stará kamenná ohrada a salaš, kterou nárazově osvětlovaly blesky. Za kopcem se táhly hrbolaté okraje močálů. Pendergast prozkoumal zlomený hlodáš a poznal, že jelen prošel přes ruiny a potom pokračoval dál k rozlehlé bažině na vzdálené straně.

Vystoupal na kopec a rychle si prohlédl zříceninu. Chatrč neměla střechu, kamenné stěny byly pobořené a porostlé lišejníkem, vítr sténal a pískal mezi nakupenými troskami. Na druhé straně se kopec svažoval do bažiny skryté tmou a mlžným oparem.

Zřícenina na vrcholu skýtala ideální obrannou pozici s volným výhledem do všech stran: dokonalé místo, odkud je možné ze zálohy napadnout pronásledovatele, nebo odolávat útoku. Z jakéhosi důvodu Pendergast prošel kolem a dál pokračoval z kopce k mokřinám Inish. Opět rozpoznal jelení stopu a chvilku byl zmatený; zvíře patrně mířilo do slepé uličky. Dozajista už mu Pendergastovo sledování hodně vadilo.

Agent se vracel zpátky po okraji močálu k místu hustě porostlému rákosím, na němž viděl naplavenou zeminu s kamením, která pomalu ustupovala do vody. Rada ledovcových kamenů očividně skýtala malý, ale zcela evidentní úkryt; zůstal stát, vyndal bílý kapesník, ovinul jím jeden kámen a položil ho na pečlivě vybrané místo za balvany. Potom šel dál. Za výběžkem našel, co hledal: docela plochý kámen hned pod hladinou obrostlý rákosím. Viděl, že tudy šel i „jeho“ jelen směrem k rozlehlým močálům.

Přírodní úkryt by jen sotva mohl poskytnout útočiště a už vůbec nebylo vhodné pokoušet se odtud bránit. Právě proto mu postačí.

Pendergast se opatrně brodil ke kameni, pečlivě se vyhýbal bahnisku. Stál mezi rákosím, kam na něj nebylo vidět. Přikrčil se a čekal. Blesk proťal oblohu, po něm uhodil hrom; z bažin se valila mlha, dočasně skryla zříceninu na vrcholku kopce. Esterhazy nepochybně zanedlouho dorazí. Konec je na dohled.

Judson Esterhazy zůstal stát, aby prohlédl terén. Natáhl ruku a ohmatal štěrk odhrnutý ke straně cesty, kudy šel jelen. Otisk Pendergastovy boty byl mnohem méně zřetelný, i tak jej ale viděl na půdě a v polehlých stvolech trávy opodál. Ten chlap neriskoval, dál následoval jelena po klikaté stezce přes Bažinu. Důmyslné. Nikdo by se do těch míst neodvážil vstoupit jen tak, ale jelen je stejně dobrý průvodce jako kdokoli jiný. Jakmile se přiblížila bouřka, mlha zhoustla; snesla se tma a on byl rád, že má baterku. Prohlížel stezku a svítilnu pečlivě stínil.

Pendergast měl zcela zjevně v úmyslu vlákat Esterhazyho do Bažiny, aby ho zabil. Přes všechnu okázalost příslušníka jižanské aristokracie je Pendergast nejhouževnatější muž, jakého kdy potkal, a také pěkný neřád.

Blesk osvítil pusté planiny a on trhlinou v mlze uviděl kostrbatý obrys zříceniny na vyvýšenině vzdálené necelého půl kilometru. Zastavil se. Tohle místo se mu jevilo jako dost logické, aby se tam Pendergast ukryl a čekal. Proto tam půjde a přepadne útočníka v záloze… Ale už když zkušeným zrakem bloumal po celém místě, uvažoval o tom, že Pendergast je příliš lstivý, aby zvolil tak předvídatelný postup.

Esterhazy nemohl předpokládat vůbec nic.

V téhle pusté krajině není snadné nalézt skrýš, ale když si všechno časově rozvrhne, mohl by využít hustou mlhu, která postupuje od močálů, a ukrýt se v ní. Právě v tu chvíli mlžná stěna vše zastřela a on se ocitl v bezbarvém světě nicoty. Utíkal vzhůru ke zřícenině, po pevnější půdě se dokázal pohybovat rychle. Asi sto metrů pod vrcholem obešel kopec, aby se přiblížil z nečekaného směru. Pršelo o poznání víc, ale burácení hromu ustoupilo nad vřesoviště.

Přikrčil se, a když mlha na okamžik ustoupila, letmo pohlédl na trosky nahoře. Po Pendergastovi nebylo ani památky. Když mlha znovu zhoustla, s puškou v ruce se vydal vzhůru po úbočí až ke staré kamenné ohradě. Šel dál, přikrčený, dokud mu další trhlina v mlze nedovolila upřít pohled na mezeru mezi kameny.

Ohrada byla prázdná. Ale za ní stála chatrč bez střechy.

Blížil se k ní podél ohrady, přikrčený za zdí. Zanedlouho už byl opřený o omšelou stěnu chatrče. Přikradl se k otevřenému oknu, čekal na další proluku v mlze. Zvedl se vítr, kvílel mezi kameny a přehlušil slabé zvuky pohybu, když se připravoval: a potom, když byl vzduch o něco průhlednější, se otočil k oknu a máchl puškou z rohu do rohu místnosti.

Byla prázdná.

Přeskočil parapet, uvnitř se přikrčil a úporně přemýšlel. Jeho podezření se potvrdilo – Pendergast nepostupoval předvídatelně. Nevyužil strategické převahy. Ale kam odešel? Potichu zaklel; od Pendergasta lze očekávat pouze nečekané.

Přiblížila se další clona mlhy a Esterhazy toho využil, aby prohlédl území kolem chatrče. Hledal Pendergastovy stopy. S potížemi je našel: rychle mizely v hustém dešti. Pokračoval po vzdálené straně kopce k mokřinám dole, prolukami v hustém oparu zběžně pohlédl na krajinu. Byla to svým způsobem slepá ulička – dále se rozprostírala pouze mokřina Inish. Takže Pendergast se ukryl někde na jejím okraji. Esterhazy cítil, že ho zachvacuje mírná panika. Skrze potrhané cáry mlhy pozoroval území; je jisté, že ten chlap nebude ukrytý v rákosí a orobinci. Ale všiml si výběžku půdy, který mizel v mokřině; vyndal kapesní dalekohled a sledoval pár ledovcových balvanů, dost velkých, aby se za nimi schoval člověk. A pak to uviděl: sotva patrnou bílou skvrnu za jedním kamenem.

Odhadl to dobře: využil jedinou skrýš a čekal v záloze, až kolem něj Esterhazy půjde po stezce, kterou sám vyšlapal.

Takže zase: nenápadná věc. Esterhazy hned věděl, jak agentovi zkřížit plány.

Vlídná mlha se vrátila; zamířil dolů a zanedlouho byl zpátky mezi zlověstnými močály Bažiny, kráčel v dvojitých šlépějích – Pendergastových a jeleních. Když dorazil na okraj mokřiska, zjistil, že přešel od jednoho kopečku na druhý přes nestabilní plochy močálu. Znovu se dostal na pevnější půdu a pokračoval po stezce na místo, odkud bude moci dobře střílet za kameny, kde je Pendergast ukrytý. Zaujal pozici, přikrčený za kopečkem čekal, až se mlha rozestoupí, aby mohl vystřelit.

Uplynula minuta; mlha se rozestoupila, viděl tu bílou skvrnu tam, kde se ukrýval Pendergast; připadalo mu, že je to kousek košile, dost velký, aby se do něj trefil. Zvedl pušku…

„Pomalu vstaň,“ uslyšel za sebou odhmotněný hlas; skoro jako by vycházel přímo z mokřiny.

4

Esterhazy ztuhl.

„Vstaň s puškou v levé ruce, pěkně od těla.“

Esterhazy se nemohl ani hnout. Jak to?

Prásk! Kulka pleskla do země Esterhazymu mezi nohy a vyhodila do vzduchu spršku hlíny. „Nebudu to opakovat.“

Esterhazy vstal s puškou v levé ruce natažené od těla.

„Odhoď pušku a otoč se.“

Nechal pušku upadnout a potom se otočil. Tyčil se tam Pendergast, dvacet metrů od něj, v ruce držel pistoli a zvedal se ze shluku rákosí, podle všeho stál ve vodě – ale vtom Esterhazy uviděl malou klikatou cestičku z naplavených ledovcových balvanů, po obou stranách obklopenou nestabilním močálem.

„Mám jen jednu otázku,“ pronesl Pendergast slabým hlasem ve skučícím větru. „Jak jsi mohl zabít vlastní sestru?“

Esterhazy na něj zíral.

„Žádám tě o odpověď.“

Esterhazy ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Když se podíval Pendergastovi do tváře, pochopil, že je mrtvý muž. Padl na něj nevýslovný strach ze smrti jako rubáš nasáklý děsem, lítostí a úlevou. Nemohl udělat vůbec nic. Alespoň neposkytne Pendergastovi zadostiučinění nedůstojným odchodem. I když zemře, zakusí agent v nadcházejících měsících dost bolesti. „Prostě to ukonči,“ řekl.

„Takže žádná vysvětlení?“ zeptal se Pendergast. „Žádné ufňukané žebrání o ospravedlnění, žádná servilní prosba o pochopení? Takové zklamání!“ Přitiskl prst na spoušť. Esterhazy zavřel oči.

A potom se to stalo: náhlý pronikavý třesk. Esterhazy viděl explozi narudlé srsti, záblesk paroží – a z rákosí se vyřítil jelen, jedním parohem zasáhl Pendergasta a zachytil zbraň; obloukem letěla do vody. Jelen uskočil, Pendergast zavrávoral a upadl – a Esterhazy pochopil, že ji hodil do bažiny v místě s nízkou hladinou vody.

Esterhazy zvedl pušku ze země, zamířil a střelil. Kulka zasáhla Pendergasta do hrudi a tělo odhodila do bažiny. Esterhazy zamířil, chtěl znovu vypálit, potom zaváhal. Kdyby se našlo tělo, druhý výstřel, druhou kulku by nedokázal vysvětlit.

Sklonil pušku. Pendergast bojoval, stál pevně v bažině, ale už mu ubývalo sil. Na hrudi se mu rozlévala tmavá skvrna. Střela sice nedopadla, kam měla, i tak ho ale vážně zranila. Muž se podíval do mířidla: oblečení roztrhané a zkrvavené, světlé vlasy umazané blátem a ztmavlé deštěm. Agent zakašlal a z úst mu vytékala bublající krev.

Bylo po všem: jako lékař Esterhazy věděl, že zranění je smrtelné. Prostřelil mu plíci, způsobil vážné poranění hrudníku a podle místa vstřelu kulka dost možná poškodila podklíčkovou tepnu, takže se plíce velmi rychle naplní krví. I kdyby se Pendergast nenávratně nepropadl do nestabilního bahna, zemře během několika minut.

Když už byl Pendergast po pás v bažině, přestal zápasit a upíral oči na svého vraha. Ledový třpyt leskle šedých očí vyjadřoval nenávist a zoufalství mnohem výmluvněji než slova – a to Esterhazym velmi silně otřáslo.

„Chceš, abych ti odpověděl na otázku?“ zeptal se Esterhazy. „Tak poslouchej. Helen jsem nezabil. Je naživu.“

Nevydržel čekat až do konce. Otočil se a odešel.

5

Chata se vynořila, z oken vycházelo do bičujícího deště zastřené žluté světlo. Judson Esterhazy zatáhl za těžký železný kruh, otevřel dveře a doklopýtal do vstupní haly lemované řadou brnění a mohutnými parohy.

„Pomoc!“ vykřikl. „Pomozte mi!“

Hosté stáli kolem obrovského ohně ve velké hale, popíjeli polední kávu, čaj a sladovou whisky z malých sklenek. Otočili se a překvapeně na něj hleděli.

„Můj přítel byl postřelen!“

Na okamžik jeho výkřik přehlušilo zahřmění; okna s olovnatými skly se zachvěla.

„Postřelen!“ zopakoval Esterhazy a zhroutil se na podlahu. „Potřebuju pomoc!“

Všichni na okamžik ztuhli hrůzou a potom k němu přispěchalo pár lidí. Se zavřenýma očima ležel na podlaze, cítil, jak se kolem něj shlukli, slyšel změť tichých hlasů.

„Ustupte,“ ozval se drsný skotský hlas Cromartyho, provozovatele chaty. „Ustupte, prosím vás, ať může dýchat.“

Kdosi mu k ústům přitiskl sklenku whisky. Upil doušek, otevřel oči a pokoušel se posadit.

„Co se stalo? O čem to mluvíte?“

Vznášel se nad ním Cromartyho obličej: úhledně sestřižená bradka, drátěné brýle, vlasy barvy písku, hranatá čelist. Docela snadno je podvedl. Esterhazy byl skutečně ochromený hrůzou, zmrzlý na kost, sotva schopný chůze. Znovu upil ze sklenky. Sladová whisky s rašelinovou příchutí, v hrdle jako oheň, ho vzkřísila.

„Můj švagr… Stopovali jsme jelena v Bažině –“

„V Bažině?“ ujistil se Cromarty nečekaně ostrým hlasem.

„Skutečnýho obra…“ Esterhazy polkl, snažil se vzmužit.

„Pojďte k ohni.“ Cromarty ho vzal za paži a pomohl mu vstát. Robbie Grant, starý hajný, přichvátal do místnosti a chytil Esterhazyho z druhé strany. Společně mu svlékli nasáklou maskáčovou bundu a vedli ho ke křeslu u krbu.

Esterhazy se do něj zhroutil.

„Povídejte,“ vyzval ho Cromarty. Ostatní hosté stáli kolem, šokovaní, s bledými obličeji.

„Nahoře na Beinn Deargu,“ řekl. „Měli jsme vyhlídnutého jelena. Dole ve Foulmire.“

„Ale pravidla přece znáte!“

Esterhazy zavrtěl hlavou. „To ano, ale tohle bylo monstrum. Třinácterák, jak tvrdil můj švagr. Stopovali jsme ho hluboko do Bažiny. Dolů k mokřině. Potom jsme se rozdělili –“

„To jste takovej hlupák, chlape?“ ozval se hajný Robbie Grant pronikavým tenorem. „Vy jste se rozdělili?“

„Museli jsme ho zahnat do úzkých. Nasměrovat ho k mokřině. Blížila se mlha, bylo špatně vidět, vyšel z úkrytu… viděl jsem pohyb a potom padl výstřel…“ Odmlčel se. Ztěžka povzdechl. „Trefil jsem vlastního švagra přímo do hrudníku…“ Přerývaně dýchal, obličej skrytý v dlaních.

„Vy jste nechal zraněného muže v bažině?“ dožadoval se rozčilený Cromarty odpovědi.

„Panebože.“ Esterhazy propukl v mučivé vzlyky. „Spadl do močálu… Stáhlo ho to…“

„Počkejte,“ pronesl Cromarty hlasem jako led. Mluvil pomalu, tiše, jasně artikuloval. „Vy mi, pane, tvrdíte, že jste šli do Bažiny, náhodou jste postřelil svého švagra a on upadl do močálu? Tohle mi chcete říct?“

Esterhazy mlčky přikývl, stále skrýval obličej.

„Kristepane. Je nějaká šance, že ještě žije?“

Esterhazy zavrtěl hlavou.

„Jste si tím naprosto jistý?“

„Ano,“ odpověděl Esterhazy přidušeným hlasem. „Stáhlo ho to. Je mi… to strašně líto!“ zakvílel najednou. „Zabil jsem svého švagra!“ S hlavou v dlaních se houpal dopředu a dozadu. „Bože, odpusť mi!“

Ohromené ticho.

„Není při smyslech,“ zamumlal hajný. „Takhle jasný případ horečky z močálu jsem ještě neviděl.“

„Ať ty lidi odejdou,“ zahučel Cromarty a ukázal na hosty.

„Robbie, zavolej policii,“ požádal hajného.

Potom se obrátil na Esterhazyho. „Touhle puškou jste ho postřelil?“ Nevrle ukázal na zbraň, kterou Esterhazy přinesl s sebou a která teď ležela na podlaze.

Zkroušeně přikývl.

„Nikdo na ni nesahejte.“

Hosté odcházeli po skupinkách, mluvili tlumeně, vrtěli hlavami. Zablesklo se a potom bylo slyšet hrom. Esterhazy seděl na židli, pomalu spouštěl ruce z obličeje, cítil, jak příjemné teplo ohně proniká jeho mokrými svršky. Stejně úžasné teplo zahřívalo i jeho tělo, pomalu vytěsňovalo hrůzný zážitek; zaplavil ho pocit úlevy, dokonce euforie. Je po všem, po všem, po všem. Už se nemusí Pendergasta bát. Džin je zpátky v lahvi. A co se týče jeho partnera, D’Agosty, a té newyorské policistky, Haywardové – tím, že zabil Pendergasta, usekl té hydře hlavu. A podle všeho mu tihle skotští omezenci na všechno naletěli. Není nic, co by mohlo vyjít najevo a vyvrátit jeho výpověď. Vrátil se, sebral všechny nábojnice, jen jednu tam nechal – chtěl, aby ji našli. Pendergastovu pušku a další nábojnice po jejich souboji zahodil cestou zpátky do močálu a ty nikdy nenajdou. To bude jediná záhada – chybějící puška. Na tom není nic zvláštního: puška může velmi snadno zmizet navždy, když ji pohltí Bažina. Nevědí nic o jeho revolveru a Esterhazy se postaral, aby také zmizel. Jelení stopy, pokud přetrvaly bouři, jen potvrdí jeho verzi.

„Hergot,“ zamumlal Cromarty, přešel ke krbové římse, popadl láhev skotské a nalil si plnou sklenku. Upíjel po malých doušcích, přecházel před krbem, Esterhazyho si nevšímal.

Grant se vrátil. „Policie už je na cestě z Inverness, pane, se speciálním týmem policejního sboru – s háky, bidly a hákovacími kotvicemi.“

Cromarty se otočil, položil sklenku, dolil ji a nasupeně zíral na Esterhazyho. „Zůstanete tady, dokud nepřijedou, vy zatracenej blázne.“

Další zadunění hromu otřáslo starou kamennou chatou a vítr zakvílel nad vřesovišti.

6

Trvalo víc než hodinu, než policie přijela, blikající majáky vrhaly světelné pruhy na cestu vysypanou štěrkem. Bouřka pominula, zůstalo po ní olověné nebe s rychle plujícími mraky. Policisté měli na sobě modré pláště do deště, holínky a nepromokavé čepice, dupali v kamenném vjezdu a tvářili se nadutě. Esterhazy je pozoroval ze židle, jejich suchopárná netečnost ho uklidnila.

Jako poslední vešel jejich šéf – on jediný nebyl v uniformě. Esterhazy ho skrytě pozoroval; měřil odhadem dva metry, holou hlavu mu lemovaly světlé vlasy; měl úzký obličej a ostrý tenký nos, při chůzi se nakláněl dopředu, jako by si prořezával cestu životem. Nos měl červený natolik, aby ohrozil jeho vážné vzezření, občas si ho osušil kapesníkem. Měl na sobě staré lovecké oblečení: kalhoty petrolejové barvy, přiléhavý keprový svetr a rozepnutou ošoupanou bundu z voskovaného plátna s manšestrovým límcem.

„Nazdar, Cromarty,“ pozdravil a nenuceně natáhl ruku, když se k němu Cromarty přihnal. Tajně se radili na vzdáleném konci haly, mluvili potichu, občas se podívali na Esterhazyho.

Potom k němu policista přišel a posadil se do ušáku vedle něj. „Šéfinspektor Balfour ze Severního policejního sboru,“ řekl potichu, aniž mu podal ruku, ale předklonil se s lokty na kolenou. „A vy jste Judson Esterhazy?“

„Přesně tak.“

Vyndal malý notes na těsnopis. „Dobře, doktore Esterhazy. Povězte mi, co se stalo.“

Esterhazy znovu prožíval celý příběh od začátku do konce, vyprávění často přerušoval, aby se zklidnil nebo zadržel slzy. Balfour si zapisoval poznámky. Když byl hotov, zavřel notes. „Vydáme se na místo nehody. Vy půjdete s námi.“

„Nevím jistě…,“ Esterhazy polkl, „… jestli to zvládnu.“

„Já jsem si jistý, že to zvládnete,“ odpověděl Balfour rázně. „Máme dva policejní psy. A půjde s námi i pan Grant. V Bažině se dobře vyzná.“ Vstal, podíval se na velké námořnické hodinky. „Zbývá nám pět hodin denního světla.“

Esterhazy se zvedl a protáhl truchlivý obličej v etudě zdráhání. Venku se chystal celý tým, muži měli připravené krosny, lana a další vybavení. Na konci štěrkem vysypané příjezdové cesty se psovod věnoval dvěma policejním psům na vodítku, vedl je po trávě.

Za hodinu všichni šlapali po úbočí Beinn Deargu, až došli na okraj Foulmire. Bažinatý terén byl vyznačený kostrbatou řadou balvanů. Močál překryla mlha. Slunce na obloze už klesalo, nekonečná krajina mizela v šedé nicotě, temné tůně v dusném vzduchu zůstaly nehybné a všude byl cítit slabý zápach hnijící vegetace.

„Doktore Esterhazy?“ Balfour na něj podmračeně hleděl s rukama zkříženýma na prsou. „Kudy?“

Esterhazy se rozhlédl, jeho obličej zůstal zcela bez výrazu. „Vypadá to všechno stejně.“ Nemělo smysl příliš jim pomáhat.

Balfour sklíčeně zavrtěl hlavou.

„Psi tady mají pachovou stopu, inspektore.“ Výrazný irský přízvuk hajného unášela mlha. „A já vidím částečný otisk.“

„Tudy jste šli do Bažiny?“ chtěl vědět Balfour.

„Asi ano.“

„Dobrá. Psi půjdou v čele. Pane Grante, běžte s nimi vepředu. Ostatní půjdou za vámi, já a doktor Esterhazy až vzadu. Pan Grant nás povede nejlepším terénem; jděte stále v jeho stopách.“ Inspektor vyndal dýmku, předem nacpanou, a zapálil ji. „Pokud se někdo začne propadat do bahna, ne aby vás ostatní napadlo letět k němu jak zatracení blázni, skončili byste jako on. Pro takový případ má náš tým s sebou lana, záchranné kruhy a výsuvné háky.“

Potáhl z dýmky a rozhlédl se. „Pane Grante, chcete něco dodat?“

„Ano,“ odpověděl velmi vysokým, téměř dívčím hlasem drobný seschlý muž, který se opíral o vycházkovou hůl. „Když zabřednete do bahna, nesnažte se z něj vymanit. Zvolna se položte na hladinu, bahno vás bude nadnášet.“ Upřel na Esterhazyho oči. „Mám otázku pro doktora Esterhazyho: Když jste se plahočili přes Bažinu za tím jelenem, viděli jste nějaké orientační body?“

„Jaké třeba?“ zeptal se Esterhazy zmateným a nejistým hlasem. „Všechno mi připadalo děsivě pusté.“

„Zříceniny, kamenné mohyly, nějak uměle poskládané kameny.“

„Zříceniny… ano, myslím, že jsme kolem nějakých šli.“

„Jak vypadaly?“

„Pokud si dobře pamatuji“ – Esterhazy svraštil čelo, jako by přemýšlel, „vypadaly jako kamenná ohrada a přístřešek na kopci a za nimi nalevo byla bažina.“

„Ano. Coombe Hut.“ Hajný se bez dalšího komentáře otočil a šel travou, po mechu a vřesem, policejní psi s psovody zrychlili, aby s ním drželi krok. Na krátkých nohou kráčel rychle s hlavou skloněnou, pohupoval vycházkovou holí, střapaté vlasy vyčnívající zpod tvídové čepice vypadaly jako bílá svatozář.

Čtvrt hodiny šli mlčky, ticho přerušovalo jen čmuchání a kňučení psů a tiché pokyny psovoda. Když mraky opět zhoustly a na pustou pláň padl předčasný soumrak, několik mužů vyndalo silné baterky a rozsvítilo je. Kužely světla prořízly studenou mlhu. Esterhazy, který předstíral nevědomost a zmatek, si lámal hlavu, jestli opravdu nezabloudili. Všechno vypadalo podivně a nic kolem nepoznával. Když sestoupili do další opuštěné prohlubně, psi se najednou zastavili, čenichali v kruzích a potom s napjatými vodítky vyrazili za pachem.

„Pomalu,“ okřikl je psovod, tahal je zpátky, ale zvířata byla příliš rozrušená a začala štěkat, hrdelní vytí se neslo ozvěnou nad vřesovišti. „Co je s nima?“ zeptal se zostra Balfour.

„Nevím. Pomalu. Pomalu!“

„Proboha,“ zaječel Grant, „zklidněte ty psy!“

„Sakra!“ Psovod stáhl vodítka, ale psy ovládnout nedokázal.

„Buďte opatrní!“ zavolal na ostatní Grant.

S výkřikem čiré hrůzy psovod náhle propadl do bažiny, když porušil povrch rašeliny a namáhavě se brodil blátem. Jeden pes klesl s ním a štěkot se proměnil v jekot. Vyděšený pes rozvířil hladinu a držel hlavu nahoře.

„Nech toho!“ hulákal Grant na psovoda, jeho hlas se mísil s kňučením psa. „Zakloň se!“

Ale psovod propadl panice natolik, že mu nevěnoval pozornost. „Pomoc!“ zařval, bušil kolem sebe a rozstřikoval bahno.

„Přineste hák!“ rozkázal Balfour.

Příslušník speciálního pátracího týmu už shodil na zem krosnu a odvazoval tyč s velkou zaoblenou rukojetí na jednom konci a širokým okem z lana na druhém. Vysunul ji jako teleskop a poklekl na okraj bažiny, ovázal si lano kolem pasu a násadu ještě povytáhl.

Pes zakňučel a plaval čubičku.

„Pomozte mi!“ vykřikl uvězněný muž.

„Chyť se, ty cvoku!“ křikl Grant.

Pištivému vysokému hlasu nejspíš porozuměl. Natáhl ruku a popadl násadu na konci tyče.

„Zatáhni!“

Záchranář se zaklonil a vahou svého těla muže nadzdvihl. Psovod se ho držel zuby nehty, celý se s mlaskavým zvukem pomalu vynořoval, až ho kolega vytáhl na pevnou zem. Psovod zůstal ležet, třásl se a lapal po dechu, byl celý od bahna.

Pes vřískal jako smrtka, čeřil bažinu a předními tlapami plácal do močálu.

„Chyťte ho do lasa!“ vykřikl Grant.

Jeden muž už vyndal lano a udělal na něm smyčku. Hodil je psovi, ale nedopadlo dost daleko. Pes stále zápolil a vřeštěl, oči obracel v sloup.

„Ještě jednou!“

Muž lano hodil znovu, tentokrát psa do smyčky chytil.

„Utáhni smyčku a vylov ho!“

Zkusil to, ale zvíře se kroutilo a snažilo se ze smyčky vyvléknout.

Esterhazy celou scénu sledoval s hrůzou a okouzlením současně.

„Potápí se!“ hlesl psovod, který se pomalu vzpamatovával z úleku.

Další muž připravil smyčku, tentokrát s klouzavým uzlem jako na lasu, dřepl si na břehu a jemně ji hodil. Minul. Přitáhl ji, trochu uvolnil, byl připraven ji znovu hodit.

Ale pes rychle klesal pod hladinu. Bahno už mu sahalo až ke krku, šlachy mu praskaly, mordu měl jako růžovou jeskyni, z níž se vydral hrůzný řev jako z onoho světa.

„Pro lásku boží, dělejte něco!“ vykřikl psovod.

Úúúúúú! Úúúúúú! Zazněl příšerně hlasitý zvuk.

„Znovu! Hoďte ještě jednou!“

Muž znovu hodil laso; opět minul.

A náhle bylo ticho. Ozvěna posledního psího přidušeného řevu se nesla nad planinou, až utichla. Mokřina se zavřela a hladina se vyrovnala. Bažinou otřásl slabý záchvěv a nato znehybněla.

Psovod, který už stál na nohou, v tu chvíli klesl na kolena. „Můj pes! Kristepane!“

Balfour na něj upřel pohled a tiše, avšak velmi přesvědčivě promluvil: „Je mi to moc líto, ale musíme pokračovat.“

„Nemůžete ho tam jednoduše nechat!“

Balfour se otočil na hajného. „Pane Grante, veďte nás ke Coombe Hut. A vy, pane, přiveďte druhého psa. Potřebujeme ho.“

Bez dalšího zdržování pokračovali, psovod, z něhož kapalo bláto a čvachtal v bažině, přiváděl zbývajícího psa, který se celý třásl a byl tak vyděšený, že ho nebylo možné pro práci použít. Grant znovu vyrazil, jako démon na krátkých a tlustých nohách, pohupoval vycházkovou holí, jen občas se zastavil, aby prudce zabodl její konec do země s nespokojeným odfrknutím.

K Esterhazyho překvapení nakonec nezabloudili. Terén se zvedal a proti mdlému světlu rozeznal trosky ohrady a chatrče.

„Kudy?“ zeptal se ho Grant.

„Tudy jsme prošli a druhou stranou jsme pokračovali dolů.“

Vystoupali na kopec a minuli rozvaliny.

„Myslím, že tady jsme se rozdělili,“ řekl Esterhazy a ukazoval na místo, kde sešel z Pendergastovy cesty, aby na něj opodál zaútočil.

Hajný zkontroloval půdu a s bručením přikývl.

„Veďte nás,“ vybídl ho Balfour.

Esterhazy šel první, hned za ním Grant se silnou baterkou. Žlutý paprsek prořezával mlhu, dopadal na rákosí a orobince podél bažiny.

„Tady,“ řekl Esterhazy a zůstal stát. „Tady… tady tudy šel dolů.“ Ukázal na rozsáhlou, klidnou hladinu na samém kraji močálu. Hlas se mu zlomil, ukryl obličej, dokonce ze sebe vyloudil vzlyk. „Bylo to jako noční můra. Bože, odpusť mi!“

„Všichni zůstaňte vzadu,“ vyzval muže Balfour a pokynul rukou. „Připravíme světla. Vy, doktore Esterhazy, nám přesně ukážete, co se stalo. Forenzní tým zkontroluje terén a my potom prohledáme tůň.“

„Prohledáte tůň?“ zeptal se Esterhazy.

Balfour na něj nasupeně zíral. „Přesně tak. Abychom vyzvedli tělo.“

7

Esterhazy čekal za žlutou páskou, která lemovala území, kde muži z forenzního týmu, sklonění jako staré čarodějnice, dokončili hledání důkazů pod několika ostrými světly, jež děsivě ozařovala drsnou močálovitou krajinu.

Shromažďování důkazů sledoval s narůstajícím uspokojením. Všechno je v pořádku. Našli jednu mosaznou nábojnici, kterou na místě záměrně nechal, a i když hodně pršelo, objevili pár chabých stop jelena, stejně tak se jim podařilo zmapovat stopy v pošlapaném vřesu, které tam zůstaly po něm a Pendergastovi. Kromě toho dokázali najít místo, kudy se jelen vyřítil z rákosí. Všechno se shodovalo s tím, co jim řekl.

„Dobře, chlapi,“ zavolal Balfour. „Sbalte to a prohledáme tůň.“

Esterhazy se zachvěl očekáváním i odporem. I když to bude příšerné, pocítí velkou úlevu, jakmile uvidí, jak z bažiny vytahují mrtvolu jeho soupeře; bude to definitivní ukončení, epilog titánského boje.

Na milimetrový papír Balfour načrtl rozlohu tůně – malé území tři a půl krát pět a půl metru – a zobrazil postup prohledávání. V prudké záři světel tým připjal k lanu kotvu, tvarem podobnou pařátu, dlouhé ocelové zuby se zlostně leskly, a potom do oka upevnili olověné závaží. Dva muži ustoupili s cívkou v rukou, zatímco třetí balancoval na kraji tůně. Balfour nahlížel do nákresu a mumlal pokyny, třetí muž hodil hák přes neklidný močál. Hák dopadl do bláta na vzdálené straně a potopil se. Když nakonec dosedl na dno, dva muži vzadu ho začali přitahovat. Jak se kotva sunula bažinou a lano se napínalo a přibližovalo, Esterhazy bezděčně strnul.

Po chvíli se nad hladinou vynořila kotva pokrytá blátem a vodními rostlinami. Balfour, desku s klipsem v ruce, kontroloval ostré zuby prsty v latexové rukavici, potom zavrtěl hlavou.

Přesunuli se o kousek dál, znovu vhodili kotvu a opět ji vytáhli. Další rostliny. Opět postoupili a celý proces zopakovali.

Esterhazy sledoval každé vynoření blátem obalené kotvy a měl stále staženější žaludek. Všechno ho bolelo a v pokousané ruce mu tepalo. Muži se přiblížili k místu, kde šel Pendergast ke dnu. Nakonec tam hodili kotvu a tým ji stahoval zpět.

Zastavila se, uvízla na něčem pod hladinou.

„Něco mám,“ zavolal jeden z mužů.

Esterhazy zadržel dech.

„Pomalu,“ vyzval muže Balfour, předklonil se, celý napjatý. „Pomalu a plynule.“

Další muž chytil lano a všichni zvolna ručkovali. Balfour nad nimi postával a naléhal, aby nic neuspěchali.

„Už to bude,“ zavrčel kdosi.

Hladina tůně se nadmula a bahno se rozevřelo, když se vynořil dlouhý předmět podobný kládě – obalený blátem a celý zkroucený.

„Vyzvedněte to pomalu,“ nabádal je Balfour.

Jako by vytahovali velkou rybu, drželi mrtvolu na hladině, upevnili ji nylonovými popruhy a podvlékli pevnou tkaninou.

„Dobře. Vytáhněte to.“

S dalším vypětím sil mrtvolu zvedli a uložili na plastovou plachtu na zem. Bláto z ní stékalo v hustých stružkách a Esterhazyho náhle obestřel odporný puch rozkládajícího se masa. Ustoupil o krok.

„Co to sakra je?“ zamumlal Balfour. Sklonil se nad mrtvolu, sáhl na ni rukou v rukavici. Potom pokynul jednomu z mužů. „Opláchněte to.“

Přistoupil jeden z forenzního týmu. Oba se sklonili nad zdeformovanou hlavu mrtvoly, muž smýval nečistoty vodou z plastové lahve.

Zápach byl odporný a Esterhazy cítil, jak mu žluč stoupá do krku. Několik mužů si spěšně zapálilo doutníky nebo dýmky.

Balfour se náhle narovnal. „To je ovce,“ prohlásil věcně. „Odtáhněte ji stranou a opláchněte to tady. Pokračujeme.“

Muži pracovali v tichosti a zanedlouho byla hákovací kotvice opět ve vodě. Znovu a znovu prohledávali tůň; znovu a znovu se spáry kotvy vynořovaly z bláta a na nich nic než další rostliny. Puch hnijící ovce, která ležela za nimi, obestřel celý výjev jako příkrov. Esterhazy cítil nesnesitelné napětí. Proč to tělo nenašli?

Přešli na protilehlou stranu tůně. Balfour svolal poradu, potichu hovořil s celým týmem. Potom přistoupil k Esterhazymu. „Jste si jistý, že právě tady váš švagr zmizel pod hladinou?“

„Naprosto,“ odpověděl a snažil se ovládnout hlas natolik napjatý, až hrozilo, že mu každou vteřinou začne přeskakovat.

„Vypadá to, že jsme nenašli nic.“

„Je tam!“ Esterhazy zvýšil hlas. „Přece jste vy sám našel tu nábojnici po mém výstřelu, našel jste i stopy v trávě – víte, že tohle je to správné místo.“

Balfour se na něj zvědavě podíval. „Skutečně to tak vypadá, ale…“ Jeho hlas se vytratil.

„Musíte ho najít! Prohledejte to ještě jednou, proboha!“

„To máme v úmyslu, ale sám jste viděl, jak důkladnou práci jsme odvedli. Kdyby tělo bylo tam dole…“

„Proudy,“ vyhrkl Esterhazy. „Možná ho odnesly proudy.“

„Tady žádné proudy nejsou.“

Esterhazy se zhluboka nadechl v zoufalé snaze zvládnout situaci. Zkoušel mluvit klidně, nedokázal dostat pod kontrolu chvění hlasu. „Podívejte, pane Balfoure. Já vím, že to tělo tam je. Viděl jsem, jak se potopil.“ Balfour stroze přikývl a obrátil se na muže. „Zkuste to ještě jednou o kousek dál.“

Bylo slyšet nesouhlasné mumlání. Ale záhy všechno začalo znovu, kotvu hodili z jiné strany tůně. Esterhazy je sledoval a znovu mu žluč stoupala do krku. Nakonec se světlo z oblohy vytratilo, mlha zhoustla, sodíkové lampy vrhaly děsivé pruty bílé, v níž se pohybovaly nezřetelné postavy vrhající bizarní stíny jako odsouzenci k věčnému zatracení v posledním kruhu pekla. To není možné, pomyslel si Esterhazy. Neexistuje naprosto žádný způsob, jak by Pendergast mohl přežít a dostat se odtud. Vůbec žádný.

Měl tam zůstat. Měl počkat až do hořkého konce… Otočil se na Balfoura. „Je vůbec možné, že by se někdo dostal ven – že by unikl z takovéhleho močálu?“

Mužův ostře řezaný obličej se na něj obrátil. „Ale vy jste viděl, jak šel ke dnu. Je to tak?“

„Ano, jistě! Byl jsem úplně bez sebe, mlha byla hustá… Možná se dostal ven.“

„To je velmi nepravděpodobně,“ odpověděl Balfour a hleděl na Esterhazyho přivřenýma očima. „Ledaže byste od něj odešel, když ještě bojoval.“

„Kdepak, zkoušel jsem ho zachránit, přesně jak jsem říkal. Ale věci se mají tak, že můj švagr je velmi duchapřítomný. Třeba možná –“ Snažil se ze všech sil, aby jeho hlas vyzněl optimisticky a aby skryl zděšení. „Třeba se nějak dostal ven.“

„Doktore Esterhazy,“ promluvil Balfour, nikoli bez soucitu, „obávám se, že naděje není příliš velká. Ale máte pravdu, musíme vzít v úvahu i tuhle možnost. Bohužel, jediný pes, co nám zbyl, je příliš traumatizovaný, aby mohl pracovat, ale máme dva experty, kteří mohou pomoci.“ Obrátil se. „Pane Grante? Pane Chasi?“

Hajný k nim přišel s mužem, v němž Esterhazy poznal šéfa forenzního týmu. „Ano, pane?“

„Chci vás požádat, abyste oba dva prohlédli širší oblast tady kolem močálu. Hledejte důkaz – jakýkoli že se oběť mohla nějakým způsobem dostat ven a odejít. Hledejte všude, něco najděte.“

„Ano, pane.“ Zmizeli do tmy, byly vidět jen kužely jejich baterek. Esterhazy v tichosti čekal, opar se proměnil v mlhu. Konečně se oba muži vrátili. „Nenašli jsme nic, pane,“ oznámil Chase. „Samozřejmě, byly tu prudké deště, je docela možné, že něco poničily. Ale zraněný člověk, postřelený, který se možná ploužil, silně krvácel, byl celý od bahna – by po sobě zanechal nějakou stopu, důkaz. Není možné, že ten muž z Bažiny vyvázl.“

Balfour se otočil na Esterhazyho. „Tak jste slyšel odpověď.“ Potom dodal: „Myslím, že to tady ukončíme. Doktore Esterhazy, obávám se, že vás musím požádat, abyste zůstal nablízku do soudního vyšetřování.“ Vyndal kapesník, otřel si nos, pořád mu z něj teklo, a potom kapesník schoval. „Rozumíte?“

„Bez obav,“ odpověděl Esterhazy zaníceně. „Rozhodně tady hodlám zůstat, dokud se nedozvím, co přesně se stalo mému… mému drahému švagrovi.“

8

New York

Doktor John Felder jel za policejní dodávkou po silnici, která protínala Little Governor’s Island. Na začátek října byl velmi teplý večer a bažinatou mokřinu po obou stranách lemovaly chomáčky oparu. Cesta na jih od Bedford Hills trvala skoro přesně hodinu a cíl měli přímo před sebou.

Dodávka odbočila do uličky s dávno suchými kaštany a Felder za ní. Skrze stromy viděl East River a bezpočet siluet budov v East Side na Manhattanu. Tak blízko, a přece tak strašně, strašně daleko.

Dodávka zpomalila, nakonec zastavila před vysokou bránou z tepaného železa. Z budky vedle ní se vynořil hlídač a došel k řidiči. Letmo pohlédl na desku s klipsem, kterou mu řidič podal, potom přikývl, vrátil se do budky a stisknutím tlačítka bránu otevřel. Když obě vozidla vjela do uzavřeného areálu, přelétl Felder pohledem bronzovou desku na bráně: MOUNT MERCY, NEMOCNICE PRO CHOROMYSLNÉ ZLOČINCE. Nedávno se někdo pokusil název změnit – aby vyzněl alespoň trochu moderněji a potlačil stigma, ale masivní deska jako by se odtud nechtěla hnout.

Dodávka zajela na malé dlážděné parkoviště a Felder zastavil své volvo vedle ní. Vystoupil a vzhlédl k rozlehlé gotické budově s velkými starými okny chráněnými mřížemi. Tohle je dozajista nejpozoruhodnější a nejneobvyklejší ústav pro choromyslné v celé Americe. Sjednání tohoto transferu ho stálo spoustu času a papírování a byl víc než naštvaný, protože muž, který na oplátku za tu službu slíbil prozradit o vězeňkyni „všechno“, podle všeho zmizel z povrchu zemského.

Odvrátil pohled od budovy na policejní dodávku. Vězeňský dozorce opustil sedadlo spolujezdce, přešel k zadním dveřím a odemkl je klíčem na velkém kruhu. Po chvíli se dveře otevřely a vystoupil policista v uniformě ozbrojený brokovnicí. S připravenou zbraní čekal. Sanitář natáhl ruku do vozu, aby pomohl dalšímu pasažérovi.

Felder sledoval, jak mladá žena, mohlo jí být něco málo přes dvacet let, vystoupila do večerního vánku. Měla tmavé vlasy, ostříhané na krátké elegantní mikádo, a poděkovala sanitáři za pomoc tichým a vyrovnaným hlasem se zdrženlivou a starodávnou intonací. Byla oblečená do vězeňské uniformy, na zápěstích vepředu měla pouta, ale když ji vedli ke vchodu do budovy, kráčela půvabně s hlavou vztyčenou, vzpřímená a plná důstojnosti.

Felder se cestou ke skupince připojil.

„Doktore Feldere,“ řekla a vyrovnaně kývla hlavou. „Je mi potěšením, že vás opět vidím.“

„I já vás rád vidím, Constance,“ odpověděl.

Když přišli ke vstupním dveřím, zevnitř je odemkl a otevřel pečlivě upravený muž v krátkém bílém lékařském plášti přehozeném přes drahý oblek. „Dobrý večer, slečno Greeneová,“ pozdravil ji klidným, tichým hlasem, jako by hovořil s dítětem. „Očekávali jsme vás.“ Constance se mírně uklonila.

„Jsem doktor Ostrom a budu váš ošetřující lékař tady v Mount Mercy.“

Mladá žena sklonila hlavu. „Jsem velmi ráda, že jsem se s vámi mohla seznámit, doktore. Říkejte mi, prosím, Constance.“

Vešli do čekárny. Vzduch byl teplý a slabě páchl dezinfekčním prostředkem. „Znám vašeho, ehm, poručníka Aloysia Pendergasta,“ pokračoval doktor Ostrom. „Je mi velmi líto, že jsme vás nemohli přivézt dříve, ale vyřídit všechny papíry trvalo déle, než jsem předpokládal.“ Při těch slovech se Ostromovy oči krátce setkaly s Felderovýma. Felder věděl, že pokoj, který měla Constance přidělen v Mount Mercy, byl – po důkladném prohledání – velmi pečlivě uklizen, nejprve bělicím roztokem, potom dezinfekcí a následně vymalován třemi nátěry olejovou barvou. Tyto kroky byly považovány za nezbytné, protože předchozí pacientka byla nechvalně známá zálibou v jedech.

„Jsem vám velmi vděčná za vaši péči, doktore,“ pronesla Constance rezervovaně.

Chvíli čekali, až doktor Ostrom podepíše formuláře, které mu předal vězeňský dozorce. „Teď jí můžete sundat pouta,“ vybídl je lékař, když vrátil desku s klipsem.

Dozorce mu vyhověl. Sanitář pustil dozorce a policistu ven a pečlivě za nimi zamkl vstupní dveře. „Velmi dobře,“ zhodnotil Ostrom a zlehka si mnul ruce, jako by mu celá transakce udělala radost. „A teď vám s doktorem Felderem ukážeme pokoj. Myslím, že se vám bude docela líbit.“

„O tom nepochybuji, doktore Ostrome,“ odpověděla Constance. „Jste velmi laskav.“

Vydali se dlouhou chodbou, kterou se nesla ozvěna, doktor Ostrom vysvětloval pravidla platná v Mount Mercy a vyjádřil naději, že Constance s nimi bude spokojená. Felder se na ni kradmo podíval. Každému by samozřejmě připadala výjimečná: staromódní styl vyjadřování, nečitelné oči, které se zdály být poněkud starší než obličej. Ale na jejím zevnějšku ani chování nebylo nic, co by naznačovalo skutečný stav věcí: že totiž Constance je silně duševně vyšinutá. Její vystupování bylo podle Felderova názoru mimořádné. Tvrdila, že se narodila v sedmdesátých letech devatenáctého století v rodině, která už dávno nežije a je zapomenuta, až na několik poznámek ve veřejných záznamech. Před nedávnem se vrátila lodí z Anglie. Během plavby – jak sama doznala – hodila svého maličkého syna přes palubu, protože, jak neustále opakovala, byl ztělesněním zla.

Po dva měsíce, od chvíle, kdy se Felder zapojil do jejího případu – nejprve v Bellevue a poté v nápravném zařízení Bedford Hills –, prováděl analýzu jejího psychického stavu. I když ho celý tenhle případ fascinoval čím dál víc, musel připustit, že stále nepochopil její osobnost ani chorobu.

Počkali, než sanitář odemkl těžké kovové dveře, potom se pustili další chodbou, v níž se odrážela ozvěna, a nakonec zůstali stát před neoznačenými dveřmi. I ty sanitář odemkl a doktor Ostrom je zavedl do spoře vybavené malé místnosti bez okna. Veškerý nábytek – postel, stůl, jediná židle – byl přišroubován k podlaze. Knihovna připevněná k jedné stěně obsahovala půl tuctu svazků. Stůl zdobil malý plastový květináč s narcisy z nemocniční zahrady.

„Tak co myslíte, Constance?“ zeptal se Ostrom.

Mladá žena si všechno prohlédla. „Zcela postačující, děkuji vám.“

„To rád slyším. Já a doktor Felder vám dopřejeme čas, abyste si zvykla. Pošlu k vám vrchní sestru, aby vám donesla vhodnější oblečení.“

„Jsem vám velmi zavázána.“ Constance upřela pohled na knihovnu. „Ty má dobroto! Magnalia Christi Američana Cottona Mathera. Autobiografie Benjamina Franklina, Richardsonova Clarissa. Nejsou to knihy pratety Cornelie?“

Doktor Ostrom přikývl. „Nové výtisky. Víte, tohle býval její pokoj a váš opatrovník požádal, abychom pro vás ty knihy koupili.“

„Ach.“ Constance na okamžik zčervenala jakoby radostí. „Je to skoro jako přijít domů.“ Otočila se na Feldera. „Je milé, že tu člověk může pokračovat v rodinné tradici.“

Přestože v pokoji bylo teplo, přejel Felderovi po páteři ledový záchvěv hrůzy.

9

Poručík vincent D’agosta hleděl upřeně na stůl a snažil se nepropadnout depresi. Když se vrátil z nemocenské, jeho šéf, kapitán Singleton, ho přeřadil na jiné místo kvůli snížené pracovní schopnosti. Vincentovi připadalo, že jenom přenáší papíry z jednoho stolu na druhý. Podíval se ze dveří do vedlejší místnosti; lidé ve spěchu přicházeli a odcházeli; telefony zvonily; delikventi byli vyslýcháni. Něco se dělo. Povzdechl, znovu se podíval na stůl. D’Agosta nesnášel papírování. Ale faktem zůstávalo, že to Singleton udělal pro jeho dobro. Koneckonců – před pouhým půlrokem ležel v nemocnici v Baton Rouge a bojoval o život poté, co mu kulka škrábla o srdce. Měl štěstí, že vůbec přežil a mohl se vrátit do práce. Stejně u stolu nezůstane navždycky. Musí jenom znovu nabrat bývalou sílu.

Kromě toho, řekl si, by se na celou situaci měl dívat z té lepší stránky. Vztah s Laurou Haywardovou nebyl nikdy lepší. Fakt, že ho skoro ztratila, ji poněkud změnil, je mírnější, láskyplnější a otevřenější. Dokonce když se dal na sto procent dohromady, vážně uvažoval o tom, že ji požádá o ruku. Nemyslel si, že by průměrný odborník na mezilidské vztahy doporučoval, aby se kvůli tomu člověk nechal střelit do hrudi, ale zjevně to hrálo v jeho prospěch…

Uvědomil si, že někdo stojí ve dveřích jeho kanceláře, a vzhlédl k mladé ženě, která na něj upřeně hleděla. Její věk odhadoval na devatenáct dvacet, byla drobná, oblečená do džin a postaršího trička s obrázkem skupiny Ramones. Přes ruku měla zavěšenou černou koženou tašku zdobenou drobnými kovovými hroty. Všiml si, že má obarvené vlasy na temnou čerň a zpod rukávu trička jí vykukovalo tetování podle předlohy M. C. Eschera.

Gotička.

„Co pro vás mohu udělat, madam?“ zeptal se. Krucinál, kde je sekretářka? Takovéhle lidi by vůbec neměla pouštět dovnitř.

„Připadám vám jako madam?“ zněla odpověď.

D’Agosta povzdechl. „Co pro vás mohu udělat?“

„Jste Vincent D’Agosta, že jo?“

Přikývl.

Dívka vešla do kanceláře. „On se o vás párkrát zmínil. Obvykle si jména nepamatuju, ale tohle ano, protože zní tak italsky.“

„Tak italsky,“ zopakoval D’Agosta.

„Nemyslím to špatně. Akorát že v Kansasu, odkud pocházím, se takhle nikdo nejmenuje.“

„Italové se nikdy nedostali daleko do vnitrozemí,“ odpověděl D’Agosta suše. „A teď mi povězte, kdo je ‚on‘, o kterém jste se zmínila?“

„Agent Pendergast.“

„Pendergast?“ D’Agosta nedokázal skrýt své překvapení.

„Jo. Byla jsem jeho asistentka v Medicine Creek v Kansasu. Případ několikanásobných vražd. Pojmenovali jsme je ‚Zátiší s vránami‘.“ D’Agosta na ni upřeně zíral. Pendergastova asistentka? Ta holka si něco namlouvá.

„Určitě se o mně zmínil. Jmenuju se Corrie Swansonová.“

D’Agosta svraštil čelo. „Mlhavě si pamatuji na ty vraždy, ale nevzpomínám si, že by zmínil vaše jméno.“

„O svých případech nikdy nemluví. Vozila jsem ho, kam potřeboval, a pomohla mu s pečlivou prohlídkou města. V tom černém obleku byl hrozně nápadnej – potřeboval někoho, kdo se vyzná – takže mě.“

D’Agostu překvapilo, co slyšel, ale pochopil, že to děvče mluví pravdu – i když trochu přehání. Asistentka? Jeho podráždění trochu ustoupilo. „Pojďte dál,“ vybídl ji opožděně. „Posaďte se.“

Usedla, kov zacinkal, stáhla si havraní vlasy a v nich se objevil nachový a žlutý pruh. D’Agosta se opřel ve své židli a pečlivě skrýval svou reakci. „Takže. O co jde?“

„V září jsem na rok přijela studovat do New Yorku. Jsem ve druhém ročníku a teď jsem přestoupila na fakultu Johna Jaye na trestní právo.“

„Pokračujte,“ vybídl ji D’Agosta. Zmínka o fakultě na něj udělala dojem. Nebyla hloupá, i když dělala maximum pro to, aby tak vypadala. „Chodím na kurz Analýzy deviace a společenské kontroly.“

„Deviace a společenská kontrola,“ zopakoval D’Agosta. Znělo to jako název kurzu, který možná dělala Laura – hodně se zajímala o sociologii.

„Naším úkolem je provést samostatnou analýzu a napsat esej. Já si vybrala vraždy Zátiší s vránami.“

„Nevím jistě, jestli by s tím Pendergast souhlasil,“ odpověděl D’Agosta opatrně.

„Ale on souhlasil. V tom je právě problém. Když jsem poprvé přijela, domluvila jsem si s ním oběd na včerejšek. Ale vůbec se neukázal. Tak jsem jela do jeho bytu v Dakotě – k ničemu, vrátný mi jen házel klacky pod nohy. Pendergast má moje číslo na mobil, ale nezavolal, aby to zrušil nebo tak. Jako by se vypařil.“

„To je divné. Třeba jste si zapsala špatné datum.“

Zalovila v malé tašce a podala mu obálku.

D’Agosta vyndal dopis a pustil se do čtení.

Dakota

Dvaasedmdesátá západní 1

New York, NY 10023

5. září

Slečna Corrie Swansonová

844 Amsterodam Avenue, byt 30B

New York, NY 10025

Moje milá Corrie,

jsem moc rád, že se ti ve studiu daří. Oceňuji tvoji volbu kurzů.

Věřím, že Úvod do forenzní chemie bude pro tebe nejzajímavější.

Trochu jsem přemýšlel o tvém projektu a hodlám se ho zúčastnit za předpokladu, že budu moci zkontrolovat výsledek a že vyslyšíš mou prosbu a ve své práci neodhalíš jisté drobné detaily.

Určitě spolu půjdeme na oběd. Koncem tohoto měsíce budu v zahraničí, ale do půli října bych se měl vrátit. Devatenáctého října se mi hodí. Dovol, abych navrhl Le Bernardin na Jednapadesáté západní, v jednu hodinu. Rezervace bude na moje jméno.

Těším se, až se zase uvidíme.

S pozdravem

A. Pendergast

D’Agosta si dopis přečetl dvakrát. Pravda, už měsíc dva o Pendergastovi nevěděl vůbec nic, ale to samo o sobě nebylo nijak neobvyklé. Agent často na dost dlouho mizel. Na druhou stranu si potrpěl na to, aby vždycky dodržel slovo; to, že nepřišel na smluvený oběd, je hodně zvláštní. Vrátil jí dopis. „Měli jste rezervovaný stůl?“

„Ano. Rezervace byla objednaná den poté, co poslal ten dopis. Ani nezavolal, aby ji zrušil.“

D’Agosta přikývl, skrýval narůstající znepokojení.

„Doufala jsem, že možná budete vědět, kde je. Dělám si starosti. Tohle mi k němu vůbec nesedí.“

D’Agosta si odkašlal. „Nějakou dobu jsem s ním nemluvil, ale určitě se to dá vysvětlit. Asi se plně věnuje nějakému případu.“ Konejšivě se usmál. „Prověřím to a ozvu se vám.“

„Dám vám svoje číslo na mobil.“ Posunul k ní přes stůl blok a ona napsala své číslo.

„Ozvu se vám, slečno Swansonová.“

„Děkuju. A říkejte mi Corrie.“

„Dobře, Corrie.“ Čím víc o tom D’Agosta přemýšlel, tím větší měl obavy. Skoro nevnímal, že vzala svou tašku a odcházela ze dveří.

10

Cairn Barrow

High Street protínala centrum vesnice, z náměstí nepatrně uhýbala na východ a dál vedla do zelených vrás kopců obklopujících jezero Lanark. Obchody i domy byly ze stejného kamene barvy zeminy, s příkrými sedlovými střechami ze zvětralé břidlice. Petrklíče a narcisy vykukovaly z čerstvě nabarvených okenních truhlíků. Zvony v malé a nepříliš pohledné zvonici ve Wee Kirk o’the Loch ospale vyzváněly dopolední desátou.

Dokonce i pro naštvaný pohled šéfinspektora Balfoura to bylo téměř neskutečně malebné místo.

Rychle kráčel po ulici. Před Starým bodlákem, místní hospodou, stál tucet zaparkovaných aut – málem dopravní zácpa na sklonku sezóny, dlouho poté, kdy odcestovali letní výletníci, kteří přijeli na jeden den, a zahraniční turisté. Vešel, pokynul hostinskému Phillipovi, pokračoval dál dveřmi vedle telefonního automatu a vystoupal po rozvrzaných dřevěných schodech do společenské místnosti. Největší veřejný prostor v okruhu více než třiceti kilometrů byl téměř plně obsazen muži i ženami – svědky a zvědavými diváky – usazenými na dlouhých lavicích a otočenými čelem k zadní stěně, kde stál velký dubový stůl. U stolu seděl doktor Ainslie, místní koroner, oblečený v černém, jeho starý vyschlý obličej s hlubokými vráskami prozrazoval neutuchající hrůzu ze světa a jeho skutků. Vedle něj, u mnohem menšího stolu, seděl Judson Esterhazy.

Když se inspektor Balfour usadil, Ainslie na něj stroze kývl. Potom se rozhlédl a odkašlal si.

„Tento vyšetřující soud byl svolán, aby zjistil pravdu kolem zmizení a pravděpodobného skonu pana Aloysia X. L. Pendergasta. Používám výraz ‚pravděpodobný‘ s ohledem na fakt, že tělo nebylo nalezeno. Jediným svědkem skonu pana Pendergasta je muž, který ho možná zabil – Judson Esterhazy, jeho švagr.“ Ainslie se zachmuřil a skoro to vypadalo, že se jeho vysušený obličej takovou námahou odloupne. „Vzhledem k tomu, že pan Pendergast nemá žádné žijící příbuzné, dá se říci, že tady Judson Esterhazy vystupuje nejen jako jediná osoba zodpovědná za nehodu pana Pendergasta, ale rovněž jako zástupce rodiny. V důsledku toho toto řízení není – a nemůže být – standardním soudním vyšetřováním, neboť v tomto případě nemáme tělo a je zapotřebí smrt samu prokázat. Nicméně budeme v soudním vyšetřování pokračovat. Naším záměrem je tedy prokázat fakta zmizení, stejně tak jako přibližné okolnosti, a rozhodnout, pokud to fakta dovolí, o tom, zda smrt nastala či nikoli. Vyslechneme si výpovědi všech zúčastněných a poté učiníme rozhodnutí.“ Ainslie se otočil na Esterhazyho. „Doktore Esterhazy, souhlasíte s tím, že jste řádně zainteresovanou osobou v této záležitosti?“

Esterhazy přikývl. „Ano, souhlasím.“

„A z vlastní vůle jste odmítl podržet si advokáta?“

„Je to tak.“

„Dobře. Než začneme, dovolte, abych všem přítomným připomněl koronerovo nařízení číslo 36: soudní vyšetřování není shromáždění, při němž může být stanovena jakákoli občanská nebo trestní odpovědnost – třebaže dokážeme stanovit, že okolnosti vyhovují jistým právním definicím provinění. Rozhodnutí o vině je záležitost, která se projednává odděleně, je-li to odůvodněno. Nějaké otázky?“

Když v místnosti zavládlo ticho, Ainslie přikývl. „Pak dovolte, abychom přikročili k důkazům. Začneme vyjádřením Iana Cromartyho.“

Inspektor Balfour poslouchal, jak provozovatel chaty poněkud obšírně mluví o Pendergastovi a Esterhazym – o tom, jaký z nich měl první dojem, jak spolu předchozího dne povečeřeli, jak Esterhazy následujícího dopoledne propukl v pláč a tvrdil, že zastřelil svého švagra. Dále Ainslie vyslechl pár hostů Kilchurn Lodge, kteří byli svědky příchodu zoufalého a neupraveného Esterhazyho. Potom se obrátil na hajného Granta. Jak řízení pokračovalo, Ainslieho obličej se změnil ve strohou masku nesouhlasu a podezření.

„Vy jste Robert Grant. Mám pravdu?“

„Ano, pane,“ odpověděl seschlý stařík.

„Jak dlouho jste hajným v Kilchurnu?“

„Pětatřicet let, pane.“

Na Ainslieho žádost Grant podrobně popsal namáhavou cestu na místo neštěstí a smrt policejního psa.

„Je obvyklé, že lovci z vaší chaty se odváží vydat do Foulmire?“

„Obvyklé? Není to obvyklé. Je to proti pravidlům.“

„Takže Pendergast a doktor Esterhazy pravidla porušili.“

„To ano.“

Balfour zaregistroval, jak se Esterhazy při těch slovech znepokojeně zavrtěl.

„Takové chování svědčí o nedostatečné soudnosti. Proč jste je nechal odejít samotné?“

„Protože jsem si je pamatoval z dřívějška.“

„Pokračujte.“

„Ti dva sem jednou přijeli, tak před deseti jedenácti lety. Vyšel jsem si s nimi. Setsakra dobře stříleli, věděli přesně, co mají udělat, zvlášť tady doktor Esterhazy.“ Grant pokývl hlavou směrem k němu. „Kdyby na mně záleželo, v žádném případě bych je nepustil bez průvodce.“ Balfour se narovnal na židli. Samozřejmě věděl, že Pendergast a Esterhazy už předtím v Kilchurnu byli na lovu – Esterhazy se o tom zmínil při jednom z výslechů –, nicméně fakt, že si s nimi Grant vyšel a mohl zaručit, že Esterhazy je výborný střelec, byl pro něj velkou novinkou. Esterhazy vždycky svoje dovednosti zlehčoval. Balfour sám sebe proklínal, že na tohle nepřišel sám.

Potom byl na řadě on. Balfour popsal svůj příjezd do chaty; Esterhazyho emocionální rozpoložení; hledání těla v tůni a následné neplodné pátrání v močálech a okolních vesničkách po jakékoli stopě po těle. Mluvil pomalu a opatrně. Ainslie soustředěně poslouchal, přerušoval ho jen zřídka nějakou otázkou.

Když domluvil, Ainslie na něj chvíli beze slova zíral, přivřenýma očima se rozhlížel kolem sebe. „A v těch deseti dnech od té střelby policie pokračovala v pátrání?“ zeptal se.

„Je to tak,“ odpověděl Balfour. „Tůň jsme pročesali ne jednou, ale dvakrát a potom ještě potřetí a počtvrté. Navíc jsme prohledali i okolní tůně. Když jsme chtěli zachytit stopu z místa neštěstí, nasadili jsme policejní psy. Nenašli ani jedinou – předtím hodně pršelo.“

„Takže,“ pokračoval Ainslie, „jste nenašli žádný reálný důkaz o tom, že Pendergast je mrtvý, a ani potvrzení toho, že je stále naživu. Mám pravdu?“

„Přesně tak. Neobjevili jsme tělo ani žádné osobní věci, včetně pušky.“

„Inspektore,“ oslovil ho Ainslie, „máte pocit, že doktor Esterhazy v té záležitosti spolupracuje?“

„Většinou ano. I když své střelecké dovednosti popisuje poněkud jinak než pan Grant.“

„A jak je doktor Esterhazy popisuje?“

„Říká o sobě, že je nezkušený.“

„Shodují se jeho činy a výroky s tím, jak by reagoval člověk zodpovědný za tak nehoráznou nehodu?“

„Pokud mohu posoudit, tak ano.“ Balfour navzdory všemu nedokázal definovat jediný Esterhazyho krok, který by byl neslučitelný s pocitem zahanbení, smutku a sebeobviňování.

„Řekl byste, že ho lze považovat za spolehlivého a kompetentního svědka těchto událostí?“

Balfour zaváhal. „Řekl bych, že nic, na co jsme doposud přišli, se nijak nerozchází s jeho výroky.“

Koroner jako by o tom chvilku uvažoval. „Děkuji vám, inspektore.“ Pak měl vypovídat samotný Esterhazy. Za deset dní od střelby znovu získal poměrně velkou vyrovnanost, i když mírně ztrhaný výraz úzkosti ve tváři jako by se prohloubil. Měl klidný, vážný a tichý hlas. Pohovořil o svém přátelství s Pendergastem, které začalo, když se jeho sestra za agenta FBI provdala. Stručně se zmínil o její příšerné smrti v čelistech lidožravého lva, což u posluchačů vyvolalo poměrně hlasité lapání po dechu. A poté – když ho koroner jemně pobídl – popsal události, které vyústily v Pendergastovu smrt: lov na pusté pláni; debatu o tom, kterého jelena vyberou; stopování ve Foulmire; zvedající se mlhu, jeho dezorientaci v terénu, náhlý příchod jelena a instinktivní výstřel, zoufalý pokus zachránit svého bývalého švagra, muže potápějícího se do bažiny. Když Esterhazy popisoval poslední události příběhu a své bezútěšné putování zpátky do Kilchurn Lodge, pozlátko klidu a rozvahy náhle popraskalo; byl vyvedený z míry, hlas mu přeskakoval. Přihlížející vrtěli hlavami s účastí a zjevně pohnutí. Balfour si, s velkým uznáním, všiml, že Ainslie má jako vždy truchlivě skeptický výraz. Položil pár otázek týkajících se několika drobností – hlavně načasování určitých událostí, Esterhazyho lékařský názor na Pendergastovo zranění – ale nic víc. Esterhazyho výpověď po patnácti minutách skončila. Celkově pozoruhodné představení.

Představení. Proč ho napadlo zrovna tohle slovo?

Protože navzdory všemu Balfour i nadále Esterhazyho stále více podezíral. Nemohl na nic poukázat. Všechny důkazy dávaly smysl. Ale kdyby Balfour chtěl někoho zničit a zařídit to tak, aby to vypadalo jako nehoda, udělal by to stejně jako Esterhazy.

Zaobíral se těmito myšlenkami při výpovědích řady méně důležitých svědků. Letmo pohlédl na Esterhazyho. Ten muž se velmi usilovně snažil vzbudit dojem upřímného a poctivého člověka, který jednoduše selhal – typický neohrabaný Američan. Jenomže on nebyl neohrabaný a už vůbec ne hloupý. Vystudoval medicínu a měl i velký doktorát – to si Balfour ověřil.

Ainslie pokračoval odměřeným hlasem. „Jak už jsem uvedl, smyslem tohoto soudního vyšetřování je zjistit, zda došlo k úmrtí. Svědectvím je výpověď doktora Esterhazyho, který nešťastnou náhodou zastřelil Aloysia Pendergasta; podle jeho lékařského názoru byla rána smrtelná; navíc na vlastní oči viděl, že Pendergast klesl pod hladinu močálu. Svědectví inspektora Balfoura a dalších vypovídají o tom, že místo, kde došlo k nešťastné nehodě, bylo náležitě prozkoumáno a důkazy na místě byly shodné s výpovědí doktora Esterhazyho. Inspektor rovněž dosvědčil, že tělo ani osobní věci v močálu ani na okolních planinách nebyly nalezeny. Inspektor Balfour dále vypověděl, že i přes vyčerpávající prohledávání blízkých vesnic nebyla po panu Pendergastovi nalezena jediná stopa a neobjevili se ani jiní svědci, kteří by ho viděli mrtvého či živého.“

Rozhlédl se po místnosti. „Za daných okolností připadají v úvahu dva možné verdikty odpovídající uvedeným skutečnostem: zabití člověka z nedbalosti, nebo otevřený výrok. Neúmyslné zabití člověka z nedbalosti je kvalifikováno jako zabití, avšak bez zločinného úmyslu. Otevřený verdikt je výrok v případě, kdy příčinu a okolnosti smrti, nebo v tomto případě dokonce trestný čin usmrcení, nelze dokázat.“

Odmlčel se a znovu důkladně přejel soudní síň cynickým pohledem. „Na základě výpovědi a dnes předloženého důkazu prohlašuji v tomto případě otevřený výrok.“

„Promiňte, pane!“ Balfour si uvědomil, že je najednou na nohou. „Musím proti tomuto rozsudku protestovat.“

Ainslie se na toho člověka podmračeně podíval. „Inspektore?“

„Přestože –“ Balfour zaváhal ve snaze ovládnout se. „Přestože čin, o kterém tu mluvíme, možná nebyl vraždou, je následkem nečestného chování. To jasně mluví pro rozsudek neúmyslného zabití z nedbalosti. Potvrzením takového verdiktu je výpověď doktora Esterhazyho. Nedbalost zjevně hrála v tomto případě rozhodující roli. Neexistuje jediný důkaz, že oběť přežila střelbu, ani nezvratný důkaz, že ji nepřežila.“

„Máme ale tu výpověď,“ namítl Ainslie. „Dovolte, inspektore, abych vám připomněl jedno: nemáme mrtvolu. Chybí nám jakýkoli usvědčující důkaz. Jediné, co máme v ruce, je výpověď jednoho očitého svědka. Tudíž nemáme žádný nezávislý důkaz, že někdo byl skutečně zabit. Takže toto soudní vyšetřování nemá jinou možnost než vynést otevřený výrok.“ Balfour zůstal stát. „Pokud jde o otevřený výrok, zákon mi neumožňuje držet doktora Esterhazyho ve Skotsku.“

„Máte-li jakoukoli námitku,“ pokračoval koroner, „můžete diviznímu soudu předložit žádost o přezkoumání rozsudku.“

Shromáždění tiše zabručeli. Balfour se krátce podíval na Esterhazyho. Nemohl udělat vůbec nic.

„Pokud je to vše,“ řekl Ainslie a přísně se rozhlédl, „prohlašuji toto soudní vyšetřování za uzavřené.“

11

Inverkirkton, Skotsko

Osamělý cyklista šlapal s očividnou námahou po úzké klikaté silnici do kopce. Černý bicykl se třemi převody byl vybaven speciálním nosičem na zadním blatníku, v němž byly kožené brašny připevněné elastickými provazy. Muž měl na sobě tmavě šedou větrovku a manšestráky barvy holubí šedi a v kombinaci s černým kolem vypadal proti hlodášovým keřům a vřesu na skotských kopcích podivně jednobarevně.

Na vrcholu kopce, kde se ze zelených hlodášů zvedala jako tesáky skupina zvětralých balvanů, se cesta dělila na křižovatce ve tvaru T. Cyklista zastavil, sesedl z kola – se zjevnou radostí z té trochy odpočinku –, vyndal z bundy mapu, položil ji na sedlo a v klidu do ní nahlížel.

Uvnitř však Judson Esterhazy rozhodně klidný nebyl. Ztratil chuť k jídlu; musel se nutit, aby přijímal potravu. Neustále v sobě potlačoval nutkání ohlédnout se přes rameno. V noci nemohl spát: jakmile zavřel oči, viděl Pendergasta, smrtelně zraněného, jak na něj z močálu s nesmiřitelnou silou upírá lesklé planoucí oči.

Potisící sám sebe zatrpkle káral za to, že nechal agenta FBI ve Foulmire. Měl počkat, dokud ho bahno úplně nepozře. Proč to neudělal? Kvůli těm očím; ani o vteřinu déle nemohl vydržet pohled do těch úzkých stříbrných očí ostrých jako skalpel. Opovrženíhodná a neomluvitelná slabost ho v okamžiku pravdy přemohla. Esterhazy věděl, že Pendergast je nadpřirozeně vynalézavý. Nemáš představu – ani tu nejmenší –, jak nebezpečný chlap je Pendergast. Nejsou to jeho vlastní slova, která pronesl před půlrokem? Je chytrý a vytrvalý. Teď má navíc motivaci – výjimečnou motivaci. Esterhazy to všechno připravil s nesmírnou pečlivostí – a doposud bez hmatatelného výsledku.

Ta nevědomost byla jeho prokletí.

Když tam stál vedle kola, předstíral, že čte v mapě, a ledový vlhký vítr škubal záložkami jeho nohavic, připomněl si, že zranění bylo smrtelné – určitě. I kdyby se Pendergast nějak dostal z bažiny, byli by jeho mrtvolu při pečlivém hledání našli. Nejpravděpodobnější důvod, proč při pročesávání močálů nic neobjevili, byl ten, že Pendergast nějak unikl z první bažiny, jen aby zemřel někde v houští, nebo skončil pod hladinou na jiném místě.

Ale nevěděl to s jistotou, což ho dohánělo k šílenství. Musí se dozvědět pravdu. Alternativa – celý život ve strachu a paranoi – je prostě nepřijatelná.

Po soudním vyšetřování odjel ze Skotska. Aby na sebe upoutal co největší pozornost, nechal se odvézt do Glasgow samotným rozladěným inspektorem Balfourem. Teď, po týdnu, už je zase zpátky. Dal se ostříhat a nabarvit vlasy na černo; měl brýle se silnými skly a obroučkami ze želvoviny; koupil si velmi kvalitní divadelní knír. Kdyby náhodou někde potkal Balfoura nebo některého z jeho mužů, což se mu jevilo jako velmi nepravděpodobné, možnost, že by ho někdo poznal, byla prakticky nulová. Byl jednoduše jeden z mnoha amerických turistů, který si užívá okružní jízdu na kole po Vysočině.

Od střelby uplynuly téměř tři týdny. Stopa, pokud vůbec kdy existovala, už vychladla. Ale s tím se nedalo nic dělat: před soudním vyšetřováním byl pod neustálým dohledem, což mu bránilo v soukromém pátrání. Teď musel jednat co možná nejrychleji, neztrácet čas. Aby byl spokojený, musel sám sobě dokázat, že Pendergast nepřežil, neunikl z Bažiny. Kdyby tohle zvládl, možná by našel klid.

Nakonec znovu věnoval pozornost mapě. Našel svou pozici; našel vrcholek Beinn Deargu a Foulmire; určil polohu Cairn Barrow, největší vesnice v oblasti. Se špičkou prstu na místě, kde zastřelil Pendergasta, pečlivě prozkoumal okolí. Nejblíže byla vesnice Inverkirkton, přibližně pět kilometrů od místa, kde střílel. Kromě Kilchurn Lodge tu nebyla žádná obydlí. Pokud Pendergast někam šel – jestli přežil –, pak jedině do Inverkirktonu. A tam právě začne.

Esterhazy složil mapu a podíval se na vzdálenou stranu kopce. Z místa, kde stál, rozpoznal Inverkirkton. Odkašlal si a nasedl na kolo.

Zanedlouho už sjížděl z kopce na východ, s odpoledním sluncem v zádech nevnímal sladkou vůni vřesu.

Inverkirkton byl shluk dobře udržovaných budov v zákrutu cesty, ale byly tam dvě věci, které podle všeho má každá skotská osada: hospoda a zájezdní hostinec. Přijel k hospodě, sesedl z kola a opřel je o nabílený kámen. Potom z kapsy vytáhl kapesník a vešel dovnitř.

Malá hala byla vyzdobená zarámovanými fotografiemi Inverness a Mull of Kintyre vedle tartanů a mapy okolí. V hospodě byl jen přibližně šedesátiletý muž, zjevně hostinský. Stál za pultem z leštěného dřeva a četl noviny. Když Esterhazy vešel, podíval se na něj jasně modrýma zvídavýma očima. Esterhazy předvedl falešné divadýlko – otíral si obličej kapesníkem a ztěžka dýchal. Zpráva o střelbě by v téhle maličké vísce mohla být obrovskou událostí a Esterhazymu se ulevilo, že muž nedal nijak najevo, že ho poznává.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil ho hostinský se silným místním přízvukem.

„Dobré odpoledne,“ odpověděl Esterhazy, to už dýchal skoro normálně. Hostinský se podíval přes jeho rameno, za dveřmi bylo vidět přední kolo jeho bicyklu. „Tak co, jste tu na dovolené?“

Esterhazy přikývl. „Chtěl bych pokoj, jestli máte nějaký volný.“

„Ano, jeden jo. Jak se jmenujete, pane?“

„Edmund Draper.“ Znovu se ztěžka nadechl a ještě jednou si otřel obličej kapesníkem.

Hospodský z police za sebou sundal velkou knihu. „Jste nějaký zničený, chlapče.“

Esterhazy znovu přikývl. „Přijel jsem z Fraserburghu.“

Hostinský otevíral knihu a vtom se zarazil. „Z Fraserburghu? Ale to je skoro pětašedesát kilometrů – a z velké části cesta vede přes hory.“

„Já vím. Zjistil jsem, že je to hodně náročné. Jsem na dovolené teprve druhý den a mám pocit, že jsem to přehnal. To jsem celý já.“ Hostinský zavrtěl hlavou. „No, můžu vám říct jediné – určitě budete v noci dobře spát. Zítra byste měl odpočívat.“

„Nejspíš nebudu mít na výběr.“ Další odmlka na nadechnutí. „Mimochodem, vedle jsem viděl hospodu – podává se tam večeře?“

„Ano, a dobrá. A jestli mohu, rád vám nabídnu místní sladovou whisky Glen –“

Muž zmlkl, Esterhazy nasadil ustaraný, ztrápený výraz.

„Děje se něco?“ zeptal se hostinský.

„Nevím,“ odpověděl Esterhazy. Jeho hlas zněl nepřirozeně. „Najednou cítím tlak – bolest – v hrudníku.“

Hostinský se zachmuřil. Přispěchal zpoza pultu k Esterhazymu, vedl ho do přilehlého salonku, aby ho usadil do čalouněného křesla.

„Teď mi bolest vystřeluje do paže… panebože, to tak bolí.“ Esterhazy zaťal zuby, pravou rukou si držel hrudník.

„Chtěl byste se něčeho napít?“ zeptal se hostinský a starostlivě se k němu sklonil.

„Ne… zavolejte doktora. Rychle…“ A potom Esterhazy prudce poklesl a zavřel oči.

12

New York

Příjezdová cesta ke kočárovému přístřešku Riverside Drive 891 vypadala mnohem lépe, než když ji D’Agosta viděl poprvé. Tehdy byla plná navátých odpadků, pajasany a keře škumpy postupně usychaly; sídlo v neoklasickém stylu mělo zavřené okenice a stěny pokrývala graffiti. Teď byl dům dokonale čistý, kamenná stavba o čtyřech podlažích byla zrekonstruovaná, mansardová střecha, věžičky a zábradlí vrátily budově historickou podobu. A přece – když na ni D’Agosta upřeně hleděl z vozovky – na tom místě bylo cosi studeného a podivně prázdného.

Nevěděl jistě, proč tam vlastně je. Mnohokrát sám sebe nabádal, aby už přestal být paranoidní, aby se přestal chovat jako stará ženská. Ale cosi z návštěvy Corrie Swansonové mu pořád nešlo z hlavy. A tentokrát, když se ho znovu zmocnilo nutkání zastavit se v Pendergastově sídle, rozhodl se jednat.

Chvíli stál, lapal po dechu. Jel vlakem číslo 1 na 137. ulici a pak hned zamířil k řece, ale i při tak krátké procházce se pořádně zadýchal. Nesnášel tu dlouhou rekonvalescenci; nesnášel, jak ho střelná rána, náhradní prasečí chlopeň a následné pozvolné zotavování oslabily. Jediné pozitivní na celé věci bylo, že zpočátku zhubl, ale teď už zase pořádně nabíral. A po určitou dobu to nemohl cvičením shodit.

Zanedlouho už kráčel po příjezdové cestě ke vstupním dubovým dveřím a zaklepal na ně mosazným kruhem.

Ticho.

Čekal minutu, potom ještě jednu. Nic. Naklonil se ke dveřím, poslouchal, ale dům byl příliš dobře postaven, aby z něj bylo cokoli slyšet. Zaklepal podruhé. Možná vzhledem k tomu, že je Constance Greeneová v ústavu pro choromyslné, je dům opravdu tak opuštěný, jak vypadá. Ale to nedávalo smysl – věděl, že Pendergast zaměstnává pomocníka i tady v Dakotě.

Zaslechl tiché otáčení klíčem v dobře promazaném zámku a potom se masivní dveře pomalu otevřely. Vchod byl mdle osvětlený, ale D’Agosta poznal Proctora, Pendergastova řidiče a někdy majordoma. Obvykle bezvýrazný a klidný muž se tentokrát tvářil zarputile, téměř hrozivě.

„Pane D’Agosto,“ řekl. „Nechcete jít dál?“

D’Agosta vešel a Proctor za ním pečlivě zamkl. „Nevadilo by vám jít do knihovny?“ zeptal se.

D’Agostovi skoro naskočila husí kůže, měl pocit, jako by byl očekáván. Šel za Proctorem dlouhou chodbou, kterou se nesla ozvěna, a dál do přijímacího salonku s modrou klenbou, tlumené světlo dopadalo na tucty prosklených vitrín a jejich podivný obsah. „Je tady Pendergast?“ zeptal se.

Proctor zůstal stát a otočil se. „Je mi velmi líto, ale není tady, pane.“

„Kde je?“

Řidič na něj upřel chladný pohled a zaváhal jen na okamžik. „Je mrtvý, pane.“

D’Agosta měl pocit, že se místnost zakymácela. „Mrtvý? Jak zemřel?“

„Byl na lovecké výpravě ve Skotsku. S doktorem Esterhazym.“

„Judsonem Esterhazym? Se švagrem?“

„Stala se nehoda. Na vřesovištích při lovu jelena. Doktor Esterhazy zastřelil pana Aloysia. Utonul v bažině.“

To přece nemůže být pravda. Určitě špatně slyšel. „O čem to proboha mluvíte?“

„Téměř před třemi týdny.“

„Jak je to se zařizováním pohřbu? Kde je Esterhazy? Proč mě nikdo neinformoval?“

„Nenašli tělo, pane. A doktor Esterhazy zmizel.“

„Panebože. Chcete mi říct, že Esterhazy náhodou zastřelil Pendergasta, že tělo neexistuje a že Esterhazy prostě zmizel?“ Uvědomil si, že ječí, ale bylo mu to jedno.

Proctorův obličej zůstal nečitelný. „Místní policejní sbor hledal tělo několik dní, pročesávali bažinu, pátrali všude. Tělo nenašli.“

„Tak proč tvrdíte, že je mrtvý?“

„Tak vypověděl doktor Esterhazy při soudním vyšetřování. Tvrdil, že ho střelil do hrudníku. Viděl, jak se potopil a zmizel v bažině.“ D’Agosta nemohl dýchat. „Tohle vám osobně Esterhazy řekl?“

„Telefonoval mi inspektor, který to střílení vyšetřoval. Chtěl mi položit pár otázek týkajících se pana Aloysia.“

„A nikdo jiný o tom s vámi nemluvil?“

„Nikdo, pane.“

„Kde přesně to bylo?“

„U Kilchurn Lodge. Na Skotské vysočině.“

D’Agosta stiskl čelisti. „Lidi jen tak nezmizí. Něco na tom všem dost smrdí.“

„Bohužel, pane, víc toho nevím.“

D’Agosta se několikrát zhluboka roztřeseně nadechl. „Ježíši. Dobře. Děkuji vám, Proctore. Omlouvám se, že takhle mluvím. Jsem prostě celý bez sebe.“

„Chápu. Nechtěl byste zajít alespoň do knihovny na sklenku sherry, než odejdete?“

„Žertujete? Musím s tímhle něco udělat.“

Proctor se na něj podíval. „A co jako?“

„To zatím nevím. Ale spolehněte se, že něco určitě.“

13

Inverkirkton

Judson Esterhazy seděl u odřeného baru v hospodě Půlměsíc a popíjel pivo. Hospoda byla maličká, velikostí odpovídala vesničce: tři místa u baru, čtyři boxy, po dvou proti sobě u zdi. V tu chvíli podnik zel prázdnotou, kromě Esterhazyho tam byl jen starý barman MacFlecknoe, ale blížila se pátá a situace se zanedlouho změní.

Vyprázdnil sklenici a MacFlecknoe hned přispěchal. „Ještě jedno pivo, pane?“

Esterhazy předstíral, že o tom přemýšlí. „Proč ne?“ připustil po chvíli. „Mám za to, že doktoru Roscommonovi to nebude vadit.“

Barman se přidušeně zasmál. „Určitě ne, zůstane to jen mezi námi.“

V tu chvíli Esterhazy velkým kulatým oknem ve vstupních dveřích hospody zahlédl doktora. Roscommon rázně kráčel po ulici, zastavil se u dveří své praxe, které hbitým otočením zápěstí odemkl. Esterhazy ho sledoval, jak zmizel v budově a zavřel za sebou.

Když předchozího dne předstíral, že má infarkt, udělal si jasnou představu, jak bude místní lékař vypadat: odměřený, brunátný v obličeji, stárnoucí, ale svalnatý, protože je zvyklý potýkat se s nemocnými krávami a koňmi stejně jako s lidmi. Ale Roscommon ho překvapil. Byl hubený, věk něco přes čtyřicet, měl jasné ostražité oči a inteligentní výraz. Svého nového pacienta prohlédl s nenucenou profesionalitou, kterou Esterhazy mohl jenom obdivovat. Rychle zjistil, že bolest v hrudníku není nic vážného, nicméně mu doporučil několik dní odpočinku. Esterhazy s něčím takovým počítal a vlastně to uvítal: získal tak dobrou výmluvu, aby mohl trávit čas v okolí vesnice. A poznal místního lékaře, což byl jeho hlavní cíl. Doufal, že se s ním spřátelí a vytáhne z něj nějaké informace, ale on mu předvedl pravý skotský odstup a řekl mu jen o málo víc než nezbytná lékařská doporučení. Možná má takovou povahu – nebo třeba něco skrývá.

Když Esterhazy upil čerstvě natočené pivo, znovu si v duchu kladl otázku, co muž jako Roscommon dělá v takovém zapadákově, jakým je Inverkirkton. Zcela zjevně by si mohl otevřít lukrativnější praxi v nějakém větším městě. Kdyby proti všemu očekávání Pendergast přežil pád do bažiny, byl by Roscommon ten pravý, za kým by šel; byl to jediný člověk z oboru ve městě.

Dveře hospody se otevřely a vešla žena – Jennie Protherová. Esterhazy už nabyl dojmu, že zná prakticky všechny obyvatele toho zatraceného města. Paní Protherová měla ve vesnici obchod s kuriozitami a suvenýry a – protože živnost zrovna nevynášela – přivydělávala si praním prádla. Byla buclatá a přívětivá, s obličejem barvy humra. Přestože byl příjemný říjnový den, měla kolem krku několikrát ovinutou vlněnou šálu.

„Ahoj, Paulie,“ pozdravila barmana a usedla na jednu ze tří volných barových stoliček tak ostýchavě, nakolik jí to dovolilo jejích devadesát kilo.

„Dobrý odpoledne, Jennie,“ odpověděl MacFlecknoe a svědomitě před ní otíral poškrábaný barový pult, natočil jí sklenici piva a postavil ji na tácek.

Žena se otočila na Esterhazyho. „A jak se vám dnes daří, pane Drapere?“ Esterhazy se usmál. „Docela dobře, děkuji. Nejspíš jsem si jenom natáhl sval.“

Chápavě přikývla. „To ráda slyším.“

„Za to vděčím vašemu doktorovi Roscommonovi.“

„Je dobrý a nemýlí se,“ podotkl barman. „Máme štěstí, že tu je.“

„Ano, zdá se, že je výborný lékař.“

MacFlecknoe souhlasně přikývl. „Vystudoval v Londýně.“

„Upřímně řečeno, překvapuje mě, že je tady dost lidí, aby se uživil.“

„No, je to jediný doktor v okruhu víc než třiceti kilometrů,“ poznamenala Protherová. „Přinejmenším po smrti starého Crastnera loni na jaře.“

„Takže má dost práce?“ zeptal se Esterhazy a nenuceně upil pivo.

„To ano,“ odpověděl MacFlecknoe. „Vyřizuje návštěvy v libovolnou hodinu.“

„V libovolnou hodinu? To mě překvapuje. Myslím v souvislosti s venkovskou praxí.“

„No, míváme tady taky naléhavé případy,“ podotkl barman. Kývl hlavou přes ulici směrem k lékařově praxi. „Někdy vídáme všechna světla v jeho domě rozsvícená i dost dlouho po půlnoci.“

„Neříkejte,“ tvářil se nevěřícně Esterhazy. „To by mě zajímalo, kdy se to stalo naposledy?“

MacFlecknoe přemýšlel. „No, asi tak před třemi týdny. Možná dřív. Nevím jistě. Není to příliš obvyklé. Ale tohle si pamatuju, protože přijel a odjel autem dvakrát. Bylo dost pozdě – po deváté.“

„Možná to byla chudák paní Bloorová,“ napadlo Jennie Protherovou. „Posledních pár měsíců na tom není dobře.“

„Ne, nejel směrem do Hithe,“ opravil ji barman. „Slyšel jsem, že auto odjíždí na západ.“

„Cože? Tím směrem je jenom Bažina,“ podotkla žena.

„Možná jel k některému z hostů v chatě,“ napadlo MacFlecknoea. Žena upila pivo. „Když o tom teď mluvíte, přibližně v té době přivezli z doktorovy praxe prádlo do prádelny. Potřísněné krví.“

„Opravdu?“ zajímalo Esterhazyho, srdce se mu rozbušilo. „Jaké to bylo prádlo?“

„No, normální. Obvazy, prostěradla.“

„No, Jennie, to není nic neobvyklého,“ řekl barman. „Farmáři z okolí mívají často nějaké nehody.“

„Ano,“ hlesl Esterhazy spíše pro sebe. „Ale ne uprostřed noci.“

„Co jste říkal, pane Drapere?“ zeptala se Jennie Protherová.

„Ale nic.“ Esterhazy vyprázdnil svou sklenici.

„Dáte si ještě jedno?“ nabídl mu barman.

„Ne, děkuju. Ale dovolte, abych vám a paní Protherové po jednom zaplatil.“

„Dobře, pane, a srdečně vám děkuji.“

Esterhazy přikývl, ale na barmana se nepodíval. Oči upíral přes kruhové okno ve dveřích hospody na druhou stranu ulice na dům s krémově bílou omítkou, v němž měl doktor Roscommon ordinaci.

14

Malfourche, Mississippi

Ned Betterton zastavil u špinavé prosklené stěny Ideal Café, vešel dovnitř, kde se ve vzduchu vznášela vůně slaniny a cibule, a objednal si šálek kávy, sladké a slabé. Ideal Café nebyla zrovna kavárna v pravém slova smyslu, ale na druhou stranu Malfourche taky nebylo úžasné město: chudé jako kostelní myš a zpola liduprázdné, jeho společenská struktura se pomalu rozpadala. Děti s jakýmkoli nadáním samozřejmě co možná nejrychleji tyhle končiny opouštěly, utíkaly do větších a živějších měst a nechávaly za sebou všechny ty ztroskotance. To se dělo po čtyři generace a tohle je výsledek – město jako Malfourche. Sakra, on vyrostl v úplně stejném městě. Problém byl v tom, že neutekl dost daleko. S obtížemi to zvládal: stále se hnal jako blázen, ale nikam se nedostal.

Alespoň káva byla docela dobrá, a když už tu byl, cítil se jako doma. Musel přiznat, že se mu líbily nuzné podniky jako tenhle – se servírkami s pevnými bříšky, řidiči náklaďáků, kteří se cpali mastnými burgery, objednávali si velmi halasně a napájeli se silnou čerstvou kávou.

On jako první z rodiny vystudoval střední školu, o univerzitě nemluvě. Malé, divoké dítě vychovala matka, byli jen oni dva, jeho otec seděl ve vězení za loupež v továrně, kde se do lahví stáčela Coca-Cola. Dvacet let, díky žalobci, který lpěl na své kariéře, a nelítostnému soudci. Jeho otec zemřel na rakovinu – v base. Betterton věděl, že beznaděj byla příčinou nemoci, která ho zabila. A to zase zabilo jeho matku.

Z toho Betterton nabyl dojmu, že všichni, kdo mají nějakou pravomoc, lžou a jsou sobečtí zkurvysynové. Proto tíhl k žurnalistice, kde podle svého úsudku měl možnost bojovat proti takovým lidem skutečnými zbraněmi. Problém byl v tom, že s diplomem v oboru komunikací ze státní univerzity mohl skončit na jediném místě – v Ezerville Bee. Tam pracoval posledních pět let a pokoušel se dostat do významnějších novin. Bee byl plátek na jedno přečtení, záminka pro reklamu zasílanou zdarma všem místním občanům, v metrových štosech byl dodáván k benzinovým pumpám a do supermarketů. Majitel a vydavatel Zeke Kranston byl k smrti vylekaný, aby se náhodou někoho nedotkl, kdyby existovala sebemenší možnost, že by měl zájem o reklamu. Takže: žádné investigativní články, žádná skandální odhalení, žádné agresivní politické zprávy. „Úkolem Ezerville Bee je prodávat inzerci,“ říkával Kranston hned poté, co vyndal z úst mokré párátko, které mu vždycky viselo na spodním rtu. „Nepokoušej se vyhrabat další Watergate. Tak si jen znepřátelíš čtenáře – a firmy.“ Důsledkem toho Bettertonův sešit výstřižků vypadal jako cosi ze Světa ženy, nabídka služeb, zachránění psi a zprávy o prodeji pečených specialit v kostele, fotbalových zápasech středních škol a společenských posezeních u zmrzliny. Není divu, že s takovými tématy nemohl získat rozhovor pro skutečné noviny.

Betterton zavrtěl hlavou. V žádném případě nehodlal zůstat v Ezerville po zbytek života a ven vedla jediná cesta: musí narazit na sólokapra. Je jedno, jestli to bude zločin, veřejný zájem nebo vetřelci z vesmíru s laserovými pistolemi. Potřebuje jednu reportáž, článek s pořádným nábojem.

Dopil kávu, zaplatil a potom vyšel do ranního slunce. Od bažiny Black Brake vál slabý vítr, nepříjemně teplý a páchnoucí. Betterton nastoupil do auta, nastartoval a spustil klimatizaci na plný výkon. Ale nikam nejel – ještě ne. Než se do toho materiálu pustí, chtěl si to promyslet. Velmi složitě a po mnoha slibech Kranstona přesvědčil, aby mu na tom dovolil pracovat. Byl to příběh o podivné lidské zálibě a stane se jeho prvním, skutečně žurnalistickým počinem. Hodlal takovou šanci maximálně využít.

Betterton seděl v klimatizovaném voze a v duchu procházel otázky, které položí, zkoušel promyslet i očekávané námitky, jež dozajista uslyší. Za pět minut byl připraven. Znovu si učesal zplihlé vlasy a otřel pot z čela. Sklopil pohled k mapě vytištěné z internetu, potom odbočil na příjezdovou cestu, obrátil vůz do protisměru a vracel se po polorozpadlé ulici na periferii města.

I když psal o nepodstatných věcech, naučil se věnovat pozornost i nejmenším útržkům drbů nebo pomluv – bez ohledu na to, jak byly banální. Slyšel fámy o tajemném páru: o tom, že oba před lety zmizeli, před pár měsíci se nenadále vrátili a v mezidobí předstírali sebevraždu. Hned ráno navštívil místní okrsek policie, aby zjistil, že se ta fáma zakládá na pravdě. Policejní zpráva, nesmírně povrchní, v něm vyvolala spoustu dalších otázek, mnohem víc, než na které se mu dostalo odpovědí.

Podíval se do mapy, potom na řady smutně vyhlížejících domů pobitých překládanými prkny, které po obou stranách lemovaly rozbitou silnici. A tam ho uviděl: bíle natřený malý bungalov, o nějž se opíraly magnolie.

Zamířil autem k obrubníku, vypnul motor a další minutu sbíral odvahu. Potom vystoupil, upravil si sportovní sako a odhodlaně kráčel ke dveřím. Nenašel zvonek, jenom klepadlo. Uchopil je a zabušil.

Údery se rozléhaly domem. Chvíli se nedělo nic. Potom zaslechl blížící se kroky. Dveře se otevřely a v nich stála vysoká, štíhlá žena. „Ano?“

Betterton samozřejmě nevěděl, co čekat, nicméně poslední, co by předpokládal, bylo, že bude tak krásná. Samozřejmě ne mladá, ale neobyčejně krásná.

„Paní Brodieová? June Brodieová?“

Žena si ho prohlédla od hlavy k patě chladnýma modrýma očima. „Ano, to jsem.“

„Jmenuji se Betterton. Jsem z Ezerville Bee. Mohla byste mi věnovat pár minut?“

„Kdo to je, June?“ ozval se pronikavý mužský hlas z útrob domu. Prima, pomyslel si Betterton. Oba jsou doma.

„Nemáme tisku co říct,“ poznamenala June Brodieová. Ustoupila o krok a už zavírala dveře.

Betterton překročil práh, aby se jí to nepodařilo. „Prosím vás, paní Brodieová. Už vím skoro všechno, byl jsem na policii, je to veřejně přístupný materiál. Tak jako tak hodlám příběh zveřejnit. Jen mě napadlo, že byste ráda dostala příležitost vyjádřit se.“

Chvíli na něj hleděla. Její inteligentní pohled na Bettertona velmi zapůsobil. „O jakém příběhu mluvíte?“

„O tom, jak jste zinscenovala svoji sebevraždu a na tucet let jste oba beze stopy zmizeli.“

Chvíli bylo ticho. „June?“ ozval se znovu mužský hlas.

Paní Brodieová otevřela dveře a ustoupila stranou.

Rychle, aby si to nestačila rozmyslet, Betterton vešel. Přímo před sebou uviděl poklizený obývací pokoj, který lehce zaváněl naftalínovými kuličkami a leštidlem na parkety. Místnost byla skoro prázdná: pohovka, dvě křesla, stolek u zdi a malý perský kobereček. Bettertonovy kroky se na dřevěné podlaze dutě rozléhaly. Připadalo mu, jako by se ti dva nedávno přistěhovali. Po chvíli si uvědomil, že přesně to se vlastně stalo.

Malý, bledý muž subtilní postavy se vynořil z potemnělé předsíně, v jedné ruce držel talíř a ve druhé utěrku. „Kdo to je –“ začal, ale jakmile uviděl Bettertona, zmlkl. June Brodieová se k němu obrátila. „To je pan Betterton, reportér od novin.“

Malý muž se nejprve podíval na svou ženu, potom na Bettertona a zase zpátky na ni, najednou měl nepřátelský výraz v obličeji. „Co chce?“

„Píše o nás reportáž. O našem návratu.“ Z jejích slov čišelo cosi podobného opovržení a ironii, což Bettertona trochu znervóznilo.

Muž opatrně položil talíř na stolek. Byl nevkusně oblečen, jeho žena byla naopak velmi elegantní.

„Jste Carlton Brodie?“ zeptal se Betterton.

Muž přikývl.

„Proč nám neřeknete, co víte – nebo co si myslíte, že víte?“ zeptala se June Brodieová. Záměrně mu nenabídla židli ani občerstvení.

Betterton si olízl rty. „Vím, že váš vůz před více než dvanácti lety zůstal na Archer Bridge. Uvnitř byl dopis na rozloučenou psaný vaší rukou, ve kterém stálo: Už to nevydržím. Všechno je moje chyba. Odpusť mi. Řeku prohledali, ale tělo nenašli. O několik týdnů později policie znovu navštívila vašeho manžela Carltona, ale zjistila jediné – odjel na neurčitou dobu na neznámé místo. To bylo naposled, co se o Brodieových mluvilo – až do chvíle, kdy jste se tu před několika měsíci zčista jasna znovu objevili.“

„Dalo by se to takhle stručně říci,“ připustila June Brodieová. „To není zrovna velký příběh, nemyslíte?“

„Právě naopak, paní Brodieová – je to vzrušující příběh a domnívám se, že čtenáři listu Bee budou mít stejný pocit. Co ženu přimělo, aby takovou věc udělala? Kde byla celou tu dobu? A proč se – po více než deseti letech – vrátila?“

June Brodieová svraštila čelo, ale neřekla nic. V místnosti se rozhostilo mrazivé ticho.

Po chvíli pan Brodie povzdechl. „Podívejte, mladý muži. Obávám se, že to není tak zajímavý materiál, jak předpokládáte.“

„Carltone, nesnaž se mu vyhovět,“ podotkla June Brodieová.

„Ne, drahá, myslím, že bude lepší, když to řekneme,“ nesouhlasil s ní pan Brodie. „Řekni to jednou a pak už o tom nemluv. Bez naší spolupráce to potrvá mnohem déle.“ Obrátil se na Bettertona. „Tehdy jsme procházeli složitým obdobím našeho manželství.“

Betterton přikývl.

„Byla to špatná doba,“ pokračoval Brodie. „Potom zaměstnavatel June zahynul při požáru, a když firma Longitude Pharmaceuticals zkrachovala, moje žena přišla o práci. Byla s rozumem v koncích, napůl šílená. Musela od toho všeho uniknout. A já také. Zinscenovat sebevraždu bylo od ní pošetilé, ale tehdy se zdálo, že jiná možnost není. Potom jsem se vydal za ní. Rozhodli jsme se cestovat. Zastavili jsme u jednoho penzionu, zjistili jsme, že je na prodej, tak jsme ho koupili a po léta provozovali. Ale… no, dnes už jsme starší a moudřejší a už to není tak živé, tak jsme se rozhodli přijet domů. To je všechno.“

„To je všechno,“ zopakoval Betterton dutě.

„Pokud jste četl policejní zprávu, tak tohle všechno víte. Samozřejmě proběhlo vyšetřování. Už je to dávno; žádný podfuk v tom nebyl; ani to nebyl žádný únik před dluhy, žádný pojistný podvod, nikdo neporušil zákony. Tak celá záležitost skončila. A teď chceme jen žít v klidu.“ Betterton o tom chvilku uvažoval. Policejní zpráva, o níž se zmínil, sice uváděla informaci o penzionu, avšak bez jakýchkoli dalších podrobností. „Kde byl ten penzion?“

„V Mexiku.“

„Kde přesně v Mexiku?“

Krátké zaváhání. „V San Miguel de Allende. Na první pohled jsme se do toho místa zamilovali. Je to město umělců v horách ve středním Mexiku.“

„Jak se jmenoval ten penzion?“

„Casa Magnolia. Půvabné místo. Kousek od Mercado de Artesanías.“

Betterton se zhluboka nadechl. Žádné další otázky ho nenapadaly. A upřímná bezelstnost toho muže mu znemožnila pokračovat. „Děkuji vám za otevřenost.“

Brodie přikývl v odpověď a znovu vzal do ruky talíř a utěrku.

„Mohu vám zavolat, pokud mě napadnou nějaké další otázky?“

„Nemůžete,“ odpověděla June Brodieová rázně. „Přeji vám hezký den, pane Bettertone.“

Cestou k autu přidal do kroku. Pořád to byl dobrý materiál. Jistě, není to zrovna sólokapr, ale přiměje lidi zpozornět, vezmou ho na vědomí a mezi jeho výstřižky bude vypadat dobře. Žena, která předstírala sebevraždu, přiměla svého manžela, aby s ní odešel do exilu, a potom se za pár let vrátili domů: lidský příběh se zajímavým zvratem. S trochou štěstí tiskové agentury možná zavětří.

„Nede, ty pacholku,“ řekl, když otevřel dveře vozu. „Jasně, není to Watergate, ale mohl bys konečně odejít z Ezerville.“

June Brodieová se upřeně dívala z okna chladnýma modrýma očima, dokud se neztratil v dálce. Poté se otočila na manžela. „Myslíš, že tomu uvěřil?“

Carlton Brodie leštil porcelánový talíř. „Policie na to naletěla, ne?“

„Tehdy to jinak nešlo. Ale teď je to veřejně známé.“

„Už to veřejně známé bylo.“

„Ale nepsalo se o tom v novinách.“

Brodie se uchechtl. „Připisuješ Ezerville Bee příliš velký význam.“ Potom zmlkl a zadíval se na ni. „Co je?“

„Nepamatuješ, co řekl Charles? Jak se vždycky strašně bál? ‚Musíme zůstat v utajení,‘ vyžadoval. ‚Zůstaňte v utajení. Oni nesmí vědět, že jsme naživu. Oni by si pro nás přišli.‘“

„Takže?“

„Takže co když ‚oni‘ čtou noviny?“

Brodie se znovu zasmál. „Prosím tě, June. Žádní ‚oni‘ neexistují. Slade byl starý. Starý, nemocný, duševně chorý a děsivě paranoidní. Věř mi, tohle je v náš prospěch. Prostě říct, jak to bylo, a zabránit tak spoustě fám a pomluv. Utít to v samotném zárodku.“ A s talířem v ruce odešel zpátky do kuchyně.

15

Cairn Barrow

D’Agosta seděl za volantem pronajatého fordu a sklíčeně hleděl na rozlehlá šedozelená vřesoviště. Z výšiny, kde zaparkoval, mu připadalo, že se táhnou do nekonečna zahaleného mlhou. A s tím, jak mu přeje štěstí, to tak možná bude napořád, potáhnou se dál a dál a navždycky zahalí svá hluboká tajemství.

Byl unavený jako nikdy v životě. Dodnes, po sedmi měsících, mu střelné zranění stále dělalo problémy: to je on, zadýchá se tak běžným pohybem, jakým je chůze do několika schodů, nebo když má projít terminálem na letišti. Poslední tři dny ve Skotsku mu to daly velmi jasně najevo. Díky úzkostlivému a schopnému šéfmspektorovi Balfourovi viděl všechno, co bylo k vidění. Přečetl oficiální zápisy, písemná svědectví a záznamy o důkazech. Byl na místě střelby. Hovořil se zaměstnanci Kilchum Lodge. Navštívil všechny domy, farmy, stodoly, kamenné chatrče, močály, skalnaté vrchy, rokle, údolíčka a vše ostatní v okruhu víc než třiceti kilometrů tohoto zapomenutého koutu světa – to vše bez úspěchu. Bylo to pro něj vyčerpávající. Více než vyčerpávající.

A studené sychravé skotské počasí mu rozhodně nepřidalo. Věděl, že Britské ostrovy bývají vlhké, ale slunce od svého odjezdu z New Yorku nezahlédl. A jídlo také za nic nestálo, ani jediný talíř těstovin v okruhu třiceti kilometrů. Když přijel, přemluvili ho, aby ochutnal skotské národní jídlo haggis – tlačenku z ovčích drobů –, a od té doby měl žaludeční potíže. Chata Kilchurn Lodge samotná byla docela vkusná, ale táhlo v ní, chlad mu pronikl do kostí a stará rána ho rozbolela.

Znovu se letmo podíval z okna a povzdechl. Vůbec se mu nechtělo vracet na to vřesoviště. Ale předchozího večera v hospodě shodou okolností slyšel pár staroušků – bláznivých nebo prostě jen mírně vyšinutých, podle toho, který z nich mluvil –, kteří žili v kamenném domě v Bažině, nedaleko od mokřiny Inish; chovali ovce a většinu jídla si vypěstovali; skoro nikdy nechodili do města. K místu, kde bydleli, nevedla žádná silnice, jak se dozvěděl, jen vyšlapaná stezka označená kamennými mohylami. Uprostřed pustiny, hodně daleko od silnice a skoro dvacet kilometrů od místa, kde došlo k té střelbě. D’Agostovi bylo jasné, že vážně zraněný Pendergast by nedokázal zvládnout celou tu vzdálenost. Nicméně sobě i svému starému příteli dlužil prověření tohoto posledního vodítka před návratem do New Yorku.

Naposledy se podíval do topografické mapy, kterou si koupil, a strčil ji do kapsy. Raději by už měl jít – obloha klesala a na západě se kupily hrozivé mraky. Ještě chvíli váhal. Poté zavrčel námahou, otevřel dveře a vystoupil z vozu. Přitáhl k tělu nepromokavý plášť a vyrazil.

Stezka byla dostatečně zřetelná: štěrkovitá cesta se vinula mezi trsy trávy, v níž místy rostl vřes. Uviděl první kamennou mohylu – ne obvyklou hromadu kamení, ale vysokou, úzkou žulovou desku zapuštěnou do země. Když k ní přistoupil, všiml si, že na čelní straně bylo cosi vytesáno:

GLIMS HOLM

4 MI.

To bylo ono, jméno chalupy, o které se zmínili v hospodě. Spokojeně zamručel. Šest a půl kilometru. To mu zabere možná dvě hodiny, pokud zachová klid. Vydal se na cestu, pod novou turistickou obuví mu křupal drobný štěrk, do obličeje mu foukal ostrý vítr. Ale byl dobře oblečený a zbývalo mu dobrých sedm hodin denního světla. Přibližně první dva kilometry byla cesta pevná, kopírovala stoupání do Bažiny. D’Agosta zhluboka dýchal, byl překvapený a více než potěšený, že po několika dnech plahočení jako by byl silnější – navzdory únavě a bolesti zranění. Cesta byla dobře značená dlouhými, úzkými kusy žuly zaraženými do země jako ukazatele značící směr.

Hlouběji v Bažině už cestu tak dobře neviděl, ale značení bylo stále dobře viditelné na stovky metrů; u každého se zastavil, probádal krajinu před sebou, našel další ukazatel a pokračoval. I když mu terén připadal poměrně plochý a průchodný, cestou pochopil, že je tam hodně vrás a mírných stoupání, takže bylo dost obtížné a ošidné porozumět místopisu krajiny a udržet správný kurz.

Když se přiblížila jedenáctá hodina, cesta začala nepatrně klesat k níže položeným a bažinatějším planinám. V dálce vpravo uviděl temnou linku, která podle mapy označovala hranici mokřiny Inish. Vzduch byl nehybný, vítr ustal, jemná mlha padala do dolíků a v úponcích se vznášela nad temnými močály. Obloha potemněla a mraky se blížily.

Sakra, pomyslel si D’Agosta, když pohlédl vzhůru. Začalo zatracené skotské mrholení. Zase.

Trmácel se dál. Náhle mrholení přerušil děsivý poryv větru. Slyšel, jak se blíží – hučení se ozývalo nad planinami. Vítr přitiskl vřes k zemi – a potom udeřil na D’Agostu, rozevlál mu plášť do deště a z hlavy mu rval pokrývku. V tu chvíli začaly o zem pleskat těžké kapky. Jemná mlha, která se usadila v nižších místech, jako by vyskočila a staly se z ní mraky, které prudce klesaly na planiny – nebo možná sama olověná obloha se přiblížila k zemi.

D’Agosta zkontroloval čas na hodinkách. Bylo skoro poledne.

Posadil se na kámen a odpočíval. Žádné značky ke Glims Holm už neviděl, ale usoudil, že ušel přinejmenším pět kilometrů. Takže ještě kousek. Prohlédl krajinu před sebou; v dálce neviděl nic, co by připomínalo chalupu. Zacloumal jím další poryv větru, studené kapky ho bodaly do obličeje.

Zatraceně. Vstal, nahlédl do mapy, ale bylo to k ničemu, protože neviděl žádné jasné orientační body, podle nichž by mohl určit, jak daleko došel.

Absurdní, že někdo žije na tak výstředním místě. Byli zjevně více než trochu vyšinutí – musí být naprosto šílení. Byla to zbytečná námaha: Pendergast ani náhodou nemohl dojít až k té chalupě.

Stále pršelo – nelítostně a vytrvale. Stmívalo se, jako by se snášela noc. Cesta byla sotva patrná, bažiny ji svíraly z obou stran a na vodnatých úsecích byly hatě nebo řady plochých kamenů. V mlžném oparu, dešti a tmě měl D’Agosta problém najít další kamennou mohylu, která by čněla do tmy dlouho předtím, než ji uvidí.

Jak ještě daleko? Podíval se na hodinky. Půl jedné. Kráčel už dvě a půl hodiny. Měl by být skoro u té chalupy. Ale před sebou viděl jen šedé, pusté pláně, které se neuspořádaně vynořovaly z mlhy a deště.

Doufal, že v chalupě někoho najde, bude tam teplo a dostane horkou kávu – nebo alespoň čaj. Začínala mu být zima, cítil ostrý chlad promočeného oblečení. To bylo špatně; k bolesti poraněni se přidalo občasné bodání v noze. Uvažoval, jestli by si neměl znovu odpočinout, ale potom ten nápad zavrhl – byl už skoro v cíli a mohl by ztuhnout, takže by mu byla ještě větší zima.

Zůstal stát. Stezka končila v rozsáhlé, chvějící se tůni bahna. Rozhlížel se po mohylách, které by ho nasměrovaly, ale neviděl ani jedinou. Sakra, nedával pozor. Otočil se a hleděl zpátky na cestu, kterou přišel. Když ji teď uviděl, vůbec nevypadala jako cesta. Spíš jako řada ostrůvků půdy. Vydal se zpátky, potom zůstal stát: jako by tam byly dvě cesty, kudy mohl přijít, dvě klikaté pěšiny. Obě pečlivě prozkoumal, na pevném terénu pokrytém kalužemi své stopy nenašel. Narovnal se a zběžně prohlédl horizont, hledal špičku žulového kamene. Ať se snažil sebevíc, viděl jen šedý močál a cáry jemné mlhy.

Zhluboka se nadechl. Kamenné mohyly byly postaveny pár set metrů od sebe. Od té poslední určitě nedošel dál než sto metrů. Zbývalo mu jen kráčet pomalu a zachovat klid, aby se dostal zpátky k té předchozí mohyle.

Vydal se cestou vpravo, postupoval pomalu, občas sledoval, zda vepředu nezahlédne mohylu. Když ušel přibližně padesát metrů, usoudil, že to není ta, kterou přišel – to by už mohylu viděl. Dobrá, půjde tedy po té druhé. Otočil se a kráčel ve svých stopách zpátky asi padesát metrů, ale z jakéhosi důvodu se nevrátil na rozcestí, které ho předtím tolik zmátlo. Pokračoval o kousek dál, nejspíš mylně odhadl vzdálenost – jen aby zjistil, že cesta je slepá a končí v další bažině.

Zastavil se a zhluboka dýchal. Tak dobře, zabloudil. Ale ne úplně. Určitě nedošel dál než sto nebo dvě stě metrů od poslední mohyly. Musí se rozhlédnout, zorientovat, aby věděl, kam jde – teprve potom pokračovat dál.

Stále vydatně pršelo, cítil, jak mu chladný pramínek teče po zádech. Nevšímal si toho a rozhlédl se. Vypadalo to, že stojí v miskovité proláklině. Horizont byl ze všech stran vzdálený přibližně patnáct set metrů, ale nemohl mít jistotu, že to odhadl dobře, to kvůli neustálému pohybu mlhy. Už vytahoval z kapsy mapu, ale potom ji zasunul zpátky. K čemu by to bylo? Zatracoval sám sebe za to, že si nevzal kompas, s ním by mohl alespoň zhruba určit, kde vlastně je. Podíval se na hodinky: půl druhé. Do západu slunce zbývaly přibližně tři hodiny.

„Sakra,“ řekl nahlas, potom ještě hlasitěji: „Sakra!“

Hned mu bylo lépe. Zvolil si bod na horizontu a podrobně ho zkoumal. Chtěl najít mohylu. A byla tam – vzdálená vodorovná rýha ve vířících mlhách.

Vydal se tím směrem přes štěrkovité ostrůvky. Ale močály jako by se proti němu spikly a zablokovaly mu cestu při každém odbočení: vydal se jedním směrem, potom jiným, pak se zase vrátil a nakonec nabyl dojmu, že uvízl na klikatém ostrově uprostřed bažin. Kruci, přece viděl tu hloupou mohylu ve vzdálenosti dvou set metrů!

Když došel k úzkému pásu bažiny, spatřil na druhé straně písečnou pěšinku vinoucí se směrem k mohyle. Pocítil obrovskou úlevu. Všemožně se snažil najít cestu přes úzkou bažinu. Zprvu neviděl žádnou, teprve poté v bažině zpozoroval několik kopečků – dost blízko sebe, aby po nich mohl přejít. S hlubokým nádechem vyrazil k prvnímu, vyzkoušel ho, stoupl na něj jednou nohou a druhou jej překročil. Stejně postupoval dál, přešel bažinu přes jednotlivé kopečky, černé bláto pod nimi se třáslo, občas se objevila bublina bahenního plynu, která se uvolnila vibracemi jeho kroků.

Už tam skoro byl. Překročil jednu poměrně velkou mezeru, jednou nohou stál na kopečku, přiložil k ní druhou – a ztratil rovnováhu. S bezděčným výkřikem se pokusil přeskočit na pevnou půdu, ale špatně si to vyměřil a s hlasitým plácnutím spadl do bažiny.

Když mu lepkavé bláto přilnulo na stehna, propadl hysterii. S dalším zaječením se pokusil vykroutit jednu nohu, ale při tom pohybu se jen propadl hlouběji. Panika dosáhla vrcholu. Pokus vyndat druhou nohu přinesl stejný výsledek; přes veškerou snahu dosáhl jen toho, že bažina vtáhla jeho tělo hlouběji do ledového bahniska, odkud se uvolnila spousta bublin, které kolem něj praskaly a obestřely ho odporným puchem hniloby.

„Pomoc!“ vykřikl, maličká část jeho mozku, která zatím panice odolala, mu dala na vědomí, jak je jeho výkřik nesmyslný. „Pomozte mi!“ Bláto mu sahalo až nad pás; instinktivně mlátil rukama, aby se vymanil, avšak dosáhl jediného – obě paže mu klesly pod hladinu a táhly ho hlouběji. Jako by na sobě měl svěrací kazajku. Mlátil sebou, aby uvolnil alespoň jednu paži, ale byl bezmocný jako moucha v medu. Pomalu klesal do bažiny.

„Proboha, pomozte mi někdo!“ vřeštěl D’Agosta, jeho hlas se nesl nad pustými pláněmi.

Ty troubo, řekla mu ta maličká racionální část mozku, zůstaň v klidu. Při každém pohybu klesl o další kousek do bahna. S nadlidským úsilím se přiměl paniku ovládnout.

Zhluboka se nadechni. Čekej. Nehýbej se.

Nemohl pořádně dýchat, bahno mu sevřelo hrudník. Už v něm uvízl po ramena, ne však proto, že by se hýbal, ale kvůli tomu, že byl v naprostém klidu. Skoro mu připadalo, že dál neklesá. Čekal, snažil se přemoci paniku, když mu bláto stouplo až ke krku – ale pomaleji. Nakonec všechno ustalo. Čekal v bičujícím dešti a pochopil, že už vlastně do bahna neklesá.

A nejen to, v tu chvíli si uvědomil, že je pouhého půl druhého metru od cesty na druhé straně.

Velmi pomalu zvedal jednu paži s nataženými prsty, vysunul ji, vyhýbal se nebezpečným místům, nechal se blátem obklopit, když ruku vytáhl.

Zázrak. Měl volnou paži. Povzbuzený tím, že je nad hladinou, se velmi pomalu naklonil dopředu. Na chvilku propadl panice, když cítil, jak mu bláto stoupá po krku, ale když se ponořil o kousek hlouběji, ucítil vztlak na nohou a měl pocit, jako by se mu o kousek zvedly; když se naklonil ještě víc, bylo to zase o trochu lepší. S velkou opatrností položil hlavu spánkem na hladinu, což efekt posílilo a nohy se mu zvedly ještě výš, nachýlil trup k hrázi bažiny. Zůstal uvolněný, jak jen dokázal, pohyboval se trýznivě pomalu, dál se nakláněl dopředu a – právě když mu bláto dosahovalo k nosu – natáhl ruku a popadl větev vřesovce.

Beze spěchu, klidně se posouval k hrázi, dokud bradu nepoložil do trávy. Potom vytáhl druhou paži, zvolna, velmi zvolna ji také natáhl, uchopil další keřík a s jeho pomocí se vytáhl na pevnou půdu.

Ležel tam, prožíval nesmírnou úlevu. Časem utichlo i bušení srdce. Prudký déšť odplavoval bahno. Po chvíli dokázal vstát. Byl zmrzlý na kost, odkapávalo z něj odporně páchnoucí bláto, zuby mu drkotaly. Zvedl zápěstí, aby mu déšť omyl hodinky: byly čtyři.

Čtyři hodiny! Není divu, že se tak rychle stmívá. Začátkem října slunce tady na severu zapadá časně.

Cítil, že se neovladatelně chvěje. Vítr foukal v prudkých poryvech, lilo a slyšel burácení hromu. Neměl baterku ani zapalovač. Bylo to šílené – riskoval podchlazení. Díkybohu našel cestu. Mžoural do šera, vepředu viděl kamennou mohylu, ke které se tolik snažil dojít.

Když ze sebe setřepal co možná nejvíc bláta, opatrně k ní zamířil. Ale jak se k ní blížil, připadala mu divná. Příliš útlá. A když došel až k ní, uviděl, co to ve skutečnosti je – malý uschlý kmen stromu, obnažený, šedivý a větrem ošlehaný.

D’Agosta na něj nevěřícně hleděl. Bizarní uschlý kmen stromu uprostřed ničeho, kilometry vzdálený od živých stromů. Kdyby kolem něj prošel, určitě by si ho všiml.

Ale copak není na cestě…?

Když se v narůstajícím šeru rozhlédl, podrobně prohlížel zemi a pochopil, že to, co považoval za cestu, byly jen nahodilé skvrny písku a štěrku mezi bažinami.

To už se skutečně stmívalo. A byla stále větší zima. Možná pod nulou.

Začalo mu docházet, jak kolosální hloupost udělal, když si troufl jít sám do bažin. Stále byl ještě zesláblý. Bez baterky, bez kompasu, jediný sendvič, který měl s sebou, už dávno snědl. Obavy o Pendergasta ho přiměly takhle pošetile riskovat a přepínat se až do krajnosti… a pak ještě víc.

Co teď, sakra? Už byla velká tma a pokračovat by byla hloupost. Krajina se proměnila v tlumenou skvrnitou šeď, a tak ztratil veškerou naději, že mohylu pozná. Bože, nikdy v životě mu nebyla taková zima. Měl dojem, že mu tím chladem tuhne morek v kostech.

Bude muset přečkat noc v bažinách.

Rozhlédl se a nedaleko uviděl pár balvanů. Třásl se, zuby mu cvakaly, přešel k nim a sedl si mezi ně, aby se ochránil před větrem. Stočil se do klubíčka, ruce založil do podpaží. Déšť mu bušil na záda, ve stružkách mu stékal po krku a obličeji. A potom pochopil, že už neprší, ale padá mokrý sníh, těžké kapky sněhové břečky mu pleskaly na nepromokavý plášť a stékaly po něm.

Když měl dojem, že už tu zimu nevydrží, ucítil teplo. Neuvěřitelné – jeho strategie zabrala, tělo reagovalo. Přizpůsobilo se ostrému chladu. Teplo vycházelo zevnitř a pomalu, velmi pomalu sálalo směrem ven.

Byl ospalý, podivně vyrovnaný a klidnější. Možná nakonec přečká noc venku. A v ranním slunci bude tepleji, pak může vstát a najít tu cestu.

Už mu bylo teplo a měl povznesenou náladu. To zvládne bez problémů. Dokonce už ho přestalo bolet i poranění.

Padla tma a on byl neuvěřitelně ospalý. Stačí jen trochu se prospat, noc uplyne mnohem rychleji. Když už byla úplná tma, přestal padat mokrý sníh. Zase štěstí. Ne – teď už sněžilo. No, aspoň že ten vítr přestal foukat. Bože, jak byl ospalý.

A potom, když měnil pozici, to uviděl: slabé světlo v černotě otevřeného prostoru – žluté, mihotavé. D’Agosta na ně upřeně hleděl. Má snad halucinace? Určitě to je Glims Holm – co jiného by to bylo? A vůbec to nebylo daleko. Tam by měl jít.

Ale ne; byl tak nádherně ospalý, stráví tu noc a půjde tam až ráno. Dobře, že ví, jak je to blízko. Teď mohl v klidu spát. Pomalu plul do nádherného teplého moře zapomnění…

16

Antigua, Guatemala

Muž v plátěném obleku a bílém slaměném klobouku seděl u stolku v předzahrádce restaurace a k pozdní snídani jedl huevos rancheros s kysanou smetanou a omáčkou z pálivých papriček. Měl dobrý výhled na náměstí Parque Central orámované zelení, kolem zrekonstruované fontány uprostřed parku se pohybovala spousta dětí a turistů. Za ním se klenul Areo de Santa Catalina, jeho okázalý temně žlutý oblouk a zvonice se spíš hodily do Benátek než do Střední Ameriky. A ještě dál – za budovami pastelových barev s hnědými střechami – se vypínaly sopečné vrcholy, jejichž temné koruny se ztrácely v hradbě mračen.

Dokonce i v tuto hodinu slyšel z otevřených oken slabou ozvěnu hudby. Po ulici jezdila auta a sem tam zvířila drobné odpadky.

Bylo teplé dopoledne, muž sundal měkký plstěný klobouk a položil ho na stůl. Muž byl vysoký a impozantní, plátěný oblek nemohl zcela skrýt robustní, vypracovanou postavu kulturisty. Měl pomalé, téměř strojené pohyby, ale pohled jeho světlých očí byl ostražitý, všechno vnímal, nic mu neuniklo. Temná kůže nápadně kontrastovala s čistě bílou hřívou vlasů, nezvykle poddajných, téměř hedvábných, což dost komplikovalo odhad jeho věku: čtyřicet, možná padesát.

Servírka odnesla talíř a on jí poděkoval plynnou španělštinou. Ještě jednou se rozhlédl, sáhl do odřené aktovky a vyndal tenké desky. Upil doušek chlazeného espresa a zlatým zapalovačem si zapálil krátký doutník. Teprve potom otevřel desky. Udivila ho naléhavost dodání. Za normálních okolností se takovéhle záležitosti doručují úřední cestou s použitím kryptografické ochrany nebo se šifrované záznamy ukládají do zabezpečené internetové sítě. Ale tohle mu dodal prověřený kurýr, jeden z mála, které organizace zaměstnávala.

To je, uvažoval, jediný způsob, kdy mají jistotu – stoprocentní jistotu –, že mu materiál bude předán přímo do rukou.

Znovu upil espreso, položil doutník do skleněného popelníku, potom z kapsy saka vyndal hedvábný kapesník a otřel si čelo. Přestože roky žil v tropickém klimatu, nikdy si na vedro nezvykl. Často měl sny – podivné sny – o tom, jak v dětství trávil léto ve staré lovecké chatě Königswinter s nesourodými chodbami a s výhledem na pohoří Siebengebirge a údolí Rýna.

Strčil kapesník zpátky do kapsy a otevřel desky. Byl v nich jediný novinový výstřižek na velmi laciném novinovém papíře. I když článek vyšel jen před několika dny, už byl zažloutlý. V amerických novinách s absurdním názvem Ezerville Bee. Upřel oči na titulek a úvodní odstavce:

Záhadný pár se objevuje po letech skrývání

Ned Betterton

MALFOURCHE, MISSISSIPPI – Před dvanácti lety June Brodieová, zoufalá ze ztráty zaměstnání výkonné tajemnice ve firmě Longitude Pharmaceuticals, si naoko vzala život skokem z Archer Bridge a ve voze zanechala dopis na rozloučenou…

Muž rozvážně položil výstřižek. „Scheisse,“ zamumlal pro sebe. Znovu ho zvedl a dvakrát si přečetl celý článek. Pak papír přeložil, nechal ho na stole a rozhlédl se bedlivě po náměstí. Potom z kapsy vyndal zapalovač, plamínek přiblížil k článku, který upustil do popelníku. Nespouštěl z něj oči, aby měl jistotu, že skutečně celý shořel, potom popel promíchal koncem doutníku. Pořádně z něj potáhl, vyndal z kapsy mobilní telefon a navolil dlouhou řadu čísel.

Po prvním zazvonění někdo telefon zvedl. „Ja?“ ozvalo se.

„Klaus?“ řekl muž.

Slyšel, jak hlas v telefonu ztvrdl, když poznal, kdo volá. „Buenos dias, seňor Fischer.“

Fischer pokračoval španělsky. „Klausi, mám pro tebe práci.“

„Samozřejmě, pane.“

„Proběhne ve dvou fázích. První je investigativní. Tu druhou si vyzkoušíš poprvé. Jde o vraždu. Pustíš se do toho hned.“

„Jsem vám k službám.“

„Dobrá. Dnes večer ti zavolám z Guatemala City. Dostaneš podrobné pokyny.“

Přestože linka byla zabezpečená, Klaus položil další otázku šifrovaně. „Pod jakou vlajkou je tahle práce?“

„Modrou.“

Hlas byl ještě napjatější. „Už teď to považujte za úspěšnou akci, seňor Fischer.“

„Vím, že je na tebe spoleh,“ odpověděl Fischer a ukončil hovor.

17

Foulmire, Skotsko

D’Agostovi připadalo, že pluje v útěšných hloubkách a unáší ho příliv tepla. Ale přestože se ocitl ve stavu podobném snění, malá racionální část jeho mozku znovu promluvila. Pronesla jediné slovo: hypotermie.

A co na tom?

Umíráš.

Hlas byl jako otravný člověk, který mluví a mluví, aniž by vám dovolil změnit téma hovoru. Byl natolik hlasitý a natolik děsivý, že cítil, jak plave zpátky do reality. Hypotermie. Měl všechny příznaky: cítil strašnou zimu, která se střídala s nečekaným teplem, neodolatelnou touhou spát, s lhostejností.

Proboha, on se s tím smiřoval!

Umíráš, ty idiote.

S neartikulovaným výkřikem a téměř nadlidským úsilím se snažil postavit na nohy, plácal se po těle, aby nad ním zvítězil. Dvakrát se silně uhodil do obličeje a pocítil bodnutí chladu. Úder byl tak prudký, až zavrávoral a upadl, znovu vstal, škubal sebou jako zraněné zvíře.

Sotva dokázal stát, tak byl zesláblý. V nohou mu vystřelovala bolest. Hlava mu málem explodovala, v poraněném rameni mu tepalo. Podupával v kruzích, střídavě se mlátil rukama do trupu, shazoval ze sebe sníh, ječel, co mohl nejhlasitěji. Bolest mu dělala radost; znamenala přežití. Pozvolna se mu vracela schopnost jasně myslet. Vyskočil, potom ještě jednou. Celou dobu upíral oči na to žluté mihotavé světlo v temnotě. Jak se tam dostat? Potácel se dál a znovu upadl, obličej měl jen několik centimetrů od okraje močálu.

Přiložil dlaně k ústům jako trychtýř a zakřičel: „Pomoc! Pomozte mi!“

Jeho hlas se nesl ozvěnou nad tichými, pustými pláněmi.

„Zabloudil jsem! Hledám Glims Holm!“

Křik mu velmi pomohl. Poznal, že se mu v těle rozproudila krev a v hrudi mu tluče srdce.

„Prosím vás, pomozte mi!“

A potom to spatřil: druhé světlo vedle toho prvního, jasnějšího. Měl dojem, že se k němu tmou blíží.

„Tady!“ vykřikl.

Pochopil, že bylo dál, než si původně myslel: bloudilo, občas zmizelo a potom se zase objevovalo. Nato se znovu ztratilo a D’Agosta čekal.

„Tady!“ křičel zděšeně. Slyšeli ho, nebo to byla jen náhoda? Má snad halucinace?

„Tady jsem!“ Proč na něj nezavolali? Skončili v bažině?

A najednou se světlo objevilo rovnou před ním. Člověk, který je nesl, mu svítil přímo do obličeje, potom je postavil na zem a v jeho záři uviděl podivnou ženu s povislými rty, zachumlanou do nepromokavého pláště, šály, rukavic a čepice, zpod níž vykukovaly bílé vlasy. Měla zahnutý nos a doširoka otevřené modré oči. V mlze a vířící temnotě vypadala jako přízrak.

„Co tu proboha…?“ zeptala se zostra.

„Hledám Glims Holm.“

„Našel jste ho,“ odpověděla a sarkasticky dodala: „Skoro.“ Zvedla lampu a otočila se. „Dávejte pozor, kam šlapete.“

D’Agosta klopýtal za ní. Po deseti minutách světlo lampy odhalilo mdlý obrys domku, kameny kdysi nabílené teď pokrývaly lišejníky a mech, střecha a komín byly z šedé břidlice.

Otevřela dveře a D’Agosta vešel za ní do úžasného tepla útulného domku s plápolajícím obrovským krbem, starodávnými smaltovanými kamny, pohodlnými pohovkami a křesly. Na zemi ležely lemované koberečky. Stěny byly pokryté policemi s knihami, podivnými obrazy a jeleními parohy osvětlenými petrolejovými lampami.

Teplo bylo to nejnádhernější, co D’Agosta v životě zakusil.

„Svlékněte se,“ vyzvala ho šedovlasá žena břitce a přešla ke krbu.

„Já –“

„Svlékněte se, zatraceně.“ Šla do rohu a vytáhla velký proutěný koš. „Sem dejte svoje oblečení.“

D’Agosta sundal plášť do deště a hodil ho do koše. Po něm promočený svetr, boty, ponožky, košili, vestičku a kalhoty. Stál tam v zablácených boxerkách.

„Ty taky,“ poručila žena. Měla napilno u kamen, sundala velký čajník z plotny a nalila vodu do pozinkovaného umyvadla, které postavila ke krbu. Vedle něj připravila žínku a ručník.

D’Agosta čekal, až se otočí, a teprve potom svlékl boxerky. Teplo ohně bylo znamenité.

„Jak se jmenujete?“ chtěla vědět.

„D’Agosta. Vincent D’Agosta.“

„Umyjte se. Přinesu vám čisté oblečení. Jste příliš statný, oblečení mého manžela vám bude malé, ale něco najdeme.“ Zmizela po úzkém schodišti, slyšel ji nahoře přecházet. Ozvalo se také zakašlání a hádavý hlas starého muže. Nebyl zrovna nadšený. Vrátila se s náručí šatstva, zrovna když se omýval žínkou. Zkusil se otočit a zjistil, že na něj upřeně hledí, ne však do obličeje.

„Tedy, to je pro starou ženskou pokoukání!“ S hihňáním položila šaty a přešla ke kamnům, přiložila několik polínek a potom se zase věnovala plotně.

D’Agosta byl v rozpacích, smyl z těla bahno, dosucha se utřel a potom se oblékl. Šaty byly pro vyššího a štíhlejšího muže, ale docela to zvládl. Nemohl jen zapnout knoflík na kalhotách. Aby mu nepadaly, vzal si pásek. Stará žena míchala něco v hrnci a nesnesitelně lahodná vůně dušeného jehněčího zaútočila na jeho nozdry.

„Posaďte se.“ Přinesla velkou mísu masa, z bochníku nalámala pár kousků a položila před něj teplé jídlo a chleba. „Jezte.“

D’Agosta vložil lačně do úst plnou lžíci, spálil si ústa. „Je to výborné,“ ohodnotil. „Nevím, jak vám poděkovat –“

Skočila mu do řeči. „Našel jste Glims Holm. Tak o co vám jde?“

„Hledám přítele.“

Pozorně na něj upřela pohled.

„Je to skoro čtyři týdny, co můj přítel zmizel u mokřiny Inish, v místě, kterému se říká Coombe Hut. Znáte to tam?“

„Jo.“

„Můj přítel je Američan, jako já. Z Kilchurn Lodge stopoval jelena a zmizel. Byl zraněný – nešťastnou náhodou postřelený. Pročesali Bažinu, hledali jeho tělo, ale nenašli nic. Jak ho znám, možná přišel na to, jak z toho vyváznout.“

Obličej se jí svraštil podezřením. Možná se jí to dotklo, přesto v sobě měla vrozenou prohnanost.

„Coombe Hut je odsud skoro dvacet kilometrů přes blata.“

„Já vím, ale byla to má poslední naděje.“

„Neviděla jsem ho. Ani nikoho jinýho.“

I když předem věděl, že je to beznadějný pokus, byl téměř zdrcený. „Třeba ho viděl váš manžel –?“

„Nikam nechodí. Je tělesně postižený.“

„Možná jste viděla v dálce nějaký pohyb –“

„Už tejdny jsem neviděla jedinou duši.“

Shora slyšel roztřesený podrážděný hlas s tak silným místním přízvukem, že mu vůbec nerozuměl. Žena se zamračila a vlekla se po schodech nahoru. Slyšel přidušený naříkavý hlas a její úsečné odpovědi. Vrátila se dolů, stále byla zamračená. „Je čas jít si lehnout. Já spím dole u kamen. Vy budete muset spát v podkroví s mým manželem. Přikrývka je na podlaze.“

„Děkuji, jsem vám za vaši pomoc vděčný.“

„Nerušte mého manžela, je nemocný.“

„Budu jako myška.“

Úsečné přikývnutí. „No, tak dobrou noc.“

D’Agosta vystoupal po vrzajících schodech, příkrých skoro jako žebřík. Vešel do nízké místnosti se špičatým stropem, osvětlené malou petrolejovou lampou. Dřevěná postel stála na protější straně pod převisem a na ní ležela manželova scvrklá postava, vypadala jako strašák s baňatým nosem a hustou hřívou bílých vlasů. Muž upřeně hleděl na D’Agostu jedním zdravým okem, z něhož čišela neklamná zloba.

„Ehm, dobrý den,“ pozdravil D’Agosta, nejistý, co přesně by měl říct. „Je mi líto, že vás obtěžuji.“

„To mně taky,“ zavrčel v odpověď. „Dinnae dělá kravál.“ Stařec se nevrle otočil a ukázal D’Agostovi záda.

S úlevou si svlékl půjčenou košili a kalhoty a zalezl pod deku připravenou na jednoduchém dřevěném rozkládacím lehátku. Sfoukl petrolejovou lampu a ve tmě ulehl. V podkroví bylo nádherně teplo a bouřku a kvílení větru zvenku vnímal jako podivně uklidňující. Usnul téměř okamžitě.

Ani nevěděl, za jak dlouho se probudil. Byla tma jako v pytli, spal tak tvrdě, že byl chvíli vyděšený, kde vlastně je. Když si vzpomněl, poznal, že bouře skončila a v domku vládne naprosté ticho. Srdce mu bušilo. Měl neodbytný pocit, že někdo nebo něco ve tmě nad ním stojí.

Ležel v černočerné tmě, snažil se uklidnit. Byl to jenom sen. Ale nemohl se zbavit dojmu, že nad ním někdo stojí, možná se k němu dokonce sklání.

Podlaha vedle lehátka tiše zavrzala.

Ježíši. Má vykřiknout? Kdo to může být? Ten stařec rozhodně ne. Přišel snad někdo v noci?

Podlaha znovu zavrzala – a potom cítil, jak mu čísi ruka obrovskou silou sevřela paži.

18

„Můj milý Vincente,“ ozvalo se šeptem. „I když mě vaše starost dojímá, zároveň mě nesmírně popuzuje, že vás tu vidím.“

D’Agosta úlekem ztuhl. Určitě se mu to jen zdá. Slyšel škrtnutí sirkou, jejímž plamínkem se rozsvítila petrolejka. Nad ním stál celý zkroucený starý muž, zjevně nemocný. D’Agosta zíral na jeho nažloutlou vrásčitou kůži, řídké vousy, mastné, po ramena dlouhé bílé vlasy a baňatý červený nos. A přece ten hlas, jakkoli mdlý – a stříbřitý záblesk, který ani slzící oči nedokázaly zakrýt – nepochybně patřily muži, kterého hledá.

„Pendergaste?“ vysoukal ze sebe konečně D’Agosta.

„Neměl jste sem chodit,“ řekl Pendergast přiškrceně.

„Co – jak –?“

„Dovolte, abych se vrátil do postele. Nejsem ještě dost silný, nemohu dlouho stát na nohou.“

D’Agosta se posadil a sledoval starého muže, jak pověsil lucernu a namáhavě se ploužil ke svému lůžku.

„Přisuňte si židli, příteli.“

D’Agosta vstal, oblékl si půjčené šaty a z háku na stěně sundal židli. Posadil se k starci, který se pozoruhodně málo podobal agentovi FBI. „Panebože, jsem strašně rád, že jste naživu. Já myslel…“ D’Agostovi se sevřelo hrdlo, natolik ho přemohly emoce.

„Vincente, jako vždy máte ušlechtilé srdce. Ale nechme city stranou. Musím vám říci spoustu věcí.“

„Byl jste postřelen,“ řekl D’Agosta, když konečně našel hlas. „Co tady sakra děláte? Potřebujete lékařskou pomoc, měl byste být v nemocnici.“

Pendergast ho gestem ruky umlčel. „Ne, Vincente. Dostalo se mi vynikající lékařské péče, ale musím se ještě skrývat.“

„Proč? Co se sakra děje?“

„Když vám to prozradím, Vincente, musíte mi slíbit, že se při nejbližší příležitosti vrátíte do New Yorku – a nikomu neřeknete ani slovo.“

„Potřebujete pomoc. Nenechám vás tu samotného. Jsem přece krucinál váš partner.“

S viditelným úsilím se Pendergast v posteli trochu zvedl. „Musíte. Potřebuji se zotavit. A potom najdu svého samozvaného vraha.“ Poklesl zpátky na polštář.

D’Agosta zprudka vydechl. „Takže ten bastard se vás doopravdy pokusil zavraždit.“

„A nejenom mě. Jsem přesvědčen, že právě on na vás vystřelil, když jsme odjížděli z Penumbry. A také se pokusil zabít Lauru Haywardovou, když jsme jeli za vámi do nemocnice v Bastropu. On je chybějící článek. Další záhadná postava zapletená do projektu Aves.“

„Neuvěřitelné. Takže to on zabil vaši manželku? Její vlastní bratr?“

Rozhostilo se ticho. „Ne. On Helen nezabil.“

„Tak kdo tedy?“

„Helen je naživu.“

D’Agosta tomu stěží mohl uvěřit. Vlastně tomu vůbec nevěřil. Nevěděl, co na to říct.

Ruka se k němu natáhla, ocelové prsty ho znovu stiskly. „Když mě Judson postřelil a klesal jsem do bažiny, řekl mi, že Helen stále žije.“

„Ale copak jste ji neviděl umřít? Sundal jste jí prsten z utržené ruky. Ukázal jste mi ho.“

Dlouho bylo v malém pokoji ticho. Potom D’Agosta znovu promluvil. „Ten lump to řekl jen proto, aby vás týral.“ Podíval se na muže v posteli, ve třpytu jeho stříbřitých očí spatřil nepopiratelnou touhu: věřit. „Tak co máte, ehm, v úmyslu?“

„Najdu ho. Přiložím mu zbraň k hlavě. A přiměju ho, aby mě odvedl k Helen.“

D’Agosta se vyděsil. Témbr jeho hlasu, zoufalství, které z něj čišelo, se ani v nejmenším nepodobaly jeho starému příteli.

„A když neudělá, co po něm budete chtít?“

„Udělá to, Vincente. Věřte mi: o to se postarám.“

D’Agosta se nechtěl Pendergasta ptát, jak to zařídí. A tak změnil téma. „Když vás postřelil… jak se vám podařilo zmizet?“

„Kulka mě srazila do močálu, klesal jsem pod hladinu, ale po chvíli jsem nohou na něco narazil. Bylo to měkké, pár desítek centimetrů hluboko a vznášelo se to, nejspíš zdechlina. Ta mě zachránila. Abych ho oklamal, nahrbený jsem se pomalu nořil do bahna. Štěstí mi přálo, Judson odešel, nepočkal, až úplně… zmizím.“

„To ale bylo ohromné štěstí,“ zamumlal D’Agosta.

„Vydržel jsem tak možná pět minut,“ pokračoval Pendergast. „Déle to nebylo možné, příliš jsem krvácel. Potom jsem se narovnal a přes tu zdechlinu jsem se dostal z močálu. Poranění jsem stáhl, jak nejvíc to šlo. To vše bylo kilometry vzdáleno od civilizace, od nejbližší vesnice či chaty.“

Agent na minutu dvě zmlkl. Poté pokračoval o trochu důraznějším hlasem. „S Judsonem jsme tam už před deseti lety byli na lovu. Na té výpravě jsem poznal místního lékaře Roscommona. Měli jsme podobné zájmy. Otevřel si soukromou praxi ve vesnici Inverkirkton, asi pět kilometrů odtamtud. Shodou okolností to byl nejbližší bod vzdušnou čarou z místa, kde jsem byl postřelen.“

„Jak jste to udělal?“ zeptal se po chvíli D’Agosta. „Dostal jste se až k němu, aniž byste zanechal stopy?“

„Obvaz zadržel veškerou krev, takže cestou po mně nezůstalo nic,“ odpověděl Pendergast. „Postupoval jsem velmi obezřele. Zbytek zařídil déšť.“

„Šel jste k lékaři pět kilometrů v dešti s poraněním hrudníku?“

Pendergast na něj upřel oči. „Ano.“

„Ježíši, jak…?“

„Najednou jsem měl pro co žít.“

D’Agosta zavrtěl hlavou.

„Roscommon je velmi inteligentní a rafinovaný muž. Rychle pochopil moji situaci. V můj prospěch hrály dvě věci: kulka, která o vlásek minula podklíčkovou tepnu, proletěla mým tělem, takže nebylo nutné operativně ji vyjmout. Roscommon mi ošetřil plíci a dostal krvácení pod kontrolu. Pod rouškou tmy mě dopravil do tohoto domku. A jeho teta se o mě od té doby stará.“

„Jeho teta?“

Pendergast přikývl. „Pečovat o její blaho je jediné, co ho drží v této části Skotska, spíše než výnosná praxe na Harley Street. Věděl, že u ní budu v bezpečí.“

„A jste tady už měsíc.“

„A ještě nějakou dobu tu zůstanu – dokud se dostatečně nezotavím, abych dokončil svoji práci.“

„Potřebujete mě,“ podotkl D’Agosta.

„Ne,“ odpověděl Pendergast důrazně. „Ne. Čím dříve pojedete domů, tím lépe. Proboha, Vincente, možná jste svým špatným načasováním dovedl tyrana až sem.“

D’Agosta zmlkl.

„Už jen vaše přítomnost tady mě ohrožuje. Judson je bezpochyby stále někde nablízku. Panikaří. Neví, jestli jsem živý, nebo mrtvý. Ale pokud uvidí vás, obzvlášť blízko tohohle domku…“

„Mohu vám pomoci jinak.“

„V žádném případě. Už jednou jsem téměř zavinil vaši smrt. Kapitán Haywardová by mi nikdy neodpustila, pokud by se něco takového opakovalo. Nejlepší, co pro mě můžete udělat, jediné, co pro mě můžete udělat, je odjet do New Yorku, vrátit se do práce a o tomhle pomlčet. To, co musím udělat, musím udělat sám. Nikomu ani slovo – Proctorovi, Constance, Haywardové. Rozumíte? Potřebuji se zotavit a nabrat sílu, než to vyřídím s Judsonem. Dostanu ho. Pokud mě on nedostane dřív.“ D’Agosta pocítil osten jeho posledních slov. Upřeně hleděl na Pendergasta na lůžku: bezmocné tělo s velmi bystrou myslí. Znovu ho zasáhla fanatická posedlost skrývající se v jeho očích. Bože, musí tu ženu nesmírně milovat.

„Dobře,“ souhlasil velmi neochotně. „Udělám, co chcete. Až na to, že to musím říct Lauře. Přísahal jsem, že už ji nikdy nepodvedu.“

„Dobře. Kdo ví, že mě tady hledáte?“

„Inspektor Balfour. A pár dalších lidí. Vyptával jsem se tady.“

„Takže to Esterhazy ví. To můžeme obrátit v můj prospěch. Všem řekněte, že vaše pátrání bylo bezvýsledné a že jste přesvědčen o tom, že už nežiju. Vraťte se domů a navenek držte smutek.“

„Pokud to opravdu chcete.“

Pendergast se na něj podíval. „Na tom trvám.“

19

New York

Doktor John Felder s ošetřujícím lékařem po boku kráčel chodbou Mount Mercy, jíž se odrážela ozvěna, a pod paží svíral tenké desky.

„Děkuji vám, doktore Ostrome, že jste nám povolil tuto návštěvu,“ řekl Felder.

„Není zač. Předpokládám správně, že váš zájem o ni bude trvalý?“

„Ano. Její stav je… specifický.“

„Spousta věcí týkajících se rodiny Pendergastových je specifická.“ Ostrom chtěl něco dodat, ale mlčel, jako by už k tomu tématu řekl příliš mnoho.

„Kde je její poručník Pendergast?“ zeptal se Felder. „Snažil jsem se s ním spojit.“

„Je pro mě záhadou – přichází a odchází v tu nejnemožnější dobu, činí si na nás nároky a potom zmizí. Vnímám ho jako člověka, s nímž je poněkud těžké pořízení.“

„Chápu. Takže nemáte námitky proti tomu, abych i nadále pacientku navštěvoval?“

„Vůbec ne. Velmi rád se s vámi podělím o své postřehy, pokud máte zájem.“

„Díky, doktore.“

Přišli ke dveřím a Ostrom na ně zlehka zaklepal. „Vstupte, prosím,“ dostalo se jim odpovědi.

Ostrom odemkl dveře a pokynul Felderovi, aby vešel jako první. Pokoj vypadal podobně, jako když jej viděl naposledy, jen v něm přibylo knih – několikanásobně. V knihovně bylo dříve pouze šest svazků, nyní jich bylo mnohem víc. Felder se díval na tituly. Kompletní sbírka poezie Johna Keatse, Jungovy Symboly a transformace, 120 dní sodomy od Markýze de Sade, Eliotovy Čtyři kvartety, Sartor resartus od Thomase Carlylea. Nepochybně patřily do knihovny Mount Mercy; Feldera trochu pohoršilo, že některé z těchto titulů vůbec mohou být k dispozici.

Byl tam ještě jeden rozdíl: jediný stůl v místnosti pokrývaly archy kancelářského papíru popsané hustými řádky, přerušovanými propracovanými skicami, profily, zátišími, rovnicemi a nákresy ve stylu Leonarda da Vinciho. Na vzdálené straně stolu seděla Constance. Něco psala, v jedné ruce držela brko a hned vedle měla lahvičku modročerného inkoustu.

Když vešli dva muži, letmo na ně pohlédla. „Dobrý den, doktore Ostrome. Dobrý den, doktore Feldere.“ Odložila papíry na štos jiných, potom obrátila horní list.

„Dobré ráno, Constance,“ odpověděl Ostrom. „Spala jste dobře?“

„Velmi dobře, děkuji za optání.“

„Tak vás dva nechám o samotě. Doktore Feldere, za dveřmi je jeden člověk. Stačí, když zaklepete, až budete chtít odejít.“ Ostrom vyšel z pokoje. Za okamžik Felder uslyšel otáčení klíče v zámku.

Obrátil se na Constance, která na něj hleděla svýma podivnýma očima. „Prosím, posaďte se, doktore Feldere.“

„Děkuji vám.“ Felder usedl na jedinou volnou židli, plastovou s ocelovými nohami přišroubovanými k podlaze. Byl zvědavý, co píše, ale rozhodl se tuto záležitost probrat jindy. Položil desky na kolena a ukázal na brko. „Zajímavá volba psacího nástroje.“

„Měla jsem k dispozici tohle, nebo pastelky.“ Odmlčela se. „Nečekala jsem, že vás uvidím tak brzy.“

„Doufám, že naše hovory vám nejsou nepříjemné.“

„Právě naopak.“

Felder poposedl na židli. „Constance, pokud vám to nevadí, chtěl jsem s vámi ještě jednou mluvit, jenom krátce, o – o vašem dětství.“ Constance se trochu narovnala.

„Nejprve mi dovolte, abych se ujistil, že tomu rozumím. Prohlašujete, že jste se narodila na Water Street v sedmdesátých letech devatenáctého století, ale nevíte s jistotou, v kterém roce. Vaši rodiče zemřeli na tuberkulózu a váš bratr a starší sestra odešli také během několika let. Takže vám je…,“ chvilku v duchu počítal, „… více než sto třicet let.“

Constance chvíli neodpovídala a jen na něj klidně hleděla. Znovu byl Felder ohromen její krásou: inteligentním výrazem, kaštanově hnědým mikádem. Byla mnohem sebevědomější, než bývá žena, která vypadá na pouhých dvaadvacet nebo třiadvacet.

„Doktore,“ promluvila konečně. „Mám vám za co děkovat. Jednáte se mnou laskavě a s úctou. Avšak pokud jste tady, abyste mi udělal radost, pak mé mínění o vás utrpí.“

„Nejsem tady, abych vám udělal radost,“ odpověděl Felder upřímně. „Chci vám pomoci. Ale nejprve vám potřebuji lépe porozumět.“

„Řekla jsem vám pravdu. Buď mi věříte, nebo ne.“

„Chci vám věřit, Constance. Ale představte si sebe samu na mém místě. Biologicky je nemožné, aby vám bylo sto třicet let. A tak hledám jiná vysvětlení.“

Znovu na okamžik zaváhala. „Biologicky nemožné? Doktore, jste přece vědec. Věříte, že lidské srdce jednoho člověka lze transplantovat jinému člověku?“

„Samozřejmě.“

„Věříte, že rentgenové snímky a magnetická rezonance dokáží zobrazit vnitřní strukturu těla bez použití invazivních postupů?“

„Přirozeně.“

„V době, kdy jsem se narodila, byly takové věci považovány za ‚biologicky nemožné‘. Je opravdu ‚nemožné‘, že by medicína mohla zpomalit stárnutí a prodloužit život za hranice jeho přirozené délky?“

„No… možná prodloužit život. Ale zařídit, aby dívka ve věku něco málo přes dvacet let zůstala více než století stejně mladá? Ne, je mi líto, to prostě možné není.“ Felder cítil, jak jeho jistota kolísá. „Tvrdíte mi, že se vám tohle stalo? Podrobila jste se nějakému lékařskému procesu, který vám prodloužil život?“

Constance se zarazila, ale neodpověděla. Felder poznal, že se znenadání někam pohnul.

„Jak k tomu došlo? Co to způsobilo? Kdo ten proces řídil?“

„Pokud bych vám řekla něco víc, zneužila bych důvěrné informace.“ Constance si urovnala přední díl šatů. „Už teď jsem vám řekla více, než jsem měla. Jediný důvod, proč o tom s vámi mluvím, je, že cítím vaši upřímnou snahu pomoci mi. Nic víc vám však říci nemohu. Je zcela na vás, doktore, čemu chcete věřit.“

„Takže tak. Díky, že jste mi řekla aspoň to.“ Felder zaváhal. „Mohla byste pro mě něco udělat?“

„Samozřejmě.“

„Chtěl bych, abyste se vrátila do svého dětství na Water Street. K nejranějším vzpomínkám z vaší čtvrti.“

Velmi pozorně ho sledovala, jako by v jeho obličeji hledala jakoukoli známku neupřímnosti nebo přetvářky. Po chvíli přikývla.

„Vzpomínáte si jasně na Water Street?“

„Dobře si na ni pamatuji.“

„Výborně, Constance. Zmínila jste se, že jste bydlela na Water Street číslo šestnáct.“

„Ano.“

„A bylo vám přibližně pět let, když vaši rodiče zemřeli.“

„Ano.“

„Povězte mi, jak vypadalo nejbližší okolí místa, kde jste bydlela.“ Jako by se bystré oči Constance na okamžik vzdálily. „Hned vedle byla trafika. Pamatuji si pikantní vůni směsi tabáku Cavendish a Latakia, která pronikala oknem do našeho bytu. Na druhé straně od nás byla prodejna ryb. Kočky z celého okolí s oblibou sedávaly na cihlové zdi zadní zahrádky u prodejny.“

„Pamatujete si ještě něco?“

„Přes ulici byl obchod s pánským prádlem, jmenoval se London Town. Vzpomínám si na manekýna na vývěsním štítu. A o kousek níž byla lékárna – Huddell’s. Tu si pamatuji, protože tatínek nás tam jednou vzal a za penny nám koupil sáček čokoládových bonbonů.“ Její obličej se při té vzpomínce na okamžik rozjasnil.

Felder její odpovědi vnímal jako víc než znepokojivé.

„A vzdělání? Chodila jste do školy na Water Street?“

„Byla tam škola, dole za rohem, ale já do ní nechodila. Moji rodiče si to nemohli dovolit. Všeobecné veřejné vzdělávání zdarma tehdy neexistovalo. A už jsem vám řekla – jsem samouk.“ Odmlčela se. „Proč mi kladete takové otázky, doktore Feldere?“

„Jsem zvědavý, jak jasné máte vzpomínky.“

„Proč – abyste se ujistil, že jsou zcestné?“

„Vůbec ne.“ Srdce mu rychle tlouklo, snažil se zastírat své rozrušení a zmatek.

Constance mu hleděla do očí, jako by viděla do jeho nitra. „Pokud nebudete mít nic proti tomu, doktore, jsem unavená.“

Oběma rukama uchopil desky a vstal. „Ještě jednou vám děkuji, Constance,“ řekl. „Cením si vaší upřímnosti.“

„Nemáte zač.“

„A co je důležité“ – řekl najednou, „věřím vám. Ještě tomu nerozumím, ale věřím vám.“

Výraz jejího obličeje zjihl. Velmi nepatrně sklonila hlavu.

Otočil se a zaklepal na dveře. Co ho to napadlo? K čemu takové spontánní prohlášení? Po chvíli se klíč otočil a objevil se zřízenec.

Venku na chodbě, když zřízenec zamkl dveře, otevřel Felder desky. Uvnitř byl článek z ranního vydání New York Times. Popisoval historický nález, který byl oznámen téhož dne: deník mladého muže, Whitfielda Speeda, který žil na Catherine Street od roku 1869 až do své předčasné smrti pod koly kočáru v roce 1883. Speed, zapálený Newyorčan, si zjevně zamiloval Stowův Survey of London a doufal, že vydá podobně propracovaný soupis ulic a obchodů na Manhattanu. Před smrtí se mu podařilo v jediném deníku zveřejnit své postřehy. Ten deník zůstal společně s nemnohými osobními věcmi uzamčený v podkroví v lodním kufru, o němž po jeho smrti neměl nikdo tušení a který byl právě teď objeven. Byl prohlášen za velmi důležitý příspěvek k historii města, neboť obsahoval velmi specifické informace o skladbě čtvrti, kde bydlel – informace nezjistitelné z žádného jiného zdroje.

Speedovo bydliště na Catherine Street bylo hned za rohem Water Street. A na vnitřní straně Timesy otiskly jednu z propracovaných skic ze Speedových zápisků, na níž zobrazil podrobnou mapu dvou ulic, Catherine a přilehlou Water. Až do tohoto rána nikdo z živých nevěděl přesně, budovu po budově, jaké obchody na těchto ulicích stávaly v sedmdesátých letech devatenáctého století.

Když Felder dnes ráno dočetl při snídani článek, dostal nápad. Samozřejmě mu to připadalo bláznivé – ve skutečnosti byl víc než shovívavý ke Constance, když ji v jejích falešných představách podporoval –, ale teď se mu naskytla dokonalá příležitost prověřit její informace. Tváří v tvář skutečným dispozicím Water Street ze sedmdesátých let devatenáctého století se možná Constance nechá přesvědčit, aby pomalu opustila svůj svět fantazie.

Felder stál na chodbě, pečlivě prohlížel vyobrazení v novinách a s maximálním úsilím se pokoušel vyznat ve starodávném záznamu. Potom ztuhl. Našel tam trafiku. A o dvě budovy dál lékárnu Huddell’s. Přes ulici byl obchod s pánským prádlem London Town a na rohu Akademie paní Sarrattové pro malé děti.

Pomalu zavřel desky. Vysvětlení bylo samozřejmě nasnadě. Constance už dnešní noviny viděla. Vzhledem k tomu, jak je zvídavá, určitě ji zajímá, co se děje ve světě. Kráčel halou k recepci.

Všiml si, že u příjmu stojí Ostrom v otevřených dveřích a hovoří s ošetřovatelkou.

„Doktore?“ oslovil ho Felder trochu uspěchaně.

Ostrom na něj pohlédl a tázavě zvedl obočí.

„Četla už Constance dnes noviny? Timesy?“

Ostrom zavrtěl hlavou.

Felder ztuhl. „Ne? Víte to jistě?“

„Určitě. Jediné noviny, rádio a televize, ke kterým mají pacienti přístup, jsou v knihovně. A Constance byla celé dopoledne ve svém pokoji.“

„Nikdo ji nenavštívil? Žádný personál, ošetřovatelky?“

„Vůbec nikdo. Od včerejšího večera nikdo její pokoj neodemkl. V protokolu je to jasně uvedeno.“ Zamračil se. „Děje se snad něco?“

Felder se přistihl, že zatajil dech. Pomalu vydechl. „Ne. Díky.“

Pak vyšel z chodby do jasného slunečního svitu.

20

Corrie Swansonová jako obvykle zadala v Googlu klíčová slova Aloysius Pendergast. Ve dvě hodiny ráno zapnula laptop a prohlédla si e-maily. Zjistila, že se jí podařil výjimečný zásah: téměř záhadný dokument, přepis soudního vyšetřování v místě zvaném Cairn Barrow ve Skotsku. Podle data proběhlo vyšetřování před několika týdny, ale online se k ní zpráva dostala až dnes.

Když pročítala suchý právnický jazyk, zmocnil se jí pocit naprosté nedůvěry. Bez komentáře nebo analýzy, dokonce i bez závěru to nebylo nic než záznam výpovědí několika svědků týkající se přestřelky kdesi v bažině na Vysočině. Strašlivá, naprosto neuvěřitelná událost.

Přečetla zápis znovu, ještě jednou a potom potřetí, pokaždé v ní narůstal pocit neskutečnosti. Zcela zřejmě byl tento podivný příběh pouze špičkou ledovce, skutečný příběh zůstal pod povrchem. Cítila, jak se její emoce mění – od nedůvěry k nereálnosti až k zoufalému znepokojení. Pendergast byl zastřelen na lovecké výpravě? To není možné.

Trochu roztřesenýma rukama vylovila zápisník a vyhledala telefonní číslo. Zaváhala, potom tiše zaklela a číslo navolila. Bylo k D’Agostovi domů a určitě nebude nadšený, když mu v tuhle hodinu zavolá, ale ať. Ten policajt se jí neozval. Slíbil jí, že se na to podívá, ale svůj slib nesplnil. Neudělal nic.

Znovu nahlas zaklela, tentokrát hlasitěji, když navolila špatné cifry a musela začít znovu.

Vyzváněcí tón se ozval asi pětkrát a potom to zvedla nějaká žena. „Haló?“

„Chci mluvit s Vincentem D’Agostou.“ Slyšela, jak se jí chvěje hlas.

Ticho. „Kdo volá?“

Corrie se zhluboka nadechla. Pokud nechce, aby žena položila telefon, měla by se uklidnit. „Tady Corrie Swansonová. Chtěla bych mluvit s poručíkem D’Agostou.“

„Poručík tady není,“ dostalo se jí ledové odpovědi. „Mohla bych mu předat vzkaz?“

„Řekněte mu, aby mi zavolal. Corrie Swansonová. Má moje číslo.“

„A čeho se to týká –?“

Zhluboka se nadechla. Vztekat se na D’Agostovu manželku nebo přítelkyni nebo kohokoli jí nepomůže. „Agenta Pendergasta. Snažím se najít Pendergasta,“ řekla. A ještě dodala: „Pracovala jsem s ním na jednom případu.“

„Agent Pendergast je mrtvý. Je mi to líto.“

Po těch slovech oněměla úžasem. Polkla, pokoušela se najít řeč. „Jak?“

„Nehoda při přestřelce ve Skotsku.“

A bylo to. Teď to měla potvrzené. Snažila se vymyslet další otázku, ale nic ji nenapadalo. Proč jí D’Agosta nezavolal? Ale s tou ženou nemělo smysl dál zapřádat hovor. „Víte co, řekněte poručíkovi, ať mi zavolá. Co nejdřív.“

„Vyřídím to,“ zněla chladná odpověď.

Nato se spojení přerušilo.

Poklesla do křesla a zírala na monitor. To je šílené. Co budu dělat? Najednou si připadala oloupená, jako by ztratila otce. A neměla si s kým popovídat, nikoho, s kým by mohla truchlit. Vlastního otce měla sto šedesát kilometrů daleko v Allentownu v Pensylvánii. Najednou si připadala zoufale osamělá.

Když zírala na monitor počítače, klikla na webovou stránku o Pendergastovi, o kterou s láskou pečovala:

www.agentpendergast.com

Pracovala rychle, téměř automaticky, tlustou černou čárou vytvořila rámeček a začala do něj psát.

Právě jsem se dozvěděla, že agent P. – zvláštní agent A. X. L. Pendergast – zemřel při bizarní a tragické nehodě.

Je to hrůza. Nemůžu uvěřit, že je to pravda. Mám pocit, že zeměkoule se bez něj nemůže otáčet.

Stalo se to na lovecké výpravě ve Skotsku…

Ale už když psala tuhle pohřební řeč a bojovala přitom se slzami, znovu se jí v mysli otáčely neskutečné stránky celého příběhu. I poté, co svá slova dopsala a zprávu rozeslala, uvažovala, jestli vůbec věří, že je to pravda.

21

Foulmire

Judson Esterhazy se zastavil, aby popadl dech. Bylo netypicky prosluněné ráno a bažinaté pustiny, které ho obklopovaly ze všech stran, zářily sytou hnědí a zelení. V dálce viděl temnou linii mokřiny Inish. A mezi kopečky, jen pár set metrů od něj, malý kamenný domek známý jako Glims Holm.

Esterhazy už o něm slyšel, ale zpočátku to pustil z hlavy s tím, že je to příliš daleko od místa střelby – a navíc mu připadalo, že ten domek je nadmíru primitivní, aby se v něm Pendergastovi dostalo takové lékařské péče, jakou by potřeboval. Ale potom se dozvěděl, že D’Agosta byl v Inverkirktonu, že se vyptával na Pendergasta a že Glims Holm bylo poslední místo, které navštívil, než se zklamaný vrátil do Ameriky.

Ale byl skutečně zklamaný? Čím víc o tom přemýšlel, tím více mu tahle chalupa začala připadat – zvráceně – jako místo, které by si Pendergast k zotavování vybral.

A potom – zcela náhodou, když nahlížel do úředních záznamů hrabství Sutherland, narazil Esterhazy na zrnko pravdy, které ho přesvědčilo: podivná stará žena žijící v kamenném domku, před nímž stál, je teta doktora Roscommona. Pravdou bylo, že Roscommon – zjevně muž až notoricky zdrženlivý – se skrýval před spořádanými občany Inverkirktonu.

Esterhazy se postavil za hustý hlodášový keř, vyndal dalekohled a pozoroval domek. Oknem v přízemí viděl starou ženu, která vařila na kamnech a chodila po kuchyni. Něco z kamen vzala. Viděl, jak prochází kolem okna a ztrácí se mu z dohledu. Chvíli byla pryč… a potom ji spatřil, jak prošla kolem okna v prvním poschodí, nesla cosi podobného hrnku. Stěží zahlédl její postavu v podkroví, jak se sklání nad něčím, co se podobalo nemocnému člověku v posteli, pomáhala mu posadit se a dávala mu hrnek, aby se napil.

Esterhazymu se rozbušilo srdce. Bodal vycházkovou holí do měkké půdy, zašel za domek, kde uviděl zadní dvířka z hrubě opracovaného dřeva, které vedly do malé zelinářské zahrady, také kůlnu a kamennou ohradu pro ovce. Zadní strana domku byla bez oken.

Pečlivě se rozhlédl. Nikde nikdo, jen nekonečně pustá pláň a bažina ze všech stran zcela prostá života. Z kapsy vyndal malou pistoli, ujistil se, že má v komoře náboj. Velmi opatrně se přiblížil k domku.

Zanedlouho se krčil u zadních dveří. Jedním prstem na ně zaškrábal a čekal.

Ta bába měla samozřejmě dokonalý sluch; jak se blížila, slyšel její kroky a nesrozumitelné klení. Odsunula západku a otevřela. Vyhlédla ven.

Potichu zaklela.

Esterhazy rychle vstal, položil jí dlaň na ústa a za ruku ji odvlekl ode dveří. Pažbou ji silně udeřil do týla; pak položil její bezvládné tělo na trávník. Po chvíli zcela nehlučně vklouzl do domku. V přízemí byla jedna velká místnost; rychle se rozhlédl, uviděl smaltovaný sporák a odřená křesla, paroží na stěnách, příkré schody do podkroví. Shora slyšel hlasité chraptivé dýchání. Neustávalo.

Velmi opatrně přecházel po malé místnosti, zvolna kladl nohu před nohu, zkontroloval vysokou úzkou komodu a jedinou skříň. Ujistil se, že se v ní nikdo neukrývá. S pevně sevřenou zbraní se přesunul ke schodišti ze silných desek, které by mohly, ale nemusely skřípat.

Čekal pod schody a poslouchal. Člověk nahoře stále poněkud namáhavě dýchal, jednou se otočil v posteli a zasténal, jako by ho něco zabolelo. Esterhazy čekal celých pět minut. Připadalo mu, že se nic zvláštního neděje.

Zvedl nohu a stoupl na spodní schod, pomalu na ni přenášel celou váhu. Dřevo nezaskřípalo. Druhou nohou došlápl na vyšší schod a stejně opatrně pokračoval dál. Žádný stupeň nezaskřípal ani nezavrzal. Až nesnesitelně pomalu stoupal stále výš. Trvalo několik minut, než vyšel až skoro nahoru. Nohu primitivního lůžka viděl zhruba metr a půl před sebou. Velmi obezřele se narovnal a díval se na postel. Někdo v ní ležel: zády k němu, přikrytý, spal a ztěžka, avšak pravidelně dýchal. Byl to vyzáblý stařec v objemné noční košili, měl bílé vlasy skoro stejně husté a rozcuchané jako ta bába. Nebo mu to tak připadalo.

Esterhazy o tom věděl svoje.

Jeden polštář byl hozený přes čelo postele. Esterhazy odložil zbraň, popadl polštář a s pohledem upřeným na muže v posteli ho zvedl. Napjatý jako struna svíral polštář oběma rukama, nahrbený jako tygr – potom najednou skočil na postel, polštář přitiskl muži na obličej a vší silou se do něj opřel.

Zaslechl přidušený výkřik a zpod deky se vynořila ruka. Mlátila do Esterhazyho a škrábala ho, ale netřímala žádnou zbraň a on věděl, že zaútočil naprosto nečekaně. Esterhazy přitiskl polštář s ještě větší silou, přidušené zvuky ustaly a zesláblý muž bojoval mlčky, roztřesenýma rukama ho tahal za košili. Tělo pod ním se zvedlo – s překvapivou silou – s ohledem na to, že ten člověk nedávno utrpěl smrtelné zranění. Jedna obrovská pavoukovitá ruka popadla přikrývky, cukala jimi na všechny strany, jako by si je zmýlila s útočníkovým oblečením. Když naposledy zdvihl ruce a nohy, přikrývky spadly na zem a odhalily horní část těla, ale Pendergastovi rychle ubývaly síly a konec se blížil.

Potom Esterhazyho něco zarazilo: mužovy staré drsné ruce. V matném světle se díval na dolní část těla, vytáhlé nohy, pergamenovou kůži, křečové žíly. Nebylo pochyb – před sebou měl tělo starce. Nikdo by se nedokázal tak dokonale maskovat. A co víc, neměl vůbec žádné obvazy, ani jedinou jizvu či cokoli jiného, co by vzdáleně připomínalo měsíc staré poranění střelnou zbraní.

Pokoušel se přemoci šok a vztek. Byl si tak jistý, tak naprosto jistý…

Rychle sundal polštář, sledoval mužův zkřivený obličej, jazyk visící z úst, hrůzou vytřeštěné oči. Zakašlal jednou, podruhé, zalapal po dechu, vpadlý hrudník se zvedal s velkými obtížemi.

Esterhazy nesmyslně propadl panice, odhodil polštář a klopýtal ze schodů; ta stará bába právě v tu chvíli vrávoravě vcházela zadními dveřmi, po obličeji jí stékala krev.

„Ty ďáble!“ zaječela, zaútočila na něj kostnatými prsty, když kolem ní běžel, rozrazil přední dveře a hnal se zpátky přes široké, prázdné, pusté pláně.

22

Malfourche

Příjemný noční vzduch foukal otevřeným oknem a rozhýbal mušelínové záclony v obývacím pokoji. June Brodieová cítila vánek na obličeji, zvedla hlavu od formulářů Mississippské asociace ošetřovatelek, které vyplňovala. Kromě slabého šumění větru byla noc tichá. Podívala se na hodinky: skoro dvě hodiny ráno. Z pracovny matně slyšela hluboký hlas televizního komentátora: Carlton dozajista sledoval svůj oblíbený pořad z cyklu vojenské historie.

Upila kolu z lahve, kterou měla vedle lokte. Vždycky moc ráda pila kolu ze skleněné lahve; připomínalo jí to dětství a staromódní prodejní automat, na němž si otvírala úzké skleněné okénko a vyndávala lahve za hrdlo. Byla přesvědčená, že ze skla kola chutná úplně jinak. Ale za posledních deset let života v bažině se musela spokojit s hliníkovými plechovkami. Charles Slade nesnášel, když se světlo odráželo od skla, a na Španělském ostrově nesmělo být téměř žádné holé sklo. Dokonce i injekční stříkačky byly plastové.

Položila láhev na tácek. Existovaly i jiné výhody návratu do normálního života. Carlton měl možnost sledovat své oblíbené televizní programy, aniž by musel používat sluchátka. Žaluzie mohly být doširoka otevřené, takže do domu bez zábran proudilo světlo i čerstvý vzduch. Směla si byt zkrášlit řezanými květinami – růžemi, gardéniemi a svými oblíbenými kalami – beze strachu, že jejich vůně vyvolá divoké protesty. Dbala na sebe, měla ráda kvalitní oblečení a moderní účesy; teď má možnost nosit je tam, kde je uvidí i jiní lidé. Je pravda, že museli snášet víc než upřené pohledy sousedů – některé podezíravé, jiné prostě zvědavé ale lidé už si zvykali na to, že oni dva se vrátili. Policejní vyšetřování skončilo a je uzavřeno. Ten otravný reportér z Ezeruille Bee se nevrátil. Jeho článek se objevil jako drobný příspěvek v jedněch houstonských novinách, žádné jiné jej podle všeho nepřevzaly. Po Sladeově smrti si dali na čas – téměř pět měsíců aby se ujistili, že nikdo už nebude vědět, jak žili, co dělali. Teprve potom se znovu objevili na veřejnosti. Tajemství jejich života v bažině zkrátka zůstane tajemstvím.

June Brodieová s trochou nostalgie zavrtěla hlavou. Jakkoli si tohle všechno opakovala, stále byly chvíle – jako tato, v tiché noci –, kdy jí Charles Slade chyběl tolik, že cítila téměř fyzickou bolest. Je pravda, že všechny ty roky péče o jeho zesláblé tělo a mysl zničené nemocí a přecitlivělostí na toxiny otupily její lásku. A přece ho kdysi vášnivě milovala. Věděla, že to je špatné, naprosto nespravedlivé vůči jejímu manželovi. Ale jako výkonný předseda Longitude byl Slade velmi silný, příliš hezký a charismatický – a svým způsobem se k ní choval velmi laskavě… Byla snaživá, mnohem více než snaživá, opustila svoji práci diplomované zdravotní sestry a obětovala se mu dnem a – poměrně často – i nocí.

Pracovna ztichla. Carlton určitě vypnul televizi, aby se mohl věnovat své další vášni: křížovkám v londýnských Timesech.

Povzdechla, podívala se na papíry, které měla na klíně. Pokud se jednalo o její profesi, raději by měla všechny tyhle papíry vyplnit. Její licence na provozování praxe diplomované sestry propadla před rokem 2004 a podle zákonů platných v Mississippi k jejímu znovuobnovení bylo třeba…

Nečekaně vzhlédla. Carlton stál ve dveřích a tvářil se velmi zvláštně.

„Carltone?“ oslovila ho. „Co se děje? Co –“

V tu chvíli se ze tmy za jejím manželem vynořila další postava. Zatajila dech. Byl to muž – vysoký, štíhlý, oblečený v tmavém, na první pohled velmi drahém trenčkotu. Černou koženou čepici měl posazenou hluboko do čela a hleděl na ni s klidným odstupem. Měl rukavice a v jedné ruce držel zbraň, kterou mířil jejímu manželovi do týla. Hlaveň zbraně jí připadala podivně dlouhá. Po chvíli pochopila, že je vybavena tlumičem.

„Sedněte si,“ nařídil muž a zpola rýpl a zpola strčil jejího manžela na křeslo pro dva vedle ní. Přes nápor adrenalinu, který vlil život do jejích údů a rozbušil srdce, June Brodieová vnímala v jeho hlase cizí přízvuk. Evropský, možná holandský, nebo spíš německý.

Muž se rozhlédl a uviděl otevřené okno. Zavřel je a zatáhl závěsy. Sundal si trenčkot a přehodil ho přes židli; tu si přitáhl před ně, sedl si a dal nohu přes nohu. Zbraň položil vedle sebe. Podkasal si kalhoty v kolenou a ležérně povytáhl manžety, jako by měl na sobě šaty za tisíc dolarů a nebyl oblečený jako zloděj. Naklonil se k ní, pod okem měl dlouhé tenké červovité mateřské znaménko. V tu chvíli ji náhle napadla absurdní myšlenka: Proč si to nenechá odstranit?

„Rád bych věděl,“ pronesl příjemným hlasem, „jestli byste mi mohli něco objasnit.“

June Brodieová se kradmo podívala na manžela.

„Můžete mi, prosím, říci, co je moon pie?“

Bylo ticho. June napadlo, že špatně slyšela.

„Zajímají mě místní pokrmy a speciality,“ pokračoval muž. „V téhle zvláštní části vaší země jsem jeden den. Naučil jsem se, jaký je rozdíl mezi krabem a rakem – vlastně žádný. Ochutnal jsem ovesnou kaši a – jak tomu tady říkáte? – vdolečky. Ale nedaří se mi zjistit, jaký koláč je moon pie.“

„Není to koláč,“ pronesl Carlton vysokým, nervózním hlasem. „Je to velká sušenka. Dělá se z marshmallow a grahamových sušenek. A, ehm, čokolády.“

„Aha. Děkuji vám.“ Muž se na každého z nich podíval. „A nyní doufám, že budete tak laskaví a vysvětlíte mi, kde jste vy dva byli posledních dvanáct let.“

June Brodieová se zhluboka nadechla. Když promluvila, samu ji překvapilo, jak vyrovnaný má hlas. „To není žádné tajemství. Psali o tom v novinách. Vedli jsme penzion v San Miguelu v Mexiku. Jmenuje se Casa Magnolia a –“

Jediným drobným pohybem ten muž zvedl zbraň a – s tlumeným zvukem – ustřelil Carltonovi Brodiemu čéšku. Brodie sebou trhl, jako by ho zasáhl bodcem na dobytek, vykřikl překvapením a bolestí, předklonil se, držel si koleno a mezi prsty mu tekla krev.

„Jestli okamžitě neztichnete,“ řekl ten muž klidně, „další kulku vám vpálím do lebky.“

Carlton sevřel druhou ruku v pěst a strčil si ji do úst. Z očí mu tekly proudem slzy. June vyskočila a chtěla jít k němu, ale prudký pohyb zbraně ji přiměl znovu klesnout do křesla.

„Uráží mě, když mi někdo lže,“ řekl. „Už to nedělejte.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Muž si popotáhl rukavice, jednu, potom druhou. Posunul koženou čepici dozadu a odhalil tak orlí rysy: tenký nos, vystouplé lícní kosti, blond vlasy ostříhané nakrátko, úzkou bradu, chladné modré oči, v koutcích pokleslé rty. Podíval se z jednoho na druhého, zbraň měl opět u boku. „Paní Brodieová, víme, že vaše rodina vlastní loveckou chatu v bažině Black Brake nedaleko odtud. Chata je známá jako Španělský ostrov.“

June Brodieová na něj upřeně hleděla. Srdce jí v hrudi bolestně tlouklo. Na křesle pro dva sténal její manžel, třásl se a držel si poraněné koleno.

„Před nedávnem – krátce potom, kdy jste se tu znovu objevili – byl v bažině nalezen mrtvý muž, Michael Ventura. Někdo ho zastřelil nedaleko od Španělského ostrova. Kdysi býval šéfem bezpečnosti v Longitude Pharmaceuticals. Ten člověk nás zajímá. Nevíte o tom něco?“

Víme, řekl. Zajímá nás. June Brodieová myslela na slova, která jí tak často šeptával nemocný Slade, příliš často, se zřejmou naléhavostí: Zůstaň v utajení. Nesmí vědět, že jsme naživu. Přišli by pro nás. Je možné – je vůbec možné –, že to nakonec nebylo blouznění paranoidního, napůl šíleného muže?

Polkla. „Ne, nevíme,“ řekla nahlas. „Španělský ostrov před několika desítkami let zbankrotoval, je zavřený a prázdný od –“

Muž znovu pozvedl zbraň a nenuceně střelil Carltona Brodieho do slabin. Krev, organické substance a tělní tekutiny prýštily na křeslo. Brodie zakvílel v agónii, znovu se předklonil, spadl na zem a zmítal se na podlaze.

„Dobře!“ vykřikla June. „Dobře, dobře, pro lásku boží, nechte toho, prosím vás!“ mluvila rychle.

„Ať zavře hubu,“ vyzval ji muž, „nebo to budu muset udělat já.“ June vstala a spěchala k manželovi, byl předkloněný a křičel bolestí. Položila mu ruku kolem ramen. Krev z kolene mu tekla mezi nohama. S děsivě bublavým zvukem si pozvracel kalhoty a boty.

„Mluvte,“ vyzval ji muž, stále stejně nenuceným tónem.

„Byli jsme tam,“ řekla, v hrůze ta slova téměř vyplivla. „V bažině. Na Španělském ostrově.“

„Jak dlouho?“

„Od toho požáru.“

Muž se zamračil. „Požáru v Longitude?“

Téměř nedočkavě přikývla.

„Co jste dělali v bažině?“

„Starali jsme se o něj.“

„O něj?“

„O Charlese. Charlese Sladea.“

Mužova maska chladné lhostejnosti poprvé odpadla. Jeho jemný obličej prozradil překvapení a nedůvěru. „To není možné. Slade zemřel při požáru…“ Zmlkl, oči se mu lehce rozšířily, leskly se, když pochopil. „Ne. Ten požár byl fingovaný.“

Muž se na ni podíval a promluvil zostra. „Proč? Abyste zničili důkazy o laboratoři?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím proč. Většina laboratorních prací se prováděla na Španělském ostrově.“

Další překvapený pohled. June zírala na svého manžela, který sténal a nekontrolovatelně se třásl. Vypadalo to, že ztrácí vědomí. Možná umírá. Zavzlykala a pokoušela se ovládnout. „Prosím…“

„Proč jste se tam ukrývali?“ zeptal se muž nezaujatým tónem, ale oči se mu stále leskly.

„Charles onemocněl. Dostal ptačí chřipku. To… ho změnilo.“

Muž přikývl. „A vás a vašeho manžela si držel, abyste se o něj starali?“

„Ano. V bažině. Kde ho nikdo nenašel. Kde mohl pracovat a kde potom, když se jeho nemoc zhoršila, bylo možné o něj pečovat.“ Skoro se dusila hrůzou. Ten muž byl krutý – ale kdyby mu řekla úplně všechno, možná by je pustil. A mohla by odvézt manžela do nemocnice.

„Kdo ještě věděl o Španělském ostrově?“

„Jenom Mike. Mike Ventura. Vozil nám zásoby, staral se, abychom měli všechno, co potřebujeme.“

Muž zaváhal. „Ale Ventura je mrtvý.“

„On ho zabil,“ odpověděla June Brodieová.

„Kdo? Kdo ho zabil?“

„Agent Pendergast z FBI.“

„FBI?“ Muž poprvé zřetelně zvýšil hlas.

„Ano. Spolu s jednou ženou z newyorského policejního sboru. Nějakou Haywardovou.“

„Co chtěli?“

„Agent hledal člověka, který zabil jeho manželku. Mělo to něco společného s projektem Aves – tajný tým, který pracoval na ptačí chřipce v Longitude… Slade ji zabil. Před lety.“

„Aha,“ zareagoval muž, jako by pochopil něco nového. Chvíli mlčel a bedlivě si prohlížel nehty na levé ruce. „Věděl agent FBI, že Slade je ještě naživu?“

„Ne. Ne, dokud… Dokud se nedostal na Španělský ostrov a Slade se sám neprozradil.“

„A potom co? Agent FBI zabil i Sladea?“

„Svým způsobem. Slade zemřel.“

„Proč se nic z toho nedostalo do zpráv?“

„Agent FBI chtěl, aby všechno skončilo v bažině.“

„Kdy to bylo?“

„Víc než před půlrokem. V březnu.“

Muž chvíli přemýšlel. „Co ještě?“

„To je všechno, co vím. Prosím vás. Řekla jsem vám všechno. Musím pomoci manželovi. Nechte nás!“

„Všechno?“ zeptal se muž s nádechem nedůvěry.

„Všechno.“ Co by mohla ještě dodat? Řekla mu o Sladeovi, o Španělském ostrově, o projektu Aves. Neměla už o čem mluvit.

„Aha.“ Muž na ni chvíli hleděl. Potom zvedl zbraň a střelil Carltona Brodieho mezi oči.

„Proboha, ne!“ June cítila, jak jí tělo spadlo do náruče. Zaječela.

Muž pomalu svěsil zbraň.

„Ne!“ řekla June s pláčem. „Carltone!“ Cítila, jak jí v náruči její manžel pomalu ochabuje, z jeho plic vyšel tichý vzdech, jako by někdo stiskl měchy. Krev mu tekla v pravidelných pramíncích z týla, začernila látku křesla.

„Zamyslete se,“ poznamenal muž. „Určitě jste mi řekla všechno?“

„Ano,“ vzlykla, stále držela tělo. „Všechno.“

„Tak dobře.“ Muž chvíli seděl v klidu. Uchechtl se. „Moon pie. Jak ohavné.“ Potom vstal a velmi pomalu přešel k židli, na níž June vyplňovala formuláře. Sklonil se a chvíli se na ně díval, když strkal zbraň za pásek. Potom zvedl zpola vypitou láhev koly, vylil její obsah do květináče a prudkým bouchnutím o hranu stolu urazil hrdlo.

Otočil se k ní, rozbitou láhev držel před sebou v úrovni boku. June zírala na ostrý okraj, sklo se ve svitu lampy lesklo.

„Ale řekla jsem vám všechno,“ zašeptala.

„Chápu,“ odpověděl a soucitně přikývl. „Nicméně člověk musí mít jistotu.“

23

Inverkirkton

„Dobré odpoledne, pane Drapere. A že se nám dnes vydařilo.“

„Máte pravdu, Robbie.“

„Takže jste se ráno dobře projel?“

„Ano. Jel jsem na kole až do Fenkirku a zpátky.“

„To není zrovna daleko.“

„Chtěl jsem si užít hezkého počasí. Ráno odjíždím.“

„Nerad o vás jako zákazníka přijdu, pane Drapere. Ale počítal jsem s tím, že brzy odjedete. Jsem moc rád, že jste tu pobyl.“

„Buďte tak laskav a připravte mi účet, vyrovnáme se.“

„Hned to bude, pane.“

„Jste velmi pohostinný. Půjdu se nahoru do pokoje umýt, potom ještě zaskočím na steak a zapečené ledvinky.“

„Výborně, pane.“

Nahoře si Esterhazy umyl a utřel ruce. Poprvé po několika týdnech pocítil obrovskou úlevu. Celou dobu nedokázal sám sebe přesvědčit, že Pendergast je mrtvý. Pátrání po něm přerostlo v posedlost, sužovaly ho myšlenky, když bděl, mučily ho sny. Ale nějak ho návštěva Glims Holm nakonec přesvědčila, že Pendergast je mrtvý. Kdyby byl naživu, našel by při svém dlouhém pátrání nějakou stopu. Roscommon by se během tří Esterhazyho návštěv podřekl. Kdyby byl živý, našel by ho dnes ráno v kamenném domku. Měl pocit, jako by se zbavil těžkého břemene. Může jet domů a žít dál. Navázat na dobu předtím, než mu Pendergast a D’Agosta obrátili život naruby, když se poprvé objevili na jeho prahu.

Pískal si, zavřel za sebou dveře pokoje a sešel ze schodů. Neznepokojovalo ho, že by se ta stará paní odvážila jít do města, aby oznámila napadení; i kdyby došla do vesnice, kde ji všichni považují za pomatenou, nikdo by jí nevěřil. Jízda na kole a třináctikilometrový pochod přes bažiny tam a zpátky v něm probudily chuť k jídlu a poprvé po několika týdnech nebyla utlumena strachem.

Vešel do temných a voňavých prostor hospody a spokojeně usedl na barovou stoličku. Jennie Protherová a MacFlecknoe, barman, byli na svých obvyklých místech: jeden před barem, druhý za barem.

„Dobré odpoledne, pane Drapere,“ pozdravil ho MacFlecknoe, když Esterhazymu natočil jako obvykle pivo.

„Dobré odpoledne, Paulie. Jennie.“ Časté návštěvy v posledním týdnu mu vynesly plné právo oslovovat je křestními jmény.

Paní Protherová s úsměvem přikývla. „Dobrej, drahoušku.“ MacFlecknoe položil před Esterhazyho sklenici, potom se otočil na Jennie. „Zvláštní, že jsme ho tu předtím neviděli,“ podotkl.

„No, říkal, že byl na Braes of Glenlivet.“ Stará paní upila svůj bitter. „Myslíte, že kvůli tomu šel někdy za konstáblem?“

„Ne. Co by řekl? Kromě toho, poslední, co by chtěl, je zamíchat se do něčeho o dovolené a tak.“

Esterhazy nastražil uši. „Ušlo mi něco?“

MacFlecknoe a obchodnice a pradlena v jednom si vyměnili pohled. „Kněz,“ řekl barman. „Právě jste ho minul. Zastavil se na panáka.“

„Na několik panáků,“ doplnila Jennie s významným mrknutím. „Sympatický starý chlápek,“ podotkl MacFlecknoe. „Na Walesana. Má malý kostel dole v Anglesey. Je tu na Vysočině celý měsíc.“

„Leští náhrobní kámen,“ doplnila Jennie Protherová a zavrtěla hlavou. „No tak, Jennie,“ napomenul ji barman. „Je to docela úctyhodná zábava, zvlášť pro duchovního.“

„Možná,“ odpověděla stará žena. „Říká se, že pracoval v akváriu.“

„V antikvariátu,“ opravil ji MacFlecknoe.

Esterhazy je nenásilně přerušil. „Paulie, přineste mi, prosím, steak a zapečené ledvinky.“ Maximálně lhostejným tónem dodal: „A co je s tím konstáblem?“

MacFlecknoe zaváhal. „No, pane Drapere, pane, nevím, co bych měl říct. Když nám tu báchorku vyprávěl, měl v sobě tři whisky.“

„Ale neblázni, Paulie!“ hubovala ho Jennie Protherová. „Pan Draper je důvěryhodný muž. Nebude dělat starému chlapovi žádné potíže.“

Barman o tom přemýšlel. „Tak dobře. Je to už pár týdnů. Kněz k nám právě přijel a byl na cestě do Auchindownu. Uviděl hřbitov u kostelíka Ballbridge – je dost zdevastovaný, hned u mokřiny Inish –, zastavil se tam, aby si prohlédl náhrobní kameny. No, sotva vešel na hřbitov, z mlhy se vynořil nějaký člověk. Byl opilý a necítil se dobře, třásl se a byl celý od bláta a krve.“

„Ubohý kněz si byl jistý, že je to uprchlík,“ řekla Jennie a jeden prst si položila na nos. „Prchal před zákonem.“

Esterhazy věděl o poničeném kostelíku – stál mezi Foulmire a Inverkirktonem. „Jak ten muž vypadal?“ zeptal se, srdce mu bouchalo v hrudi jako krysa lapená v plechovce.

MacFlecknoe chvíli přemýšlel. „No, o tom nemluvil. Ale byl zoufalý, blouznil. Kněz se domníval, že chce jít ke zpovědi, a tak ho vyslechl. Řekl, že ten chlápek byl v koncích. Celý se třásl, drkotal zuby. Vyprávěl mu nějaký příběh a tvrdil, že potřebuje vědět, kudy se dá jít kolem bažiny. Farář mu nakreslil mapu a slíbil, že o jejich setkání neřekne živé duši. Chudák kněz šel zpátky do auta, aby z kufru vyndal náhradní přikrývku, ale když se vrátil na hřbitov, ten chlápek už zmizel.“

„Stejně si dneska večer zamknu dveře,“ prohlásila Jennie Protherová. „Co přesně ten chlápek vyprávěl?“ zajímalo Esterhazyho.

„No, pane Drapere, sám víte, jak to s duchovními chodí,“ řekl barman. „Zpovědní tajemství a tak.“

„Říkal jste, že má farnost v Anglesey,“ pokračoval Esterhazy. „Už se vracel?“

„Ne. Ještě mu zbývalo pár dní dovolené. Říkal, že se chce zastavit v Lochmoray.“

„To je malá vesnice směrem na západ,“ vysvětlil MacFlecknoe. Tónem hlasu jasně naznačil, že Inverkirkton je v porovnání s ní metropole.

„V St. Muns je spousta starých náhrobních kamenů,“ dodala Jennie Protherová a znovu zavrtěla hlavou.

„St. Muns,“ zopakoval Esterhazy pomalu, jakoby jen pro sebe.

24

Lochmoray, Skotsko

Judson Esterhazy šlapal na kole do kopce, městečko nechal daleko za zády. Cesta se vinula dozadu do žulových kopců a veškeré znaky civilizace zmizely. Po dalších devadesáti minutách se v dálce objevila šedá kamenná kostelní věž, vykukovala těsně nad zvrásněnou krajinou.

To může být jedině kaple St. Muns s historickým hřbitovem, kde by – s trochou štěstí – mohl najít toho kněze.

Upřeně se zadíval na dlouhou klikatou cestu, zhluboka se nadechl a ujížděl do kopce.

Cesta vedla mezi borovicemi a jedlemi, potom se stočila na úbočí kopce, klesala do soutěsky a v posledním úseku ho dovedla k osamocenému kostelíku. Foukal studený vítr a mraky rychle pluly po obloze, když se zastavil na úbočí, aby prozkoumal příjezdovou cestu.

No jistě: kněz byl na hřbitově, úplně sám, nebyl oblečen v černém, ale v tvídu, jenom kolárek prozrazoval jeho povolání. Kolo měl opřené o náhrobní kámen, sám se skláněl nad hrobkou a leštil ji. I když to Esterhazymu připadalo trochu pošetilé, sáhl na pistoli, ten dotek ho uklidnil, měl ji na dosah. Potom nasedl na kolo a sjel dolů.

Bylo ohromující, že ten bastard Pendergast mu stále dělá problémy, dokonce i ze záhrobí. Muž, na kterého ten kněz narazil v bažinách, byl určitě Pendergast. Měl by být hodně zesláblý, ztratil spoustu krve, byl napůl šílený bolestí, jen pár minut ho dělilo od smrti. Co řekl tomu muži? Esterhazy nemůže odjet ze Skotska, dokud se tohle nedozví.

Duchovní neobratně vstal, když k němu Esterhazy přistoupil, a očistil si kolena od drobných větévek a trávy. Na hrobě ležel velký arch tenkého papíru; polovina náhrobku byla naleštěna. Další archy ležely opodál, rozprostřené na plátně spolu s barevnými křídami a uhly.

„Uf!“ zamumlal kněz a upravil si pomačkané oblečení. „Přeji vám dobré odpoledne.“ Mluvil s barvitým velšským přízvukem, obličej měl brunátný a protkaný červenými žilkami.

Esterhazyho obvyklá obezřetnost vzala za své, když mu duchovní podal ruku. Stisk byl nepříjemně vlhký a ruku měl špinavou.

„Vy jste určitě kněz z Anglesey,“ nadhodil Esterhazy.

„Přesně tak.“ Mužův úsměv ustoupil rozpakům. „A jakpak to víte?“

„Právě jsem přijel z hospody v Inverkirktonu. Zrovna o vás vyprávěli, že tady v okolí leštíte náhrobní kameny.“ Esterhazy pokynul hlavou k hrobce.

Stařec se radostně usmál. „Přesně tak! Přesně tak!“

„To je ale náhoda, že jsem na vás narazil. Jmenuji se Wickham.“

„Rád vás poznávám.“

Chvíli stáli v přívětivém tichu.

„Také se zmínili o tom vašem zajímavém příběhu,“ pokračoval Esterhazy. „O poněkud zoufalém chlapíkovi, kterého jste potkal u bažiny.“

„Je to tak!“ Nadšení v knězově obličeji Esterhazymu prozradilo, že je jedním z těch, kdo se dychtivě snaží všechno vyžvanit.

Esterhazy se s předstíranou lhostejností rozhlédl. „Moc rád bych si ten příběh vyslechl.“

Žádostivé přikývnutí. „Ano, jistě. Jistě. Bylo to… počkejte… začátkem října.“

Esterhazy netrpělivě čekal, nechtěl na něj příliš tlačit.

„Narazil jsem na chlapa. Potácel se v bažinách.“

„Jak vypadal?“

„Hrozně. Bylo mu zle, aspoň to tvrdil… Podle mě byl dost možná opilý, nebo spíš utíkal před zákonem. Určitě také upadl na kamení – měl obličej od krve. Byl velmi bledý, celý od bláta… na kost promočený. Tehdy odpoledne hodně pršelo, pokud si dobře vzpomínám. Ano, pamatuji si ten déšť. Naštěstí jsem měl nepromokavý plášť –“

„Ale jak přesně vypadal? Barva vlasů?“

Duchovní chvíli mlčel, jako by ho teprve v tu chvíli něco napadlo. „Proč se o to zajímáte, mohu-li se zeptat?“

„Já – píšu detektivky. Stále hledám nové nápady.“

„Aha. No, v takovém případě, počkejte: světlé vlasy, bledý obličej, vysoký. Měl na sobě tvídový lovecký oblek.“ Kněz zavrtěl hlavou a jako by zakvokal. „Ten ubožák byl celý bez sebe, bezpochyby.“

„A řekl vám něco?“

„No, ano. Ale popravdě o tom nemohu mluvit, rozumíte. Zpověď Bohu toho muže je nedotknutelné tajemství.“

Kněz mluvil tak pomalu a s takovou rozvážností, až měl Esterhazy dojem, že z toho zešílí. „To je ale fascinující příběh. Můžete mi říct ještě něco víc?“

„Zeptal se mě na cestu kolem bažin. Odpověděl jsem, že je to několik kilometrů.“ Kněz našpulil rty. „Ale trval na tom, abych mu nakreslil mapu.“

„Mapu?“

„No ano, to bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat. Musel jsem mu namalovat cestu. Je to strašně zrádné, všude samý močál.“

„Ale vy jste z Anglesey. Jak to, že to znáte tady?“

Kněz se tiše zasmál. „Chodím sem už roky. Desítky let! Prošel jsem celé tyhle bažiny. Byl jsem na všech hřbitovech odtud až k Loch Linnhe! Je to historické území, víte. Vyleštil jsem stovky náhrobních kamenů, včetně těch, kde byli pochováni statkáři z –“

„Ano, ano. Ale povězte mi o té mapě, kterou jste nakreslil. Mohl byste mi takovou také namalovat?“

„Samozřejmě! S radostí! Víte, poslal jsem ho kolem bažin, protože cesta kolem Kilchurn Lodge je ještě nebezpečnější. Skutečně vůbec nevím, jak se sem vlastně dostal.“ Znovu zakvokal, když maloval přibližnou mapu, mizerně, barbarsky a navíc ještě malou. „Tady jsme,“ řekl a ukázal na písmeno X.

Esterhazy se musel sehnout, aby to viděl. „Kde?“

„Tady.“

Ještě než mohl pochopit, co se děje, ucítil prudké škubnutí. Potom ho někdo donutil lehnout na zem a přitlačil ho, paži mu zkroutil za záda, obličej zabořil do trávy – a studenou hlaveň pistole mu vmáčkl hluboko do ucha s takovou silou, že ho pořezala a začal krvácet. „Mluv,“ vyzval ho duchovní.

Slyšel Pendergastův hlas.

Esterhazy sebou cukal, šílel, ale hlaveň měl k uchu přitisknutou stále stejnou silou. Cítil, jak ho naplňuje hrůza a děs. Právě když si byl jistý, že ten zloduch je mrtvý a zapomenutý, objevil se znovu. To je konec. Pendergast nakonec vyhrál. Obludnost toho všeho do něj vnikla jako jed.

„Říkal jsi, že Helen žije,“ ozval se hlas skoro šeptem. „A teď mi vyprávěj ten zbytek. Chci vědět všechno.“

Esterhazy se usilovně snažil ovládnout, překonat šok, rozvážit, co řekne a jak. Z pachu trávy v nozdrách se mu obracel žaludek. „Moment,“ zalapal po dechu. „Dovol, abych ti to vysvětlil od začátku. Prosím tě, nech mě vstát.“

„Ne. Jen zůstaň ležet. Máme spoustu času. Netrápí mě sebemenší výčitky svědomí z toho, že tě nutím mluvit. A budeš mluvit. Ale jestli mi zalžeš, byť jedinkrát, zabiju tě. Bez varování.“

Esterhazy zápolil s takřka absolutním strachem. „Ale potom… potom se to nikdy nedozvíš.“

„Chyba. Teď, když vím, že Helen žije, stejně ji najdu. Ale mohl bys mi ušetřit spoustu času a potíží. Opakuji: chci slyšet pravdu, jinak tě čeká smrt.“

Esterhazy zaslechl tlumené cvaknutí pojistky pistole.

„Ano, rozumím…“ Znovu se snažil sebrat myšlenky a uklidnit se. „Nemáš představu,“ zalapal po dechu, „ani v nejmenším, o co jde. Sahá to do minulosti, ještě před Longitude.“ Hekal, v trávě obtěžkané rosou lapal po vzduchu. „Dokonce ještě než jsme se narodili.“

„Poslouchám.“

Esterhazy se namáhavě nadechl. Bylo to těžší, než si kdy dokázal představit. Pravda byla otřesná, naprosto otřesná…

„Jen hezky od začátku.“

„Bylo to nejspíš v dubnu 1945…“

Tlak zbraně náhle neočekávaně zmizel. „Můj drahý kamaráde, to byl odporný pád! Pojď, pomůžu ti vstát.“ Pendergastův hlas se změnil a velšský přízvuk se zase vrátil.

Na chvíli byl Esterhazy naprosto zmatený.

„Řízl ses do ucha! Panebože!“ Pendergast mu poklepal na ucho a Esterhazy ucítil zbraň, kterou měl Pendergast v kapse a tiskl mu ji k boku. Současně slyšel bouchnutí dveří auta, potom hlasy – sbor hlasů. Podíval se nahoru, mrkal. Přiblížila se skupinka veselých mužů a žen. Měli vycházkové hůlky, pláště do deště, zápisníky, fotoaparáty a pera. Dodávka, kterou přijeli, byla zaparkovaná hned za starou kamennou hřbitovní zdí. Ani jeden z nich neslyšel vůz přijíždět, tak ostrý byl jejich konflikt.

„Dobrý den!“ pozdravil malý tlustý, energický muž, zjevně vedoucí skupiny, který k nim přišel těžkým krokem a mával složeným deštníkem. „Jste v pořádku?“

„Jen menší pád,“ odpověděl Pendergast a pomáhal Esterhazymu na nohy, ale současně ho držel ocelovým sevřením, hlavní zbraně mu jako bodcem tlačil na ledviny.

„Je milé potkat jiné lidi v tomhle zapomenutém koutě Skotska! A vy jste tu na kole! Co vás přivádí do tak divokého kraje?“

„Ikonografie hrobek,“ odpověděl Pendergast s pozoruhodným klidem. Oči však rozhodně klidné neměl.

Esterhazyho stálo velké úsilí, aby se vzmužil. Pendergast v tu chvíli nemohl dělat nic, ale Esterhazy si moc dobře uvědomoval, že agent si rozhodně nenechá ujít první příležitost, aby dokončil, co začal.

„My jsme zase genealogové!“ řekl ten muž. „A zajímají nás jména.“ Natáhl ruku. „Rory Monckton, Skotská genealogická společnost.“

Esterhazy pochopil svoji šanci. Když muž pumpoval Pendergastovi rukou, musel na chvilku pustit Esterhazyho paži.

„Velmi mě těší,“ začal Pendergast, „obávám se však, že musíme pokračovat v cestě –“

Esterhazy praštil do zbraně, s velkou silou se vymanil ze sevření a upadl; Pendergast vystřelil, ale zpozdil se o milisekundu a Esterhazy stačil vytasit zbraň.

„Matko boží!“ Tělnatý muž se vrhl na zem do trávy.

Lidé, kteří stáli u náhrobních kamenů, v ten okamžik propadli hysterii, někteří se ukryli, další jako koroptve prchali směrem ke kopcům.

Druhá střela protrhla klopu Esterhazyho kabátu. Vystřelil na Pendergasta, takže ho donutil skrýt se za náhrobek, odkud znovu vypálil a minul; chyběla mu kondice, byl ještě zesláblý po zranění.

Esterhazy vypálil dvakrát, takže přinutil Pendergasta, aby zůstal za náhrobkem. Sám potom jako o život utíkal k dodávce, oběhl ji a přikrčený naskočil dovnitř.

Klíče byly v zapalování.

Kulka proletěla bočními okénky a zasypala ho skleněnou tříští. Opětoval palbu.

Esterhazy nastartoval a jednou rukou střílel rozbitým okénkem nad hlavy genealogů a mezi náhrobní kameny, takže Pendergast nemohl pořádně mířit a střílet. Ze hřbitova byly slyšet výkřiky, když Esterhazy s dodávkou couval a od kol vozu odletovaly drobné kamínky jako projektily z brokovnice. Slyšel, jak kulky dopadají na zadní část auta, stočil volant, dupl na plyn a vyrazil.

Další salva zasáhla vůz, když se řítil po úbočí kopce. Dostal se mimo dostřel. Nemohl uvěřit, jaké má štěstí. Domníval se, že kaple St. Muns je asi devatenáct kilometrů od Lochmoray. Mobilní telefony tu neměly pokrytí. Nebylo tu žádné auto, viděl jen dva staré cyklisty.

Měl dvě hodiny, aby se dostal na letiště, možná o trochu méně.

25

Edinburgh, Skotsko

„Už si můžete obléct košili, pane Pendergaste.“ Starší lékař ukládal jeden po druhém své nástroje do opotřebovaného doktorského kufříku puntičkářský precizními pohyby: stetoskop, tlakoměr, otoskop, tužkovou kapesní svítilnu, oftalmoskop, přenosný EKG. Když zavřel kufřík, rozhlédl se po luxusním hotelovém apartmá, poté znovu upřel nesouhlasný pohled na Pendergasta. „Rána se špatně hojí.“

„Ano, to vím. Na zotavování jsem neměl ideální podmínky.“

Lékař zaváhal. „Zranění zcela jednoznačně způsobila kulka.“

„To souhlasí.“ Pendergast si zapnul bílou košili, potom vklouzl do hedvábného županu s nenápadným kašmírovým vzorem. „Nehoda při lovu.“

„Takové nehody je nutné oznámit, víte.“

„Děkuji za upozornění, úřady už všechno potřebné vědí.“

Lékař se zamračil. „Stále jste ještě velmi oslabený. Zcela zřetelná je anemie a bradykardie. Doporučuji vám nejméně dva týdny klidu na lůžku, nejlépe v nemocnici.“

„Velmi oceňuji vaši diagnózu, doktore, budu o tom uvažovat. A teď, když dovolíte, dejte mi, prosím, písemnou zprávu o stavu mých životních funkcí a aktuálním EKG, velmi rád se postarám o účet.“

Po pěti minutách už lékař opouštěl apartmá a zlehka za sebou zavíral dveře. Pendergast si umyl ruce v koupelně a potom šel k telefonu. „Ano, pane Pendergaste, jak vám mohu pomoci?“

„Přineste mi laskavě do apartmá soupravu na martini. Old Raj gin a vermut Noilly Prat. A citron.“

„Samozřejmě, pane.“

Pendergast zavěsil, šel do obývacího pokoje, otevřel prosklené dveře a vyšel na malou terasu. Hukot města se nesl až k němu. Byl chladný večer; dole na Princess Street u vchodu do hotelu stálo několik taxíků s motory spuštěnými na volnoběh a kolem nich se plížil naklaďák. Cestující spěchali na nádraží Waverly. Pendergast hleděl přes Staré město na osvětlený Edinburský hrad orámovaný purpurovou září zapadajícího slunce.

Někdo zaklepal, nato se dveře apartmá otevřely. Vešel uniformovaný sluha se stříbrným tácem, na němž byly sklenice, led, šejkr, miska s citronem a dvě lahve.

„Děkuji vám,“ řekl Pendergast, když vešel z terasy a vtiskl mu do ruky bankovku.

„Rádo se stalo, pane.“

Sluha odešel. Pendergast dal do šejkru led, zalil ho ginem a trochou vermutu. Směsí třepal šedesát vteřin, potom ji nalil do jedné sklenice a přidal špetku citronové kůry. Vzal si pití na terasu, usedl na židli a hluboce se zamyslel.

Uplynula hodina. Pendergast si dolil pití, vrátil se na terasu a zůstal bez hnutí další hodinu. Potom konečně dopil sklenku, z kapsy vyndal mobilní telefon a navolil číslo.

Vyzváněcí tón se ozval několikrát, teprve potom odpověděl ospalý hlas. „D’Agosta.“

„Haló, Vincente.“

„Pendergast?“

„Ano.“

„Kde jste?“ Hlas okamžitě oživl.

„V hotelu Balmoral v Edinburghu.“

„Jak se cítíte?“

„Podle očekávání.“

„A Esterhazy – co je s ním?“

„Proklouzl mi mezi prsty.“

„Ježíši, jak?“

„Podrobnosti nejsou důležité. Stačí říci, že i sebelepší plán může vinou okolností selhat.“

„Kde je teď?“

„Ve vzduchu. Na mezinárodní lince.“

„Jak to můžete s jistotou vědět?“

„Protože dodávku, kterou ukradl, našli zaparkovanou na přístupové silnici u edinburského letiště.“

„Kdy?“

„Dnes odpoledne.“

„Dobře. Takže jeho letadlo ještě nepřistálo. Povězte mi, kam má ten zkurvysyn namířeno, a já mu připravím uvítací výbor.“

„To, bohužel, nemůžu.“

„Proč ne? Nevykládejte mi, že ho necháte pláchnout.“

„To ne. Už jsem prověřil imigrační i pasovou kontrolu. Není tam záznam, že by Judson Esterhazy opustil Skotsko. Stovky jiných Američanů ano, ale Judson ne.“

„Takže s tou opuštěnou dodávkou to byl jen trik. Pořád se tam někde schovává.“

„Ne, Vincente – posoudil jsem to ze všech myslitelných úhlů. Určitě uprchl ze země, patrně do Spojených států.“

„Jak se mu to sakra může povést, aniž by prošel pasovou kontrolou?“

„Po soudním vyšetřování předvedl divadýlko s odletem ze Skotska. Na pasové kontrole je záznam data a čísla letu. Ale neexistuje záznam o tom, že by se do Skotska vrátil – přestože my oba víme, že se vrátil.“

„To není možné – ne s bezpečnostními opatřeními, jaká jsou dnes na letištích.“

„Je to možné, pokud použijete falešný pas.“

„Falešný pas?“

„Určitě si nějaký sehnal ve Státech, když se tam po soudním vyšetřování vrátil.“

Chvíli bylo ticho. „Falšovat dneska americký pas je prakticky nemožné. Musí existovat jiné vysvětlení.“

„Neexistuje. Má falešný pas, což mě velmi znepokojuje.“

„Nemůže se schovat. Nasadíme na něj psy.“

„On ví, že jsem pořád naživu a že ho chci dopadnout. Proto se někde schovává. Hledat ho hned teď nemá smysl. Určitě se mu dostává profesionální pomoci. A tak musím v pátrání pokračovat jiným směrem.“

„Jo? A jakým?“

„Musím najít svoji manželku – sám.“

Znovu se rozhostilo ticho, tentokrát delší. „Ehm, Pendergaste… Promiňte, ale vy přece víte, kde je vaše manželka. Na rodinném pozemku.“

„Ne, Vincente. Helen žije. Jsem si tím naprosto jistý – jako ničím jiným za celý svůj život.“

D’Agosta hlasitě povzdechl. „Nedopusťte, aby vám tohle udělal. Copak nevidíte, co se děje? On dobře ví, co pro vás znamenala. Ví, že byste dal a udělal cokoli, abyste ji dostal zpátky. Chová se k vám bezohledně – z nějakých vlastních sadistických pohnutek.“

Když Pendergast neodpověděl, D’Agosta si pro sebe něco zamumlal. „Předpokládám tedy, že se už neskrýváte.“

„To nemá žádný smysl. Ale pořád mám v úmyslu v dohledné budoucnosti pracovat v radarovém stínu. Není důvod, abych prozrazoval, co hodlám udělat.“

„Mohu vám být odtud nějak nápomocný?“

„Můžete místo mě zajet za Constance do Mount Mercy. Zajistěte, ať jí nic nechybí.“

„Spolehněte se. A co uděláte vy?“

„Už jsem vám to řekl. Hodlám najít svoji ženu.“ Po těch slovech Pendergast zavěsil.

26

Bangor, Maine

Prošel celní kontrolou a bez problémů pronesl příruční tašky. A přece v sobě Judson Esterhazy nedokázal sebrat dost odvahy, aby si vyzvedl ostatní zavazadla. Zůstal na posledním sedadle v řadě tvarovaných plastových židlí, nervózně sledoval obličeje kolemjdoucích. Bangor v Maine bylo nejzapadlejší mezinárodní letiště v celé zemi. A Esterhazy už dvakrát přesedl, nejprve v Shannonu, potom v Quebecu – v naději, že zamete stopy a zmaří Pendergastovi pronásledování.

Nějaký muž ztěžka dosedl vedle něj a Esterhazy se k němu nedůvěřivě otočil. Ale vážil odhadem sto padesát kilo. Ani Pendergast by nedokázal napodobit vyboulenou tukovou tkáň kolem pasu. Esterhazy znovu sledoval obličeje lidí procházejících kolem. Mezi nimi by mohl být Pendergast. Nebo – s pověřovacími listinami FBI – možná sedí v nepříliš vzdálené kanceláři ochranky a sleduje ho na monitoru uzavřeného televizního okruhu. Nebo třeba parkuje u Esterhazyho domu v Savannah. Nebo ještě hůř – čeká na něj v pracovně.

Přepadení ve Skotsku ho hrozně vyděsilo. Znovu cítil, jak ho zaplavuje nesmyslná panika a vztek. Celé roky po sobě zahlazoval stopy, byl velmi opatrný… a teď to všechno Pendergast zničil. Agent FBI nemá představu, jak velká je Pandořina skříňka, kterou hodlá otevřít. Jakmile do ní oni vstoupí… Cítil Pendergastovo nemilosrdné sevření z jedné strany a Spolku z druhé.

Namáhavě dýchal, tahal se za límeček, potlačoval v sobě paniku. To zvládne. Je inteligentní, má peníze. Pendergast není nepřemožitelný. Určitě přijde na to, jak to zvládne sám. Teď se ukryje; někam hodně hluboko, dopřeje si čas na přemýšlení.

Ale jaké místo je dost vzdálené a neznámé, aby ho Pendergast neobjevil? A i kdyby se zašil do nějakého odlehlého zapadákova, nemůže dál žít ve strachu, rok za rokem – jako Slade a Brodieovi.

Brodieovi. V novinách četl o tom, jak příšerně zemřeli. Určitě je objevil Spolek. Byl to příšerný šok – ale upřímně, mohl to očekávat. June Brodieová nevěděla ani zpoloviny, do čeho se zapletla – do čeho ji namočili on a Charles Slade. Kdyby to tušila, nikdy by z té bažiny neodešla. Je udivující, že Slade, navzdory potrhlosti a zhoubné chorobě, nikdy nevyzradil to jediné, mimořádně důležité tajemství.

V tom okamžiku strachu a zoufalství nakonec Esterhazy pochopil, co musí udělat. Existovala jen jedna odpověď – jediná. Sám to nedokáže. S rozběsněným Pendergastem v patách potřebuje východisko z nouze. Musí se spojit se Spolkem, rychle a aktivně. Bylo by mnohem nebezpečnější, kdyby jim to neřekl a oni by nějak přišli na to, co se děje. Musí na něj pohlížet jako na ochotného člověka. Spolehlivého. I kdyby to znamenalo, že se znovu ocitne zcela v jejich moci.

Ano: čím více přemýšlel o tom, co musí udělat, tím to bylo nevyhnutelnější. Tak by mohl získat kontrolu nad tím, jaké informace mají, zamlčet fakta, která se nikdy nesmí dozvědět. A kdyby se dostal pod jejich ochranu, Pendergast by byl úplně bezmocný a nemohl by mu ublížit. Vlastně – kdyby se mu podařilo je přesvědčit, že Pendergast představuje hrozbu, potom by i agent FBI se všemi svými triky a lstmi byl v podstatě mrtvý. A jeho tajemství by zůstalo v bezpečí.

Když dospěl k rozhodnutí, trochu se mu ulevilo.

Ještě jednou se rozhlédl, zkoumal každý obličej. Potom vstal, sebral všechny svoje tašky a vyšel ven na stanoviště taxíků. Několik jich mělo motor spuštěný na volnoběh: to bylo dobré.

Přistoupil ke čtvrtému vozu v řadě, naklonil se do otevřeného okénka na straně pasažéra. „Svezete mě, ještě než vám skončí směna?“

Taxikář přikývl. „Noc je ještě mladá, kamaráde.“

Esterhazy otevřel zadní dveře, hodil dovnitř zavazadla a nastoupil. „Odvezte mě do Bostonu, prosím.“

Muž upřeně hleděl do zpětného zrcátka. „Do Bostonu?“

„Back Bay, Copley Square.“ Esterhazy zalovil v kapse a hodil muži pár stodolarovek do klína. „To je pro začátek. Cesta se vám vyplatí.“

„Dobře, pane.“ Zařadil rychlost a auto vyjelo z řady taxíků do noci.

27

Ezerville, Mississippi

Ned Betterton se rozhlédl na obě strany, potom přešel širokou, zaprášenou Main Street, v jedné ruce měl bílou papírovou tašku a ve druhé dvě plechovky dietní limonády. U chodníku před prádelnou Della’s Laundrette stál otlučený chevrolet impala s motorem spuštěným na volnoběh. Betterton přešel kolem kapoty a nasedl na místo spolujezdce. Za volantem seděl malý, svalnatý muž. Měl tmavé brýle na očích a na hlavě vybledlou baseballovou čepici.

„Ahoj, Jacku,“ pozdravil Betterton.

„Ahoj,“ zněla odpověď.

Betterton mu podal limonádu a z papírové tašky vylovil sendvič zabalený v papíru. „Humr s remuládou a se salátem. Přesně podle objednávky.“ Podal všechno řidiči, znovu sáhl do tašky a vyndal svůj oběd: obrovský sendvič s masovými kuličkami a parmazánem.

„Díky,“ odpověděl společník.

„To je v pohodě.“ Betterton se zakousl do sendviče. Byl vyhladovělý. „Tak co je novýho u policajtů?“ zamumlal přes mleté maso.

„Pogie zase všechny seřval.“

„Zase? Copak šéfa žere tentokrát?“

„Možná ho zlobí zlatá žíla.“

Betterton se přidušeně zasmál a ukousl další sousto. Zlatá žíla znamená lidově „hemoroidy“, až příliš častý neduh mužů zákona, kteří sedí v autech celé hodiny.

„Tak,“ řekl Betterton. „Co mi můžeš říct o vraždě Brodieových?“

„Nic.“

„Ale no tak. Koupil jsem ti oběd.“

„Poděkoval jsem. Oběd zadarmo nestojí za propuštění z práce.“

„K tomu nedojde. Víš, že bych nikdy nenapsal nic, co by tě mohlo podtrhnout. Chci jen získat důvěrné informace.“

Muž jménem Jack se zamračil. „Jen proto, že jsme kdysi bývali sousedi, máš dojem, že ze mě vytáhneš všechno, co by ti mohlo pomoct?“ Betterton se tvářil dotčeně. „Ale jdi, to není pravda. Jsi můj kamarád, chceš mi pomoct, abych měl dobrý příběh.“

„A ty jsi můj kamarád – měl bys spíš myslet na to, abych se nedostal do maléru. Kromě toho, nevím o nic víc než ty.“

Betterton se znovu zakousl do karbanátku. „Kravina.“

„Je to v podstatě pravda. Ta záležitost je na naše lidi moc závažná, přivezli státní policisty, dokonce tým specialistů na vraždy až z Jacksonu. Odstřihli nás.“

Novinář chvilku přemýšlel. „Hele, vím jenom, že ty dva manžele, se kterými jsem nedávno dělal rozhovor, někdo brutálně zavraždil. Určitě o tom víš něco víc.“

Muž za volantem povzdechl. „Vědí, že to nebyla loupež. Nic z domu nezmizelo. A vědí, že to nebyl nikdo z místních.“

„Podle čeho?“ mumlal Betterton s plnou pusou.

„Podle toho, že by to nikdo z místních neudělal.“ Muž vytáhl desky, které měl ve dveřích, vyndal lesklou fotografii a podal mu ji. „A tohle jsem ti neukázal.“

Při pohledu na snímek Betterton zbledl. Žvýkání se zpomalilo, nakonec ustalo docela. A potom otevřel dveře a celé sousto vyplivl do strouhy. Řidič zavrtěl hlavou. „Moc pěkný.“

Betterton mu fotografii vrátil, už na ni nepohlédl. Hřbetem ruky si otřel ústa. „Panebože,“ hlesl nakřáplé.

„Už chápeš?“

„Panebože,“ zopakoval Betterton. Hlad ho přešel.

„Teď víš všechno co já,“ konstatoval policista, dojedl svůj sendvič a olízal si prsty. „Jo, až na jedno – nemáme nic, co by nás aspoň vzdáleně někam zavedlo. Místo činu bylo čisté. Profesionální práce, jakou tady nevídáme.“

Betterton neodpověděl.

Muž se ohlédl, upřel pohled na zpola snědený sendvič s masovými kuličkami. „Budeš to ještě jíst?“

28

New York

Corrie Swansonová seděla na lavičce na Central Park West Avenue, vedle ní ležel papírový sáček od McDonalda. Předstírala, že čte knížku. Bylo příjemné ráno, nádherné barvy parku za ní začínaly blednout, po obloze plula kupovitá oblaka, všichni na ulicích si užívali babí léto. Všichni kromě Corrie. Veškerou pozornost soustředila na fasádu Dakoty na druhé straně ulice a na vchod do domu za rohem na Dvaasedmdesáté.

Potom ho uviděla: stříbrný rolls-royce přijížděl po Central Park West. Ten vůz důvěrně znala – dokonce byl pro ni nezapomenutelný. Popadla sáček od McDonalda, vyskočila z lavičky, až jí upadla knížka na zem, a utíkala přes ulici proti světlu, vyhýbala se autům. Zůstala stát na rohu Central Park West a Dvaasedmdesáté ulice, čekala, až uvidí rolls zatáčet.

Stalo se. Řidič – kterého neviděla – zapnul levý blinkr a pomalu se blížil na roh. Corrie běžela po Dvaasedmdesáté k Dakotě, byla tam o chvilku dříve než rolls. Když pomalu odbočoval ke vchodu, postavila se před něj. Vůz zastavil a ona přes čelní sklo upřeně hleděla na řidiče.

Nebyl to Pendergast. Ale rozhodně to bylo jeho auto: žádný podobný veterán nikde jinde v celé zemi nejezdí.

Čekala. Okénko řidiče se stočilo a vykoukla hlava, byl to muž s ostře řezanými rysy a s krátkým, silným krkem.

„Promiňte, slečno,“ řekl klidným, příjemným hlasem. „Nevadilo by vám…?“ Jeho hlas se vytratil a otázka zůstala viset ve vzduchu.

„Vadilo,“ odpověděla.

Muž na ni stále hleděl. „Blokujete příjezdovou cestu.“

„To je opravdu velká nepříjemnost.“ Postoupila o krok dopředu. „Kdo jste a proč jedete Pendergastovým vozem?“

Chvíli z ní nespouštěl pohled, potom hlava zmizela uvnitř vozu. Nato se otevřely dveře a muž vystoupil, téměř příjemný úsměv, ale ne stoprocentně příjemný, byl pryč. Měl mohutnou postavu, ramena plavce a trup vzpěrače. „A vy jste kdo?“

„Do toho vám nic není,“ odsekla Corrie. „Chci vědět, kdo jste vy a proč jezdíte jeho autem.“

„Jmenuji se Proctor a pracuji pro pana Pendergasta,“ vysvětlil.

„To se teda máte. Používáte přítomný čas.“

„Prosím?“

„Řekl jste: ‚Pracuji pro pana Pendergasta.‘ Jak je to možné, když je mrtvý? Víte něco, co já nevím?“

„Poslyšte, slečno, netuším, kdo jste, ale určitě bychom to mohli probrat v klidu někde jinde.“

„Probereme to tady a nebude to v klidu, když blokuju příjezdovou cestu. Už mi leze krkem nechat se vodit za nos.“

Hlídač Dakoty vyšel ze své mosazné budky. „Nějaký problém?“ zeptal se, poskakoval mu ohryzek.

„Jo,“ odpověděla Corrie. „Velkej problém. Nehnu se odtud, dokud mi tenhle chlap neřekne, co ví o majiteli tohohle auta. A jestli je to problém, tak byste možná měl zavolat policajty kvůli porušování veřejného klidu. To se totiž stane, pokud se nedočkám několika odpovědí.“

„To nebude nutné, Charlesi,“ odpověděl muž jménem Proctor klidně. „My to vyřídíme rychle a nebudeme tu překážet.“

Hlídač se pochybovačně zamračil.

„Můžete se vrátit na své místo,“ řekl Proctor. „Mám to pod kontrolou.“ Stále mluvil zvolna, ale s neklamným přídechem rozkazu. Hlídač poslechl.

Otočil se k ní. „Vy jste známá pana Pendergasta?“

„To si pište. Pracovala jsem s ním v Kansasu. Vraždy Zátiší.“

„Tak to musíte být Corrie Swansonová.“

To ji zarazilo, ale rychle se vzchopila. „Takže vy mě ve skutečnosti znáte. Dobrá. Jak je to s Pendergastovou smrtí?“

„S politováním musím říci, že –“

„Už žádný další kecy!“ vykřikla Corrie. „Přemýšlela jsem o tom a ta nehoda na lovu smrdí hůř než suspenzor Brada Hazena. Řekněte mi pravdu, jinak se obávám, že dojde k porušení veřejného klidu.“

„Nemusíte se rozčilovat, slečno Swansonová. Prostě mi řekněte, proč se chcete spojit –“

„Tak dost!“ Corrie ze sáčku od McDonalda vytáhla kladivo a zvedla ho nad čelní sklo.

„Slečno Swansonová,“ řekl Proctor, „nedělejte nic unáhleného.“ Chtěl k ní o krok postoupit.

„Stůjte!“ Zvedla ruku.

„Tohle není způsob, jak získat informace –“

Praštila kladivem do čelního skla. Ve slunci se zatřpytila pavučina prasklin.

„Panebože,“ hlesl Proctor nevěřícně, „máte ponětí, jak –?“

„Je živý, nebo mrtvý?“ Znovu zvedla ruku. Když k ní Proctor napjatě přistoupil, zaječela z plných plic: „Dotkněte se mě, a začnu řvát, že mě chcete znásilnit.“

Charles stál v budce, oči měl navrch hlavy.

Proctor ztuhl. „Moment. Mám pro vás odpověď – ale budete muset být trpělivá. Jakékoli další násilí, a nedozvíte se nic.“

Chvíli se nic nedělo. Potom Corrie pomalu sklonila kladivo.

Proctor vyndal mobilní telefon, zvedl ho tak, aby viděla na displej, a naťukal čísla.

„Měl byste si pospíšit. Charles možná volá policajty.“

„Pochybuji.“ Proctor tiše mluvil do telefonu necelou minutu. Potom jí ho podal.

„Kdo to je?“

Místo odpovědi Proctor pořád mlčky držel telefon v napřažené ruce a díval se na ni přivřenýma očima.

Vzala si ho. „Jo?“

„Moje milá Corrie,“ slyšela hedvábný hlas, který tak dobře znala, „je mi moc líto, že jsem zmeškal ten domluvený oběd v Le Bernardin.“

„Prý jste mrtvý!“ vyhrkla zahanbeně, protože jí rozčilením vstoupily slzy do očí. „Prý –“

„Zprávy o mé smrti,“ slyšela příjemný hlas, „jsou velmi přehnané. Jen jsem vyšel ze supertajného úkrytu. Výtržnost, kterou právě tropíte, je poněkud nevhodná.“

„Ježíši, mohl jste mi to říct. Byla jsem úplně na dně.“ Vlna úlevy se proměnila v příliv vzteku.

„Možná jsem to měl udělat. Zapomněl jsem, jak jste vynalézavá. Ubohý Proctor neměl ani ponětí, do jakých nesnází se dostal. Obávám se, že pro vás bude hodně těžké získat zpátky jeho přízeň. Musela jste rozbít čelní sklo mého rollsu, abyste upoutala jeho pozornost?“

„Promiňte. Jinak to nešlo.“ Cítila, jak zrudla. „Dovolil jste, abych si myslela, že jste mrtvý! Jak jste mi to mohl udělat?“

„Corrie, nemám povinnost informovat vás, kde jsem.“

„Tak co je to za případ?“

„Nemohu o tom mluvit. Je to ryze osobní, vyšetřuji neoficiálně a – když mi odpustíte ten výraz – jsem na volné noze. Žiju, právě jsem se vrátil do Spojených států, ale pracuji sám a nepotřebuji žádnou pomoc. Naprosto žádnou. Můžete být klidná, na ten oběd určitě půjdeme, ale možná to ještě nějakou chvíli potrvá. Do té doby, prosím, pokračujte ve studiu. Tenhle případ je nesmírně nebezpečný a vy se do něj nesmíte nijak zapojovat. Rozumíte?“

„Ale –“

„Děkuji vám. Mimochodem, dojalo mě, co jste napsala na svou webovou stránku. Docela hezká pohřební řeč. Jako Alfred Nobel jsem si mohl přečíst vlastní nekrolog. Takže: slíbíte mi slavnostně, že neuděláte vůbec nic?“

Corrie zaváhala. „Ano. Ale údajně jste mrtvý. Co mám říct?“

„Potřeba fabulace je pryč. Jsem zase uprostřed dění – i když se držím v pozadí. Ještě jednou se omlouvám za nepříjemnosti, které jsem vám způsobil.“

Telefon ztichl, ještě když se loučila. Chvíli na něj hleděla a potom ho vrátila Proctorovi. Dal si ho do kapsy a klidně se na ni díval. „Doufám,“ poznamenal zostra, „že už vás tady neuvidíme.“

„Žádný problém,“ odpověděla Corrie, když ukládala kladivo zpátky do sáčku. „Ale na vašem místě bych přestala s benchpressem. Máte hrudník, na kterej by Dolly Parton byla pyšná.“ Otočila se na patě a odcházela k parku. Nekrolog byl docela hezký, pomyslela si. Možná ho na webu ještě pár dní nechá, jen tak pro legraci.

29

Plankwood, Louisiana

Marcellus Jennings, ředitel zdravotního ústavu farnosti St. Charles, seděl v poklidném rozjímání za svým velkým stolem. Všechno bylo v pořádku – tak to měl rád. Veškeré záznamy měl uložené ve staromódní schránce došlé pošty; nikde nezahlédl jediné smítko prachu ani zapomenutou kancelářskou sponku. Čtyři do špičky ořezané tužky ležely úhledně srovnané vedle záznamníku s koženými rohy. Vypnutý počítač stál na správné straně stolu. Na stěně visely tři oficiální pochvaly v řadě jako podle pravítka: všechny získal za výtečnou účast na konferencích státu Louisiana. V malé knihovně za ním byla sbírka směrnic a průvodců, pečlivě oprášených a jen zřídka otevíraných. Zaslechl lehké zaklepání na dveře kanceláře.

„Dále,“ řekl Jennings.

Dveře se otevřely a jeho sekretářka Midge strčila hlavu dovnitř. „Chce s vámi mluvit nějaký pan Pendergast, pane.“

Přestože to byla jeho jediná oficiální schůzka toho dopoledne, Jennings otevřel zásuvku svého stolu, vyndal kalendář a nahlédl do něj. Dochvilný, velmi dochvilný. Jennings dochvilnost obdivoval. „Můžete ho uvést,“ řekl a odložil kalendář.

Návštěvník ve chvilce vešel. Jennings vstal, aby ho přivítal, potom překvapením ztuhl. Ten muž vypadal, jako by měl smrt na jazyku. Byl vychrtlý, bledý jako vosková figurína, v obličeji vážný výraz. Měl na sobě černý oblek a Jenningsovi ze všeho nejvíc připomínal smrtku. Chyběla mu jenom kosa. Už mu chtěl podat ruku, ale rychle si to rozmyslel a pokynul ke křeslům před stolem. „Prosím, posaďte se.“ Jennings sledoval, jak vykročil a pomalu, s obtížemi se usadil. Pendergast, Pendergast… To jméno mu bylo povědomé – jen nevěděl proč. Předklonil se, lokty opřel o desku stolu a překřížil objemná předloktí. „Příjemný den,“ poznamenal.

Muž jménem Pendergast nedal nijak najevo, že s ním souhlasí. „Takže.“ Odkašlal si. „Co pro vás mohu udělat, pane Pendergaste?“

V odpověď Pendergast vyndal ze saka pouzdro, otevřel je a položil na stůl.

Jennings na ně zíral. „FBI. Jde o, ehm, nějakou služební záležitost?“

„Ne.“ Hlas měl slabý, a přece melodický, s nenápadným přízvukem neworleanské lepší společnosti. „Je to osobní záležitost.“ A přece odznak FBI ležel na stole jako zaklínadlo nebo totem.

„Aha.“ Jennings čekal.

„Přišel jsem kvůli exhumaci.“

„Aha,“ zopakoval Jennings. „Jde o již provedenou exhumaci, nebo o ni žádáte?“

„Chtěl bych exhumaci objednat.“

Jennings sundal lokty ze stolu, sňal brýle a čistil je tlustým koncem polyesterové kravaty. „Povězte mi, koho chcete exhumovat?“

„Svoji manželku. Helen Esterhazyovou Pendergastovou.“

Úředník na okamžik přestal leštit brýle. Potom pokračoval pomaleji. „A říkáte, že to není otázka soudního příkazu? A nevyžaduje ho ani policie pro přesné stanovení příčiny smrti?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Jak jsem řekl, je to osobní.“

Jennings zvedl ruku k ústům a zdvořile zakašlal. „Musíte pochopit, pane Pendergaste, že tyhle věci vyžadují náležitý postup. Existují stanovená pravidla. Exhumaci ostatků nelze brát na lehkou váhu.“

Když Pendergast mlčel, Jennings, povzbuzený vlastním hlasem, pokračoval. „Pokud nemáme k dispozici soudní příkaz nebo jinou schválenou žádost – například požadavek na provedení soudní pitvy pro podezření o příčině úmrtí – prakticky existuje jediná okolnost, za níž by mohla být žádost o exhumaci schválena –“

„Pokud si rodina zesnulého přeje přemístit ostatky na jiné místo,“ dokončil Pendergast větu.

„No, ehm, ano. To je přesné znění,“ souhlasil Jennings. Ta poznámka ho zaskočila a chvilku trvalo, než se vzpamatoval. „Je tohle ten případ?“

„Ano, je.“

„Takže, myslím, že bychom mohli zahájit přípravu žádosti.“ Otočil se k registratuře vedle knihovny, otevřel zásuvku, vyndal formulář a položil jej na stůl. Chvilku ho prohlížel. „Chápete, že jsou jisté, ehm, předběžné podmínky. Například je zapotřebí předložit úmrtní list vaší… vaší zesnulé manželky.“

Pendergast znovu sáhl do saka, vytáhl složený list papíru a rozložil ho na stole vedle odznaku.

Jennings se předklonil a přezkoumal jej. „Výborně. Ale co je tohle? Tady je uveden hřbitov Saint-Savin. To je úplně na druhé straně farnosti. Bohužel budete muset žádost předat úřadu západní farnosti.“ Zjistil, že na něj agent upírá stříbřité oči. „Také máte soudní pravomoci – technicky řečeno.“

„Ano, ale podle protokolu je Saint-Savin řízený pouze přes úřad západní farnosti.“

„Vybral jsem si vás, pane Jenningsi, z konkrétního důvodu. Tohle pro mě můžete udělat pouze vy, nikdo jiný.“

„To mi vskutku lichotíte.“ Jennings měl z takového projevu důvěry velmi dobrý pocit. „Možná bychom mohli udělat výjimku. Tak se do toho pustíme, poplatek za žádost…“

Znovu bledá štíhlá ruka zmizela v saku obleku. Znovu se objevila, tentokrát se šekem, datovaným a podepsaným, se správnou sumou.

„To jsou věci,“ řekl Jennings, když se na šek podíval. „A potom je tady formulář se souhlasem vedení hřbitova, kde jsou ostatky v současné době uloženy.“

Na stole se objevil další papír.

„A souhlas hřbitova, na který má být tělo přemístěno.“

Ještě jeden formulář pomalu a rozvážně přistál na leštěné dřevěné desce.

Jennings upřeně hleděl na řadu tiskopisů před sebou. „No, to jsme dnes tedy výkonní!“ Pokusil se o úsměv, ale odradil ho zasmušilý výraz v obličeji toho muže. „Já, no, mám za to, že tohle je všechno, co potřebujeme. Hm – kromě formuláře od dopravní společnosti, která má na starosti převoz ostatků z předchozího pohřebiště do nového.“

„To nebude zapotřebí, pane Jenningsi.“

Jennings překvapeně zamrkal na přízrak na druhé straně stolu. „Tomu moc nerozumím.“

„Když se lépe podíváte na tyhle formuláře, domnívám se, že to pochopíte.“

Jennings si nasadil brýle a chvíli zíral na dva dokumenty. Potom rychle vzhlédl. „Ale tyhle dva hřbitovy jsou vlastně jeden a tentýž!“

„Přesně tak. Sám vidíte, že převoz nebude nutný. O to se postará vedení hřbitova.“

„Je snad něco špatného na místě, kde je zesnulá uložena?“

„To místo je dobré. Sám jsem ho vybral.“

„Je snad ve hře nová stavba? Musí být tělo přeneseno kvůli nějakým přesunům či změnám?“

„Vybral jsem hřbitov Saint-Savin speciálně proto, že tam k žádné změně nedojde – a nepřijímají se žádné nové objednávky na hroby.“ Jennings se lehce předklonil. „Můžu se vás tedy zeptat, pane Pendergaste, proč tělo přenášíte?“

„Protože, pane Jenningsi, přenesení těla je jediný způsob, jak k němu budu mít dočasný přístup.“

Jennings si olízl rty. „Přístup?“

„U exhumace bude soudní lékař s oprávněním a akreditací státu Louisiana. Ohledání ostatků proběhne v mobilní forenzní laboratoři zaparkované na hřbitově. Potom bude tělo znovu pohřbeno – hned vedle hrobu, v němž bylo původně uloženo, na pozemku rodiny Pendergastových. Všechno je do detailů vysvětleno v žádosti.“

„Ohledání?“ zeptal se Jennings zmateně. „Má to nějakou souvislost… s dědictvím?“

„Ne. Je to vyloženě soukromá záležitost.“

„To neodpovídá předpisům, pane Pendergaste – ani v nejmenším. Řeknu vám, že o něco takového mě ještě nikdo nežádal. Tohle, bohužel, schválit nemohu.“ Jennings rozhodil rukama. „Bude to muset jít soudní cestou.“

Pendergast na něj chvíli hleděl. „Je to vaše poslední slovo?“

„Nařízení o exhumacích jsou jasná. Nemohu udělat nic.“ Jennings rozhodil rukama.

„Aha.“ Pendergast sebral odznak a uložil ho do saka. Papíry nechal na místě. „Mohl byste se mnou na okamžik jít ven?“

„Ale kam –?“

„Bude to jen chvilka.“

Jennings zdráhavé vstal z křesla.

„Rád bych vám ukázal, proč jsem si k vyřízení téhle záležitosti vybral právě vás.“

Prošli sekretariátem, pokračovali hlavní chodbou veřejné budovy a dál ven hlavním vchodem. Pendergast zůstal stát na hlavním schodišti.

Jennings se rozhlédl po rušné ulici. „Jak jsem řekl, příjemný den,“ poznamenal s nepřiměřenou radostí ve snaze o společenskou konverzaci.

„Skutečně příjemný den,“ zněla odpověď.

„To se mi na téhle části Louisiany moc líbí. Jako by tady slunce svítilo jasněji než kdekoli jinde.“

„Ano. Všechno, na co dopadají jeho paprsky, nezvykle pozlatí. Podívejte třeba na támhletu pamětní desku.“ Pendergast pokynul ke staré mosazné tabuli zasazené do cihlové fasády budovy.

Jennings na ni civěl. Samozřejmě kolem ní chodí každé ráno, ale už je to hodně let, co se obtěžoval na ni podívat.

TATO RADNICE V PLANKWOODU V LOUISIANĚ

BYLA POSTAVENA Z FONDŮ VELKORYSE DAROVANÝCH COMSTOCKEM ERASMEM PENDERGASTEM

LÉTA PÁNÉ 1892

„Comstock Pendergast,“ zamumlal Jennings. Není divu, že mu to jméno bylo povědomé.

„Můj praprastrýc. Víte, rodina Pendergastových má dlouhou tradici podpory určitých měst ve farnostech v New Orleansu a St. Charles, míst, kde různé větve naší rodiny žily v minulých staletích. Přestože už v mnoha těchto městech nebydlíme, náš odkaz žije dál.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Jennings a stále zíral na desku. Začal mít dost nepříjemný pocit z toho, proč si Pendergast pro podání žádosti vybral právě jeho kancelář.

„Nezdůrazňujeme to. Faktem však zůstává, že různé nadace Pendergastových nadále pokračují v dobročinnosti v několika městech – včetně Plankwoodu.“

Jennings pohlédl z desky na Pendergasta. „V Plankwoodu?“

Pendergast přikývl. „Naše nadace poskytují stipendia na studium seniorů, pomáhají policii podpůrným fondem, nakupují knihy do knihovny – a podporují i váš zdravotní úřad. Bylo by nespravedlivé, kdyby tahle podpora ochabla… nebo dokonce úplně skončila.“

„Skončila?“ zopakoval Jennings.

„Programy by se možná zredukovaly.“ V Pendergastově vyčerpaném obličeji se objevil náznak smutku. „Snížené platy. Ztráta zaměstnání.“ Do jisté míry zdůraznil poslední větu, když šedé oči upřel na Jenningse.

Jennings zvedl ruku a zamyšleně si mnul bradu. „Po zralé úvaze, pane Pendergaste, jsem si jistý, že vaše žádost možná bude vyřízena kladně – pokud mě můžete ujistit, že je to velmi důležité.“

„To mohu, pane Jenningsi.“

„V takovém případě zahájím schvalovací proces.“ Podíval se na pamětní desku. „Mohu jít dokonce tak daleko, že vám slíbím vyřízení papírů ve zrychleném řízení. Za deset dní, možná i za pouhý týden můžeme vaši žádost vyřídit –“

„Zastavím se pro ni zítra odpoledne, děkuji vám,“ řekl Pendergast.

„Cože?“ Jennings si sundal brýle a zamrkal ve slunci. „Á, samozřejmě. Zítra odpoledne.“

30

Boston, Massachusetts

Muž se zapadlýma očima a jednodenním strništěm se šoural přes Copley Square, ve stínu mrakodrapu John Hancock Tower. Projíždějícím autům věnoval jen pár letmých pohledů a pomalu kráčel dál s hlavou svěšenou; ruce měl hluboko v kapsách špinavého pláště do deště.

Pokračoval po Dartmouth Street a vešel do stanice metra Copley. Minul řadu lidí, kteří stáli ve frontě na CharlieCards, plížil se po betonovém schodišti, zůstal stát a rozhlédl se. U vykachlíkované stěny napravo uviděl řadu laviček a namířil k nim, usedl až na poslední na vzdáleném konci. Na té si klidně hověl, ruce měl stále v kapsách, zíral do prázdna.

Po několika minutách přišel další muž. Nemohl vypadat odlišněji. Byl hubený, vysoký, oblečený do na míru ušitého perfektního obleku a trenčkotu značky Burberry. V jedné ruce měl úhledně přeložený výtisk The Boston Globe; ve druhé držel dokonale svinutý černý deštník. Velký šedý plstěný klobouk mu stínil obličej. Jediným poznávacím znakem bylo podivně vyhlížející mateřské znaménko pod pravým okem. Posadil se vedle bezdomovce, otevřel noviny a pročítal články uvnitř listu.

Když souprava metra na Green Line vjela se skřípěním do stanice, muž v klobouku promluvil. Tiše, s pohledem upřeným do novin.

„Řekni mi podstatu problému,“ vybídl muže anglicky s nepatrným přízvukem.

Bezdomovec, s hlavou stále svěšenou, odpověděl: „Jde o toho chlápka Pendergasta. Mého švagra. Odhalil pravdu.“

„Pravdu? Celou?“

„Zatím ne. Ale určitě přijde na všechno. Je to nesmírně zdatný a nebezpečný chlap.“

„Co přesně ví?“

„Ví, že to, co se přihodilo v Africe, když lev zabíjel, byla vražda. Ví všechno o projektu Aves. A ví…,“ Esterhazy zaváhal, „… ví o Sladeovi a Longitude Pharmaceuticals, rodině Doaneových – a o Španělském ostrově.“

„Ach ano, Španělský ostrov,“ prohodil muž. „To jsme se právě dozvěděli. Teď už víme, že smrt Charlese Sladea před dvanácti lety byla propracovaný podvod a asi před sedmi měsíci ještě žil. To je nanejvýš politováníhodná zpráva. Proč jsi nám tohle neřekl?“

„Vůbec jsem to netušil.“ Esterhazy lhal velmi působivě. „Přísahám, že jsem o tom nevěděl vůbec nic.“ Jednoduše musí dostat džina zpátky do lahve, jednou provždy, nebo je prakticky mrtvý. Když si uvědomil, že mluví o stupeň vyšším hlasem, hned to napravil. „To Pendergast si dal všechno dohromady. A co ještě neví, to se dozví.“

„Pendergast.“ Muž v klobouku jméno vyslovil s nádechem skepse. „Proč jsi ho nezabil? Slíbil jsi nám to.“

„Zkoušel jsem to – několikrát.“

Muž v klobouku neodpověděl. Místo toho otočil stránku a dál četl noviny.

Po několika minutách promluvil znovu. „Zklamal jsi nás, Judsone.“

„To je mi líto.“ Esterhazy cítil, jak mu krev stoupá do obličeje.

„Nikdy nezapomínej na své kořeny. Dlužíš nám všechno.“

Mlčky přikývl, obličej mu hořel hanbou – za to, jak se bojí, jak je podřízený, za svoji závislost a selhání.

„Ví tenhle Pendergast o naší organizaci?“

„Zatím ne. Ale je jako pitbul. Nevzdává se. Musíš ho oddělat. Nemůžeme si dovolit nechat ho na útěku. Říkám ti, musíme ho zabít.“

„Ty si nemůžeš dovolit nechat ho na útěku,“ odpověděl muž. „Ty to s ním musíš vyřídit – jednou provždy.“

„Bůh ví, že jsem to zkusil!“

„Ne dost tvrdě. Víš, je od tebe dost otravný, když si myslíš, že můžeš jednoduše všechno nechat na nás. Všichni máme slabé místo. Najdi to jeho a zaútoč.“

Esterhazy cítil, jak se chvěje zuřivostí a pocitem marnosti. „Chcete po mně nemožný. Prosím vás, potřebuju vaši pomoc.“

„Samozřejmě, můžeš se na nás spolehnout, když budeš potřebovat jakoukoli podporu. Pomohli jsme ti s tím pasem – pomůžeme ti znovu. Peníze, zbraně, konspirační byty. A my máme Vergeltung. Ale s tím chlapem to musíš vyřídit sám. Vlastně tím, že se o to postaráš – rychle a nadobro –, začne tvoje dlouhá cesta ke znovuzískání naší přízně.“ Esterhazy chvíli mlčel, potom mu to došlo. „Kde kotví Vergeltung?“

„Na Manhattanu. V přístavišti na Devětasedmdesátý ulici.“ Muž se odmlčel. „New York… Tam agent Pendergast bydlí, že jo?“

Bylo to tak překvapivé, že se Esterhazy neovládl a na chvíli se tomu muži podíval do očí.

Muž dál četl noviny a dal tak najevo, že je to definitivní. Po chvíli Esterhazy vstal a chystal se k odchodu. Vtom muž znovu promluvil. „Slyšel jsi, co se stalo Brodieovým?“

„Ano,“ odpověděl Esterhazy tiše. Uvažoval, jestli ta otázka nenaznačuje hrozbu.

„Nedělej si starosti, Judsone. Dobře se o tebe postaráme. Jako vždycky.“

A když se skřípotem přijel do stanice další vlak, znovu se vrátil k novinám a už nepromluvil.

31

Malfourche

Ned Betterton jel svým otlučeným nissanem po hlavní ulici – vlastně jediné ulici v Malfourche. Ačkoli technicky to byla část jeho rajónu, většinou se městu vyhýbal: jeho mentalita byla příliš ovlivněna bažinatými rameny. Ale Brodieovi tam bydleli. Bydleli… Kranston ho zdráhavé nechal zpracovat ten materiál jen kvůli tomu, že ta děsivá dvojnásobná vražda představovala tak dobrý materiál, že by bylo podivné, kdyby noviny Bee předstíraly, že se nic nestalo. „Ať už to máme za sebou,“ zabručel Kranston. „Rychle. Potom jedeme dál.“

I když Betterton souhlasně přikývl, neměl v úmyslu mít to za sebou. Místo toho udělal něco, co už měl udělat dřív – dvakrát ověřil příběh, který mu Brodieovi vyprávěli. Hned se to celé rozpadlo. Stačilo pár telefonátů. V San Miguelu skutečně byl penzion Casa Magnolia, ale Brodieovi ten podnik nikdy nevedli, nikdy jim nepatřil. Jen jednou, před lety, tam pobyli.

Byla to nestydatá lež.

A teď je někdo zavraždil – největší zločin v oblasti za celou generaci – a Betterton nepochyboval, že to nějak souvisí s jejich podivným zmizením a ještě podivnějším návratem. Drogy, průmyslová špionáž, pašování zbraní – mohlo to být cokoli.

Betterton byl přesvědčen, že Malfourche je klíčem k celé záhadě. Je to místo, kde se Brodieovi znovu objevili – a kde také byli brutálně zavražděni. Navíc slyšel drby o podivné události ve městě pár měsíců před jejich návratem. V Tiny’s došlo k výbuchu; byl to místní poněkud neblaze proslulý bar a prodejna s návnadami na ryby. Oficiálně výbuch způsobila prosakující nádrž s propanem, ale mezi lidmi se šeptalo něco jiného, mnohem zajímavějšího.

Prošel kolem malého domku Brodieových, v němž s nimi před nedávnem hovořil. Teď byla přes vstupní dveře natažená policejní páska a u obrubníku stál šerifův vůz.

Main Street se mírně stáčela na západ a na vnějším okraji Black Brake se vynořil hustý lem zeleně a hnědi jako nízký, temný oblak v jinak slunečném odpoledni. Jel do smutného obchodního centra s nevlídně vyhlížejícími výlohami a oprýskanými vývěsními štíty, zastavil u doků a vypnul motor. Na místě, kde býval podnik Tiny’s, se zvedal skelet nové budovy. Hromada napůl spálených rámových konstrukcí a pilířů napuštěných kreozotem byla u doků. Vepředu v přilehlé ulici bylo hotové venkovní schodiště do budovy a na něm sedělo půl tuctu zanedbaně vyhlížejících mužů, kteří se povalovali a popíjeli pivo ukryté v papírových sáčcích.

Betterton vystoupil z auta a šel k nim. „Přeju vám hezký odpoledne,“ pozdravil.

Muži zmlkli a podezřívavě ho sledovali.

„Dobrý,“ odpověděl nakonec s nechutí jeden z nich.

„Ned Betterton. Ezerville Bee,“ řekl. „To je dneska vedro. Dal by si někdo vychlazený?“

Rozpačité poposedávání. „A co za to?“

„Co jinýho? Jsem reportér. Chci informace.“

Přijali to mlčky.

„Mám v kufru pár pěkně studených plechovek.“ Betterton loudavým krokem odešel k autu – v blízkosti takových lidí není vhodné pohybovat se příliš rychle otevřel kufr, vyndal velkou polystyrénovou chladničku, přivlekl ji a ztěžka ji postavil pod schody. Sáhl dovnitř, vyndal jedno pivo, otevřel je a zhluboka se napil. Zanedlouho se několik rukou natáhlo a chlapi si brali plechovky z tajícího ledu.

Betterton se s povzdechem zaklonil. „Píšu článek o vraždě Brodieových. Nemáte představu, kdo je zabil?“

„Možná aligátoři,“ nadhodil někdo, což okamžitě vyvolalo hlasité výbuchy smíchu.

„Policajti se nás už na to ptali,“ řekl vychrtlý muž ve vestě bez rukávů, který se minimálně pět dní neholil. „Nevíme nic.“

„Myslím, že je zabil ten chlápek od FBI,“ drmolil starý, téměř bezzubý člověk už s pěknou opičkou. „Ta čubka byla potrhlá.“

„FBI?“ vyhrkl Betterton. To byla novinka.

„Ten, co sem přijel s tou policistkou z New Yorku.“

„Co chtěli?“ Betterton si uvědomil, že dal na sobě znát příliš velký zájem. Honem si lokl piva, aby to zakamufloval.

„Chtěl vědět, kudy se jede na Španělskej ostrov,“ odpověděl bezzubý chlápek.

„Španělský ostrov?“ O tom Betterton nikdy neslyšel.

„Jo. Docela náhoda, co…“ Hlas se vytratil.

„Náhoda? Jaká náhoda?“

Znepokojené pohledy. Nikdo nic neřekl. No ne, pomyslel si Betterton: při pátrání skoro narazil na zlatou žílu.

„Ty drž hubu,“ vykřikl ten vychrtlý chlápek a nasupeně zíral na starého ožralu.

„Hergot, Larry, dyť nic neříkám.“

Bylo to tak snadné. Hned poznal, že celá ta sakramentská parta stupidních chlapů něco tají. A on se to zanedlouho dozví.

V tu chvíli na něj padl velký stín. Obrovský muž vyšel z přítmí nedokončené budovy. Měl oholenou růžovou hlavu a silnou vrstvu tuku velikosti menšího záchranného kruhu vyboulenou na zátylku s houštinou krátkých blonďatých chlupů. Jednu tvář měl odulou, nejspíš pořádným smotkem žvýkacího tabáku. Zkřížil jedno obrovské předloktí přes druhé a upřeně zíral, nejprve na skupinu sedících chlapů, potom na Bettertona.

Betterton pochopil, že to může být jedině sám Tiny. Byl místní legendou, vojenský diktátor bažinatých ramen. A potom ho najednou napadlo, jestli jeho zlatá žíla není trochu dál, než tušil.

„Co, do hajzlu, chceš?“ zeptal se Tiny přátelsky.

Betterton to instinktivně zkusil. „Jsem tu kvůli tomu agentovi FBI.“

Tiny nasadil mnohem méně přátelský výraz. „Pendergastovi?“

Pendergast. Takže tak se jmenuje. A bylo mu to povědomé – nebo ne? – tohle jméno patří jedné z těch bohatých, upadajících rodin z doby před Občanskou válkou z New Orleansu.

Tinyho malá prasečí očka se ještě o něco zmenšila. „Jsi kámoš toho bílýho jižanskýho venkovana?“

„Pracuju pro Bee. Sháním informace o vraždě Brodieových.“

„Reportér.“ Tinyho obličej zbrunátněl. Teprve v té chvíli si Betterton všiml zanícené jizvy na jeho krku. Zduřela pokaždé, když žíla pod ní zapulzovala.

Tiny se podíval na skupinu mužů. „Proč se s tím reportérem bavíte?“ Vyplivl dlouhou hnědou slinu zbarvenou žvýkacím tabákem mizerné kvality. Všichni vstali, jeden po druhém, a pár chlapů se už šouralo pryč – nejprve si však vyndali několik piv.

„Reportér,“ zopakoval Tiny.

Betterton pochopil, že se blíží výbuch, ale nebyl dost rychlý, aby zmizel včas. Tiny se ohnal, chytil ho za límec a drsně ho zkroutil. „Můžeš ode mě vyřídit tomu vyzáblýmu albínovi v černým obleku,“ řekl, „že jestli ho tady u nás eště někdy uvidím, tak to pořádně slízne. Zřídím ho tak, že tejden bude plivat zuby.“

Když mluvil, stále silněji mu kroutil límeček, až reportér nemohl dýchat. Potom ho chytil za paži, prudce s ní škubl a shodil Bettertona na zem.

Svalil se do prachu. Chvilku čekal. Potom se postavil.

Tiny měl ruce zaťaté v pěsti a čekal, až se začnou prát.

Betterton byl malý. Za mlada měly větší děti pocit, že ho mohou bít. Soudily, že riziko je nulové. Začalo to ve školce a pokračovalo dál až do prvního ročníku na střední škole.

„Hele,“ řekl Betterton vysokým, kňouravým hlasem. „Odjíždím, odjíždím! Prokristapána, nemusíš mi ubližovat!“

Tiny se zklidnil.

Betterton nasadil svůj nejlepší zbabělý a vyděšený výraz, pomalu se vydrápal na nohy a přikrčený popošel k Tinymu; s hlavou svěšenou, jako by se plazil. „Nevyhledávám rvačky. Vážně.“

„Tak to moc rád slyším –“

Betterton najednou vstal a uštědřil Tinymu zvedák přímo do čelisti. Ten se skácel, jako když obrovská hrouda rozměklého másla upadne na beton.

Ned se už v prvním ročníku na střední škole naučil, že bez ohledu na velikost útočníka musí reagovat. Jinak se to stane znovu a bude to horší. Tiny se kutálel v prachu, klel, ale byl v takovém šoku, že nedokázal vstát a pokračovat. Betterton rychle kráčel k autu kolem chlapů, kteří tam pořád stáli s ústy dokořán.

„Dejte si zbytek toho piva, pánové.“

Když odjížděl a tepalo mu v ruce, vzpomněl si, že za půl hodiny začíná Dámské charitativní pečení a on o něm má napsat článek. Do háje s tím. Takové akce už pro něj nejsou.

32

Farnost St. Charles, Louisiana

Doktor Peter Lee Beaufort následoval ve svém kombi mobilní forenzní laboratoř – diskrétně šedou když odbočila do postranní brány hřbitova Saint-Savin. Správce za nimi bránu zavřel a zamkl. Dvě vozidla pomalu jela po úzké, štěrkem vysypané cestě lemované impozantní svídou a magnoliemi. Saint-Savin byl jeden z nejstarších sloučených hřbitovů v Louisianě se vzorně udržovanými dílci a parcelami. Za posledních dvě stě let zde byli pohřbeni lidé nejzvučnějších jmen z New Orleansu.

Asi by je hodně překvapilo, uvažoval Beaufort, kdyby věděli, co se bude na hřbitově dít.

Cesta se rozdvojovala, poté ještě jednou. Před mobilní laboratoří uviděl Beaufort shluk několika vozů: služební auta, veterán rolls-royce a dodávku Saint-Savin. Laboratoř zastavila na kraji cesty za nimi a Beaufort udělal totéž. Podíval se na hodinky.

Deset minut po šesté, slunce zrovna vycházelo na horizontu, zlatou barvou osvětlilo trávu a mramor. Pro zajištění maximálního soukromí se exhumace vždycky dělají co možná nejdříve po ránu.

Beaufort vystoupil z auta. Když přišel k rodinnému pozemku, viděl pracovníky v ochranných oděvech, kteří stavěli zástěnu kolem jednoho hrobu. Na začátek listopadu bylo nezvykle chladno a za to byl nesmírně vděčný. Exhumace v horkých dnech jsou vždycky velmi nepříjemné.

S ohledem na bohatství a historii rodiny Pendergastových bylo na pozemku jen málo hrobů. Beaufort, který znal rodinu už celá desetiletí, si byl velmi dobře vědom toho, že většina z nich se raději nechala pohřbít na rodinném pozemku na plantáži Penumbra. Avšak někteří z nich měli zvláštní averzi k zarostlému pohřebišti zahalenému mlhou – nebo ke kryptám pod ním – a volili spíše tradičnější pohřeb.

Prošel kolem zástěn k nízkému litinovému oplocení. Kromě techniků viděl hrobníky, majitele pohřebního ústavu Saint-Savin, správce Saint-Savin a tělnatého, nervózně vyhlížejícího chlapíka. Beaufort předpokládal, že je to hygienik Jennings. Na vzdáleném konci stál sám Aloysius Pendergast, nehybný a tichý, černý a bílý; monochromatický přelud. Beaufort se na něj zvědavě podíval. Agenta FBI viděl naposledy, když byl ještě mladý. V obličeji se trochu změnil, byl vyčerpanější. Přes černý oblek měl na sobě dlouhý kabát krémové barvy, který vypadal jako z velbloudí srsti – vzhledem k tomu, jak se hedvábně leskl, Beaufort dospěl k závěru, že je spíš z lamy.

Beaufort se s rodinou Pendergastových poprvé setkal jako mladý patolog ve farnosti St. Charles, když ho požádali, aby přijel na plantáž Penumbra po několikanásobné otravě, jíž se dopustila stará bláznivá teta – jak se jmenovala, Cordelia? Ne, Cornelia. Při té vzpomínce se zachvěl. Aloysius byl tehdy chlapec, trávil v Penumbře každé léto.

I přes děsivé okolnosti Beaufortovy návštěvy k němu mladý Aloysius velmi přilnul, všude za ním chodil, forenzní patologie ho fascinovala. O několik letních období později často navštěvoval Beaufortovu laboratoř v suterénu nemocnice. Chlapec se výjimečně dobře učil a byl velmi zvídavý. Příliš silný a znepokojivě morbidní. Samozřejmě morbidita toho chlapce bledla v porovnání se zvráceností jeho bratra… Ale tahle úvaha byla až příliš hrozivá a Beaufort ji potlačil.

Pendergast vzhlédl a Beaufort upoutal jeho pozornost. Lehkým krokem k němu přešel a podal mu ruku. „Můj milý Beauforte, děkuji, že jste přijel.“ Pendergast vždycky – dokonce už v dětství – měl ve zvyku ho oslovovat pouze příjmením.

„Je mi potěšením, Aloysie. Je hezké vidět tě znovu po tolika letech – ale je mi líto, že k tomu dochází za takových okolností.“

„A přece, nebýt smrti, nikdy bychom se neznali – nebo ano?“ Pronikavé stříbřité oči se na něj zahleděly, a když Beaufort rozebíral tu myšlenku, přeběhl mu mráz po zádech. Nikdy předtím neviděl Aloysia Pendergasta tak napjatého, či vyvedeného z míry. Nicméně i přes pozlátko klidu mu ten muž dnes takhle připadal.

Zástěny byly nataženy kolem pozemku a Beaufort obrátil pozornost k okolnímu shonu. Jennings se díval na hodinky a tahal se za límec. „Tak začneme,“ řekl vysokým, nervózním hlasem. „Mohu vidět povolení k exhumaci, prosím?“

Pendergast je vyndal z kabátu a podal mu je. Hygienik se na ně podíval, přikývl a vrátil mu je. „Mějte stále na paměti, že naší prvořadou zodpovědností je chránit veřejné zdraví a zachovat důstojnost a úctu k zesnulé.“

Letmo pohlédl na náhrobní kámen, na němž stálo prosté:

HELEN ESTERHAZYOVÁ PENDERGASTOVÁ

„Jsme zajedno, že tohle je ten správný hrob?“

Všichni přikývli.

Marcellus Jennings ustoupil kousek dozadu. „Dobře. Můžeme přikročit k exhumaci.“

Dva hrobníci v rukavicích, s respiračními rouškami na obličejích a v ochranných oděvech začali kopat obdélník v drnech hustě porostlých travou, obratně a úhledně je oddělovali, svíjeli v pruzích a opatrně je odkládali. Kousek dál stál pracovník u maličkého rypadla s hloubkovou lopatou.

Když byly drny odstraněny, dva hrobníci se pustili do práce s hranatými lopatami, střídali se a přesnými pohyby rozrývali černou půdu a úhledně ji vršili na plastovou plachtu po straně. Díra nabývala tvaru, hrobníci uhlazovali stěny do ostrých úhlů a pravidelných ploch. Poté ustoupili, přijelo rypadlo a miniaturním naběrákem se zakusovalo do tmavé hlíny.

Rypadlo a dva hrobníci se střídali, hrobníci upravovali díru a rypadlo ukusovalo zem. Všichni shromáždění pozorovali postup v téměř nábožném tichu. Když se díra prohlubovala, do vzduchu unikal pach; jílovitá a nezvyklá vůně, podobná vůni hlubokých lesů. Z otevřeného hrobu stoupala do ranního vzduchu pára. Hygienik Jennings strčil ruku do kapsy pláště, vyndal ochrannou roušku na obličej a nasadil si ji.

Beaufort letmo pohlédl na agenta FBI. Ten upíral pohled do prohlubující se díry jako přikovaný, jeho výraz byl, alespoň pro Beauforta, nečitelný. O tom, proč vlastně chce vykopat tělo své manželky, se Pendergast vyjadřoval neurčitě. Řekl jen, že chce, aby byla mobilní forenzní laboratoř připravena provést všechny testy. I u rodiny až pozoruhodně excentrické, jakou jsou Pendergastovi, to bylo znepokojivé a nevysvětlitelné.

Kopalo se patnáct minut, potom půl hodiny. Dva muži v rouškách a ochranných oděvech na chvíli přerušili práci, aby si odpočali, pak pokračovali. Za pár minut jedna lopata narazila na tvrdý předmět s hlasitým, dutým zvukem.

Muži kolem otevřeného hrobu se na sebe podívali. Všichni kromě Pendergasta. Ten upíral oči do zející díry u nohou.

Hrobníci ještě opatrněji vyrovnali stěny hrobu, potom se zaryli hlouběji, pomalu odkryli standardní betonový kontejner, v němž byla uložena rakev. Rypadlo vybavené popruhy zdvihlo betonové víko, pod ním uviděli rakev z mahagonového dřeva, ještě černějšího než půda kolem ní, zdobenou mosaznými držadly, mosaznými kryty rohů a pažením. Již tak napjatou atmosféru doplnilo nepatrné aroma rozkladu.

U hrobu se objevili další čtyři muži; nesli „pouzdro“ – novou rakev, aby do ní mohli uložit původní rakev s exhumovanými ostatky. Položili pouzdro na zem, postoupili dopředu a pomohli hrobníkům. Zatímco skupina lidí práci v tichosti sledovala, byly do hrobu spuštěny nové popruhy, které protáhli pod rakev. Společně, opatrně, ručně – šest mužů napjalo všechny síly, aby vyzvedli rakev z místa posledního odpočinku.

Beaufort to vše sledoval. Zpočátku to vypadalo, že se rakev brání. A potom slabě zasténala, povolila a pomalu stoupala.

Když přihlížející ustoupili, aby hrobníci měli dost místa, zaměstnanci hřbitova Saint-Savin vyzvedli rakev z hrobu a položili ji na zem vedle pouzdra. Jennings přistoupil blíž, navlékal si latexové rukavice. Poklekl u hlavy rakve, předklonil se, aby zkontroloval štítek se jménem.

„Helen Esterhazyová Pendergastová,“ četl nahlas přes roušku. „Takže zapíšeme, že jméno uvedené na rakvi odpovídá jménu na povolení k exhumaci.“

Otevřeli pouzdro. Beaufort uvnitř uviděl asfaltovou vrstvu se zinkovým povrchem a nepromokavou fólii. Všechno v normě. Jennings přikývl – rychle ustoupil – a hrobníci znovu zvedli na popruzích rakev Helen Pendergastové, přenesli ji k otevřenému pouzdru a uložili ji dovnitř. Pendergast všechno sledoval jako přimražený, byl bledý v obličeji, oči měl přivřené. Od začátku exhumace nepohnul jediným svalem, jenom mrkl.

Když rakev bezpečně uložili do pouzdra, zavřeli víko a upevnili je. Správce hřbitova přinesl malý mosazný štítek se jménem. Zatímco se všichni, kdo s rakví pracovali, svlékli z jednorázových oděvů a umyli si ruce dezinfekcí, přitloukl jmenovku na vnější stranu pouzdra.

Beaufort se pohnul. Už skoro nastal čas, kdy započne svou práci. Zaměstnanci hřbitova zvedli pouzdro za pažení a Beaufort je odvedl k zadním dveřím pojízdné forenzní laboratoře zaparkované na štěrku ve stínu magnolií. Generátor slabě rachotil. Asistent otevřel zadní dveře a pomohl pracovníkům hřbitova zvednout pouzdro a zasunout je dovnitř.

Beaufort čekal, dokud se dveře nezavřely, potom šel za pracovníky hřbitova zpátky k pozemku opatřenému zástěnou. Skupina stále zůstávala pohromadě a bude to tak, dokud celá procedura neskončí. Někteří pracovníci začali zasypávat starý hrob, zatímco jiní s pomocí rypadla hloubili další hned vedle něj. Až dokončí práci na ostatcích, znovu je uloží do nového hrobu. Beaufort věděl, že přenést její tělo – i na tak nepatrnou vzdálenost – byl jediný způsob, jak Pendergast mohl získat povolení k exhumaci. A i tak by ho zajímalo, jaký tlak vyvinul, aby pro něj zpocený a nervózní Jennings tohle udělal.

Konečně se Pendergast pohnul, podíval se na něj. Očekávání a vypjatá pozornost prohloubily rysy v jeho bledém obličeji.

Beaufort k němu přistoupil a tiše s ním mluvil. „Jsme hotoví. Jaké testy máme udělat?“

Agent FBI se na něj podíval. „DNA, vzorky vlasů, otisky prstů, pokud to bude možné, rentgen zubů. Všechny.“

Beaufort se pokoušel vyjádřit co možná nejtaktněji. „Pomohlo by mi, kdybych věděl, jaký důvod k tomu všemu máš.“

Trvalo dlouho, než Pendergast odpověděl. „Tělo v rakvi není tělo mé manželky.“

Beauforta tahle myšlenka zaujala. „Co tě vede k přesvědčení, že se… stala chyba?“

„Jenom proveďte ty testy, buďte tak laskav,“ požádal Pendergast tiše. Zpod obleku se vynořila bílá ruka, ve které držel kartáč na vlasy uložený v sáčku na zip. „Budete potřebovat vzorek její DNA.“

Beaufort sáček převzal. Udivilo ho, že Aloysius schovával kartáč na vlasy své ženy, na který ani nesáhl, přes deset let po její smrti. Odkašlal si. „A jestli je to její tělo?“

Když jeho otázka zůstala bez odpovědi, Baufort položil další. „Chtěl bys, ehm, být u toho, až otevřeme rakev?“

Agentovy utrápené oči jako by Beauforta přimrazily. „To je mi lhostejné.“

Otočil se k hrobu a už nepromluvil.

33

New York

Fronta na jídlo v misii na Bowery Street pomalu postupovala kolem přední řady stolů připomínajících klášterní jídelnu k tácům, z nichž se kouřilo.

„Do prdele,“ zaklel muž, který stál před ním. „Už zase kuře a noky.“

Esterhazy ustrašeně vzal tác, položil na něj kukuřičný chleba a sunul se dál ve frontě.

Připadal si jako pod policejním radarem. Z Bostonu přijel autobusem, přestal používat kreditní karty a vybírat hotovost z bankomatů. Cestoval pod jménem z falešného pasu a koupil si nový mobil pod stejným smyšleným jménem. Našel si levné ubytování na Second Street, kde raději přijímali hotovost. Kdykoli to bylo možné, živil se v jídelnách, jako byla tahle. Po výletu do Skotska mu ještě zbyla dost velká hotovost, takže prozatím si s penězi nemusel dělat starosti, ale nakonec to stejně přijde. Pendergast měl k dispozici až děsivě důkladné zdroje informací – nehodlal nic riskovat. Kromě toho věděl, že oni mu vždycky opatří další peníze.

„Zatraceně, zelený želé,“ stěžoval si dál chlápek před ním. Mohlo mu být tak čtyřicet, vystavoval na odiv chomáčkovitou kozí bradku a měl na sobě vybledlou dřevorubeckou košili, bledý obličej zvrásněný ze všech nectností, uspokojování vlastních potřeb a mravní zkaženosti. „Proč někdy nemůže bejt červený želé?“

Banalita zla, napadlo Esterhazyho, když na plastový tác položil předkrm, aniž by se na něj podíval. Takhle se nedá žít. Musí přestat utíkat a přejít naopak do útoku. Pendergast musí zemřít. Dvakrát se pokusil agenta zabít. Do třetice všeho dobrého, jak se říká.

Každý má slabou stránku. Najdi tu jeho a zaútoč.

S tácem došel k nedalekému stolu a usadil se na jedinou volnou židli vedle toho chlápka s kozí bradkou. Vzal vidličku a nepřítomně se nimral v jídle, potom vidličku odložil.

Když o tom teď Esterhazy přemýšlel, pochopil, jak málo o Pendergastovi ví. Ten chlap byl ženatý s jeho sestrou. A přece, i když spolu vycházeli vcelku přátelsky, vždycky byl odměřený, chladný, prostě nula. Pendergasta se mu nepodařilo zabít částečně proto, že mu nikdy vlastně nerozuměl. Musí se o něm dozvědět víc: o jeho počínání, co má a nemá rád, k čemu má úzký vztah, co ho motivuje a na čem mu záleží.

Dobře se o tebe postaráme. Jako vždycky.

Esterhazy stěží dokázal polknout sousto, v mysli mu stále zněla ta slova. Položil vidličku a otočil se k tomu vagabundovi s kozí bradkou. Zíral na něj, dokud nedojedl a nezvedl oči.

„Nějakej problém?“

„No, vlastně jo.“ Esterhazy se na něj přátelsky usmál. „Můžu se na něco zeptat?“

„Na co?“ Muž byl okamžitě nedůvěřivý.

„Někdo mě pronásleduje,“ řekl Esterhazy. „Ohrožuje mě na životě. Nemůžu ho setřást.“

„Zabij mámu,“ odpověděl a dál srkal želé.

„To je právě to. Nemůžu se k tomu chlapci dostat dost blízko. Co bys dělal ty?“

Mužovy zapadlé oči se zaleskly záští. Položil lžíci. Tomu problému rozuměl. „Dostaň se k někomu, kdo je mu blízkej. Někomu slabýmu. Bezbrannýmu. K čubce.“

„K čubce,“ zopakoval Esterhazy.

„Ne jen tak k nějaký čubce, k jeho čubce. Přes ni se dostaneš k chlapovi.“

„To dává smysl.“

„Hovno dává smysl. Pohádal jsem se s dealerem, chtěl jsem si to s ním vyřídit, dát mu pořádnou nakládačku, jenže pořád měl kolem sebe svoji bandu. No – a taky měl malou ségru, fakt šťavnatou…“

Příběh byl hodně dlouhý. Ale Esterhazy neposlouchal. Přemýšlel.

K jeho čubce…

34

Savannah, Georgia

Elegantní městský dům podřimoval ve voňavém chladu podzimního rána. Venku na Habersham Street a za ní na Whitfields Square kolemjdoucí živě klábosili, turisté fotili nevkusně přezdobené kopule a historické cihlové budovy, které je obklopovaly. Ale uvnitř toho městského domu bylo ticho.

Dokud se neozval slabý šramot kovu o kov, zámek necvakl a zadní dveře nepovolily.

Zvláštní agent Pendergast proklouzl do kuchyně, pouhý stín v ustupujícím světle. Dveře za sebou zavřel a zamkl, potom se otočil, opřel se o ně a poslouchal. Dům byl prázdný, ale i tak zůstal tiše stát. Vzduch páchl zatuchlinou a všechny rolety byly stažené. Nějakou dobu tam nikdo nevkročil.

Vzpomněl si, kdy v tomhle domě byl naposledy – před několika měsíci, za úplně jiných okolností. Esterhazy se od té doby skrývá a dělá to moc dobře. Ale nechá za sebou stopy. Vodítka. A ze všech míst právě tenhle dům mu s největší pravděpodobností poskytne informace – protože nikdo nemůže zmizet beze stopy.

Možná kromě Helen.

Pendergast bledýma očima přelétl kuchyň. Byla téměř chorobně uklizená a podle výběru nábytku i ve zbylých prostorech domu rozhodně mužská: těžký dubový snídaňový stůl, nadměrně velký dřevěný stojan, v němž byly zasunuté obrovské nože, tmavé třešňové skříňky a černé žulové desky na kuchyňské lince.

Vyšel z kuchyně do haly a vystoupal po schodech do prvního patra. Několikerý dveře na podestě byly zavřené, postupně je otevřel. Jedny vedly ke schodišti do podkroví. Šel tam a našel nedokončený prostor se stropem do špičky, kde to zavánělo naftalínovými kuličkami a prachem. Zatáhl za provázek vedle holé žárovky a místnost zalilo ostré světlo. Byla tam spousta beden a lodních kufrů úhledně postavených u stěn, všechny zamčené. V jednom rohu stálo vysoké zrcadlo, matné a pokryté pavučinami.

Pendergast vyndal z kapsy saka vystřelovací nůž s perleťovou rukojetí a s cvaknutím vysunul čepel. Metodicky a beze spěchu rozřezal bedny a podíval se do nich. Potom je znovu zalepil páskou. Nato přišly na řadu lodní kufry: otevřel zámky, prohledal vnitřek a znovu je zamkl, všechno nechal přesně tam, kde to původně bylo.

Když přešel ke schodům, zastavil se před zrcadlem, rukávem saka černého obleku je na jednom místě vyleštil a podíval se do něj. Obličej, který na něj hleděl, mu připadal skoro cizí; odvrátil se.

Zhasl světlo, sešel do prvního poschodí, kde byly dvě koupelny, Esterhazyho ložnice, pracovna a pokoj pro hosty. Nejprve zamířil do koupelen, otevřel lékárničky a zkontroloval jejich obsah. Vyprázdnil tuby s pastou na zuby, nádobky s holicím krémem a zásypem do toalety, aby se přesvědčil, že jsou pravé a neukrývá se v nich něco cenného. Na původní místo vrátil zploštělé a prázdné obaly. Nic zajímavého.

Pendergast trochu zrychleně dýchal.

Potom zašel do Esterhazyho ložnice. I tam bylo puntičkářský uklizeno – jako v celém domě: romány v pevné vazbě a životopisy pečlivě vyrovnané na policích, starožitná keramika Wedgwood a Quimper vystavená v malých výklencích.

Pendergast sundal ložní prádlo z postele, prohlédl matraci, shodil ji na zem, stáhl z ní povlak, prohmatal ji a prozkoumal pružiny. Ohmatal polštáře a zkontroloval rám lůžka. Potom postel ustlal. Otevřel šatník, systematicky bral do rukou všechno oblečení, hledal, jestli v něm není něco schovaného. Otevřel všechny zásuvky starého šatníku Duncan Phyfe, prozkoumal jejich obsah, který už nevracel s přílišnou pečlivostí zpátky. Vyndal knihy z poliček, jednu po druhé, prolistoval je a vrátil na místo bez ladu a skladu. Pohyboval se rychleji.

Potom šel do pracovny k registratuře, zámek vypáčil prudkým pohybem vystřelovacího nože a pozotvíral každou zásuvku, vyndal všechny desky, důkladně je prolistoval a vrátil na místo. Hodinu strávil nad účty, formuláři daňových přiznání, korespondencí, účetními knihami a dalšími dokumenty – zajímavé, jaké světlo vrhaly na Esterhazyho, ale nijak zvlášť významné. Následoval obsah psacího stolu. Na něm ležel laptop; vyndal ze saka šroubovák, otevřel jím spodní část, vyškubl harddisk a strčil ho do kapsy. Na stěnách visela zarámovaná uznání a ocenění; všechna sundal a zkontroloval je z rubové strany, potom je netečně věšel zpátky.

Než sešel po schodech, zastavil se mezi dveřmi. Všechno v pracovně – a vlastně v celém domě – zůstalo víceméně uklizeno a v pořádku; nikdo by nepoznal, že každý milimetr byl podrobně prozkoumán… kromě Judsona. Ten ano.

Zvolna sešel dolů, prohledal jídelnu stejně důkladně jako horní poschodí a zamířil do útulného pokojíku. Ve zdi našel sejf ukrytý za jedním diplomem. Ten si nechal na později. Otevřel a prohledal skříňku se zbraněmi, ale nenašel nic, co by stálo za pozornost.

Nakonec navštívil obývací pokoj, nejvytříbenější místnost v domě, s leštěným mahagonovým táflováním, starožitnými tapetami a spoustou půvabných maleb z osmnáctého a devatenáctého století. Ale u jedné stěny stál skutečně úžasný kus: těžká knihovna z doby Ludvíka XV. s kolekcí starověké řecké keramiky červenofigurového stylu.

Prohledal pokoj, skončil u velké prosklené skříně. Rychlým pootočením zničil zámek. Otevřel dveře a prohlédl si, co je uvnitř. O té kolekci věděl dlouho, ale i tak na něj znovu velmi zapůsobila svou mimořádností, patrně nejkvalitnější sbírka svého druhu na světě. Sestávala z pouhých šesti kusů, každý nevyčíslitelné hodnoty, nenahraditelný příklad prací antických řeckých mistrů: Exekias, Brygos, malíř Eupronios, Médias; Makron malíř; Achilles malíř. Díval se na vázy, misky, kylixy a krátéry. Každý kousek byl jedinečným mistrovským dílem, odkazem největšího a nejexkluzivnějšího génia. Nebyla to sbírka shromážděná jen na efekt nebo kvůli věhlasu: tyto kousky s horlivostí a za ohromnou cenu shromáždil člověk s dokonalým citem a nesmírnou erudicí. Pouze ten, kdo skutečně a hluboce miluje umění, dokázal sestavit tak dokonalou sbírku, jejíž ztráta by ožebračila svět.

Místností se pozvolna rozezněl nepravidelný dech.

Náhlým prudkým pohybem paže Pendergast smetl sbírku z polic, těžká keramika popadala na dubovou podlahu a roztříštila se na stovky střepů, fragmenty se míhaly a odskakovaly do všech stran. Zalapal po dechu, posedlý výbuchem zlosti rozšlapal umělecká díla na menši a menší kousky, až z nich zbyla jenom drť.

A potom, kromě těžkého oddychování, se znovu rozhostilo ticho. Pendergast byl stále zesláblý po utrpení ve Skotsku a chvíli mu trvalo, než znovu popadl dech. Po nějaké době smetl prach keramiky z obleku a ztuhle mířil ke dveřím do suterénu. Násilím je otevřel, sestoupil a pečlivě prohlédl sklep.

Byl skoro prázdný, viděl jen topeniště a potrubí. Ale ve výklenku spatřil dveře; vypáčil je a odhalil velký vinný sklep obložený korkem, teplotu a vlhkost regulovalo zařízení namontované na stěně. Vstoupil dovnitř a prohlédl si lahve. Esterhazy měl výjimečný sklep, většinou francouzská vína a privilegovaná bordeaux z Pauillacs. Pendergast se podíval na dlouhé sloupoví lahví: Lafite Rothschild, Lynch-Bages, Pichon-Longueville Comtesse de Lalande, Romanée-Conti. Postřehl, že – zatímco jeho sbírky v Dakotě a Penumbře jsou mnohem rozsáhlejší – Esterhazy vlastní prvotřídní kolekci Château Latour, včetně několika lahví toho nejlepšího archivního vína, které v Pendergastových sklepích chybějí.

Pendergast svraštil čelo.

Zvolil špičkové archivní – rok 1892, 1923, 1934 a proslulé ročníky 1945, 1955, 1961 a půl tuctu dalších. Vyndal je z výklenků a postavil je opatrně na podlahu. Nevybral jediné víno mladší třiceti let. Celkem čtyřikrát musel opatrně vystoupat do pracovny.

Nechal je na stolku u zdi, z kuchyně přinesl vývrtku, karafu a nadměrně velkou sklenici na víno. V pracovně postupně otevřel všechny lahve, nechal je vydechnout na kredenci a mezitím si po takové námaze odpočinul. Venku byla tma, bledý měsíc visel nad malými palmami na náměstí. Chvilku na něj hleděl, vzpomněl si – téměř proti své vůli – na jiný měsíc: první východ měsíce, který sledoval s Helen. Bylo to pouhé dva týdny po jejich prvním setkání. Té noci, v níž se jejich vzájemná láska projevila velmi vášnivě. Před patnácti lety – a přece ta vzpomínka zůstala živá, jako by se to stalo včera.

Pendergast ji na chvíli podržel v paměti jako vzácný klenot, potom ji nechal rozplynout. Odvrátil se od okna a bloudil pohledem po místnosti, vnímal africké sochy, krásný mahagonový nábytek, nefrity a police plné svazků se zlatou ražbou. Nevěděl, kdy se tu Esterhazy objeví, ale přál si být u toho, jak zvládne návrat domů.

Půl hodiny nechal vína odpočívat – delší doba by u starších ročníků byla riskantní –, potom zahájil ochutnávku. Začal ročníkem 1892, do karafy nalil pouze na jeden doušek, pomalu jí kroužil a ve světle kontroloval barvu. Nalil víno do sklenice, vdechl aroma a – nakonec – si dopřál pořádný doušek. Otevřenou láhev postavil na okenní parapet a pokračoval mladším ročníkem. Celá procedura trvala další hodinu, teprve poté znovu získal duševní rovnováhu.

Pak postavil karafu a sklenici stranou a vstal z křesla. Na závěr věnoval pozornost malému sejfu, který už předtím objevil ve zdi za jedním diplomem. Vcelku chrabře odolával Pendergastovu útoku, podvolil se až po deseti minutách zručné práce.

Právě když otevíral dveře sejfu, zazvonil mu mobilní telefon. Než hovor přijal, zkontroloval číslo volajícího. „Ano?“

„Aloysie? Tady Peter Beaufort. Doufám, že tě neruším.“

Po chvíli ticha Pendergast řekl: „Právě si poklidně vychutnávám sklenici vína.“

„Přišly výsledky.“

„A?“

„Raději bych ti to řekl osobně.“

„Já bych to chtěl vědět hned teď.“

„Po telefonu ti to nesdělím. Přijeď co možná nejrychleji.“

„Jsem v Savannah. Poletím nočním spojem a zítra dopoledne se setkáme ve vaší kanceláři. V devět.“

Pendergast vrátil mobil do kapsy a znovu se věnoval sejfu. Našel obvyklé předměty: šperky, pár cenných papírů, právní dokument související s domem, poslední vůli a různé papíry včetně několika starých účtů pacientky Emmy Grolierové ze soukromého sanatoria v Camdenu v Maine. Všechny dokumenty schoval do kapsy s tím, že se na ně podívá později. Poté se posadil ke stolu se stahovací lištou, vzal čistý papír a napsal krátkou zprávu.

Můj milý Judsone, napadlo mě, že by tě zajímaly výsledky poctivé ochutnávky tvého Latours. Ročník 1918 jsem shledal bohužel bez chuti a ročník 1949 je podle mého názoru nadhodnocený: skončilo to hůře, než to začalo, s tříslovým přídechem. Ročník 1958, želbohu, načichl korkem. Ale ostatní byly vcelku lahodné. A pětačtyřicátý ročník byl excelentní – stále pronikavě vonný a nepřekonatelně vytříbený, s rybízovým a houbovým aroma a dlouhým, sladkým ocasem. Škoda že jsi měl jen jednu láhev.

Omlouvám se za to, co se přihodilo s tvou sbírkou staré keramiky. Nechal jsem ti tu odškodné.

P.

Pendergast položil dopis na stůl. Sáhl do kapsy, z peněženky vyndal pětidolarovou bankovku a položil ji vedle vzkazu.

Než došel ke dveřím, něco ho napadlo. Otočil se, přešel k okennímu parapetu a vzal láhev Château Latour. Důkladně ji zazátkoval, uchopil ji a vydal se z pracovny do kuchyně a potom ven do voňavého nočního vzduchu.

35

Armadillo Crossing, Mississippi

Zrovna když Betterton vyrazil na časnou ranní kávu, něco ho napadlo. Bylo to daleko, ale ne zas tolik, aby to nestálo za šestnáct kilometrů zajížďky.

Otočil nissan a znovu jel směrem do Malfourche, po několika kilometrech zastavil u žalostně vyhlížejícího rozcestí, kterému místní říkají Pásovcova křižovatka. Proslýchalo se, že někdo tady před lety přejel pásovce a mršina zůstala na místě dost dlouho na to, aby tomu místu dala jméno. Jediný dům u křižovatky byla vlastně jen bouda z dehtového papíru. Žil v ní jistý Billy B. „Grass“ Hopper.

Betterton předjel před Hopperovo obydlí, téměř neviditelné pod hustým porostem kudzu. V ruce mu silně tepalo. Z odkládací přihrádky v autě vyndal krabičku cigaret, vystoupil a kráčel k verandě. Pomalu svítalo. Uviděl Billyho B., jak se líně kolébá v houpacím křesle. I když bylo ještě brzy ráno, v sukovité ruce už svíral pivo. Hurikán před několika lety odnesl ukazatel odbočky do Malfourche a tehdy se Billy B. definitivně usadil na verandě a téměř nepřetržitě radil těm, kdo to tu neznali, která silnice je dovede do města.

Betterton vystoupal po starých vrzajících schodech. „Ahoj, Grassi,“ pozdravil.

Muž na něj zíral zapadlýma očima. „Nazdar, Nede. Jak se máš, synku?“

„Dobře, dobře. Můžu si tu na chvilku sednout?“

Billy B. ukázal na horní schod. „Posluž si.“

„Díky.“ Betterton opatrně usedl, zvedl krabičku cigaret a jednu povytáhl. „Hřebíček do rakve?“

Billy B. si ji vzal; Betterton mu zapálil a schoval krabičku do kapsy košile. On sám nekouřil.

Dalších pár minut Grass potahoval z cigarety, zatímco klábosili o tom, co se v okolí děje. Nakonec Betterton přešel ke skutečnému účelu své návštěvy.

„Byli tady v poslední době nějaký cizí lidi, Grassi?“ zeptal se nenuceně. Billy B. naposledy pořádně potáhl z cigarety, vyndal ji z úst, zkontroloval filtr a potom špačka rozmáčkl o kudzu. „Pár jo,“ odpověděl.

„Jo? Pověz mi o nich.“

„Moment.“ Billy B. zamyšleně zkřivil obličej. „Svědkyně Jehovova. Chtěla mi dát ten jejich časopis, když se mě ptala, kudy se jede do Malfourche. Tak jsem ji poslal doprava.“

Ned Betterton ze sebe vynutil přidušený smích, protože jí ukázal špatný směr.

„Potom tu byl ten cizí chlápek.“

Betterton se co možná nejležérněji zeptal: „Cizí chlápek?“

„Měl přízvuk.“

„Z jaký země myslíš, že byl?“

„Z Evropy.“

„To mě podrž!“ Betterton zavrtěl hlavou. „Kdy to asi tak bylo?“

„Tak to vím úplně přesně.“ Muž počítal na prstech. „Před osmi dny.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

Billy B. rozvážně přikývl. „Bylo to den předtím, než našli zavražděné Brodieovy.“

Dozvěděl se mnohem víc, než doufal. Tohle stačí, aby se z něj stal investigativní novinář? „Jak ten chlápek vypadal?“

„Vysokej, kost a kůže. Blonďatý vlasy, ohavný mateřský znamínko pod jedním okem. Měl na sobě nóbl plášť do deště jako ze špiónskýho filmu.“

„Pamatuješ si, jaký měl auto?“

„Ford Fusion. Tmavě modrej.“

Betterton si zamyšleně promnul bradu. Věděl, že tohle auto je běžně k mání v půjčovnách. „Řekl jsi něco z toho policii, Grassi?“

V mužově tváři se objevil agresivní pohled. „Neptali se.“

Jediné, co Betterton nemohl udělat, bylo seskočit z verandy a pádit k autu. Místo toho se přinutil zůstat a ještě trochu si popovídat. „Brodieovi,“ řekl. „To je zlý.“

Billy B. s ním souhlasil.

„V těchhle končinách je poslední dobou dost frmol,“ pokračoval Betterton. „Třeba ta nehoda v Tiny’s a tak.“

Billy B. zamyšleně plivl na zem. „To nebyla žádná nehoda.“

„Jak to?“

„Ten chlápek od FBI to vyhodil do povětří.“

„Vyhodil do povětří?“ zopakoval Betterton.

„Vystřelil kulku do propanový nádrže. Všechno vybouchlo. Taky prostřílel několik člunů.“

„No, teda… Proč to udělal?“ To byla ohromující zpráva.

„Tiny a jeho kámoši nejspíš obtěžovali nejen jeho, ale i jeho partnerku.“

„Otravujou tady spoustu lidí.“ Betterton chvíli přemýšlel. „Co tady chtěla FBI?“

„Nemám nejmenší tušení. Už jsem ti řek všechno, co vím.“ Otevřel si další pivo.

Poslední věta byla znamení, že Billy B. je z toho povídání unavený. Tentokrát Betterton vstal.

„Zase se někdy zastav,“ řekl Billy B.

„Jasně.“ Betterton sešel ze schodů. Potom zůstal stát, sáhl do kapsy a vyndal cigarety.

„Nech si je,“ řekl a hodil Billymu B. krabičku do klína. Odešel k nissanu co možná nejdůstojnějším krokem.

Vyjel naslepo, bylo to jen tušení – a teď se vracel s reportáží, kterou by velmi rády otiskly Vanity Fair nebo Rolling Stone. Pár, který předstíral svou smrt – jen aby oba byli brutálně zavražděni. Obchod s návnadami na ryby vyhozený do povětří. Záhadné místo známé jako Španělský ostrov. Cizinec. A především potrhlý agent FBI Pendergast.

V ruce mu stále tepalo, ale už to skoro nevnímal. Vypadalo to, že ho čeká velmi úspěšný den.

36

New Orleans, Louisiana

Ordinace Petera Beauforta vypadala spíše jako studovna bohatého profesora. Knihovny byly plné foliantů vázaných v kůži. Stěny zdobily krásné olejomalby krajinek. Každý kus nábytku byl starožitný, s láskou leštěný a udržovaný: žádná ocel nebo chrom, natož linoleum. Žádné tabule k vyšetření zraku, anatomické reprodukce, spisy o medicíně či modely koster pověšené na hácích. Doktor Beaufort měl na sobě elegantní oblek šitý na míru, laboratorní plášť a stetoskop na krku. Civilním oblečením, vystupováním a vzhledem se vystříhal jakéhokoli náznaku, že je lékař.

Pendergast se posadil do křesla pro návštěvy. V mládí tady strávil spoustu hodin, kladl lékaři otázky týkající se anatomie a fyziologie, rozebíral s ním záhady diagnóz a léčení.

„Beauforte,“ řekl, „děkuji, že jste mě přijal tak záhy.“

Lékař se usmál. „Beauforte jsi mě oslovoval, když jsi byl malý,“ odpověděl. „Nemáš pocit, že už jsi dost starý na to, abys mi říkal Petere?“ Pendergast sklonil hlavu. Lékař mluvil lehkým tónem, téměř uhlazeně. Ale Pendergast ho znal až příliš dobře na to, aby pochopil, že je nervózní.

Na stole ležely desky z manilového papíru. Beaufort je otevřel, nasadil si brýle a prohlédl vložené papíry. „Aloysie…,“ hlas mu přeskočil, odkašlal si.

„V této záležitosti jde takt stranou,“ řekl Pendergast.

„Aha.“ Beaufort zaváhal. „Budu tedy upřímný. Důkaz je nevyvratitelný. Tělo v hrobě bylo Helen Pendergastové.“

Když Pendergast nijak nereagoval, Beaufort pokračoval. „Máme mnohanásobnou shodu v několika rovinách. Pro začátek – DNA na kartáči byla shodná s DNA tělesných pozůstatků.“

„Do jaké míry?“

„Nade vši pochybnost. Nařídil jsem provést půl tuctu testů na každém ze čtyř vzorků z kartáče na vlasy a na ostatcích. Rentgeny zubů se také shodují, prokazují jediný drobný zubní kaz – na druhé stoličce vpravo nahoře. Tvoje manželka měla krásné zuby, navzdory času…“

„Otisky prstů?“

Beaufort si znovu odkašlal. „Vzhledem k vedru a vlhkosti v téhle části země… no, podařilo se mi získat jen částečné otisky, ale ty, co jsem našel, také souhlasí.“ Beaufort otočil stránku. „Moje forenzní analýza dokazuje, že mrtvolu určitě zčásti sežral lev. Navíc z fyzického důkazu, ehm, způsobeného těsně před smrtí – stop po zubech a podobně – jsme našli DNA Leo pantera. Lva.“

„Řekl jste, že otisky byly pouze částečné. To není postačující.“

„Aloysie, důkaz DNA je přesvědčivý. Bylo to tělo tvojí manželky.“

„To není možné, protože Helen je naživu.“

Následovalo dlouhé ticho. Beaufort rozhodil rukama v marném gestu. „Jestli ti to nevadí, řeknu ti rovnou, že tohle se ti vůbec nepodobá. Věda nám říká něco jiného a ty přece vědu respektuješ.“

„Věda se mýlí.“ Pendergast se rukou opřel o křeslo a chystal se vstát. Ale potom zahlédl Beaufortův výraz a zarazil se. Bylo jasné, že Beaufort má na srdci ještě něco.

„Když tuhle otázku necháme stranou, měl bys vědět ještě něco. Možná to nic neznamená.“ Snažil se to odlehčit, ale Pendergast to cítil jinak. „Znáš pojem mitochondriální DNA?“

„Obecně, jako forenzní prostředek.“

Beaufort si sundal brýle, vyleštil je a znovu si je nasadil. Byl podivně rozpačitý. „Promiň mi, jestli budu opakovat něco, co už znáš. Mitochondriální DNA je úplně odlišná od standardní DNA. Je to kousek genetického materiálu v mitochondrii každé buňky v těle a zůstává beze změny z generace na generaci přes ženskou linii. To znamená, že potomci konkrétní matky – mužského i ženského pohlaví – budou mít identickou mitochondriální DNA, které říkáme mtDNA. Tento typ DNA je velmi užitečný při forenzní práci a uchovává se v samostatných databázích.“

„A co má být?“

„Při sérii testů ostatků tvé manželky jsem zkoumal DNA i mtDNA prostřednictvím konsorcia pětatřiceti propojených lékařských databází. Kromě potvrzení Heleniny DNA jsem narazil na jednu… z neobvyklejších databází. Byly v ní informace o její mtDNA.“

Pendergast čekal.

Beaufortovy rozpaky jako by se prohloubily. „Byla to databáze, kterou spravuje organizace LSP.“

„LSP?“

„Lékařská soudní porota.“

„Organizace, která pátrá po nacistech?“

Beaufort přikývl. „Přesně tak. Byla založena s cílem stíhat nacistické doktory Třetí říše, kteří pomáhali při holocaustu a podněcovali ho. Vzešla z takzvaných Procesů s lékaři v Norimberku po válce. Spousta lékařů z Německa po válce uprchla do Jižní Ameriky a LSP po nich od té doby pátrá. Mají vědecky dokonalou databázi genetických informací o těch lékařích.“

Pendergast promluvil velmi tichým hlasem. „Co přesně jste našel?“ Lékař vyndal další list papíru z desek. „Narazil jsem na jakéhosi Dr. Wolfganga Fausta, narozeného v německém Ravensbrúcku v roce 1908.“

„A co přesně to znamená?“

Beaufort se zhluboka nadechl. „Faust byl doktor SS v Dachau v posledních letech druhé světové války. Po válce zmizel. V roce 1985 ho Lékařská soudní porota nakonec vystopovala. Ale bylo už pozdě na to, aby ho postavili před soud – v roce 1978 zemřel přirozenou smrtí. LSP našla jeho hrob a exhumovala ostatky, aby bylo možné je prověřit. Tak se Faustova mtDNA dostala do databáze LSP.“

„Dachau,“ vydechl Pendergast. Upřel na Beauforta oči. „A jaká je příbuznost toho doktora a Helen?“

„Jen taková, že oba mají stejného předka po ženské linii. Může to být přes jednu generaci nebo sto generací.“

„Máte o tom doktorovi nějaké další informace?“

„Jak se dalo čekat, LSP je poněkud uzavřená společnost, údajně propojená s Mossadem. Kromě veřejné databáze jsou jejich soubory nepřístupné. Záznam o Faustovi je kusý a podrobněji jsem se žádným zkoumáním nezabýval.“

„Závěry?“

„Pouze genealogický výzkum může najít původ tvojí manželky po ženské linii – matka, matčina babička, prababička a tak dále. A totéž u Fausta. To všechno znamená, že tenhle nacistický doktor a tvoje manželka mají stejnou přímou ženskou příbuznou. Může to být žena, která žila ve středověku.“

Pendergast na chvíli zaváhal. „Bylo by možné, že moje manželka doktora Fausta znala?“

„To by ti mohla říct jen ona.“

„V takovém případě,“ řekl Pendergast spíš jen pro sebe, „se jí budu muset zeptat, až se uvidíme.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. A potom promluvil Beaufort. „Helen je mrtvá. Tvoje donkichotská víra mě znepokojuje.“

Pendergast vstal, z jeho obličeje nebylo možné cokoli vyčíst. „Děkuji vám, Beauforte, byl jste mi velmi nápomocný.“

„Prosím tě, uvažuj o tom, co jsem právě řekl. Mysli na svou rodinnou anamnézu…“ Beaufortův hlas se vytratil.

Pendergast se chladně usmál. „Vaše další pomoc už není nutná. Přeji vám hezký den.“

37

New York

Laura Haywardová zakrojila nůž do krvavého, šťavnatého masa, oddělila je od kosti a vložila vidličku do úst. Zavřela oči. „Vinnie, to je dokonalost sama.“

„Připravil jsem to narychlo, ale díky.“ D’Agosta mávl přezíravě rukou a věnoval se své večeři, aby skryl spokojený výraz.

D’Agosta vždycky rád vařil v nenáročném staromládeneckém stylu: sekaná, opékání na rožni a pečené kuře, občas zkusil nějakou italskou specialitu své babičky. Ale poté, co se nastěhoval k Lauře Haywardové, se začal gastronomií zabývat mnohem seriózněji. Začalo to tak trochu z pocitu viny, aby jí alespoň trochu vynahradil, že u ní bydlí, aniž by jí přispíval na nájem. Později – když Haywardová konečně přistoupila na to, že se o placení za byt podělí – vařil dál. Faktem zůstávalo i to, že Haywardová nebyla zrovna expert na přípravu pestrých a chutných pokrmů. A nepochybně ho ovlivnil také agent Pendergast, velký labužník. Ale souviselo to i s jeho vztahem k Lauře. V samotné přípravě jídel a kulinářském umění spatřoval i vyjádření svých citů, považoval to za smysluplnější než kupovat květiny nebo dokonce šperky. Jídelníček rozšířil o jihoitalskou a francouzskou kuchyni, naučil se základní techniky pro přípravu spousty vybraných jídel a okouzlily ho mimořádné omáčky a jejich nesčetné obměny. Zaujaly ho také různé krajové americké speciality. Haywardová pracovala déle než on, takže zbýval čas na experimentování a vymýšlení nového jídla, které jí předloží, až se vrátí domů. A čím déle to takhle dělal, tím víc se zdokonaloval: zlepšil práci s nožem; dokázal pracovat rychleji a zručněji; začal si věřit a vymýšlel vlastní variace původních receptů. A tak toho večera, kdy servíroval jehněčí pečeni s nasekaným česnekem a petrželkou, burgundským a šťávou z granátového jablka, mohl popravdě říci, že příprava byla velmi snadná.

Pár minut večeřeli v tichosti, užívali si společné chvíle. Potom si Haywardová otřela ústa ubrouskem, upila doušek pellegrina a s přátelskou ironií řekla: „Tak copak se dnes dělo v kanceláři, miláčku?“

D’Agosta se od srdce zasmál. „Singleton rozjíždí další ze svých kampaní o morálce.“

Haywardová zavrtěla hlavou. „Ten Singleton. Pořád s tou svojí teorií policajtské psychologie du jour.“

D’Agosta si dal sousto špenátu se smetanou. „Dneska se u mě zastavila Corrie Swansonová. Zase.“

„To už je potřetí, co tě otravuje.“

„Zpočátku mi to vadilo, ale teď jsme se trochu spřátelili. Pořád se ptá, na čem Pendergast teď pracuje a kdy se vrátí.“

Haywardová se zachmuřila. Zdálo se, že jakákoli zmínka o Pendergastovi ji znechutí, dokonce i po jejich nedávném neformálním spojenectví. „Co jí říkáš?“

„Pravdu. Že by mě to taky zajímalo.“

„Neozval se ti?“

„Ne od toho telefonátu z Edinburghu, když mi řekl, že nechce, abych mu pomáhal.“

„Pendergast mě děsí,“ přiznala Haywardová. „Víš, mám z něj pocit, že navenek se stoprocentně ovládá. Ale v nitru… je jako šílenec.“

„Šílenec, který řeší případy.“

„Vinnie, případ není tak docela vyřešený, pokud podezřelý zemře. Kdy naposledy Pendergast dovedl případ skutečně až před porotu? A teď ještě ke všemu tvrdí, že je jeho manželka naživu –“

D’Agosta položil vidličku, přešla ho chuť k jídlu. „Byl bych raději, kdybys o Pendergastovi takhle nemluvila. I když –“

„I když mám pravdu?“

D’Agosta neodpověděl. Ťala do živého; nikdy si o svého přítele nedělal takové starosti.

Chvíli bylo ticho. A potom – trochu překvapivě – D’Agosta ucítil, že ho Haywardová chytila za ruku.

„Moc se mi líbí tvoje loajalita,“ přiznala. „A tvoje poctivost. Chci, abys věděl, že Pendergasta respektuji víc než dřív, i když jsou mi jeho metody proti srsti. Ale víš co? Dělá dobře, že tě z tohohle vynechal. Ten chlap je zhouba, když jde o kariéru člověka v oblasti prosazování práva. Tvoji kariéru. Jsem moc ráda, že se řídíš jeho radou a necháš to tak.“ S úsměvem mu stiskla ruku. „A teď mi pojď pomoct s nádobím.“

38

Fort Meade, Maryland

Aloysius Pendergast vešel do vestibulu naprosto všední budovy v areálu Národního bezpečnostního výboru. Odevzdal zbraň a odznak službu konajícímu vojákovi, prošel detektorem kovů a přistoupil k přepážce. „Jmenuji se Pendergast. Mám smluvenou schůzku s generálem Galushou, na půl jedenácté.“

„Okamžik.“ Sekretářka zavolala generálovi. Potom vyplnila formulář a podala mu kartičku pro jednorázový vstup. Kývla a přistoupil další voják s krátkou zbraní.

„Pojďte za mnou, pane.“

Pendergast si připjal kartičku na náprsní kapsu saka a kráčel za vojákem k výtahům. Sjeli o mnoho poschodí níž. Dveře se otevřely do bezútěšného labyrintu chodeb ze škvárobetonových tvárnic. Došli k nevýrazným dveřím označeným prostě GEN. GALUSHA.

Muž, který ho doprovázel, zdvořile zaklepal a zevnitř se ozvalo: „Dále.“

Voják otevřel dveře, Pendergast vešel, voják za ním zavřel a čekal na chodbě, dokud schůzka neskončí.

Galusha byl upravený muž v pracovní uniformě, černá hvězda připnutá na vrchní kapse suchým zipem byla jediným znakem jeho hodnosti. „Prosím, posaďte se,“ řekl. Choval se klidně.

Pendergast si sedl.

„Agente Pendergaste, musím vám předem říci, že nemohu nijak reagovat na vaši žádost, dokud vy a vaši nadřízení z FBI nebudete postupovat obvyklým způsobem. Stejně nevím, jak přesně bych vám mohl pomoci.“

Pendergast chvíli neodpovídal. Potom si odkašlal. „Jako jeden, ehm, ze strážných M-LOGOS byste mi mohl velmi pomoci, generále.“ Galusha znehybněl. „A co vůbec víte o M-LOGOS, agente Pendergaste… za předpokladu, že něco takového vůbec existuje?“

„Vím toho docela dost. Například že je to nejvýkonnější počítač, jaký doposud lidstvo sestavilo – a že je umístěn v bunkru pod touto budovou. Vím, že je to do značné míry analogický výpočetní systém, který řídí speciální umělá inteligence známá jako Stutter-Logic, a že byl vyvinut za jediným účelem: aby shromáždil informace o potenciálním ohrožení národní bezpečnosti. Hrozba může být jakákoli: terorismus, průmyslová špionáž, aktivita vnitrostátních fanatických skupin, manipulace trhu, vyhýbání se daním, dokonce i vznik pandemií.“

Zlehka přehodil nohu přes nohu. „S tímto cílem M-LOGOS uchovává databázi s nejrůznějšími informacemi: od záznamů hovorů mobilních telefonů a e-mailů po sledování dálničního mýta, lékařských a právnických záznamů, vytváření stránek sociálních sítí a univerzitní výzkumné databáze. Říká se, že v té databázi jsou uložena jména a informace prakticky o všech jednotlivcích na území Spojených států, všechny opatřené odkazy a propojené příčnou vazbou. Nevím, jaké procento je určeno pro jednotlivce mimo americké území, ale domnívám se, že bez obav mohu říci, že M-LOGOS disponuje informacemi v digitální podobě o většině lidí v industrializovaném světě.“

Po celou dobu generál mlčel a seděl bez hnutí. Teď promluvil. „To byla docela krátká řeč, agente Pendergaste. A jak jste k takovým informacím přišel?“

Pendergast pokrčil rameny. „Při práci u FBI jsem se dostal do několika – řekněme – exotických oblastí vyšetřování. Ale dovolte, abych na vaši otázku odpověděl otázkou: Kdyby Američané měli představu, jak důkladná, komplexně a dobře uspořádaná je databáze M-LOGOS – a kolik obsahuje informací o amerických občanech, s nimiž je vláda zadobře –, co myslíte, jak by zareagovali?“

„Ale oni se to nedozvědí, viďte? Takové odhalení by se totiž rovnalo vlastizradě.“

Pendergast naklonil hlavu. „Nemám zájem cokoli odhalovat. Mě zajímá jediná osoba.“

„Aha. A předpokládám, že byste rád, abychom tu osobu našli v databázi M-LOGOS.“

Pendergast hodil nohu přes nohu a upřeně hleděl na generála. Zatím neřekl nic.

„Protože toho tolik víte, pak vám zcela jistě neuniklo, že přístup do M-LOGOS je přísně zakázán. Já databázi prostě nemůžu otevřít každému agentovi, který sem přijde… dokonce ani tak neohroženému, jakým se mi jevíte vy.“

Pendergast stále mlčel. Zdálo se, že po takovém monologu to Galushu popudilo.

„Mám spoustu práce,“ řekl.

Pendergast znovu hodil nohu přes nohu. „Generále, prosím vás, jen mi potvrďte, že máte oprávnění vyhovět, nebo nevyhovět mé žádosti, aniž by se musel zapojit někdo další.“

„Mám, ale nepřistoupím na vaši hru. Za žádných okolností vaší žádosti nevyhovím.“

Pendergast mlčel, dokud se Galusha znovu nezachmuřil. „Nechci být neslušný, ale domnívám se, že naše jednání skončilo.“

„Ne,“ odpověděl Pendergast prostě.

Galusha zvedl obočí. „Ne?“

Pendergast uhlazeným pohybem vyndal ze saka nějaký dokument a položil jej na stůl.

Galusha se na něj podíval. „Co to sakra – to je můj životopis!“

„Ano. Velmi působivý.“

Galusha na něj upíral přivřené oči.

„Generále, vidím, že jste v zásadě dobrý důstojník, loajální této zemi, který si skutečně zaslouží uznání. Proto opravdu lituji toho, co hodlám udělat.“

„Vyhrožujete mi?“

„Chci vám odpovědět další otázkou: Proč jste cítil potřebu lhát?“ Dlouhé ticho.

„Sloužil jste ve Vietnamu. Získal jste Stříbrnou hvězdu a Bronzovou hvězdu a dvě Purpurová srdce. Vypracoval jste se vlastními schopnostmi – nikdo vám nepomohl. A přesto je to všechno založeno na lži. Protože nemáte vysokoškolskou akademickou hodnost z Texaské univerzity, jak uvádíte v životopisu. Odešel jste v posledním semestru posledního ročníku. To znamená, že jste nikdy nebyl způsobilý pro přijetí na důstojnickou školu. Podivuhodné, že to nikdy nikdo nezkontroloval. Jak jste to udělal? Jak jste se na tu školu dostal?“

Galusha vstal, jeho obličej měl téměř purpurovou barvu. „Vy jste mizera.“

„Nejsem mizera. Jen nesmírně nešťastný muž, který udělá cokoli, aby dostal, co chce.“

„A co tedy chcete?“

„Bojím se o to požádat. Protože teď, když jsem vás poznal, vycítil jsem, že jste bezúhonný muž, jenž nepodlehne vydírání, které jsem měl v úmyslu. Přesvědčil jste mě, že byste raději shořel v pekle, než abyste mi umožnil přístup do té databáze.“

Dlouhé ticho. „V tom tedy máte setsakra pravdu.“

Pendergast viděl, že se už Galusha ovládá, vyrovnává se s tou děsivou zprávou, sbírá v sobě odvahu ke všemu, co bude následovat. Měl smůlu, že na téhle pozici našel chlapa, jako je Galusha.

„Dobře. Ale než odejdu, řeknu vám, proč jsem tady. Před deseti lety mi zemřela manželka děsivou smrtí. Nebo jsem si to aspoň myslel. Ale teď jsem zjistil, že je naživu. Netuším, proč se mi neukázala. Možná ji k tomu někdo nutí, zadržují ji někde proti její vůli nebo ji třeba drží v zajetí. Ať je to jakkoli, musím ji najít. A přes M-LOGOS by to šlo nejlépe a nejrychleji.“

„Dělejte, co chcete, pane Pendergaste, ale já vám přístup do databáze nikdy neumožním.“

„O to vás nežádám. Chci jen, abyste to vy sám ověřil. Jestli ji najdete, dejte mi vědět. To je všechno. Nepožaduji žádné tajné informace. Chci jen jméno a místo.“

„Nebo mě odhalíte.“

„Nebo vás odhalím.“

„Neudělám to.“

„Rozmyslete si své rozhodnutí velmi pečlivě, generále. Už jsem zkoumal pravděpodobný výsledek: ztratíte svou pozici, budete degradován a nejspíš vás propustí ze služby. Vaše vynikající vojenská kariéra se rozplyne a zbude jen lež. Vaše úctyhodná kariéra se promění v nepříjemnou skvrnu, nikdy se o ní nebude mluvit. Do civilního života se vrátíte příliš pozdě, nic vás nezachrání, nebudete mít šanci na žádnou druhou kariéru a mnohé cesty otevřené vojenským důstojníkům vám zůstanou nepřístupné. Navždy zůstanete lhářem. Je to strašně nespravedlivé: všichni jsme lháři a vy jste mnohem lepší než většina z nás. Svět je ošklivé místo. Už dávno jsem proti tomuto faktu přestal bojovat a toleruji, že jsem součástí té ošklivosti. Tak se mi všechno zjednodušilo. Jestli neuděláte, o co vás žádám, což nikomu neublíží a pomůže jinému člověku, rychle zjistíte, jak ošklivý dokáže být svět.“

Galusha zíral na Pendergasta a v jeho očích bylo tolik smutku a výčitek vůči sobě samému, až sebou agent téměř cukl. Stál před ním člověk, který už nesčetněkrát zažil životní ústrky.

Když generál znovu promluvil, sotva šeptal. „Budu potřebovat osobní informace o vaší manželce, abych se mohl pustit do hledání.“

„Přinesl jsem vám spoustu informací.“ Pendergast vytáhl ze saka obálky. „Tady najdete údaje o DNA, vzorky rukopisu, chorobopis, rentgeny zubů, poznávací znamení, fyzické charakteristiky a další. Je někde naživu – najděte mi ji, prosím vás.“

Galusha natáhl ruku k obálkám, jako by byly velmi odpuzující, a nemohl se odhodlat je uchopit. Jeho ruka zůstala natažená ve vzduchu. Roztřesená.

„Mám pro vás také stimul,“ pokračoval Pendergast. „Jeden můj známý mimořádně dobře ovládá počítač. Zapracuje na dokumentech Texaské univerzity tak, že budete mít titul BA s vyznamenáním, který byste získal, kdyby váš otec neumřel a vy byste nemusel v posledním semestru studium ukončit.“

Galusha sklonil hlavu. Nakonec žilnatou rukou uchopil obálky.

„Jak dlouho?“ zeptal se Pendergast téměř šeptem.

„Čtyři hodiny, možná méně. Počkejte tady. S nikým nemluvte. Zvládnu to sám.“

O tři a půl hodiny později se generál vrátil. Byl šedý v obličeji, zničený. Položil obálky na stůl a usedl, židle pomalu zavrzala. Pohyboval se jako stařec. Pendergast ho naprosto klidně pozoroval.

„Vaše manželka je mrtvá,“ sdělil mu unaveně. „Určitě. Protože všechny stopy po ní zmizely před deseti lety. Po…“ Hleděl na Pendergasta unavenýma očima. „Poté, co ji zabil ten lev v Africe.“

„To není možné.“

„Obávám se, že je to nejen možné, ale nezvratné. Leda by žila v Severní Koreji nebo v určitých částech Afriky, Papuy-Nové Guiney nebo na nějakém z těch hodně odlehlých míst světa. Vím o ní všechno – i o vás, Pendergaste. V jejích záznamech všechny nitky, všechny důkazy končí v Africe. Je mrtvá.“

„Mýlíte se.“

„M-LOGOS chyby nedělá.“ Galusha postrčil obálky zpátky agentovi. „Teď už vás znám dost dobře, abych uvěřil, že dodržíte naši dohodu.“ Zhluboka se nadechl. „Takže jediné, co nám zbývá, je sbohem.“

39

Bažina Black Brake, Louisiana

Ned Betterton vyndal z kapsy kapesník a snad posté si otřel čelo. Měl na sobě volné tričko a krátké kalhoty, ale nečekal, že vzduch u bažiny bude koncem roku tak dusný. A pevně utažené obinadlo na potlučených kloubech mu připadalo horké jako grilované kuře.

Hiram – ten starý, téměř bezzubý muž, s nímž už předtím mluvil na schodišti před Tiny’s – seděl za kormidlem vznášedla, beztvarou čepici měl staženou přes uši. Naklonil se přes okrajník a do vody vyplivl provaz slin zbarvených tabákem, potom se znovu narovnal a upřel pohled na úzký dřevorubecký kanál, který vedl do zelené pevnosti.

Hodina pátrání v archivu ve venkovském sídle Bettertonovi stačila, aby zjistil, že Španělský ostrov je bývalý rybářský a lovecký tábor hluboko v bažině Black Brake – v majetku rodiny nedávno zavražděné June Brodieové. Jakmile to zjistil, okamžitě se soustředil na vystopování Hirama. Když ho konečně objevil, stálo ho hodně pochlebování a přemlouvání toho divného patrona, aby ho odvezl na Španělský ostrov. Nakonec zabrala stodolarová bankovka a máchání kvartovou lahví Old Grand-Dad. Ale i tak Hiram trval na tom, aby se setkali na vzdáleném severozápadním cípu Lake End, stranou všetečných očí Tinyho a ostatních z jeho bandy.

Když vyrazili, Hiram byl nevrlý, nervózní a nemluvný. Novinář ze zkušenosti věděl, že nutit někoho mluvit není nejlepší nápad. Místo toho nechal láhev Old Grand-Dad tak, aby na ni dosáhl. A teď – o dvě hodiny později a po mnoha doušcích – Hiram pomalu rozvázal.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Betterton. Vytrvale se otíral kapesníkem.

„Patnáct minut,“ odpověděl Hiram, znovu zadumaně plivl přes okrajník. „Možná dvacet. Teď nás čeká dost složitej úsek.“

Nežertuje, pomyslel si Betterton. Cypřiše je obklopovaly z obou stran, propletené zelené a hnědé rostliny, husté jako v džungli, zakrývaly slunce. Vzduch byl nedýchatelný a vlhký, skoro jako by pluli pod vodou. Ptáci štěbetali a hmyz bzučel, občas zaslechli prudké cáknutí, jak aligátor sklouzl do vody.

„Myslíte, že ten chlap z FBI dorazil až na Španělský ostrov?“ zeptal se Betterton.

„Nevím,“ odpověděl Hiram. „Neřekl mi to.“

Betterton strávil pár nanejvýš příjemných dní při zkoumání Pendergastova původu. Nebylo to snadné a stejně tak na tom mohl strávit celý týden. Možná dokonce měsíc. Ten muž je ve skutečnosti jedním z neworleanských Pendergastů, podivné rodiny francouzského a anglického původu. Výraz výstřední je ani v nejmenším nepopisuje – byli to vědci, badatelé, mastičkáři, pouliční prodavači, kouzelníci, podvodníci… a profesionální vrazi. Ano, vrazi. Jedna prateta otrávila celou rodinu a zavřeli ji do ústavu pro choromyslné. Jeden strýc s několika „pra“ byl známý kouzelník a Houdiniho učitel. Pendergast sám měl bratra, který podle všeho zmizel v Itálii. Kolovala o něm spousta podivných fám.

Ze všeho nejvíc však Bettertona zaujal požár. Když byl Pendergast malý, rozvášněný dav v New Orleansu vypálil jejich rodinné sídlo na Dauphine Street. Vyšetřování události příčinu neobjasnilo. I když nikdo nepřipustil, že by byl v davu, různí lidé, které policie vyslýchala, uváděli rozličné a protikladné důvody, proč bylo sídlo vypáleno: protože rodina praktikovala voodoo; protože syn zabíjel místním domácí mazlíčky; protože rodina měla v úmyslu otrávit vodu. Ale když Betterton všechny protichůdné informace roztřídil, vytušil, že za akcí rozvášněného davu bylo něco jiného: pečlivě vykonstruovaná a nanejvýš rafinovaná dezinformační kampaň neznámé osoby nebo osob, zaměřená na likvidaci rodiny Pendergastových.

Vypadalo to, že rodina má silného, utajeného nepřítele…

Vznášedlo drkotalo přes hodně mělkou bažinu a Hiram přidal plyn. Před nimi se zarostlý kanál rozdvojoval. Hiram zpomalil, prakticky zastavil. Bettertonovi připadaly oba kanály stejné: ponuré a temné, popínavé rostliny a větve cypřišů byly svěšené jako klobásy v udírně.

Zmateně si mnul bradu, potom vzhlédl, jako by podle zelené klenby dokázal určit polohu.

„Nezabloudili jsme, že ne?“ ujišťoval se Betterton. Pochopil, že důvěřovat tomu starému alkoholikovi možná nebylo prozíravé. Kdyby se v té pustině stalo cokoli, měl by na kahánku. V žádném případě by z tohohle bažinatého labyrintu nenašel cestu ven.

„Ne,“ odpověděl Hiram. Znovu upil z lahve a nečekaně prudce vyrazil do kanálu vlevo.

Kanál se zúžil ještě víc, obrůstal ho okřehek a vodní hyacinty. Houkání a drnčení neviditelných stvoření nabralo na hlasitosti. Objeli starý pahýl cypřiše vyčnívající z bažiny. Připomínal rozbitou sochu. Hiram znovu zpomalil, aby zdolal prudkou zatáčku kanálu, zíral na hustý visící lišejník, přes který neviděli před sebe.

„Mělo by to bejt támhle v dálce,“ řekl.

Mírně zrychlil a opatrně popojížděl po temné, slizem přeplněné bažině. Betterton se přikrčil, když projížděli závěsy lišejníku, potom vstal a upřeně zíral před sebe. Kapradí a vysoké traviny jako by jim uhýbaly z cesty k temné mýtině. Betterton všechno sledoval – potom se najednou nadechl.

Bažina se rozevřela a před sebou spatřili nepravidelný kruh bahnitého území obklopeného starými cypřiši. Celé to otevřené území bylo sežehnuté, jako by je někdo postříkal napalmem. Zbytky desítek silných pilířů napuštěných kreozotem, spálených a začazených, čněly k obloze jako zuby. Všude se povalovaly zuhelnatělé zbytky dřeva, zohýbané kusy kovu a sutiny. Nad celým územím jako mlha visel vlhký, štiplavý zápach.

„Tohle je Španělský ostrov?“ ptal se nevěřícně Betterton.

„Počítám, že tohle z něj zbylo,“ odpověděl Hiram.

Vznášedlo plulo dál ke stojaté vodě bažinatého ramene, vyklouzlo na bahnitý břeh a Betterton vystoupil. Velmi opatrně kráčel na vyvýšeninu, nohou odstrkoval sutiny. Rumiště zabíralo přinejmenším akr pozemku, na kterém se povalovala spousta věcí: kovové desky pracovních stolů, pružiny matrací, příbory, spálené zbytky pohovek, parohů, roztavené sklo, hřbety knih a – k jeho obrovskému překvapení – rozmlácené a pokroucené zčernalé pozůstatky přístrojů, jejichž použití nedokázal odhadnout. K jednomu poklekl a zvedl ho. I přes mohutný žár, kterému byl vystaven, poznal, že je to nějaké měřicí zařízení: kartáčovaný kov s ručičkou, která ukazovala cosi v mililitrech. V jednom rohu uviděl malé logo: PŘESNÉ LÉKAŘSKÉ PŘÍSTROJE, FALL RIVER, MASS.

Co se to tady sakra stalo?

Přes rameno zaslechl Hiramův pronikavý a napjatý hlas. „Možná bysme se měli vrátit.“

Najednou si Betterton uvědomil, jaké je tam ticho. Oproti ostatnímu území bažiny tady nebylo slyšet ptáky ani hmyz. Něco na tom tichu bylo děsivé. Znovu se podíval na změť trosek, na podivné kusy spáleného kovu, zkroucené vybavení k neznámému účelu. To místo mu připadalo mrtvé.

Víc než to – zlověstné.

Zčistajasna si Betterton uvědomil, že chce jen jedno jediné – dostat se pryč odtud, z místa, které mu nahání husí kůži. Opatrně kráčel zpátky ke člunu. Hiram měl zjevně stejný pocit, už byl skoro v něm. Prudce rozjel vznášedlo po stojaté vodě bažinatého ramene úzkými, klikatými kanály, které vedly k Lake End.

Jednou – jen jednou – se Betterton ohlédl přes rameno na hustou zelenou pevnost utkanou ze stínů, tajemnou, zahalenou větvemi stromů a kudzu. Jaká tajemství skrývá – k jaké úděsné události došlo na Španělském ostrově nedokázal domyslet. V jednom měl jistotu: tak či onak, v samém středu toho všeho stojí ten podezřelý bastard Pendergast.

40

River Pointe, Ohio

Na předměstí Clevelandu, kde bydlela střední vrstva, odbíjel zvon episkopálního kostela St. Paul půlnoc. Široké ulice byly ospalé a tiché. Uvadlé listí se třepotalo ve strouhách, šustilo v mírném nočním větříku a kdesi v dálce zaštěkal pes.

V prvním poschodí bílého domu pobitého prkny na rohu Church Street a Sycamore Terrace svítilo jediné okno – uzamčené, zatlučené a zakryté dvěma vrstvami těžkých závěsů. Všechny kouty místnosti byly nacpané přístrojovou technikou. Jeden regál od podlahy do stropu byl plný vysoce výkonných serverů, spoustou layer-3 čtyřicetiportových gigabitových ethernetových přepínačů a několika jednotkami NAS konfigurovanými jako RAID-2 pole. Na dalším regálu byla uložena pasivní a aktivní monitorovací snímací zařízení, packet sniffers, policejní a civilní scanner-interceptory, zesilovače signálu. Na každém stole, polici – všude, kde byla nějaká rovná plocha – se povalovaly klávesnice počítačů, bezdrátové zesilovače signálu, digitální infračervené teploměry, zařízení pro testování sítě, molex extraktory. Stařičký modem s akustickým kuplerem ležel na vysokém regálu, zřejmě stále používaný. Vzduch byl ztěžklý pachem prachu a mentolu. Jediné světlo vycházelo z LCD obrazovek a bezpočtu front-panel displejů.

Uprostřed místnosti seděla scvrklá postava v kolečkovém křesle. Měla na sobě seprané pyžamo a froté župan. Pomalu se pohybovala od terminálu k terminálu, kontrolovala údaje, zírala na řádky záhadných šifer, tu a tam vychrlila řady příkazů na jedné z bezdrátových klávesnic. Ten člověk měl jednu ruku atrofovanou se zakrnělými a znetvořenými prsty, a přece psal s ohromující zručností.

Náhle se zarazil. Na malém zařízení nad hlavním monitorem se rozsvítila žlutá kontrolka.

Muž rychle přejel k hlavnímu terminálu a napsal spoustu příkazů. Na monitoru se v okamžení objevila mřížka podobná šachovnici s černobílými zobrazeními: přicházející zprávy. Nic.

Panika – které na moment propadl – znovu ustoupila. Měl skvělou ochranu s dvojnásobnou zálohou: kdyby došlo k narušení, byl by varován půltuctem pohybových senzorů a aktivačních mechanismů. Určitě je to jenom závada, nic víc. Ráno projel diagnostiku – tohle byl subsystém, který by nemohl…

Najednou vedle žluté kontrolky zablikala červená a spustil se tlumený alarm.

Strach a nedůvěra ho zaplavily jako slapová vlna. Totální narušení téměř bez výstrahy? To není možné, naprosto nemyslitelné… Atrofovaná ruka se natáhla k malé kovové krabičce připevněné na područce kolečkového křesla, prudce odstranila ochrannou přezku, která překrývala kill switch. Zkroucený prst zůstal nad vypínačem. Kdyby ho stiskl, velmi rychle by se stala spousta věcí: 911 ho spojí s policií, hasiči a lékařskou záchrannou službou; v celém domě a na pozemku se rozsvítí sodíková světla; alarm v podkroví a v suterénu spustí ohlušující jekot; přístroje pro magnetizování zařízení k vymazání, strategicky rozmístěné v prostoru, které během patnácti vteřin vytvoří magnetická pole, smažou veškerá data z pevných disků; a nakonec se spustí elektromagnetický pulzní generátor, který úplně zničí celý systém obvodů a elektroniky v místnosti v prvním poschodí.

Prst byl na tlačítku.

„Dobrý večer, Mime,“ ozval se nezaměnitelný hlas z temné předsíně.

Prst ucukl. „Pendergast?“

Zvláštní agent přikývl a vešel do místnosti.

Chvíli byl muž na kolečkovém křesle zmatený. „Jak jste se sem dostal? Mám tady nejmodernější bezpečnostní systém.“

„To jistě. Vždyť jsem celý projekt a instalaci zaplatil.“

Muž si přitáhl župan k tělu. Velmi rychle se zklidnil. „Měli jsme pravidlo. Nikdy už se nesetkat tváří v tvář.“

„To si uvědomuji. A hluboce lituji, že jsem naše pravidlo musel porušit. Ale chci vás o něco požádat – a připadalo mi, že když to udělám osobně, lépe pochopíte, jak je to naléhavé.“

Mim pomalu nasadil cynický úsměv. „Aha. Tajný agent má prosbu. Další prosbu, řekl bych, na trpělivého Mima.“

„Náš vztah byl vždycky založen na – jak bych to řekl? – bázi symbiózy. Koneckonců, není to pár měsíců, co jsem vám zařídil instalaci optického vlákna?“

„Ano, to rozhodně. Umožňuje mi užívat si kvalitu tří set Mbps. Už žádné uloupené trošky T-3 soda straw.“

„A také jsem vám pomohl vyřešit problémy, které vám vyvstaly s těmi nepříjemnými poplatky, s nimiž jste se opozdil. Pamatujete na ty, které po vás žádalo ministerstvo obrany? Tvrdili –“

„No dobře, tajný agente, nezapomněl jsem. Takže: co pro vás mohu dnešního příjemného večera udělat? Mimovo kybernetické emporium je zcela otevřené všem vašim potřebám nabourání do systému. Žádný firewall není pro něj dost silný, žádný šifrovací algoritmus dost složitý.“

„Potřebuji informaci o jisté osobě. Ideálně o jejím místu pobytu. Ale cokoli postačí: lékařské záznamy, právnické záležitosti, pohyb. Od chvíle, kdy ta osoba předstírala smrt, a dál.“

Mimova vpadlá, podivně dětská tvář ožila. „Od chvíle, kdy předstírala smrt?“

„Ano. Jsem přesvědčen, že ta žena žije. Ale stoprocentně používá pseudonym.“

„Nicméně předpokládám, že její skutečné jméno znáte.“

Pendergast odpověděl až po chvíli. „Helen Esterhazyová Pendergastová.“

„Helen Esterhazyová Pendergastová.“ Podle jeho výrazu bylo zjevné, že to Mima zaujalo ještě víc. „No, tak to uděláme.“ Chvilku přemýšlel. „Samozřejmě budu potřebovat co možná nejvíc osobních údajů, které mi můžete poskytnout, abych mohl provést dostatečně podrobné pátrání po vaší… vaší…“

„Manželce.“ A Pendergast mu podal tlusté desky.

Mim po nich nedočkavě sáhl. Atrofovanou rukou převracel stránky. „Zdálo by se, že jste se ode mě držel dál,“ řekl.

Pendergast neodpověděl přímo. Místo toho řekl: „Pátrání oficiální cestou nikam nevedlo.“

„Ah. Takže z M-LOGOS nic nevypadlo, že?“ Když Pendergast neodpověděl, Mim se přidušeně zasmál. „A teď ode mě tajný agent chce, abych to zkusil z druhé strany kybernetické ulice. Abych pozvedl virtuální koberec a zkontroloval, co je pod ním. Abych zjistil, kde jsou slabá místa informační dálnice.“

„Politováníhodná směska metafor, ale ano, to je hlavní myšlenka.“

„No, možná to nějakou dobu potrvá. Omlouvám se, není tu židle – klidně si můžete přinést jednu odvedle. Jenom nerozsvěcujte, prosím vás.“ Mim pokynul k velkému chladicímu boxu s jídlem v rohu. „Tyčinku?“

„Ne, děkuji.“

„Jak chcete.“

Následujících devadesát minut ani jeden z nich nepromluvil. Pendergast seděl v potemnělém rohu, nehybný jako Buddha, zatímco Mim přejížděl na kolečkovém křesle od terminálu k terminálu, občas rychle napsal záplavu povelů, jindy pročítal rozvláčné aktuální informace, které běžely na obrazovce jednoho z mnoha LCD monitorů. Jak minuty pomalu ubíhaly, muž na kolečkovém křesle byl sklíčenější a rozrušenější. Často povzdechl. Občas podrážděně uhodil do klávesnice.

Nakonec Mim s křeslem zhnuseně odjel od hlavního terminálu. „Je mi líto, agente Pendergaste,“ řekl téměř zkroušeně.

Pendergast pohlédl na hackera, ale Mim se díval jinam, byl k němu otočený zády.

„Nic?“

„No, je toho tady spousta, ale všechno z doby před cestou do Afriky. Její práce u Lékařů bez hranic, školní záznamy, lékařské zprávy, výsledky státních závěrečných zkoušek na univerzitě, knihy, které si půjčovala v několika různých knihovnách… dokonce i báseň, kterou napsala na univerzitě, když hlídala nějaké dítě.“

„‚Dítěti, než mu vypadl první zoubek‘,“ zamumlal Pendergast.

„Ano, tuhle. Ale po útoku lva – nic.“ Mim zaváhal. „A to obvykle znamená jen jedno.“

„Ano, Mime,“ řekl Pendergast. „Děkuji.“ Chvíli přemýšlel. „Zmínil jste se o školních záznamech a lékařských zprávách. Narazil jste na něco neobvyklého – na cokoli? Co vás třeba zaujalo, něco podivného, zvláštního?“

„Ne. Byla zdravá jako řípa. Ale to určitě víte. A podle všeho byla dobrá studentka. Slušné známky na střední škole, vynikající klasifikace na univerzitě. Měla dobré výsledky už od základní školy; když to zvážíte, je to dost překvapivé.“

„Když zvážím co?“

„No, že tenkrát vůbec nemluvila anglicky.“

Pendergast pomalu vstal ze židle. „Cože?“

„To jste nevěděl? Je to tady.“ Mim přejel ke klávesnici a rychle psal. Na monitoru se objevilo zobrazení: nějaký text napsaný na stroji s ručně připsanými poznámkami pod ním.

„Katedra vzdělávání v Maine všechny své záznamy před několika lety digitalizovala,“ vysvětlil Mim. „Podívejte tady na ten zápis přiložený k vysvědčení Helen Esterhazyové z druhé třídy.“ Naklonil se k obrazovce a četl: „Vzhledem k tomu, že Helen imigrovala do Spojených států uprostřed loňského roku jako rodilá mluvčí v portugalštině a neuměla vůbec anglicky, byly její pokrok ve škole a stále lepší zvládnutí jazyka velmi působivé.“

Pendergast přišel blíž, zíral na naskenovaný text v naprostém úžasu. Potom se narovnal a ovládl svůj výraz. „Ještě jedna věc.“

„Jaká, tajný agente?“

„Chtěl bych, abyste se dostal do databáze Texaské univerzity a poopravil jejich záznamy. Jistý Frederick Galusha údajně opustil fakultu v posledním semestru před promocí. Záznamy by měly ukázat, že promoval cum laude, s vyznamenáním, Phi Beta Kappa za pouhý dolar navíc.“

„To je hračka. Ale proč cum laude? Já bych mu udělal summa cum laude, s nejvyšším oceněním.“

„Cum laude bude stačit.“ Pendergast naklonil hlavu. „A zajistěte, aby tam měl všechny kredity, které potřebuje, aby jeho záznam odpovídal. Sám na to dohlédnu.“

„Dobře. A pamatujte si: už žádné překvapivé návštěvy. A prosím vás, nezapomeňte vynulovat cokoli, co jste možná svým příchodem vyřadil z činnosti.“

Když se Pendergast otočil a chtěl odejít, člověk, který si říkal Mim, znovu promluvil. „Haló, Pendergaste?“

Agent se ohlédl.

„Jen ještě jedna věc. Esterhazy je maďarské jméno.“

„To ano.“

Poškrábal se na krku. „Jak je tedy možné, že jejím rodným jazykem byla portugalština?“

Ale když zvedl oči, poznal, že mluvil k zavřeným dveřím. Pendergast už zmizel.

41

New York

Když Judson Esterhazy vystoupil z taxíku, pohlédl na skličující kamenné kaňony Dolního Manhattanu, teprve potom uchopil kožený kufřík a zaplatil taxikáři. Přešel přes úzký chodník, upravil si kravatu a odměřeným, sebejistým krokem zmizel do vestibulu Úřadu zdraví a duševní hygieny N.Y. s nízkým stropem.

Cítil se dobře, když mohl zase mít na sobě oblek, přestože zůstával stále v utajení. A bylo to dokonce lepší, když přešel do protiútoku, konečně dělal něco jiného, než jen utíkal. Strach a nejistota, které ho sžíraly, skoro zmizely, nahradil je – po počátečním období impulzivní paniky – jasný a odhodlaný plán. Takový, který vyřeší problém Pendergast jednou provždy. Ale stejně tak bylo důležité, že jeho plán vyhovoval jim. Oni mu pomůžou. Nakonec.

K chlapovi se dostaneš přes jeho čubku.

Skvělá rada, i když poněkud hrubě vyjádřená. A najít „čubku“ bylo snazší, než Esterhazy doufal. Další výzvou bylo najít způsob, jak se k ní dostat.

Když šel k informační tabuli, všiml si, že oddělení duševní hygieny je v šestém poschodí. Přešel k výtahům, nastoupil do jednoho a stiskl tlačítko 6. Dveře se zavřely a kabina stoupala.

Jeho znalosti lékařských databází se ukázaly jako neocenitelné. Nakonec stačilo jen se párkrát trefit, aby získal informace, které potřeboval, a podle toho vypracoval plán útoku. První se týkala nedobrovolného zadržení, kde byl Pendergast označen zainteresovanou osobou, ale – zvrhle – se rozhodl nepřijít. Druhá pocházela od nějakého Dr. Feldera, ještě nebyla zveřejněná, ale postoupili ji lékařské obci k posouzení.

Týkala se nanejvýš zajímavého případu ženy dočasně umístěné v nápravném zařízení pro ženy v Bedford Hills, ale po zralé úvaze přeřazené do nemocnice Mount Mercy. Identita pacientky samozřejmě nebyla uvedena s ohledem na probíhající řízení.

Esterhazy vystoupil z výtahu a zeptal se na cestu k doktoru Johnu Felderovi. Psychiatr pracoval ve vkusné maličké ordinaci. Když Esterhazy vešel, vstal. Byl malý jako jeho ordinace, bezvadně oblečený, s krátkými vlasy myší barvy, knírkem a udržovanou bradkou.

„Doktor Poole?“ zeptal se a podal mu ruku.

„Doktore Feldere,“ řekl Esterhazy a potřásal nabídnutou rukou, „rád vás poznávám.“

„Potěšení je na mé straně,“ odpověděl Felder a pokynul návštěvníkovi k prázdnému křeslu. „Setkat se s někým, kdo už má zkušenost s léčbou Constance, je nečekané dobrodiní pro mou práci.“

Pro mou práci. Přesně s tímhle Esterhazy počítal. Rozhlédl se po neosobní ordinaci, po učebnicích a svědomitě vybraných obrazech. Podle toho, co viděl, mu bylo jasné, že být soudem určeným psychiatrem musí být hodně nevděčná práce. Jedna polovina pacientů jsou obyčejní psychopati; druhá předstírá symptomy, aby se vyvlékla z maléru. Esterhazy měl neodbytný dojem, že Felderovo úsilí spočívá pouze ve čtení přípravných verzí jeho vlastních posudků: tady je případ, do kterého by se člověk mohl zakousnout, možná by si na něm dokonce udělal i kariéru. Zjevně to byl důvěřivý chlapík, dychtivý, otevřený a jako mnozí inteligentní lidé trochu naivní. Ideální oběť podvodu.

I tak ale musel celý postup důkladně promyslet. Jediný náznak, že vlastně pacientku nezná, by okamžitě vzbudil podezření. Trik spočívá v tom, že neznalost využije ve svůj prospěch.

Mávl rukou. „Její projevy jsou mimořádné, alespoň podle mého názoru. Potěšilo mě, když jsem viděl vaše pojednání, protože tento případ není jen zajímavý, ale mohl by být velmi důležitý. Možná dokonce přelomový. Třebaže já osobně nestojím o zveřejnění – mám jiné zájmy.“

Felder pouze souhlasně přikývl, a přece Esterhazy v psychiatrových očích zahlédl jiskřičku úlevy. Bylo důležité, aby Felder pochopil, že host nijak neohrožuje jeho ambice.

„Kolikrát jste mluvil s Constance?“ zeptal se Esterhazy.

„Doposud jsme měli čtyři konzultace.“

„A už se nějakým způsobem projevila její amnézie?“

Felder se zachmuřil. „Ne. Vůbec ne.“

„Byla to součást její léčby, což jsem pokládal za velmi odvážné. Dokončil bych s ní sezení, kdybych měl pocit, že jsem dosáhl pokroku při určování některých jejích dalších, nebezpečnějších falešných představ. Ale když jsem přišel podruhé, zjistil jsem, že si z mé předchozí návštěvy nepamatuje naprosto nic. Skutečně, tvrdila, že mě vůbec nezná.“

Felder udělal z prstů stříšku. „To je zvláštní. Podle mého názoru má skvělou paměť.“

„Zajímavé. Amnézie je disociativní i lakurální.“

Felder si dělal poznámky.

„To, co mně připadá nejzajímavější, jsou silné indikace, že by se mohlo jednat o vzácný případ disociativní fugy.“

„Což by mohlo vysvětlit například tu plavbu přes oceán?“ Felder si stále psal poznámky.

„Přesně tak – stejně jako nevysvětlitelný výbuch násilí. Právě proto jsem, doktore Feldere, označil tento případ za mimořádný. Myslím, že máme šanci – tedy vy máte šanci – udělat značný pokrok v lékařských znalostech.“

Felder psal rychleji.

Esterhazy poposedl v křesle. „Vždycky jsem si říkal, jestli její, ehm, neobvyklé osobní vztahy mohly hrát svou roli při její poruše.“

„Myslíte jejího poručníka? Toho Pendergasta?“

„No…,“ Esterhazy jako by zaváhal, „poručník je termín, který Pendergast používá. Nicméně – když budu hovořit jako lékař s lékařem – ten vztah je mnohem důvěrnější, než to slovo naznačuje. Což může vysvětlit, proč se Pendergast – alespoň jak já tomu rozumím – nedostavil na její slyšení.“

Doktor Felder přestal psát a vzhlédl. Esterhazy přikývl, pomalu a významně.

„To je velmi zajímavé,“ pokračoval Felder. „Ona to dost jasně popírá.“

„Přirozeně,“ připustil Esterhazy potichu.

„Víte –“ Felder na okamžik zmlkl, jako by o něčem uvažoval. „Pokud prodělala nějaké těžké emocionální trauma, sexuální nátlak nebo dokonce zneužití, mohlo by to být jediné vysvětlení fugy, ale i jejích podivných představ o minulosti.“

„Podivné představy o minulosti?“ podivil se Esterhazy. „To se muselo objevit něco nového.“

„Constance mi tvrdí, že – no, abych to nevyjádřil příliš otevřeně, doktore Poole – že jí je přibližně sto čtyřicet let.“

Jediné, co mohl Esterhazy udělat, bylo zachovat kamenný obličej. „Opravdu?“ vysoukal ze sebe.

Felder přikývl. „Trvá na tom, že se narodila v sedmdesátých letech devatenáctého století. Že vyrostla na Water Street, jen pár bloků od místa, kde jsme teď. Že oba její rodiče zemřeli, když byla malá, a spoustu let strávila v sídle, které patřilo muži jménem Leng.“

Esterhazy rychle zareagoval. „To by mohla být druhá strana mince její disociativní amnézie a fugy.“

„Víte, jde o to, že její znalosti minulosti – alespoň období, v němž podle svých slov vyrostla – jsou pozoruhodně živé. A přesné.“ Naprostý nesmysl. „Constance je neobyčejně inteligentní – i když nešťastná – žena.“

Felder se zamyšleně zahleděl do svých poznámek. Potom se podíval na Esterhazyho. „Doktore, mohl bych vás požádat o laskavost?“

„Samozřejmě.“

„Nechtěl byste se mnou na tomto případu spolupracovat?“

„To bych velmi rád.“

„Uvítal bych jiný odborný názor. Vaše zkušenost s pacientkou z minulosti a vaše postřehy by byly nepochybně neocenitelné.“ Esterhazy se zachvěl radostí. „Jsem v New Yorku jenom na týden, maximálně dva, na Kolumbijské univerzitě – ale velmi rád vám budu nápomocen.“

Doktor Felder se poprvé usmál.

„Vzhledem k lakurální amnézii, o které jsem se zmínil,“ řekl Esterhazy, „by bylo lepší, kdybyste mě jí představil, jako bychom se nikdy nesetkali. Potom můžeme sledovat její reakci. Bude zajímavé zjistit, jestli amnézie přetrvává i ve stavu disociativní fugy.“

„Opravdu zajímavé.“

„Mám za to, že v současné době pobývá v Mount Mercy. Je to tak?“

„Ano.“

„A předpokládám dobře, že můžete zařídit, abych tam získal nezbytný status konzultanta?“

„Myslím, že ano. Samozřejmě budu potřebovat váš životopis, zaměstnání, běžné papíry…“ A v tu chvíli se Felderův hlas v rozpacích vytratil.

„Samozřejmě! Čirou náhodou mám u sebe všechny potřebné dokumenty. Vezu je na fakultu na Kolumbijské.“ Otevřel kufřík, vyndal desky, v nichž měl hezky vypracované akreditace a dokumenty, díky Spolku. Skutečně bylo uvedeno jméno Dr. Poole v případu, který Felder zběžně pročetl, ale vzhledem k jeho důvěřivé povaze mu nepřipadal jako typ, který si to bude ověřovat. „A tady máte stručný rozbor – krátké shrnutí – mé práce s Constance.“ Vyndal další desky, jejichž obsah byl upraven tak, aby spíš podnítil Felderovu zvědavost, než aby poskytl skutečné informace.

„Děkuji vám.“ Felder otevřel první desky, zběžně je prohlédl, poté je zavřel a vrátil. Jak Esterhazy správně doufal, tento krok byl pouhá formalita. „Do zítřka bych měl být schopen předat vám o pacientce nejnovější informace.“

„Tady máte moje číslo mobilu.“ Esterhazy mu přes stůl podal vizitku. Felder ji uložil do kapsy saka. „Nemohu vám ani říci, jak mě těší, doktore Poole, že jste mi v této záležitosti pomohl.“

„Věřte mi, doktore, potěšení je na mé straně.“ Esterhazy vstal, srdečně si s Felderem potřásl rukou, usmál se na něj a odešel.

42

Plantáž Penumbra, St. Charles Parish

„Vítejte doma, pane Pendergaste,“ řekl Maurice ve dveřích, jako by Pendergast byl pryč pár minut, ne dva měsíce. „Budete si přát večeři, pane?“ Pendergast vešel do domu. Maurice zavřel, aby do domu nevnikla studená zimní mlha. „Ne, děkuji. Ale sklenka amontillada v prvním poschodí by byla příjemná, pokud nic nenamítáte.“

„Oheň je rozdělaný.“

„Úžasné.“ Pendergast vystoupal po schodech do salonu, v krbu plápolal nevelký oheň a vyháněl z domu vlhkost. Posadil se do ušáku vedle krbu a ve chvíli přišel Maurice se stříbrným tácem, na němž balancovala sklenka sherry.

„Děkuji, Maurici.“

Když se bělovlasý sluha otočil k odchodu, Pendergast řekl: „Vím, že jste si o mě dělal starosti.“

Maurice zůstal stát, ale neodpověděl.

„Když jsem zjistil okolnosti smrti své manželky,“ pokračoval Pendergast, „byl jsem zdrcen. Určitě jste byl vystrašený.“

„Byl jsem znepokojený,“ odpověděl Maurice.

„Děkuji vám. Vím, že to tak bylo. Ale už jsem zase svým pánem a není nutné kontrolovat mé příchody a odchody, ani se o nich zmiňovat mému švagrovi…“ Odmlčel se. „Předpokládám, že jste byl v kontaktu s Judsonem vzhledem k mé situaci.“

Maurice se začervenal. „Je lékař, pane, a požádal mě o pomoc, konkrétně ho zajímaly vaše aktivity. Obával se, že byste mohl provést něco neuváženého. Napadlo mě, s ohledem na vaši rodinnou anamnézu…“ Jeho hlas se vytratil.

„To se rozumí, no jistě. Nicméně, ukazuje se, že Judson možná ve vztahu ke mně neměl zrovna nejlepší úmysly. Bohužel mezi námi došlo k menší roztržce. A jak už jsem říkal, celkem jsem se zotavil. Takže chápejte, že není důvod, abychom s ním dál měli cokoli společného.“

„Samozřejmě. Doufám, že moje důvěra k doktorovi Esterhazymu vám nezpůsobila nepříjemnosti.“

„Vůbec žádné.“

„Budete si přát ještě něco?“

„Ne, děkuji vám. Dobrou noc, Maurici.“

„Dobrou noc, pane.“

O hodinu později seděl Pendergast nehybně v malém prostoru, který kdysi býval šatnou jeho matky. Dveře byly zavřené a zamčené. Těžký staromódní nábytek zmizel, zbyl jediný ušák a před ním mahagonový stůl. Elegantní tapety z dílny Williama Morrise nahradila tmavě modrá zvuková izolace. V místnosti nebylo nic, co by rozptylovalo nebo vzbuzovalo zájem. Prostor bez oken osvětlovala jedna úzká svíce z včelího vosku na malém stolku, její mihotavé světlo dopadalo na stěny. Bylo to nejtišší a nejodlehlejší místo v celém sídle, zcela odříznuté od světa.

V dokonalém tichu hleděl Pendergast na plamen svíčky, s velkou rozvahou zpomalil svůj dech i tep. Pomocí esoterické meditativní disciplíny čchong ran, kterou studoval v Himálaji před mnoha lety, se připravoval ke vstupu do zvýšeného mentálního stavu stong pa nyid. Pendergast zkombinoval tento prastarý buddhistický postup s myšlenkou na palác paměti z díla Umění paměti Giordana Bruna, aby vytvořil vlastní jedinečnou formu duševní koncentrace.

Upřeně hleděl na plamen a – pomalu, velmi pomalu – nechal svůj pohled hluboce zasáhnout jeho mihotavé srdce. Když seděl bez hnutí, dovolil svému vědomí vstoupit do plamene, aby je pohltil, přidal se k němu nejprve jako organický celek a potom – jak minuty plynuly – dokonce na elementárnější úrovni, dokud to nevnímal, jako by se samotné molekuly jeho bytosti smísily s těmi, které byly v plameni.

Mihotavé teplo naplňovalo jeho vnitřní zrak nekonečným, neuhasitelným ohněm. A potom – nenadále – zhasl. Jeho místo zaujala černota.

Pendergast v dokonalé vyrovnanosti čekal, až se zjeví jeho palác paměti – studnice vědomí a vzpomínek, k níž se mohl uchýlit, když potřeboval poučení. Ale známé mramorované stěny se z černoty nezvedaly. Místo toho se Pendergast ocitl v šerém, maličkém prostoru se stropem svažujícím se nad jeho hlavou. Uviděl zamřížovaný prostor přede dveřmi s výhledem do provozní chodby; za ním byla stěna pokrytá kresbami Rubena Goldberga – náčrtky a mapami pokladů, naškrábanými dětskýma rukama.

Byl to úkryt známý jako Platónova jeskyně pod zadními schody starého domu na Dauphine Street, kde se svým bratrem Diogenem kuli dětské pikle a spřádali intriky… před událostí, která jejich přátelství navždy zničila.

Bylo to podruhé, kdy křížení Pendergastovy paměti na tomto místě přineslo nečekaný obrat. S nenadálou zlou předtuchou nahlédl do tmavého prostoru v zadní části Platónovy jeskyně. Jak jinak: byl tam jeho bratr, přibližně devítiletý nebo desetiletý, měl na sobě tmavomodrý blejzr a krátké kalhoty, uniformu Lusheru, školy, do které chodili. Listoval v knize Caravaggiových maleb. Vzhlédl k němu, cynicky se usmál a znovu věnoval pozornost knize.

„Zase ty,“ řekl Diogenes, mluvil podivně dospělým hlasem. „Právě včas. Maurice zrovna viděl vzteklého psa, jak běží po ulici blízko domu Le Prêtees‘. Pojď, zkusíme ho zahnat do kláštera svaté Marie, jo? Je poledne, nejspíš jsou všichni na mši.“

Když Pendergast neodpověděl, otočil Diogenes stránku. „Tenhle je můj oblíbený,“ řekl. „Stětí svatého Jana Křtitele. Všimni si, jak žena vlevo naklání koš, aby do něj spadla hlava. To je ochota! A šlechtic, který stojí nad Janem, řídí celou exekuci – přímo z něj vyzařuje rozvaha! Přesně takhle chci vypadat já, až…“ Náhle ztuhl a otočil stránku.

Pendergast stále mlčel.

„Nech mě hádat,“ řekl Diogenes. „Tohle má něco společného s tvou drahou zemřelou manželkou.“

Pendergast přikývl.

„Víš, jednou jsem ji viděl,“ pokračoval Diogenes, aniž by vzhlédl od knihy. „Byli jste spolu v altánu vzadu na zahradě, hráli jste vrhcáby. Sledoval jsem vás, schovaný za keři vistárie. Priapos ve křoví a tak. Byla to idylická scéna. Měla krásné držení těla, velmi elegantní pohyby. Připomínala mi Madonu na Murrilově Neposkvrněném početí.“ Odmlčel se. „Tak ty si myslíš, že je pořád naživu, fratere?“

Pendergast poprvé promluvil. „Řekl mi to Judson, neměl žádný důvod mi lhát.“

Diogenes nevzhlédl od knihy. „Důvod? To je jednoduché. Chtěl ti způsobit co nejvíc bolesti v okamžiku tvé smrti. Takhle na lidi působíš.“ Otočil stránku. „Takže jsi ji vykopal?“

„Ano.“

„A?“

„DNA souhlasila.“

„A přesto si pořád myslíš, že je živá?“ zeptal se s uchechtnutím. „Otisky zubů také souhlasily.“

„A chyběla mrtvole ruka?“

Dlouhá odmlka. „Ano, ale otisky prstů nejsou průkazné.“

„Tělo je určitě v příšerném stavu. Jaká hrůza uchovat si ten obraz v mysli – její poslední podoba. Už jsi našel rodný list?“

Pendergast nepatrně zaváhal, taková otázka ho dost ohromila. Když tohle téma Diogenes nadhodil, Pendergast si vlastně nevzpomínal, že by někdy její rodný list viděl. Nepřipadalo mu to až tak důležité. Vždycky měl za to, že se narodila v Maine, ale teď se ukázalo, že je to zjevná lež.

Diogenes poklepal na vyobrazení Ukřižování svátého Petra. „Tohle by mě zajímalo: když člověk visí na kříži hlavou dolů, jak to ovlivní kontinuálnost jeho myšlení.“ Vzhlédl. „Fratere. Ty jsi ten, komu – abych to řekl zcela otevřeně – náležel její podbřišek. Tys byl její důvěrný přítel, nemám pravdu?“

„Myslel jsem si to.“

„No, zkoumej tedy své city. Co ti říkají?“

„Že je naživu.“

Diogenes vybuchl smíchy, jeho chlapecká růžová ústa se doširoka otevřela, smích zněl bizarně dospěle. Pendergast čekal, až ustane. Nakonec Diogenes zmlkl, uhladil si vlasy a položil knihu stranou. „To je teda síla. Jako když se blíží smrdutý příliv, staré špatné pendergastovské geny se konečně dostávají do popředí. Teď projevuješ šílenou posedlost sebou samým. Blahopřeju a vítej do rodiny!“

„Není to posedlost, pokud je to pravda.“

„Tak prr!“

„Jsi mrtvý. Co víš?“

„Vážně jsem mrtvý? Et in Arcadia ego! Přijde den, kdy se my všichni Pendergastové sejdeme na velké rodinné sešlosti v pekle. To bude tedy oslava! Ha ha ha!“

V náhlém prudkém záchvatu odhodlání Pendergast přerušil křížení paměti. Znovu byl ve staré šatně, seděl v koženém ušáku a společnost mu dělala jediná poblikávající svíčka.

43

Když se Pendergast vrátil do salonu v prvním poschodí, v tichém zamyšlení upil doušek sherry. I když Mauricovi řekl, že se docela zotavil, v podstatě lhal – a ukázalo se to jasně, jakmile si uvědomil, jakou chybu udělal.

Během pátrání v Heleniných papírech přehlédl, že jeden důležitý dokument schází: její rodný list. Všechno ostatní měl. Zpráva o tom, že nastoupila do druhé třídy a mluvila pouze portugalsky, byla pro něj natolik ohromující, že vůbec nevěnoval pozornost sporné otázce týkající se jejího rodného listu – nebo tomu, že ve složkách chyběl. Určitě ho schovala na nějakém přístupném, ale bezpečném místě. To napovídalo, že je někde v domě, který naposledy obývala.

Upil další doušek sherry, podíval se, jak sytou jantarovou barvu má. Penumbra bylo velké, nesourodé sídlo, v němž je téměř nekonečné množství míst, kam lze schovat jeden papír. Helen byla chytrá, na to nesměl zapomínat.

Pomalu vylučoval možné skrýše. Určitě musí být tam, kde bývala často, aby její přítomnost nikdo nepovažoval za něco neobvyklého. Místo, kde by ji nikdo nerušil. Mohlo by to být někde v koutě nebo v nějakém kusu nábytku, s nímž se nikdy nehýbe, ani se nevyprazdňuje, ani se na něm neutírá prach, nevětrá se, ani ho neprohledává nikdo jiný.

V salonu zůstal několik hodin, hluboce zamyšlen, v duchu pátral v každé místnosti a koutě starého sídla. Potom, když konečně zúžil zájem na jedinou místnost, tiše vstal a sešel po schodech do knihovny. Zůstal stát na prahu, rozhlížel se, věnoval pozornost loveckým trofejím, velkému úzkému stolu, policím s knihami a uměleckými předměty. Přemýšlel – nabízely se tucty možných skrýší.

Po další půlhodině přemýšlení zúžil své duševní pátrání na jediný kus nábytku.

Masivní vysoká skříň s policemi, v níž byl uložen Audubonův obří foliant – Helenina oblíbená kniha –, stála u levé stěny. Vešel do knihovny, zavřel posuvné dveře a přešel ke skříni. Chvíli na ni hleděl, otevřel dolní zásuvku, kde byly dva velké folianty. Oba přenesl na úzký stůl uprostřed místnosti a opatrně je položil vedle sebe. Potom se vrátil ke skříni, vyndal celou zásuvku a obrátil ji dnem vzhůru.

Nic.

Pendergast se pousmál. Ve skříni byly jen dvě logické skrýše. První zela prázdnotou. To znamenalo, že rodný list bude určitě uložen v té druhé.

Sáhl do prázdného prostoru po zásuvce a šátral po dně té hořejší, prsty přejížděl po dřevě úplně vzadu.

Zase nic.

Pendergast uskočil od skříně, jako by se spálil. Zíral na ni. Jednu ruku zvedl ke rtům, konečky prstů se mu jemně chvěly. Potom – po delší chvíli – se odvrátil a rozhlédl se po knihovně s nečitelným výrazem.

Maurice vstával záhy – vždycky před šestou, poklidil, prošel dům, připravil snídani. Ale toho rána vstal z postele až po osmé.

Maurice ani oka nezamhouřil, když si lehl do postele, celou noc slyšel Pendergasta: pomalu chodil po schodech nahoru a dolů, přesouval předměty z místa na místo. S rostoucím znepokojením poslouchal neustálé bouchání, dupání, vrzání, údery a vláčení z podkroví do salonu, obývacího pokoje, zadních ložnic a do suterénu, hodinu za hodinou. A teď, i když už slunce vyšlo a bylo ráno, Maurice se skoro bál opustit svůj pokoj a projít dům. Určitě je všude velký nepořádek.

Ale nemohl to donekonečna odkládat. A tak s povzdechem odhodil pokrývky a posadil se na posteli.

Vstal a zlehka šel ke dveřím. Dům byl velmi tichý. Položil ruku na kulovou kliku a otočil ji. Dveře zavrzaly a otevřely se. Opatrně – s narůstající nervozitou – vystrčil hlavu.

Předsíň byla bez poskvrny.

Maurice tiše kráčel z místnosti do místnosti. Všechno bylo na svém místě; Penumbra byla v dokonalém pořádku. A Pendergast nikde.

44

Deset a půl tisíc metrů nad Západní Virginií

„Ještě rajčatový džus, pane?“

„Ne, děkuji, to bude všechno.“

„Dobře.“ Letuška kráčela dál uličkou v letadle.

Na sedadle v první třídě zkoumal Pendergast zažloutlý dokument, který nakonec našel na nejpodivnějším místě: stočený v hlavni staré pušky, což opět ukázalo, jak málo ve skutečnosti svoji manželku znal. Znovu dokument pročetl.

República Federativa do Brasil

Registro Civil Das Pessoas Naturais

Certidáo de Nascimento

Nome

Helen von Fuchs Esterházy

Local de Nacimento: Nova Godói, RIO GRANDE do SUL

Filiaçáo Pai: András Ferenc Esterházy

Filiaçáo Mãi: Leni Faust Schmid

Helen se narodila v Brazílii – v místě, které se jmenuje Nova Godói. Nova Godói – Nova G. Vzpomněl si na jméno ze spáleného kusu papíru, který s Laurou Haywardovou našli v ruinách farmakologické laboratoře v Longitude.

Mim řekl, že Heleniným rodným jazykem je portugalština. Teď to dávalo smysl.

Brazílie. Pendergast chvíli přemýšlel. Helen strávila téměř pět měsíců v Brazílii před svatbou, na misi Lékařů bez hranic. Alespoň to tehdy tvrdila. Když se o tom velmi složitě dozvěděl, už žádné informace o Helen nebyly zaručené.

Znovu pohlédl na rodný list. Úplně dole bylo okénko označené OBSERVAÇÕES/AVERBAÇÕES – poznámky/vysvětlivky. Podíval se na ně důkladně a z kapsy vytáhl malou lupu, aby si je podrobněji prohlédl.

Někdo to okénko začernil – a nejen to. Ten kdosi je pečlivě vyřízl a s téměř řemeslnou zručností nahradil jiným, se stejným pozadím – neobyčejně profesionální dílo.

V ten okamžik se definitivně smířil s tím, že svou milovanou manželku vůbec neznal. Jako mnoho jiných omylných lidských bytostí i on byl zaslepen láskou. A to ještě nezačal luštit tu největší záhadu její identity.

S pečlivostí hraničící se zbožnou úctou uložil dokument do kapsy obleku.

45

New York

Doktor John Felder pomalu vystoupal po širokém schodišti pobočky Newyorské veřejné knihovny na Dvaačtyřicáté ulici. V pozdním odpoledni byla kolem spousta studentů a turistů s fotoaparáty. Felder si jich nevšímal, prošel mezi mramorovými lvy, kteří střežili průčelí ve slohu beaux-arts, a prodíral se do vstupní haly, kterou se nesla ozvěna.

Celá léta Felder tuto hlavní pobočku knihovny využíval trochu jako útočiště. Líbilo se mu, jak se v budově mísí smysl pro eleganci a bohatství s vědeckým bádáním. Pocházel z chudé rodiny prodavače textilního zboží a středoškolské učitelky, byl oddaný studiu a tenhle kout pro něj vždycky představoval nebe proti ruchu na Jewel Avenue. Dokonce i dnes, kdy má přístup ke všem výzkumným materiálům ministerstva zdravotnictví, se stále vrací do knihovny. Pouhý vstup do knihami provoněného prostoru vnímal jako uklidňující, zaneřáděný svět vyměnil za lepší místo.

Kromě dneška. Dnes měl poněkud jiný pocit.

Vystoupal po schodech do hlavní čítárny a zvolna kráčel kolem desítek dlouhých dubových stolů do vzdáleného rohu. Položil kufřík na poškrábaný dřevěný stůl, přisunul si nejbližší klávesnici. Poté zaváhal.

Uběhl přibližně půlrok od chvíle, kdy se poprvé zapletl do případu Constance Greeneové. Zpočátku to byla rutina: další soudem stanovený pohovor s psychopatickým zločincem. Ale záhy se z toho vyklubalo něco víc. Lišila se od ostatních pacientů, se kterými pracoval. Poznal, že je zmatený, v rozpacích, fascinovaný – a sexuálně vzrušený.

Vzrušený. Ano, to také. Nakonec to uznal. Nešlo však jen o to, jak je krásná, ale i o její podivné nitro. Constance Greeneová měla v sobě něco mimořádného, co se vymykalo její zjevné duševní chorobě. A právě to něco ho pohánělo a nutilo, aby jí porozuměl. Svým způsobem ji tak docela nechápal, ale cítil obrovskou potřebu jí pomoci, vyléčit ji. Tu potřebu vyhrotil její očividný nezájem o nabízenou pomoc.

A do tohohle podivného soudku prachu plného emocí vtrhl doktor Ernest Poole. Felder si uvědomoval smíšené pocity z Poolea. Do jisté míry si na Constance dělal majetnické nároky a představa, že s ní už před ním pracoval jiný psychiatr, ho nezvykle popuzovala. A přece Pooleova zkušenost s Constance – která se od té jeho poněkud lišila – byla příslibem, že ještě má šanci pochopit její tajemství. Skutečnost, že Pooleovy klinické závěry se s jeho ani trochu neshodovaly, ho mátla a povzbuzovala zároveň. To by mohlo poskytnout jedinečný trojrozměrný pohled na případ, který – a tím si začínal být jistý – se stane klíčovým v jeho kariéře.

Položil prsty na klávesnici a znovu zaváhal. Skutečně jsem se narodila na Water Street v sedmdesátých letech – devatenáctého století. Zvláštní: síla jejího přesvědčení spolu s fotografickou, doposud nevysvětlenou znalostí staré čtvrti ho skoro přiměly, aby uvěřil, že jí skutečně je sto čtyřicet let. Ale Pooleova slova o její lakurální amnézii a disociativní fuze ho vrátila zpátky do reality. Stále měl pocit, že Constance dluží, aby se ještě jednou v jejím zájmu na případ podíval.

Psal rychle, využil databázi periodik knihovny. Pustí se ještě do posledního pátrání, tentokrát se podívá do sedmdesátých let dvacátého století a později – tedy doby, v níž by se Constance podle rozumné úvahy mohla narodit.

Přejel kurzorem dolů k políčku „hledání parametrů“, potom nahlížel do svých poznámek. Když moji rodiče a sestra zemřeli, byla jsem sirotek bez domova. Dům pana Pendergasta na Riverside Drive 891 patřil muži jménem Leng. Nakonec zůstal dům prázdný. Žila jsem tam.

Bude hledat tři hesla: Greeneová, Water Street a Leng. Ale z předchozích zkušeností věděl, že by měl hledané pojmy zjednodušit – naskenované noviny byly nechvalně známé spoustou překlepů. Tak si vytvoří standardní výraz a použije logický dotaz AND.

Znovu psal, uvedl podmínky hledání obdobné SQL:

SELECT WHERE (match) = ‚Green*’ && ‚Wat* St*’ && ‚Leng*’

Téměř okamžitě dostal odpověď. Dočkal se jediné odezvy: tři roky starý článek v The New York Times. Další rychlé klikání kláves a objevil se na displeji. Začal číst – potom nevěřícně zatajil dech.

Nově nalezený dopis vrhá světlo

na vraždy z 19. století

WILLIAM SMITHBACK JR.

New York – 8. října. V archivech Newyorského přírodovědného muzea byl nalezen dopis, který možná napomůže objasnit existenci děsivé márnice, která byla začátkem minulého týdne objevena na Manhattanu.

Dělníci, kteří stavějí obytnou výškovou budovu na rohu Henry Street a Catherine Street, odkryli suterénní tunel s ostatky šestatřiceti mladých mužů a žen. Předběžné forenzní analýzy ukázaly, že oběti byly pitvány, nebo možná ohledány a následně roztrhány na kusy. Archeoložka Nora Kellyová z Newyorského přírodovědného muzea předběžně stanovila dobu úmrtí mezi lety 1872 a 1881, kdy na rohu stál dvojposchoďový dům, v němž sídlilo muzeum známé jako Kabinet přírodních výtvorů a kuriozit J. C. Shottuma. Kabinet vyhořel v roce 1881 a Shottum při požáru zemřel.

Při následném pátrání doktorka Kellyová objevila dopis, který napsal samotný J. C. Shottum krátce před smrtí, v němž líčí, že objevil lékařské pokusy svého nájemníka, systematika a chemika Enocha Lenga.

V dopise Shottum uvádí, že Leng prováděl chirurgické experimenty na lidech ve snaze prodloužit svůj život.

Lidské ostatky byly předány soudnímu lékaři a nebyly dány k dispozici k podrobnému ohledání. Tunel v suterénu následně zničila firma Moegen-Fairhaven, Inc., developer výškové budovy, při běžných stavebních pracích.

Na místě nálezu se uchovaly šaty, které doktorka Kellyová odnesla do muzea, aby je podrobně prohlédla. V šatech našla zašitý kus papíru, na který mladá žena napsala svoji totožnost. Očividně byla přesvědčena, že do smrti jí zbývá jen málo času: „Jsem Mary Greeneová, věk [sic] 19 let, Číslo 16 Watter [sic] Street.“ Testy prokázaly, že vzkaz byl napsán lidskou krví.

O případ se zajímá FBI. Zvláštní agent Pendergast z neworleanské kanceláře byl spatřen na místě. Newyorská ani neworleanská kancelář FBI situaci nekomentovaly.

Číslo 16 Watter Street. Mary Greeneová. Mary Greeneová napsala špatně název ulice – proto si toho nevšiml již dříve.

Felder to přečetl jednou, potom znovu a ještě potřetí. Velmi pomalu se opřel v křesle, opěrky svíral tak silně, až ho bolely klouby na rukou.

46

O devět poschodí a přesně o čtyřicet devět metrů níž, než je stůl, u kterého seděl doktor Felder, naslouchal v hlavní čítárně zvláštní agent Aloysius Pendergast soustředěně starému bibliofilovi známému pod jménem Wren. Pokud měl Wren křestní jméno, nikdo – včetně Pendergasta – je neznal. Celá Wrenova minulost – kde bydlel, odkud pochází, co přesně dělá každou noc a většinu dní v nejhlubším podzemí knihovny – byla záhadou. Za celé roky bez slunečního svitu měla jeho kůže barvu pergamenu a byl slabě cítit prachem a knihařským lepidlem. Vlasy mu trčely jako bílá svatozář, oči měl černé a bystré jako pták. Navzdory excentrickému vzezření však měl dva klady, kterých si Pendergast cenil nade vše ostatní: mimořádný dar vědeckého bádání a snad bezedné znalosti nevyčerpatelných fondů Newyorské veřejné knihovny.

Teď, usazený na vysoké kupě papírů jako vychrtlý Buddha, mluvil rychle a živě a svá slova doprovázel náhlými a prudkými gesty. „Vysledoval jsem její rodokmen,“ říkal. „Velmi pečlivě, hypocrite lecteur. A bylo to dost práce – připadá mi, že rodina usiluje o to, aby podrobnosti o jejím rodokmenu zůstaly důvěrné. Díkybohu za Heiligenstadt Aggregation.“

„Heiligenstadt Aggregation?“ zopakoval Pendergast.

Wren přikývl. „To je světový genealogický sborník, který poskytl knihovně na začátku osmdesátých let dvacátého století jeden poněkud excentrický genealog z německého Heiligenstadtu. Knihovna o něj neměla příliš velký zájem, ale když sběratel věnoval navíc miliony na ‚dotaci‘ sborníku, přijali ho. Je zbytečné říkat, že sborník okamžitě ‚uklidili‘ do tmavého kouta a nechali ho napospas osudu. Ale vy víte, jak je to se mnou a tmavými kouty.“ Kdákavě se zasmál a láskyplně poplácal sto dvacet centimetrů vysoký štos srovnaných stránek vytištěných z počítače. „Zvláště komplexní informace jsou o německých, rakouských a estonských rodinách – to mi nesmírně pomohlo.“

„Velmi zajímavě,“ podotkl Pendergast se špatně skrývanou netrpělivostí. „Myslíte, že byste mě mohl poučit o tom, co jste zjistil?“

„Samozřejmě. Ale“ – malý muž se odmlčel, „obávám se, že to, co vám musím říct, vám radost neudělá.“

Pendergast lehce přivřel oči. „To není důležité. Podrobnosti, prosím.“

„Zajisté, zajisté!“ Wren, který si to všechno zjevně náramně užíval, si zamnul ruce. „Podrobnosti jsou velmi důležité!“ Znovu otcovsky poplácal věž papírů z počítače. „Matka Wolfganga Fausta byla Helenina prababička. V rodokmenu je to takhle: Helenina matka Leni se provdala za Andráse Esterházyho, který byl čirou náhodou také lékař. Oba Helenini rodiče jsou už nějakou dobu po smrti.“ Zaváhal. „Mimochodem, věděl jste, že Esterhazy je velmi staré a vznešené maďarské jméno? Za vlády Habsburků –“

„Nenecháme Habsburky na někdy jindy?“

„Dobře.“ Wren spustil a svá slova zdůrazňoval gestem dlouhých zažloutlých nehtů, jako by odškrtával jednotlivé položky. „Helenina babička byla Mareike Schmidová, rozená Fuchsová. Wolfgang Faust byl bratr Mareiky. Příbuznou, kterou mají stejnou, byla Helenina prababička Klara von Fuchsová. Všimněte si té ženské posloupnosti.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Pendergast.

Wren rozhodil rukama. „Jinými slovy – doktor Wolfgang Faust, válečný zločinec, lékař SS v Dachau, nacistický uprchlík, který utekl do Jižní Ameriky… byl prastrýc vaší manželky.“

Nezdálo se, že by Pendergast nějak reagoval.

„Nakreslil jsem malý rodokmen.“

Pendergast vzal nečitelně popsaný papír, složil ho a vsunul do kapsy saka, aniž by se na něj podíval.

„Víte, Aloysie…“ Wren se odmlčel.

„Ano?“

„Jen pro tentokrát jsem si skoro přál, aby mé bádání bylo neúspěšné.“

47

Coral Creek, Mississippi

Ned Betterton zajel na parkoviště půjčovny aut YouSave a vyskočil ze sedadla. Energicky kráčel k budově s širokým úsměvem ve tváři. Posledních pár dní mu nová odhalení prakticky spadla do klína. A jedním z nich bylo tohle: Ned Betterton je zatraceně dobrý novinář. Léta, kdy psal o večeřích rotariánů, církevních večírcích, rodičovských sdruženích, pohřbech a slavnostních průvodech u příležitosti Dne obětí války, byla lepším školením než dva roky studia žurnalistiky na Kolumbijské univerzitě. Úžasné. Kranston spustil povyk kvůli tomu, jak dlouho pracuje na tom příběhu, ale dočasně umlčel starého pána tím, že si vzal dovolenou. S tím Kranston nemohl udělat vůbec nic. Před lety by si ten starý prevít najal jiného reportéra. Byla výlučně jeho chyba, když dopustil, aby na tom všem pracoval jen on.

Uchopil kliku skleněných dveří a otevřel je. Přišel čas, aby se vydal „po čuchu“ – a uvidí, jestli mu bude přát štěstí.

Uvnitř, u jedné ze dvou červených přepážek, Hugh Fourier v pozdním odpoledni právě končil jednání se zákazníkem. Betterton s Fourierem bydlel na koleji, když studoval druhý ročník na Jacksonově státní univerzitě. Dnes má Fourier jedinou půjčovnu aut v okruhu sto deseti kilometrů od Malfourche – další příjemná náhoda, která Bettertona přesvědčila, že je ještě na koni.

Počkal, až Fourier zákazníkovi předá klíče a papíry, teprve potom přistoupil k přepážce.

„Ahoj, Nede!“ řekl, profesionální úsměv se proměnil v opravdový, když poznal svého bývalého spolubydlícího. „Jak se vede?“

„Jde to,“ odpověděl Betterton a potřásal podávanou rukou.

„Nějaký supemovinky, o který by ses podělil? Třeba sólokapr o soutěži v pravopisu na základní škole?“ Fourier se zasmál vlastní duchaplnosti.

Bettertona to pobavilo. „A jak tobě jde pronájem aut?“

„Je to hektický. Vážně hektický. A Carol dneska zůstala doma, je nemocná, takže tady lítám jako jednonohej chlap při soutěži v kopání do zadku.“

Betterton se nuceně zasmál, vzpomněl si, jak se kdysi Hugh považoval za třídního klauna. Nepřekvapilo ho, že má hodně práce – jelikož na mezinárodním letišti Gulfport-Biloxi probíhá velká renovace, podnikání na tom místním se výrazně vzmohlo.

„Vídáš se s někým z Jacksonu?“ zeptal se Fourier, když rovnal papíry. Pár minut klábosili o starých časech a Betterton potom přešel k věci. „Hele, Hughu,“ naklonil se přes přepážku, „napadlo mě, jestli bys pro mě nemohl něco udělat.“

„Jistě. Co chceš? Můžu ti udělat skvělou cenu na týdenní pronájem kabrioletu.“ Fourier se znovu tlumeně zasmál.

„Chtěl bych vědět, jestli si u tebe náhodou jistý člověk nepůjčil auto.“

Fourier zvážněl. „Jistý člověk? Proč to chceš vědět?“

„Jsem reportér.“

„Ježíši, tohle není kvůli článku, co? Odkdy jsi začal psát opravdový zprávy?“

Betterton ležérně pokrčil rameny. „Jen jdu po jedný stopě.“

„Přece víš, že ti nemůžu dávat informace o našich klientech.“

„Nepotřebuju získat spoustu informací.“ Betterton se naklonil ještě víc. „Poslouchej. Popíšu ti toho chlápka, řeknu ti, v jakým autě jel. Od tebe chci vědět jen jeho jméno a odkud přiletěl.“

Fourier se zamračil.

„Přísahám, že tebe ani YouSave v reportáži neuvedu.“

„Člověče, chceš po mně příliš. Diskrétnost je v naší branži strašně důležitá –“

„Byl to cizinec. Má trochu evropský přízvuk. Vysokej, hubenej, s mateřským znamínkem pod jedním okem. Měl na sobě drahej plášť do deště nebo trenčkot. Půjčil si ford fusion – pravděpodobně dvacátýho osmýho října.“

Když se na něj Fourier podíval, hned pochopil, že narazil na zlatou žílu. „Pamatuješ si ho, že jo?“

„Nede –“

„Ale no tak, Hughu.“

„Nemůžu.“

„Hele, sám vidíš, že už o tom chlapovi vím spoustu věcí. Od tebe potřebuju jen tuhle jedinou informaci. Prosím tě.“

Fourier zaváhal. Potom povzdechl. „Jo. Pamatuju si na něj. Popsal jsi ho úplně přesně. Hodně výraznej akcent, Němec.“

„A stalo se to osmadvacátýho?“

„Asi jo. Je to týden, možná dva.“

„Můžeš to zkontrolovat?“ Betterton doufal, že kdyby se mu podařilo přimět Fouriera, aby tu informaci zobrazil na monitoru, mohl by se potají podívat na výsledek.

Ale Fourier nezabral. „Ne, nemůžu.“

No nic. „A jméno?“

Fourier znovu zaváhal. „Bylo to… myslím Falkoner. Conrad Falkoner. Ne – Klaus Falkoner.“

„A odkud přiletěl?“

„Z Miami. S Dixie Airlines.“

„Jak to víš? Viděl jsi letenku?“

„Požadujeme po zákaznících číslo letu, abychom jim v případě zpoždění mohli zajistit rezervaci.“

Fourier dal svým výrazem Bettertonovi jasně najevo, že už mu nic víc nepoví. „Prima. Máš to u mě.“

„To teda jo.“ Když vešel další zákazník, Fourier se s neskrývanou úlevou odvrátil.

Betterton seděl v nissanu na parkovišti YouSave a zapnul laptop, zkontroloval, jestli je bezdrátové spojení v pořádku, a potom rychle prohlédl webové stránky Dixie Airlines. Na místním letišti zajišťovali jen dva lety, jeden z Miami a druhý z New Yorku, oba během jedné hodiny. Měl na sobě nóbl plášť do deště jako ze špiónskýho filmu. To řekl Billy B. Po dalším rychlém nahlédnutí na web zjistil, že osmadvacátého října byl v Miami horký a slunný den. Ale v New Yorku bylo chladno a hustě pršelo.

Takže ten muž – Betterton byl skoro přesvědčený, že právě on je vrah – lhal, když říkal, odkud je. Nic překvapivého. Samozřejmě bylo možné, že lhal i o letecké společnosti, možná uvedl falešné jméno. Ale to mu připadalo až příliš paranoidní.

Zamyšleně zavřel laptop. Falkoner přijel z New Yorku a Pendergast žije v New Yorku. Byli spolčeni? Pendergast stoprocentně nebyl v Malfourche oficiálně, ne když vyhodil do povětří bar a potopil pár lodí. A ta ženská, kapitán… Policajti z New Yorku jsou známí úplatkářstvím a zapojením do obchodu s drogami. Už v duchu viděl velkou fotografii: řeka Mississippi, vypálená laboratoř v bažině, newyorské spojení, brutální vražda Brodieových ve stylu popravy, zkorumpovaný policajt, který by měl dohlížet na dodržování zákona…

Ať se propadnu, jestli tady nejde o velkou drogovou operaci.

To je ono: pojede do New Yorku. Vyndal z kapsy mobilní telefon a navolil číslo.

„Ezerville Bee,“ slyšel pronikavý hlas. „U telefonu Janine.“

„Janine, tady Ned.“

„Nede! Jak se máš na dovolené?“

„Je to poučné.“

„Přijdeš zítra do práce? Pan Kranston potřebuje, aby někdo napsal článek o soutěži v pojídání žebírek na –“

„Bohužel, Janine, chci si dovolenou o pár dní prodloužit.“

Odmlka. „Dobře. A kdy se vrátíš?“

„Ještě nevím. Možná za tři dny, možná za čtyři. Dám ti vědět. Pořád mám ještě týden.“

„Jo, ale nevím jistě, jestli to pan Kranston bude brát takhle…“ Její hlas se vytratil.

„Ahoj.“ Betterton zavřel telefon, ještě než stačila cokoli dodat.

48

New York

Judson Esterhazy – jako doktor Ernest Poole – kráčel svižně chodbou Mount Mercy s Felderem po boku. Šli za doktorem Ostromem, ředitelem nemocnice, který působil dojmem slušného a uvážlivého profesionála: vynikající vlastnosti muže v jeho pozici.

„Věřím, že pro vás bude dnešní dopolední konzultace nanejvýš zajímavá,“ řekl Esterhazy Ostromovi. „Jak už jsem vysvětlil doktoru Ostromovi, možnost, že se u ní projeví selektivní amnézie, pokud jde o to, zda mě pozná, je dost vysoká.“

„Nemohu se dočkat, až u toho budu,“ řekl Ostrom.

„A o mně jste se nezmínil, nijak jste ji na tuhle návštěvu nepřipravil?“

„Nic jsem jí neřekl.“

„Výborně. Nejspíš by naše návštěva neměla trvat příliš dlouho; bez ohledu na to, jak se vyjádří o tom, co ví nebo neví, citová zátěž a stres – i když nejspíš podvědomé – budou nepochybně závažné.“

„Velmi moudré opatření,“ souhlasil Felder.

Zahnuli za roh, počkali, až zřízenec odemkne kovové dveře.

„S největší pravděpodobností se v mé přítomnosti bude cítit nesvá,“ pokračoval Esterhazy. „To samozřejmě negativně ovlivní její potlačené vzpomínky týkající se mé předchozí terapie.“

Ostrom přikývl.

„Ještě poslední věc. Na konci návštěvy bych velmi ocenil, kdybych s ní mohl chvilku strávit o samotě.“

Ostrom zpomalil a tázavě se ohlédl přes rameno.

„Jsem zvědavý, jestli se její chování, poté, co odejdete z pokoje, nějak změní, nebo jestli bude pořád v zajetí představy, že mě nezná.“

„V tom nevidím žádný problém,“ rekl Ostrom. Zastavil přede dveřmi – označenými, stejně jako všechny ostatní, číslem –, potom zlehka zaklepal.

„Můžete vstoupit,“ ozval se hlas zevnitř.

Ostrom odemkl, potom uvedl Feldera a Esterhazyho do malé místnosti bez oken, vybavené pouze lůžkem, stolem, knihovnou a jedinou plastovou židlí. Na ní seděla mladá žena a četla knihu. Když ti tři vešli, vzhlédla.

Esterhazy si ji zkoumavě prohlédl. Už předem si představoval, jak Pendergastova chráněnka vypadá – a teď bylo jeho zvědavosti učiněno zadost. Constance Greeneová byla velmi – ve skutečnosti mimořádně – půvabná: štíhlá a drobná, měla krátké temně mahagonové vlasy, dokonalou porcelánovou pleť a fialkové oči, ostražité a moudré, avšak podivně nevyzpytatelné. Podívala se postupně na všechny muže. Když spatřila Esterhazyho, zarazila se, ale její výraz se nijak nezměnil.

Esterhazy neměl obavy, že by v něm mohla poznat Pendergastova švagra. Agent není ten typ člověka, který má v domě rozvěšené rodinné portréty.

„Doktore Ostrome,“ řekla, odložila knihu a zdvořile vstala. Esterhazy si všiml, že čte Sartrovo dílo Bytí a nicota. „A doktore Feldere, jak milé vás znovu vidět.“

Esterhazy byl fascinován. Její pohyby, mluva, sama její bytost jako by byly ozvěnou dřívější, důstojnější epochy. Skoro jako by je pozvala na okurkové sendviče a šípkový čaj. Vůbec nevypadala jako šílená vražedkyně dítěte zavřená na psychiatrickém oddělení.

„Prosím, posaďte se, Constance,“ vybídl ji doktor Ostrom. „Zdržíme se jen chvilku. Doktor Poole je shodou okolností tady ve městě a nás napadlo, že byste ho možná ráda viděla.“

„Doktor Poole,“ zopakovala Constance, když se znovu posadila. Pohledem přeměřila Esterhazyho, v jejích zvláštních nepřítomných očích se objevil náznak zvědavosti.

„Přesně tak,“ řekl Felder.

„Nevzpomínáte si na mě?“ řekl Esterhazy hlasem, v němž zaznívaly shovívavé obavy.

Constance se nepatrně zamračila. „Nikdy jsem neměla to potěšení vás poznat, pane.“

„Nikdy, Constance?“ podotkl Esterhazy s lehkým nádechem zklamání a lítosti v hlase.

Zavrtěla hlavou.

Koutkem pravého oka Esterhazy zahlédl, jak si Ostrom s Felderem vyměnili krátký, významný pohled. Všechno se odvíjelo přesně podle jeho očekávání.

Constance ho pozorovala poněkud pátravěji. Poté se otočila k Ostromovi. „Proč jste nabyl dojmu, že bych chtěla vidět tohoto džentlmena?“

Ostrom lehce zrůžověl a kývl na Esterhazyho.

„Víte, Constance,“ řekl Esterhazy, „před lety jsem vás ošetřoval, na, ehm, žádost vašeho poručníka.“

„Lžete,“ odpověděla Constance ostře a znovu vstala. Obrátila se na Ostroma, její výraz prozrazoval zmatek a znepokojení. „Doktore Ostrome, tohoto muže jsem nikdy v životě neviděla. A byla bych velmi ráda, kdybyste ho z této místnosti vykázal.“

„Velmi se omlouvám za nedorozumění, Constance.“ Ostrom upřel tázavý pohled na Esterhazyho. Ten v odpověď gestem naznačil, že je čas skončit.

„Teď odejdeme, Constance,“ vložil se do toho Felder. „Doktor Poole nás požádal, zda by s vámi mohl být chvíli o samotě. Počkáme hned za dveřmi.“

„Ale –“ začala Constance a potom zmlkla. Vrhla na Esterhazyho krátký, překvapivě nepřátelský pohled.

„Prosím vás, doktore, vyřiďte to rychle,“ řekl Ostrom, když zřízenec odemkl a otevřel dveře. Proklouzl ven, Felder hned za ním. Dveře se znovu zavřely.

Esterhazy o krok ustoupil od Constance, svěsil paže podél těla a zaujal co možná nejméně zastrašující postoj. Ta dívka měla v sobě cosi, co v jeho hlavě spustilo poplach. Bude muset být opatrný – nanejvýš opatrný.

„Máte pravdu, slečno Greeneová,“ řekl tiše. „Nikdy v životě jste mě neviděla. Nikdy jsem vás neléčil. To všechno byl úskok.“

Constance na něj zpoza stolu mlčky upírala oči, podezření z ní sálalo v téměř hmatatelných vlnách.

„Jmenuji se Judson Esterhazy. Jsem Aloysiův švagr.“

„Nevěřím vám,“ vyhrkla Constance. „Nikdy vaše jméno nevyslovil.“ Mluvila tiše a naprosto bezvýrazně.

„To je celý on, viďte? Poslouchejte, Constance. Helen Esterhazyová byla moje sestra. Její smrt v čelistech toho lva byla nejspíš nejhorší událost, která ho potkala – možná kromě smrti jeho rodičů při požáru v New Orleansu. Určitě ho znáte dost na to, abyste věděla, že patří k těm, kdo o své minulosti nehovoří – obzvláště tak bolestivé jako v tomto případě. Ale požádal mě, abych vám pomohl – protože jsem jediný, komu může skutečně věřit.“

Constance mlčela, dál na něj upřeně hleděla zpoza stolu.

„Jestli o mně máte nějaké pochybnosti, ukážu vám svůj pas.“ Vyndal doklad a otevřel ho, aby na něj viděla. „Esterhazy není obvyklé jméno. Znal jsem pratetu Cornelii, travičku, která žila právě v tomhle pokoji. Byl jsem na rodinné plantáži Penumbra. S Aloysiem jsme si vyjeli na lov do Skotska. Jaký další důkaz ještě potřebujete?“

„Proč jste tady?“

„Aloysius mě sem poslal, abych vám pomohl dostat se odtud.“

„To nedává smysl. Zařídil, abych tady mohla být, a ví, že jsem naprosto spokojená.“

„Nechápete to. On mě sem neposlal, abych já pomohl vám, ale proto, že on potřebuje vaši pomoc.“

„Moji pomoc?“ podivila se Constance.

Esterhazy přikývl. „Víte, učinil děsivý objev. Vypadá to, že jeho manželka – moje sestra – nezemřela náhodou.“

Constance se zamračila.

Esterhazy věděl, že největší naději bude mít, jen pokud bude co nejblíže pravdy. „V den lovu byla Helenina puška nabita slepými náboji. A teď se Pendergast rozhodl zjistit, kdo je za to zodpovědný. Jenomže události se vymkly jeho kontrole. Nemůže to udělat sám. Potřebuje pomoc lidí, kterým nejvíc důvěřuje. To znamená, že potřebuje mě – a vás.“

„A co poručík D’Agosta?“

„Poručík mu pomáhal. A dostal zásah do srdce. Není mrtvý – ale těžce zraněný.“

Constance sebou viditelně trhla.

„Je to tak. Říkal jsem vám, že se události vymkly kontrole. Na Pendergasta je toho moc, je v obrovském nebezpečí. Takže jsem podnikl kroky k tomu, abych se s vámi spojil. Předstíral jsem, že vím o vás a… vašem případu. Samozřejmě to byla lest.“

Constance ho stále upřeně sledovala. Nepřátelství do značné míry ustoupilo, ale zbyla nejistota.

„Přijdu na způsob, jak vás odsud dostat. Do té doby, prosím, i nadále popírejte, že mě znáte. Nebo můžete předstírat, že se vám vracejí vzpomínky – co by vám bylo příjemnější. Ale hrajte dál. Žádám vás, jen abyste mi pomohla dostat vás odsud. Čas nám už skoro dochází. Pendergast potřebuje vaši bystrou mysl, vaše instinkty, vaše dovednosti. A jde o každou hodinu. Nedovedete si představit – a teď nemám čas vám to vysvětlit – síly, které se teď šikují proti němu.“

Constance na něj stále upřeně hleděla, její obličej vyjadřoval směsici podezíravosti, obav a nerozhodnosti. Teď by bylo dobré odejít, nechat ji, ať si všechno promyslí. Esterhazy se otočil a zlehka zaklepal na dveře. „Doktore Ostrome? Doktore Feldere? Už můžeme jít.“

49

Pláž Myrtle, Jižní Karolína

Osmnáctá jamka na golfovém hřišti Palmetto Spray byla považována za jednu z neblaze proslulých na Východním pobřeží: par-5, první úder ze vzdálenosti šedesát metrů s děsivým úsekem, na kterém hráči nemohou zamířit přímo na jamku, a půl tuctem širokých, písečných bunkrů těsně seřazených na travnatém fairwayi.

Meier Weiss jel na svém invalidním vozíku vzhůru na odpaliště, strhl deku ze zdeformovaných nohou, popadl berle zavěšené na golfové tašce a postavil se, klouby na nohou měl zpevněné ortézami. „Nebude vadit, když vám poradím?“

Aloysius Pendergast položil půjčenou golfovou tašku na zem. „Kdybyste byl tak laskav.“

„Je to dlouhá jamka, ale vítr máme v zádech. Obvykle zkouším mírnou faleš. S trochou štěstí se tak dostanete na fairway a na green nadvakrát.“

„Bohužel jsem dost skeptický, když dojde na pojem ‚štěstí‘.“

Stařec si podrbal opálené čelo a přidušeně se zasmál. „Vždycky než se pustím do nějakého obchodu, rád si zahraju jedno kolo. Tak se o svém partnerovi dozvím všechno, co potřebuju. No, a neušlo mi, jak jste se na několika posledních jamkách vylepšil. Jen nezapomeňte dotáhnout švih, jak jsem vám ukázal.“

Popadl driver a těžkým krokem šel k odpališti. S pomocí berlí si golfovou hůl přitáhl a potom ji v dokonalém oblouku zhoupl. Míček s křupnutím vyletěl do vzduchu, v ladném zakřivení odlétl napravo a dál mimo dohled za řadu virginských bělasů.

Pendergast to sledoval, potom se obrátil na Weisse. „V tomhle úderu nehrálo roli štěstí.“

Weiss poplácal berle a ortézy. „Mám spoustu let, abych to s těmihle věcičkami zdokonalil.“

Pendergast přistoupil k odpališti, zaujal postoj a odpálil. Hůl uhodila do míčku úderovou plochou a místo původně zamýšlené mírné falše byl míček podseknutý.

Starší muž zavrtěl hlavou, aby vyjádřil soucit, ale stěží dokázal skrýt radost. „Možná byste ho měl jít hledat.“

Pendergast chvíli přemýšlel a potom se zeptal: „Asi byste mi nedovolil druhý míč?“ Odpověď znal předem, ale byl zvědavý na Weissovu reakci.

„Pane Pendergaste, vy mě překvapujete. Vůbec bych vás na druhý míč netipoval.“

V Pendergastově obličeji se objevil náznak úsměvu, když se Weiss znovu usadil do kolečkového křesla a sundával si z nohou ortézy. Svalnatými pažemi poháněl křeslo na štěrkem vysypané cestě, téměř z něj vypadl, jak rychle se rozjel. To byl jeden z rysů osobnosti rozhodného hledače nacistů, který zavrhl luxus golfového vozíku a po hřišti se raději pohyboval vlastní silou. Měl už za sebou osmnáct jamek, ale ani náznakem na sobě nedával najevo únavu.

Když sešli dolů po fairwayi a kolem zákrutu, uviděli své míčky: Weissův pěkně připravený k odpalu na green, Pendergastův v pískovém bunkru vedle vnějšího okraje.

Weiss znovu zavrtěl hlavou. „Máte právo prvního odpalu.“ Pendergast nejdříve v klidu prošel kolem bunkru, potom poklekl vedle míčku, odhadoval dráhu k praporkové tyči. Čekal na Weissovu radu.

„Být vámi, zvolil bych lob wedge,“ řekl Weiss po chvíli. „Je to vhodnější než pitching wedge.“

Pendergast se přehraboval mezi golfovými holemi a vyndal příslušnou wedge, nesměle se postavil, udělal několik cvičných švihů a potom – s mohutnou sprškou písku – odpálil míček. Míček poskočil sedmdesát centimetrů k bunkru.

Weiss mlaskl. „Nepřemýšlejte příliš. Než švihnete holí, zkuste si ten úder nanečisto. Zvažte úder z hlediska fyzikálních zákonů, než odpálíte.“ Pendergast se znovu připravil k odpalu. Tentokrát byl úder vyrovnanější, zdálo se, že bude dlouhý, ale měl velkou faleš a míček se sotva dokutálel na zadní část greenu.

„Mazel tov!“ vykřikl rozzářený Weiss.

„To byla, bohužel, šťastná shoda okolností,“ přiznal Pendergast. „Aha, ale vy jste tvrdil, že na štěstí nevěříte. Ne – držel jste se jen toho, co jsem vám řekl, a teď vidíte skvělý výsledek.“ Weiss si vybral železo č. 7 a odpálil míček do vzdálenosti tří metrů od praporkové tyče. Pendergastovi na vzdálenost šest metrů první dva údery směrem na jamku nevyšly, potom zahrál míček do jamky. Weiss zahrál poslední úder.

Pendergast zaznamenal výsledky na lístek a podal ho Weissovi. „Získal jste šedesát devět. Blahopřeji vám.“

„Je to moje domovské hřiště. A vím jistě, že pokud se budete držet mých tipů, o kterých jsem mluvil, rychle se zlepšíte. Máte postavu golfisty. A teď si promluvíme.“

Když bylo formalitám učiněno zadost, odebrali se do jeho domu hned za odpalištěm s patnáctou jamkou. Muži se usadili v patiu a Heidi, Weissova manželka, jim přinesla džbán mint julepu.

„Takže k věci,“ řekl Weiss ve výjimečném přátelském rozpoložení, nalil jim oběma a pozvedl sklenku. „Vy jste tedy ke mně přijel kvůli Wolfgangu Faustovi.“

Pendergast přikývl.

„Tak to jste kápl na toho pravého, pane Pendergaste. Celý život jsem zasvětil tomu, abych vypátral toho doktora z Dachau. Tohle jediné mě zastavilo.“ Ukázal na nohy pod dekou. Odložil pití, natáhl se pro tlusté desky na kraji stolu. „Moje celoživotní práce, pane Pendergaste,“ řekl a poklepal desky, „je uložená tady. A znám ji zpaměti.“ Zhluboka se napil. „Wolfgang Faust se narodil v německém Ravensbrücku v roce 1908 a studoval Mnichovskou univerzitu, kde potkal o tři roky staršího Josefa Mengeleho a stal se jeho chráněncem. Pracoval jako asistent v Ústavu biologie dědičnosti a rasové hygieny ve Frankfurtu. V roce 1940 získal lékařský titul a stal se členem Waffen-SS. Později, na základě Mengeleho doporučení, pro něj pracoval na klinice v Osvětimi. Víte, jakou ‚prací‘ se Mengele zabýval?“

„Umím si to představit.“

„Brutální, surové, nelidské chirurgické zákroky – často prováděné bez anesteze.“ Weissova uvolněná a veselá tvář se proměnila v drsnou a nesmiřitelnou. „Zbytečné amputace. Obludně bolestivé a znetvořující lékařské ‚experimenty‘ prováděné na malých dětech. Terapie šokem. Sterilizace. Operace mozku, které změnily vnímání času. Vpichování různých jedů a choroboplodných látek. Zmrazování lidí k smrti. Mengeleho fascinovalo všechno mimořádné nebo abnormální: heterochromie, zpomalení růstu, identická dvojčata, víceprstost. Ve velké oblibě měl Romy. Sto jich nainfikoval leprou, když se pokoušel vyvinout biologickou zbraň. A když své ďábelské pokusy dokončil, ty lidi zabil – často injekcí chloroformu do srdce, pak následovala pitva, aby zdokumentoval patologii – jak se to dělá s krysami.“

Znovu upil doušek. „Faust se v Osvětimi vyznamenal tak, že ho poslali do Dachau, aby si mohl otevřít vlastní zařízení. O jeho pokusech v Dachau se toho moc neví – Faust byl v porovnání s Mengelem při ničení záznamů a zabíjení svědků mnohem úspěšnější ale to, co víme, je stejně znepokojivé jako Mengeleho zvěrstva, ne-li horší.

O detailech nebudu mluvit; jsou v těchto deskách, jestli chcete opravdu poznat, jak hluboko může mravně zkažený člověk klesnout. Víte co, raději si popovídáme, co se stalo po válce. Po pádu Berlína Faust odešel s pomocí svých stoupenců nacistů do ilegality do Německa, skrýval se v podkroví – paradoxně se v tomto smyslu jeho příběh příliš nelišil od příběhu Anny Frankové. Ti stoupenci měli velmi dobré styky, nebo dost peněz – nebo možná obojí.“

„Jak to víte?“

„Dovedli vytvořit – nebo pořídit – velmi kvalitní falešné dokumenty. Oddací listy, průkazy totožnosti a podobně. Právě tihle lidé dali Faustovi falešný pas na jméno Wolfgang Lanser. Někdy koncem čtyřicátých let – kdy přesně, není známo – tajně odjel ze země a lodí doplul do Jižní Ameriky. Jeho první zastávka byla v Uruguayi. Zjistit všechno, co jsem právě řekl, mi trvalo deset let.“

Pendergast sklonil hlavu.

„Bydlel v mnoha malých zapadlých městech, peníze vydělával ošetřováním zemědělců, ale podle všeho zanedlouho už nebyl nikde vítaný; nejspíš si účtoval nekřesťanské peníze. A občas projevil sklony vyzkoušet různé, ehm, typy léčby, které často končily smrtí.“

„Zatvrzelý experimentátor,“ zamumlal Pendergast.

„V roce 1958 jsem ho vysledoval v Uruguayi. Nějakým způsobem se dozvěděl, že po něm jdu. Znovu si změnil identitu – tentokrát byl Willy Linden – nechal si udělat plastiku obličeje a odstěhoval se do Brazílie. Ale tam jeho stopa končí. Protože kolem roku 1960 úplně zmizel. Nepodařilo se mi zjistit vůbec nic – kde bydlí, co dělá. Vlastně až po pětadvaceti letech, v roce 1985, jsem narazil na jeho hrob – a i to byla shoda okolností nebo štěstí spíš než výsledek důkladného pátrání. Ostatky byly identifikovány podle chrupu a později podle DNA.“

„Kdy zemřel?“ zajímalo Pendergasta.

„Někdy koncem sedmdesátých let, v roce 1978 nebo 1979.“

„A vy vůbec nevíte, co dělal těch dvacet let?“

Weiss pokrčil rameny. „Snažil jsem se na to přijít. Bůh ví, že ano.“ Naráz dopil sklenku, trochu se mu chvěla ruka.

Několik minut muži mlčeli. Nakonec se Weiss podíval na zvláštního agenta.

„Povězte mi, pane Pendergaste: Proč vás zajímá Wolfgang Faust?“

„Mám důvod věřit, že je možná… nějakým způsobem spojen se smrtí v mojí rodině.“

„Ach, ano. Přirozeně. V tomto smyslu se ‚dotkl‘ tisíců rodin.“ Weiss se odmlčel. „Když jsem přišel k ostatkům, případ byl v podstatě uzavřen. Ostatní lovci nacistů neměli zájem zjišťovat nic o Faustově životě. Ten muž je mrtvý, proč se tím obtěžovat? Ale najít tělo nebo postavit někoho před soud prostě nestačí. Myslím, že o těch nestvůrách musíme vědět všechno, co se dá. Naší zodpovědností a povinností je pochopit. A existuje spousta nezodpovězených otázek o Faustovi. Proč byl pohřben v pustině v obyčejné rakvi z borového dřeva? Proč nikdo z okolí vůbec nevěděl, kdo vlastně byl? Nikdo, koho jsem se v okruhu dvaceti kilometrů od hrobu ptal, nikdy neviděl muže jménem Willy Linden, ani o něm neslyšel. Ale po mé nehodě… se nenašel nikdo, kdo by to po mně převzal. Meiere, řekli mi, ten muž je mrtvý. Našel jste jeho hrob. Co chcete víc? Snažím se nezatrpknout.“

Weiss najednou položil prázdnou sklenici a posunul desky k Pendergastovi. „Chcete vědět, co dělal ten muž posledních dvacet let svého života? Tak to zjistěte. Pokračujte v mojí práci.“ Popadl Pendergasta za zápěstí. Ten člověk byl upoután na invalidním vozíku, ale přes mírný výraz měl v sobě dravost a houževnatost lva.

Pendergast se pohnul, snažil se vymanit z Weissova ocelového sevření, ale on nepovolil. „Pokračujte v mé práci,“ zopakoval naléhavě. „Zjistěte, kde ten zloduch byl a co dělal. Potom budeme moci definitivně zavřít knihu o doktorovi Dachau.“ Upřeně hleděl Pendergastovi do obličeje. „Uděláte to?“

„Udělám, co budu moci,“ odpověděl Pendergast.

Po chvíli se Weiss zklidnil. Povolil stisk Pendergastova zápěstí. „Ale buďte opatrný. I dnes mají démoni jako doktor Faust své obdivovatele… takové, kteří budou střežit nacistická tajemství až za hrob.“ A významně poklepal opěrku kolečkového křesla.

Pendergast přikývl. „Budu opatrný.“

Prudký záchvat emocí pominul a Weiss měl znovu klidný a laskavý obličej. „Takže nám zbývá dát si ještě jeden drink – pokud jste tomu nakloněn.“

„Rozhodně ano. Vyřiďte své manželce, že umí namíchat vynikající julep.“

„Od člověka z Jihu je to vskutku velký kompliment.“ A starší muž zvedl džbán a dolil sklenky.

50

New York

Pracovna doktora Ostroma v Mount Mercy kdysi bývala – poměrně příhodně, pomyslel si Esterhazy – ordinace nemocničního „cvokaře“. Stále byly patrné stopy z doby, kdy budova byla soukromá nemocnice pro bohaté: velký rokokový krb z mramoru; římsy ozdobené řezbami; okna s olovnatými skly, dnes vybavená ocelovými mřížemi. Esterhazy skoro čekal, že vejde majordomus ve večerním a se sklenkami sherry na stříbrném podnosu.

„Tak, doktore Poole,“ spustil Felder, naklonil se dopředu a ruce položil na kolena. „Co jste si myslel o tom večerním sezení?“

Esterhazy se podíval na psychiatra, sledoval jeho dychtivý, inteligentní výraz. Ten muž byl natolik posedlý Constance a podivnými aspekty tohoto případu, až to zaslepilo jeho profesionální objektivitu a za normálních okolností uvážlivou povahu. Esterhazyho naproti tomu Constance a její zvrhlosti vůbec nezajímaly, chtěl ji jenom využít jako figurku ve své hře. A to mu dávalo velkou výhodu.

„Myslím, že s ní zacházíte nanejvýš taktně, doktore,“ řekl. „Nepojmenovat její klamné představy přímo, ale pouze v širších souvislostech, je zcela zřejmě užitečná strategie.“ Odmlčel se. „Musím zcela otevřeně připustit, že když jsem k vám poprvé přišel kvůli tomuhle případu, měl jsem pochybnosti. Znáte dlouhodobé prognózy schizofrenie stejně, nebo lépe než já. A mé předchozí léčení bylo, jak jsem vysvětlil, méně než uspokojivé. Ale musím uznat, že tam, kde jsem selhal já, jste vy teď úspěšný – do jisté míry jsem to nikdy nepovažoval za možné.“

Felder lehce zrůžověl a kývnutím poděkoval.

„Všiml jste si, že její selektivní amnézie se do jisté míry zmírnila?“

Felder si odkašlal. „Ano, toho jsem si všiml.“

Esterhazy se nepatrně pousmál. „A je zjevné, že toto zařízení sehrálo v takovém pokroku nemalou roli. Laskavá a intelektuálně podnětná atmosféra v Mount Mercy přinesla obrovskou změnu. Podle mého názoru to pomohlo zvrátit velmi zdrženlivou prognózu na poněkud optimističtější.“

Ostrom, který seděl hned vedle v ušáku, sklonil hlavu. Byl rezervovanější než Felder a – přestože bylo jasné, že se o případ zajímá – nebyl jím posedlý. Esterhazy s ním musel zacházet maximálně opatrně. Ale lichocení je obecně velmi účinné.

Esterhazy se díval na schéma, které mu Ostrom podal, snažil se z něj vyčíst cokoli, co by mu pomohlo. „Jak vidím, Constance reaguje na dvě činnosti s mimořádným zájmem: chodí do knihovny a volný čas tráví venku v areálu nemocnice.“

Ostrom přikývl. „Skoro jako by pro ni byly přitažlivé vycházky v duchu devatenáctého století.“

„To je pozitivní signál, který bychom, podle mého názoru, měli podporovat.“ Esterhazy odložil desky. „Přemýšlel jste o tom, že byste pro ni připravil malý výlet mimo Mount Mercy, jako třeba procházku botanickými zahradami?“

Ostrom na něj letmo pohlédl. „Musím přiznat, že ne. K výletům mimo areál je obvykle nezbytný souhlas soudu.“

„Rozumím. Říkáte ‚obvykle‘. Ale mám za to, že pokud není Constance podle léčebných předpisů Mount Mercy nebezpečná sobě ani ostatním a pokud je výlet z lékařského hlediska považován za nutný, soudní výnos nebude zapotřebí.“

„Tohle děláme jen výjimečně,“ řekl Ostrom. „Odpovědnost je příliš velká.“

„Ale myslete na pacientku. Na dobro pacientky.“

V tu chvíli, přesně jak Esterhazy doufal, mu Felder skočil do řeči. „Bezvýhradně souhlasím s doktorem Poolem. Constance nevykazuje sebemenší agresivitu ani sebevražedné sklony. Nepřemýšlí ani o útěku: právě naopak. Nejenže to posílí její zájem o venkovní aktivity, ale určitě byste souhlasil s tím, že takový výraz naší důvěry jí jenom prospěje.“ Ostrom o tom uvažoval.

„Myslím, že doktor Felder má nepochybně pravdu,“ řekl Esterhazy. „A když se nad tím zamyslím, možná by bylo ještě lepší vzít ji do zoologické zahrady v Central Parku.“

„I kdyby soudní výnos nebyl nutný,“ řekl Ostrom, „vzhledem k tomu, že byla odsouzena za spáchání trestného činu, stejně bych musel mít v ruce souhlas soudního úředníka.“

„To by nemělo představovat vážnou překážku,“ odpověděl Felder. „Můžu zvolit úřední cestu, využiji svoji pozici v úřadu duševního zdraví.“

„Výborně.“ Esterhazy se zeširoka usmál. „A za jak dlouho myslíte, že ten papír získáte?“

„Za den, možná za dva.“

Ostrom neodpověděl hned. „Chtěl bych, abyste jí oba dělali doprovod. Vycházka by měla být omezena pouze na jediné dopoledne.“

„Velmi uvážlivé,“ odpověděl Esterhazy. „Doktore Feldere, zavoláte mi na mobil, až to všechno vyřídíte?“

„S velkou radostí.“

„Děkuji vám. Pánové, když dovolíte, musím odejít – čas je neúprosný.“ Esterhazy jim oběma s úsměvem potřásl rukou a odešel.

51

Muž, který si říkal Klaus Falkoner, odpočíval na palubě jachty Vergeltung. Bylo další příjemné a teplé odpoledne a přístavní zátoka Street Boat byla tichá a ospalá pod sluncem pozdního podzimu. Na malém stolku vedle sebe měl krabičku gauloisek, neotevřenou láhev vzácného koňaku Roi de France Fine Champagne a jedinou napoleonku.

Falkoner vyndal cigaretu z krabičky, zapálil ji zlatým zapalovačem značky Dunhill, zhluboka potáhl, potom se zadíval na láhev. Z hrdla velmi opatrně odstranil starý originální vosk z devatenáctého století, udělal z něj kuličku a vhodil ji do cínového popelníku. Koňak měl v odpoledním slunci barvu tekutého mahagonu, na takový alkohol pozoruhodně temnou a sytou. Ve vinném sklepě na Vergeltungu byl další tucet podobných lahví – jen malá část kořisti vydrancované Falkonerovými předky za okupace Francie.

Vydechl a spokojeně se rozhlédl. Další mizivá část kořisti – zlato, šperky, bankovní účty, díla výtvarného umění a starožitnosti zabavené před více než šedesáti lety – zaplatila Vergeltung. A byla to velmi výjimečná jachta: celková délka čtyřicet metrů, sedmimetrové vratidlo a šest luxusních soukromých kajut. Dva motory Caterpillar s osmnácti sty koňských sil a 54 000 galonů nafty dokázaly zdolat jakýkoli oceán kromě Pacifiku. Tento druh nezávislosti, schopnost operovat nad rámec zákona a pod dosahem radaru byly velmi důležité pro práci Falkonera a jeho organizace.

Znovu potáhl z cigarety a uhasil ji v popelníku, přestože ji dokouřil jen do poloviny. Chtěl okusit ten koňak. Velmi pozorně si nalil míru do napoleonky, které – s ohledem na stáří a jemnost alkoholu – dal přednost před méně kultivovanou baňatou sklenkou. Jemně jí zakroužil, přičichl a potom – nádherně zdlouhavě – zvedl sklenku ke rtům a upil malý doušek. Koňak se mu rozlil po patře se zázračnou plností, z tak staré lahve byl překvapivě robustní: legendární ročník 1811. Zavřel oci a dal si větsi doušek.

Na podlaze z týkového dřeva zaslechl tiché kroky, poté uctivé odkašlání. Falkoner se ohlédl. Byl to Ruger, člen posádky, stál ve stínu navigačního můstku. V ruce držel telefon.

„Hovor pro vás, pane,“ řekl německy.

Falkoner položil sklenku na malý stolek. „Pokud nevolá Herr Fischer, nepřeji si být rušen.“ Herr Fischer. Tenhle muž opravdu naháněl hrůzu.

„Je to ten džentlmen ze Savannah, pane.“ Ruger držel telefon v diskrétní vzdálenosti.

„Verlucht,“ zaklel Falkoner pro sebe, když si vzal nabízený telefon. „Ano?“ Podráždění přerušeného rituálu dodalo jeho hlasu drsný tón. S tímhle otravným chlápkem jsou jen potíže.

„Chtěl jste, abych to s Pendergastem vzal zkrátka,“ ozval se hlas v telefonu. „Přesně to hodlám udělat.“

„Nechci slyšet, co hodláte udělat, ale co jste udělal.“

„Nabídl jste mi pomoc. Vergeltung.“

„A?“

„Mám v plánu přivést na palubu hosta.“

„Hosta?“

„Nedobrovolného hosta. Někoho, kdo je Pendergastovi blízký.“

„Mám to považovat za návnadu?“

„Ano. Vlákám tak Pendergasta na palubu. Tam to můžeme vyřídit jednou provždy.“

„To mi připadá riskantní.“

„Všechno jsem propracoval do posledního detailu.“

Falkoner vydechl. „Těším se, že to s vámi proberu později. Ne po telefonu.“

„Dobře. Ale zatím mi sežeňte omezovací prostředky – plastová pouta, roubíky, lano, lepicí pásku, všechno, co je třeba.“

„Tyhle věci máme v konspiračním bytě. Budu je muset odtud přinést. Přijeďte dneska večer a probereme detaily.“

Falkoner zavěsil, podal telefon členovi posádky a sledoval, jak mizí z dohledu. Potom znovu zvedl napoleonku a do tváře se mu pomalu vrátil spokojený výraz.

52

Ned Betterton jel po FDR Drive v chevroletu Aero a cítil se víc než sklíčený. Přibližně do hodiny měl vrátit vůz na letiště a ještě v noci se letadlem vrací do Mississippi.

Jeho malé reportážní dobrodružství skončilo.

Stěží tomu mohl uvěřit – před pár dny byl na koni. Zjistil spoustu informací o tom „cizinci“. Trochu lidmi manipuloval s vymyšleným scénářem, zavolal na Dixie Airlines, vydával se za policistu, a tak získal adresu Klause Falkonera, který letěl do Mississippi před téměř dvěma týdny: East End Avenue 702.

Bylo to snadné. Jenže potom narazil. Za prvé žádná East End Avenue 702 neexistovala. Ulice představovala jen deset bloků usazených na břehu East River a tak vysoká čísla domů tam nebyla.

Potom šel po stopě zvláštního agenta Pendergasta k činžovnímu domu Dakota. Ale byla to zatracená pevnost a dostat se dovnitř se ukázalo zhola nemožné. V budce u vchodu pořád seděl hlídač a další hlídači a obsluha výtahů byli uvnitř. Slušně, ale rázně odmítli každý jeho pokus o úskok, aby se dostal do budovy nebo získal informace.

Nakonec zkusil také vypátrat něco o ženě s hodností kapitána z Newyorského policejního sboru. Ale takových žen tam bylo víc. Bez ohledu na to, koho se ptal, nepodařilo se mu zjistit, kdo byla ta Pendergastova partnerka. Dozvěděl se jen, že to muselo být mimo službu.

Základní problém představoval New York samotný. Lidé byli na informace skoupí a paranoidní ve vztahu ke svému tak zvanému soukromí. Byl hodně vzdálen od Jihu. Nevěděl, jak to tady chodí, víceméně ani neznal způsob, jak navázat kontakt s lidmi a jak klást otázky. Dokonce i jeho přízvuk byl problém, který lidi odrazoval.

Potom znovu obrátil pozornost na Falkonera a skoro prorazil. Pro případ, že Falkoner náhodou použil falešné číslo domu na skutečné ulici – koneckonců East End Avenue byla hodně podivná volba pro falešnou adresu –, Betterton prošel avenue od začátku do konce, klepal na dveře, zastavoval lidi, ptal se, jestli někdo zná vysokého blonďatého muže, který bydlí v blízkém okolí, má ošklivé mateřské znaménko na obličeji a hovoří s německým přízvukem. Většina lidí – což je pro Newyorčany typické – s ním buď odmítla mluvit, nebo ho poslala do háje. Ale potkal i pár starších, přívětivějších usedlíků. A od nich se Betterton dozvěděl, že čtvrť známá jako Yorkville kdysi bývala německou enklávou. Tihle postarší lidé nostalgicky hovořili o restauracích jako Die Lorelei a Café Mozart, o úžasných moučnících servírovaných v Kleine Konditorei, o oslnivých sálech, kde se každý večer tančila polka. Teď už je to všechno pryč, nahradila je anonymní lahůdkářství, supermarkety a butiky.

A, ano, několik lidí bylo přesvědčeno, že takového muže vidělo. Jeden starší chlapík prohlásil, že si takového muže všiml, vcházel a vycházel z domu se zavřenými okenicemi na East End Avenue mezi Jednadevadesátou a Dvaadevadesátou ulicí na severním konci parku Carla Schurze.

Betterton sledoval budovu. Rychle se naučil, že je téměř nemožné okounět venku, aniž by na sebe upoutal pozornost nebo vzbudil podezření. To ho přinutilo půjčit si auto a sledování provádět ze silnice. Tři vyčerpávající dny strávil pozorováním domu. Hodinu za hodinou – nikdo nevešel dovnitř ani nevyšel ven. Došly mu peníze a dovolená mu pomalu končila. A co hůř, Kranston mu denně telefonoval, divil se, kde sakra je, dokonce naznačoval, že ho může nahradit někdo jiný.

A tak čas, který si vyhradil pro New York, uplynul. Letěl domů na nerefundovatelnou letenku; kdyby ji chtěl vyměnit, stála by ho čtyři sta dolarů – tolik peněz neměl.

A teď, v pět hodin odpoledne, jel Betterton po FDR Drive na letiště, aby chytil spoj domů. Když uviděl návěst sjezdu na East End Avenue, nějaká perverzní a nezkrotná naděje ho přiměla odbočit. Ještě jeden pohled – jen jeden – a vydá se na cestu.

Nebylo kde zaparkovat a on musel blok několikrát objet. Bylo to šílené: zmešká let. Ale když projel kolem rohu počtvrté, všiml si, že před tím domem zastavilo taxi. To ho zaujalo, popojel a zaparkoval vedle jiného vozu před taxíkem s motorem spuštěným na volnoběh, vyndal mapu a předstíral, že v ní čte, ale přes zpětné zrcátko pozoroval vchod do domu se zavřenými okenicemi.

Uplynulo pět minut a potom se otevřely vstupní dveře. Z nich vyšla nějaká postava s vaky v každé ruce – a Betterton zalapal po dechu. Muž – vysoký, hubený, blonďatý. I na takovou vzdálenost viděl pod jeho pravým okem mateřské znaménko.

„No teda!“ zamumlal.

Muž naházel vaky do taxíku, nastoupil a zavřel dveře. Po chvíli auto vyrazilo od obrubníku a minulo Bettertonův chevrolet. Zhluboka se nadechl, otřel si dlaně o košili a odložil mapu. A potom vyjel za taxíkem, který zrovna odbočoval na Jednadevadesátou ulici a ujížděl směrem na západ.

53

Doktor John Felder se cítil jako páté kolo u vozu, když Poole nabídl Constance rámě a vedl ji zoologickou zahradou v Central Parku. Podívali se na lvouny, lední medvědy a teď Constance chtěla vidět japonské sněžné opice. Byla mnohem otevřenější než obvykle; takovou ji ještě neznal. Ne zrovna nadšená, ale nedokázal si představit, že by člověk s tak flegmatickou povahou vůbec někdy mohl projevit nadšení. Rozhodně však do jisté míry upustila od ostražitosti. Felder nevěděl jistě, co si má myslet o tom, že Constance, která byla zprvu v přítomnosti doktora Poolea velmi obezřetná, byla teď vůči němu vstřícnější.

Možná až příliš vstřícná, pomyslel si Felder hořce, když kráčel z druhé strany vedle ní.

Blížili se k venkovní ohradě makaků, slyšeli jekot a vřeštění zvířat, která si spolu hlučně hrála, poskakovala ve výběhu ohraničeném kamennou hradbou a vodou.

Letmo pohlédl na Constance. Vítr jí rozcuchal vlasy a tváře, obvykle bledé, jí zrůžověly. Sledovala opice, rozesmálo ji jedno mládě, které vřískalo radostí, odrazilo se od kamene a spadlo do vody, jako to dělají děti, potom pelášilo zpátky nahoru a všechno zopakovalo.

„Je zajímavé, že jim není zima,“ utrousila Constance.

„Odtud jejich jméno opice sněžné,“ odpověděl Poole se smíchem. „Žijí v oblastech, kde hodně sněží.“

Felder je chvíli pozoroval a potají zkontroloval čas na hodinkách. Zbývala jim ještě půlhodina, ale už teď se nemohl dočkat, až se Constance vrátí do Mount Mercy. V tomhle prostředí neměl valnou kontrolu nad situací a nabyl dojmu, že doktor Poole svým smíchem, duchaplnostmi a tím, že jí nabídl rámě, byl na samé hranici náležitého odstupu mezi pacientkou a lékařem – pokud ji už nepřekročil.

Constance Pooleovi něco zašeptala a on se ohlédl na Feldera. „Musíme jít na toaletu. Mám pocit, že je to támhle v budově tropů.“

„Dobře.“

Vydali se po cestě k pavilonu deštného pralesa, kde zvířata a ptáci žili v přirozeném prostředí. Toalety byly na vzdáleném konci dlouhé chodby. Felder čekal u vstupu. Poole doprovodil Constance ke dveřím toalet, otevřel je a potom ustoupil.

Uplynulo několik minut. Felder se podíval na hodinky. Za pět minut tři čtvrtě na dvanáct. Výlet měli povolený do dvanácti hodin. Nahlédl do chodby, uviděl Poolea, jak čeká u dveří se zkříženými pažemi a vážným výrazem v obličeji.

Uplynulo dalších pár minut a Felder znejistěl. Vyrazil do chodby. „Prověříme to?“ zamumlal.

„To bychom nejspíš měli.“ Poole se naklonil ke dveřím. „Constance?“ zeptal se. „Jste v pořádku?“

Žádná odpověď.

„Constance!“ Zaklepal na dveře.

Stále bez odpovědi. Poole se znepokojeně podíval na Feldera. „Raději půjdu dovnitř.“

Felder potlačil náhlou paniku, přikývl, Poole vešel na dámskou toaletu a hlasitě se všem ohlásil. Dveře se zavřely a Felder zevnitř slyšel, jak ji volá jménem a otevírá a zavírá kabinky.

Po chvíli vyšel – popelavý v obličeji. „Je pryč!“ hlesl. „A zadní okénko je otevřené!“

„Panebože,“ hlesl Felder.

„Nemůže být daleko,“ vyhrkl Poole. „Musíme ji najít. Půjdeme ven – vy půjdete nalevo, já napravo, obejdeme budovu… a prokrista, mějte oči otevřené!“

Felder sprintoval k východu, rozrazil dveře a běžel vlevo. Když obíhal budovu, rozhlížel se, hledal Constance. Nic.

Dorazil k zadní části budovy k toaletám. Okno zůstalo otevřené – ale bylo zamřížované.

Zamřížované?

Stále se rozhlížel, čekal, že Poole přijde z druhé strany. Ale nepřišel. Felder zaklel a znovu oběhl budovu. Ke vstupu dorazil za šedesát vteřin.

Poole tam nebyl.

Felder se přinutil zklidnit a uvažovat logicky. Jak by se mohla dostat ven zamřížovaným oknem? A kde je sakra Poole? Pronásleduje ji? Vzpomněl si, že zoologická zahrada je obehnána zdí a v ní jsou jen dva východy: jeden na křižovatku Čtyřiašedesáté a Páté, druhý na jižním konci zahrady. Utíkal k jižnímu východu, proběhl turniketem a rozhlížel se po parku – přes holé větve stromů a dlouhé promenády. Procházelo se tam jen pár lidí; na to, kolik bylo hodin, mu park připadal nezvykle opuštěný.

Nápadnou postavu Constance nikde nezahlédl. Ani doktora Poolea.

Zcela zřejmě byla v zoo. Nebo možná odešla tím druhým východem. Felder najednou pochopil, jak hrozivá je celá situace: Constance je vražedkyně, kterou soud shledal duševně vyšinutou. On sám tenhle výlet zorganizoval; využil svého postavení. Jestli uprchla v době, kdy ji měl na starosti, jeho kariéra skončí.

Měl by zavolat policii? Ještě ne. Hlava se mu točila při představě titulků v Timesech…

Ovládej se! Poole dozajista Constance našel. Určitě ji má. Felder mohl udělat jediné – sehnat Poolea.

Přiběhl ke vstupu ze Čtyřiašedesáté ulice a vešel do zoo, vrátil se k tropickému pavilonu. Velmi pečlivě prozkoumával celý prostor, hledal Poolea a Constance. Poole už ji dostal, říkal si pro sebe. Dostihl ji a teď jí brání v pohybu, je někde blízko. Možná potřebuje pomoc.

Felder šátral po mobilním telefonu a navolil Pooleovo číslo, ale hovor byl přepojen do hlasové schránky.

Vrátil se k dámským toaletám a vtrhl dovnitř. Okno bylo stále otevřené, ale viditelně zamřížované. Felder zaváhal, upřeně na ně hleděl a náhle pochopil, co to vlastně všechno znamená.

Mohl by přísahat, že slyšel, jak Poole otevírá a zavírá kabinky a volá ji jménem. Ale proč by to dělal, když to okno bylo zamřížované a uprchnout odtud prostě nelze? Rozhlédl se po malé, prázdné toaletě, ale skutečně tam nebylo jediné místo, kam by se mohl někdo schovat.

A potom – s náhlou a děsivou jistotou – pochopil, že zbývá jediné vysvětlení. Poole musel mít v tom útěku prsty.

54

Corrie Swansonová přes sluchátka zaregistrovala tiché zvonění mobilu, když ležela na své posteli ve studentské koleji a pouštěla si rockovou skupinu Nine Inch Nails.

Posadila se, vytrhla sluchátka z uší, prohrabala půlmetrovou vrstvu oblečení na zemi a vytáhla telefon.

Neznámé číslo. „Jo?“

„Haló?“ ozvalo se. „Mluvím s Corinne Swansonovou?“

„Corinne?“ Muž měl silný jižanský přízvuk, ne tak kultivovaný jako Pendergast, ale ani příliš odlišný. Okamžitě zpozorněla. „Jo, tady Corinne.“

„Corinne, jmenuju se Ned Betterton.“

Čekala.

„Jsem reportér.“

„Pro koho pracujete?“

Zaváhání. „Pro Ezerville Bee.“

To Corrie rozesmálo. „Dobře, kdo opravdu volá a co je to za vtip? Jste Pendergastův přítel?“

Na druhém konci bylo ticho. „Není to vtip a čirou náhodou právě kvůli Pendergastovi volám.“

Corrie čekala.

„Omlouvám se, že vás takhle kontaktuju, ale jak jsem vyrozuměl, máte webovou stránku o zvláštním agentu Pendergastovi.“

„To je pravda,“ odpověděla obezřele.

„Odtamtud znám vaše jméno,“ řekl ten muž. „Teprve dnes jsem si uvědomil, že jste ve městě. Píšu článek o dvojnásobné vraždě, která byla spáchána v Mississippi. Rád bych s vámi mluvil.“

„Tak mluvte.“

„Ne po telefonu. Osobně.“

Corrie váhala. Instinkty jí radily, aby ho odbyla, ale byla zvědava, jakou to má souvislost s Pendergastem. „Kde?“

„Upřímně řečeno, moc se v New Yorku nevyznám. Co třeba lahůdkářství Carnegie Deli?“

„Pastrami nemám ráda.“

„Slyšel jsem, že tam mají výborný cheesecake. Za hodinu? Budu mít na sobě červenou šálu.“

„Klidně.“

V lahůdkářství bylo asi deset lidí s červenou šálou, kteří balili lahůdky, a když Corrie Bettertona našla, měla hodně špatnou náladu. Jakmile se přiblížila k jeho stolu, odsunul jí židli.

„Umím se posadit sama, děkuju, nejsem žádná křehotinka,“ prohodila, sama si židli přisunula a usadila se.

Táhlo mu na třicet, byl malý, ale vypadal drsně, divoce, na docela hezkém obličeji měl staré jizvy po akné. Oblečený byl do trochu křiklavého sportovního saka, měl kratinký sestřih hnědých vlasů a nos si nejspíš kdysi zlomil. Zvláštní.

Objednal si cheesecake s čokoládovým lanýžem a Corrie si dala sendvič se slaninou, zeleným salátem a rajčetem. Když servírka odešla, Corrie zkřížila ruce a upřeně Bettertona pozorovala. „Tak jo, o co jde?“

„Před téměř dvěma týdny byli dva lidé, Carlton a June Brodieovi, brutálně zavražděni v Malfourche v Mississippi. Přesněji řečeno byli mučeni a potom zabiti.“

Na chvíli ho přehlušil řinkot nádobí a číšník, který vykřikoval další objednávku.

„Pokračujte,“ vybídla ho Corrie.

„Zločin zůstal nevyřešený. Ale narazil jsem na nějaké informace, po kterých jdu. Nic konkrétního, chápete, jen to na něco ukazuje.“

„Jak do toho zapadá Pendergast?“

„K tomu se za chvilku dostanu. Tady je ten článek. Asi před deseti lety Brodieovi zmizeli. Žena fingovala sebevraždu, potom zmizel její manžel. Před několika měsíci se objevili, jako by se nic nestalo, vrátili se do Malfourche a žili dál. Ona připisovala svoji fingovanou sebevraždu manželským a pracovním problémům a oba všem tvrdili, že vedli penzion v Mexiku. Jenomže to oni nikdy nedělali. Byla to lež.“ Corrie se předklonila. To bylo daleko zajímavější, než čekala. „Nedlouho předtím, než se znovu objevili, přijel Pendergast do Malfourche s nějakou ženou – kapitánem Newyorského policejního sboru.“

Corrie přikývla. „To bude Haywardová.“

„Nikdo mi nedokáže říct, proč tam byli ani co tam dělali. Vypadá to, že ho zajímalo místo hluboko v přilehlé bažině – to místo se jmenuje Španělský ostrov.“ Dál vyprávěl Corrie o všem, co se dozvěděl, i o podezření, že to souvisí s nějakou velkou drogovou operací – výroba a distribuce.

Corrie přikývla. Takže na tomhle Pendergast pracoval celou tu dobu tak tajnůstkářský.

„Téměř před dvěma týdny se v Malfourche objevil nějaký muž. Mluvil s německým přízvukem. Brodieovi byli brutálně zavražděni. Šel jsem po stopě toho chlapa až sem do New Yorku. Používal smyšlenou adresu, ale podařilo se mi objevit souvislost mezi ním a malým domem z hnědého pískovce číslo 428 na East End Avenue. Trochu jsem se tomu věnoval. Budova je uprostřed staré německé čtvrti v Yorkville a od roku 1940 ji vlastní jedna a tatáž realitní společnost. Skutečná holdingová společnost. A vypadá to, že ten chlap má jachtu zakotvenou v Boat Basin – pořádně velkou. Sledoval jsem ho od domu až k té jachtě.“ Corrie znovu přikývla. Uvažovala, kdy bude od ní na oplátku chtít nějaké informace. „Takže?“

„Takže mám za to, že ten Pendergast, kterého, jak se zdá, znáte, je v celé téhle záležitosti nejdůležitější osoba.“

„Bezpochyby. Tohle je velký případ, na kterém pracuje.“

Trapná pauza. „Mně to tak nepřipadá.“

„Jak to myslíte?“

„Agent FBI, který pracuje na případu, nevyhodí do povětří bar a nepotopí několik člunů. A to nemluvím o vypálení farmaceutické laboratoře v bažině. Ne – to je nad rámec jeho úředních povinností.“

„To je možné. Často vyšetřuje na… volné noze.“

„Tohle nebylo vyšetřování, ale… odveta. Zúčtování. Jsem přesvědčen, že Pendergast je organizátorem celé operace.“

Upřeně na něj hleděla. „Organizátorem čeho?“

„Vraždy Brodieových. Pašování drog – o to jde. Ve hře je něco hodně velkého a ilegálního – to je úplně jasné.“

„Tak počkat! Vy mi chcete říct, že Pendergast je drogový král, možná dokonce i vrah?“

„Řekněme, že mám silné podezření o jeho zapojení. Připadá mi, že všechno, co se stalo, souvisí s drogami a agent FBI je v tom až po krk –“

Corrie nečekaně vstala, židle s rachotem upadla na podlahu. „Jste cvok, nebo co?“ vykřikla.

„Posaďte se, prosím –“

„Neposadím se! Pendergast že prodává drogy?“ Její znechucený a nevěřícný tón upoutal pozornost spousty lidí v přeplněné restauraci. Bylo jí to jedno.

Bettertona takový výbuch emocí zděsil. „Nekřičte –“

„Pendergast je jeden z nejčestnějších mužů, jaké vůbec můžete potkat. Vy mu nesaháte ani po kotníky!“

Viděla, jak Betterton zrudl ponížením. To už upoutala pozornost celé restaurace. Přispěchalo několik číšníků a servírek. Skoro ji to potěšilo. Její dlouhodobý pocit marnosti z Pendergastova zmizení, zloba z toho, že musela věřit, že je mrtvý, to vše jako by splynulo a našlo v Bettertonovi terč. „Vy si říkáte reportér?“ vykřikla. „Vy, takovej otrava, byste vůbec neměl psát! Pendergast mi zachránil život! Díky jemu jsem vystudovala univerzitu, jen pro vaši informaci – a ne aby vás napadlo, že mezi námi něco je, protože je to nejcharakternější člověk na světě, vy hňupe!“

„Promiňte, slečno!“ Číšník v panice mával rukama, jako by ji chtěl nějakým kouzlem odehnat.

„Nechte si tu ‚slečnu‘, odcházím.“ Otočila se a hleděla na vyděšené hosty. „Copak? Pohoršuje vás obhroublý slovník? Tak táhněte někam jinam!“

Vyšla z restaurace na Sedmou avenue. A tam, v obklopení davů obědvajících lidí, znovu popadla dech a našla duševní rovnováhu.

Bylo to vážné. Vypadalo to, že Pendergast má nějaký problém – možná velmi vážný. Ale doposud vždycky potíže zvládl, to věděla. Dala mu slib, že se do toho nebude plést – a ten hodlala dodržet.

55

Constance seděla vzadu v soukromém autě, které uhánělo po Madison Avenue. Trochu ji překvapilo, že doktor Poole hovoří s řidičem německy, ale Poole jí nijak nevysvětlil, jak se s Pendergastem domluvili na setkání. Cítila téměř nesnesitelnou nedočkavost, až uvidí Pendergasta a bude opět v sídle na Riverside Drive.

Judson Esterhazy, známý jako doktor Poole, seděl vedle ní. Jeho vysoká aristokratická postava a jemně řezané rysy se v poledním slunci zřetelně uvolnily. Útěk proběhl bez nesnází, přesně podle plánu. Samozřejmě měla špatný pocit kvůli doktoru Felderovi a uvědomila si, že tohle bude skvrna na jeho kariéře, ale Pendergastovo bezpečí všechno ostatní zastínilo.

Pohlédla na Esterhazyho. Navzdory rodinným vazbám měl v sobě něco, co se jí na něm nelíbilo. Byla to jeho řeč těla, arogantní triumfální výraz v obličeji. Kdyby měla říci pravdu, od začátku se jí nezamlouval – jeho chování a způsob vyjadřování v ní instinktivně vzbudily podezření.

Nevadí. Složila ruce do klína, odhodlaná pomoci Pendergastovi, jakkoli bude moci.

Auto zpomalilo. Při pohledu přes tónovaná okénka si všimla, že odbočují na východ na Dvaadevadesátou ulici.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Jen se tu na chvilku zastavíme, než budou dokončeny přípravy vašeho, ehm, definitivního místa určení.“

Constance se ten slovní obrat vůbec nelíbil. „Mé definitivní místo určení?“

„Ano.“ Esterhazyho arogantní úsměv se rozšířil. „Msta to ukončí.“

„Prosím?“

„Celkem se mi líbí, jak to zní,“ řekl Esterhazy. „Ano: msta to ukončí.“

Ztuhla. „A Pendergast?“

„O Pendergasta se nestarejte.“

Jeho úsečnost, to, jak skoro vyplivl Pendergastovo jméno, vnímala jako velmi znepokojivý signál. „O čem to mluvíte?“

Esterhazy se drsně zasmál. „Ještě to nechápete? Nejste zachráněná. Jste unesená.“

Otočil se k ní plynulým pohybem, a než stačila zareagovat, ucítila ruku přitisknutou na ústech a potom, zcela náhle, nasládlý zápach chloroformu.

Pomalu se jí z oparu ospalosti vrátilo vědomí. Constance čekala, až bude schopná uvažovat. Byla uvázaná k židli, měla pásku přes oči a roubík v ústech. I kotníky měla svázané. Postupně si začala uvědomovat prostředí: zatuchlou místnost, sotva patrné zvuky v domě. Místnost byla malá, vybavená pouze prázdnou policí, zaprášeným stolem, rámem postele a židlí, ke které byla přivázaná. Dole se někdo pohyboval – nepochybně Esterhazy – a zvenčí slyšela dopravní ruch.

Ze všeho nejdřív pocítila příval viny. Pošetile, hloupě a neomluvitelně se nechala oklamat. Spolupracovala na vlastním únosu.

Dávala si pozor, aby ovládla svůj dech, a přemýšlela. Lepicí páskou byla připoutaná k židli. Ale když pohnula rukama, poznala, že ji příliš neutáhli ani nezajistili. Pracovali chvatně, jako by to mělo vydržet jen dočasně. Esterhazy to dokonce naznačoval.

Jen se tu na chvilku zastavíme, než budou dokončeny přípravy vašeho, ehm, vašeho definitivního místa určení.

Definitivní místo určení…

Pohybovala pažemi a zápěstími, napínala a povolovala pásku. Pomalu, ale vytrvale začala páska povolovat. Slyšela Esterhazyho, jak se dole pohybuje; v libovolnou chvíli může přijít nahoru a znovu ji připoutat.

Po velkém úsilí se jí podařilo pásku přetrhnout. Potom odstranila pásku z očí i kotníků a zbavila se roubíku. Vstala, co možná nejtišeji přešla ke dveřím a zkusila je otevřít. Byly zamčené a – jak jinak – pevné.

Přistoupila k jedinému oknu v místnosti s výhledem na zpustlou zahradu. Okno bylo zamčené a zamřížované. Podívala se přes špinavé sklo. Uviděla typický dvorek za domem v Upper East Side, obyčejné zadní zahrady okolních domů z hnědého pískovce, oddělených od sebe vysokými cihlovými zdmi. Dvorek u domu, v němž ji věznili, byl zarostlý a prázdný, ale ve vedlejší zahradě spatřila zrzavou ženu ve žlutém svetru s knížkou v ruce.

Constance zkusila zamávat, potom tiše zaťukala na okno – ale žena byla začtená.

Rychle prohledala místnost, otevírala zásuvky prázdného stolu a dveře skříní – a v jedné z nich, úplně vzadu, našla tesařskou tužku. Na polici ležela stará kniha. Popadla ji, vytrhla předsádku a rychle na ni napsala pár slov. Potom papír složila a na druhou stranu napsala:

Předejte, prosím, tento vzkaz doktoru Felderovi,

na adrese Mount Mercy, Little Governor’s Island.

Prosím – JE TO OTAZKA ŽIVOTA A SMRTI

Po chvíli ještě připsala:

Felder vám vyplatí odměnu.

Přešla k oknu. Žena stále četla. Zaťukala na sklo, ale ona to neslyšela. Nakonec, když už propadala zoufalství, vzala knihu a udeřila jí do okna. Sklo se rozbilo a žena ve vedlejší zahradě vzhlédla.

Constance slyšela, jak Esterhazy okamžitě vyrazil po schodech.

Vložila vzkaz do knihy a hodila ji do vedlejší zahrady. „Je tam vzkaz na papíře!“ zavolala. „A jděte – prosím!“ Žena na ni zírala, když jí kniha dopadla k nohám, a poslední, co Constance viděla, bylo, jak se s holí v ruce sklání a zvedá knihu.

Constance se odvrátila od okna ve chvíli, kdy Esterhazy se zaklením vtrhl dovnitř a hnal se k ní. Zvedla ruku, chtěla mu podrápat oči; pokusil se bránit, ale i tak mu na jedné tváři zůstaly dva hluboké šrámy. Zalapal po dechu, ale rychle se vzpamatoval a zaútočil. Svalil se na ni a začali se prát, Esterhazy ji nakonec popadl za ruce a přes ústa a nos jí znovu přiložil kus látky namočené v chloroformu. Cítila, jak ji opouští vědomí, a znovu ji obestřela tma.

56

Camden, Maine

Bývalé soukromé sanatorium bylo srovnáno se zemí a na jeho místě stálo kondominium, zanedbaná řada prázdných domků s třepotajícími se poutači s nabídkou snížených cen a pobídek.

Když Pendergast vešel do malé kanceláře, zjistil, že tam nikdo není, a stiskl zvonek na pultu. Ze zadní místnosti se vynořila mladá žena. Vypadala k smrti unavená a téměř se vylekala, když ho spatřila. S profesionálním úsměvem ho pozdravila.

Pendergast odložil objemný krátký kabát a uhladil si černý oblek, aby vypadal dokonale. „Dobrý den,“ pozdravil.

„Mohu vám nějak pomoci, prosím?“

„To můžete. Hledám nemovitost v této oblasti.“

Takový nápad připadal té ženě neotřelý. Zvedla obočí. „Máte zájem o naše domky?“

„Ano.“ Pendergast položil odpudivý kabát na židli a posadil se. „Jsem z Jihu, ale hledám chladnější klima, zanedlouho půjdu do důchodu. To vedro, víte.“

„Nevím, jaké to tam je,“ odpověděla žena.

„Samozřejmě, samozřejmě. Povězte mi, co máte k dispozici.“

Rychle listovala v pořadači a vyndala několik brožurek, rozprostřela je na stole do vějíře a pustila se do seriózního balamucení zákazníka. „Máme jednopokojové, dvoupokojové a třípokojové jednotky, všechny s mramorovými koupelnami a s nejnovějším vybavením: lednice Sub-Zero, myčky nádobí Bosch, sporáky Wolf…“

Monotónně drmolila a Pendergast ji povzbuzoval přikyvováním a souhlasným mumláním. Jakmile skončila, oslnivě se na ni usmál.

„Rozkošné. Pouhých dvě stě tisíc za byt se dvěma ložnicemi? S výhledem na moře?“

To ji povzbudilo, aby pokračovala, a Pendergast znovu čekal, až domluví. Potom se opřel na židli a sepjal ruce. „Nějak mi připadá správné, abych tady žil. Před několika lety tu bydlela moje matka.“

Ženu jako by jeho slova zmátla. „To je milé, ale… no, kancelář jsme otevřeli nedávno –“

„Samozřejmě. Měl jsem na mysli soukromé sanatorium, které tu bývalo. Bay Manor.“

„Aha,“ hlesla. „Ano, Bay Manor.“

„Vzpomínáte si na ně?“

„Samozřejmě. Vyrostla jsem tady. Zavřeli ho asi před sedmi osmi lety.“

„Tehdy tady byla zaměstnaná jedna velmi milá ošetřovatelka, která o moji matku pečovala.“ Pendergast sešpulil rty. „Znáte nějaké lidi, co tam pracovali?“

„Bohužel ne.“

„Škoda. Byla to velmi příjemná osoba. Doufal jsem, že se mi ji podaří vyhledat, když už jsem ve městě.“

Upřel na ženu pronikavý pohled. „Kdybych viděl její jméno, určitě bych ho poznal. Můžete mi pomoci?“

Využila příležitosti a hned vyskočila. „To samozřejmě mohu zkusit. Vyřídím jeden dva telefonáty.“

„Jste velmi laskavá. Já si mezitím prohlédnu tyhle brožurky.“ Jednu rychle otevřel, vytrvale četl a souhlasně přikyvoval, zatímco telefonovala.

Postřehl, že volá své matce, staré učitelce a nakonec matce svého přítele. „No,“ řekla, když konečně položila telefon. „Nějaké informace jsem sehnala. Budovu Bay Manor zbořili před lety, ale mám jména tří lidí, kteří tam pracovali.“ S triumfálním úsměvem před něj položila kus papíru.

„Ještě tu někdo z nich žije?“

„Ta první, Maybelle Paysonová. Pořád tu bydlí. Ti další dva už zemřeli.“

„Maybelle Paysonová… No ano, to je ona! K mé matce se chovala moc hezky.“ Pendergast se zářivě usmál a uchopil papír.

„A teď, pokud chcete, velmi ráda vám ukážu modelové jednotky –“

„S radostí! Až se vrátím s manželkou, s radostí si to tady projdeme. Děkuji vám za laskavost.“ Sebral brožurky, dal si je do saka, oblékl si rozměrný kabát a odešel do kruté zimy.

57

Maybelle Paysonová bydlela ve zchátralém čtyřdomku nedaleko vody v dělnické čtvrti. Příslušníci pracující třídy byli téměř výhradně lovci humrů, čluny měli na trávnících, podložené a podepřené špalky, zahalené plastovými plachtami; některé byly dokonce větší než přívěsy, v nichž bydleli jejich majitelé.

Pendergast se ploužil po cestě, vystoupal na rozpadající se verandu, zazvonil a čekal. Teprve po druhém zazvonění slyšel, jak se kdosi pohybuje, a nakonec se ve skle ve dveřích objevil mžourající seschlý obličej se svatozáří jemných šedých vlasů s kouřovým odstínem. Stará žena se na něj podívala doširoka otevřenýma, téměř dětskýma očima.

„Paní Paysonová?“ zeptal se.

„Kdo?“

„Paní Paysonová? Mohu jít dál?“

„Neslyším vás.“

„Jmenuji se Pendergast. Rád bych s vámi mluvil.“

„O čem?“ Upřela na něj nedůvěřivé slzící oči.

Agent křičel do dveří. „O Bay Manor. Jedna má příbuzná tam kdysi žila. Mluvila o vás s velkým uznáním, paní Paysonová.“

Slyšel odemykání různých zámků, uvolňování závor a západek. Dveře se otevřely a on tu drobnou ženu následoval do malého salonku. Všude vládl nepořádek a páchla kočičina. Odstrčila kočku z křesla a sama se uvelebila na pohovce. „Prosím, posaďte se.“

Pendergast usedl do křesla téměř zcela pokrytého bílými kočičími chlupy. Připadalo mu, že naskákaly na jeho černý oblek, jako by je přitahoval magnetem.

„Dal byste si čaj?“

„Ne, děkuji vám,“ odpověděl Pendergast chvatně. Vyndal zápisník. „Dávám tak trochu dohromady rodinnou historii a chtěl jsem s vámi mluvit o jedné své příbuzné, která před několika lety v Bay Manor pobývala.“

„Jak se jmenovala?“

„Emma Grolierová.“

Dlouhé ticho.

„Pamatujete si na ni?“

Další dlouhá odmlka. Konvice v kuchyni začala pískat, ale žena to patrně neslyšela.

„Dovolte,“ řekl Pendergast, vstal a šel ke konvici. „Jaký čaj chcete, paní Paysonová?“

„Cože?“

„Čaj. Jaký čaj chcete?“

„Earl Grey. Černý.“

Pendergast otevřel krabičku s čajem, která stála na lince, vyndal sáček, vložil ho do hrnku a přelil horkou vodou. S úsměvem ho přinesl a postavil na stůl vedle stařenky.

„To je od vás moc milé,“ řekla a podívala se na něj mnohem laskavěji. „Budete muset chodit častěji.“

Pendergast znovu usedl do křesla s kočičími chlupy a hodil nohu přes nohu.

„Emma Grolierová,“ řekla stará ošetřovatelka. „Na tu si dobře vzpomínám.“ Hleděla na něj přivřenýma svítícíma očima, do nichž se vkradlo podezření. „Pochybuji, že o mně nebo o někom jiném mluvila s uznáním. Co chcete vědět?“

Pendergast chvilku mlčel. „Shromažďuji informace – z rodinných důvodů – a rád bych o ní věděl všechno. Jaká byla?“

„Aha. No, bohužel musím přiznat, že s ní bylo těžké pořízení. Pichlavá, popudlivá ženská. Mrzutá. Omlouvám se za svou neomalenost. Nepatřila zrovna k mým oblíbeným pacientům. Pořád si stěžovala, křičela, rozhazovala jídlo, dokonce byla agresivní. Měla těžkou kognitivní poruchu.“

„Říkáte agresivní?“

„A měla sílu. Útočila na lidi, ve vzteku kdeco rozbíjela. Jednou mě kousla. Párkrát jsme ji museli znehybnit.“

„Navštěvoval ji někdo z rodiny?“

„Nikdo za ní nikdy nepřijel. Ale určitě měla rodinu, protože se jí dostávalo nejlepší péče, měla zvláštního doktora, placené výlety, hezké oblečení, dárky posílané k Vánocům – takové věci.“

„Zvláštního doktora?“

„Ano.“

„Jak se jmenoval?“

Dlouhé ticho. „Bohužel mi jeho jméno vypadlo. Byl to cizinec. Přijížděl dvakrát do roka. Impozantní chlapík. Naparoval se, jako by byl sám Sigmund Freud. Velmi náročný. Nikdy mu nic nebylo dobré. Když přijel, byla to pro nás vždycky pořádná nádeničina. Když ji ten doktor konečně odvezl, všichni jsme vydechli úlevou.“

„A kdy se to stalo?“

Další dlouhá odmlka. „Nemůžu si vzpomenout. Tolik lidí k nám přicházelo a zase od nás odcházelo. Je to moc dávno. Ale ten den si pamatuju. Přijel bez ohlášení, schválil propuštění a bylo to. Nevzal žádné její osobní věci. Velmi podivné. Potom jsme ji už nikdy neviděli. Bay Manor mělo tehdy finanční problémy a po několika letech bylo uzavřeno.“

„Jak přesně ten muž vypadal?“

„Moc si ho nevybavuji. Vysoký, hezký, dobře oblečený. Na to si aspoň mlhavě vzpomínám.“

„Je tu ještě někdo, kdo v sanatoriu pracoval, s kým bych si mohl promluvit?“

„O nikom nevím. Tady nikdo moc dlouho nevydrží. Zlé zimy, nevalná léta, chápete.“

„Kde jsou teď chorobopisy?“

„Z Bay Manor?“ Stará ošetřovatelka se zamračila. „Tyhle papíry se obvykle posílají do státního archivu v Augustě.“

Pendergast vstal. „Říkala jste, že byla duševně narušená. Jak přesně?“

„Mentální retardace.“

„Nebyla to demence související s věkem?“

Žena na něj upřela pohled. „Samozřejmě ne! Emma Grolierová nebyla žádná stará bába. Proboha, vždyť jí nebylo víc než sedmadvacet nebo osmadvacet let.“ Její podezíravý pohled se prohloubil. „Říkáte, že byla vaše příbuzná?“

Pendergast mlčel jen chvíli. Byla to ohromující informace, jejíž význam mu nebyl momentálně jasný. Svou reakci zamaskoval nenuceným úsměvem a úklonou. „Děkuji za váš čas.“

Když vyšel na mrazivý vzduch, rozladěný tím, že ho vyhnala napůl hluchá osmdesátnice, utěšoval se tím, že lékařské záznamy doplní všechny chybějící detaily.

58

Augusta, Maine

Aloysius Pendergast seděl v suterénu budovy Státního zdravotnického archivu v Maine obklopen zašlými dokumenty sanatoria Bay Manor. Zamračeně hleděl na nabílenou stěnu ze škvárobetonových tvárnic a se zřejmou podrážděností jedním nehtem klepal na borovou desku stolu.

Pilné hledání chorobopisů Emmy Grolierové přineslo hubený výsledek: jednu evidenční kartu. To naznačovalo, že úplné záznamy byly příkazem převedeny do rukou doktora Judsona Esterhazyho na jeho kliniku v Savannah v Georgii šest měsíců po údajné Helenině smrti v Africe. Na kartě byl Esterhazyho vlastnoruční podpis.

Co s těmi papíry Esterhazy udělal? Nebyly v sejfu v jeho domě v Savannah. S téměř stoprocentní jistotou je zničil – tedy pokud je Pendergastova teorie, kterou v duchu dával dohromady, správná. Možná existují účty sanatoria, které někdo přehlédl. Emma Grolierová. Bylo to možné…? Pomalu, zamyšleně vstal a rozvážně zasunul židli.

Když vystoupal ze suterénu a znovu vyšel do mrazivého odpoledne, zazvonil mu mobil. Byl to D’Agosta.

„Constance uprchla,“ vyhrkl bez úvodu.

Pendergast se zarazil. Chvíli mlčel. Potom rychle otevřel dveře auta z půjčovny a vklouzl dovnitř. „To není možné. K tomu nemá důvod.“

„Přesto uprchla. A řeknu vám jedno – je to setsakra velikej průser.“

„Kdy se to stalo? A jak?“

„Kolem oběda. Je to bizarní. Byla na výletě.“

„Mimo nemocnici?“

„V zoologické zahradě v Central Parku. Vypadá to, že k útěku jí pomohl jeden lékař.“

„Doktor Ostrom? Doktor Felder? To není možné.“

„Ne. Zřejmě se jmenuje Poole. Ernest Poole.“

„Kdo je Poole?“ Pendergast nastartoval. „Pro lásku boží, co dělá žena, která se přiznala k vraždě svého dítěte, mimo areál Mount Mercy?“

„To je otázka za milion dolarů. Můžete se vsadit, že tisk si na tom zgustne, pokud na to novináři přijdou – což se pravděpodobně stane.“

„Za každou cenu to před médii utajte.“

„Dělám, co můžu. Oddělení vražd to má pod kontrolou.“

„Tak je zastavte. Není možné, aby se kolem toho motalo moc detektivů.“

„Je to marné. Vyšetřování má svá pravidla. Standardní postup.“ Možná deset vteřin seděl Pendergast bez hnutí; přemýšlel. Potom znovu promluvil. „Zjistil jste něco o tom doktoru Pooleovi?“

„Ještě ne.“

„Pokud se oddělení vražd musí něčemu věnovat, tak je nechte pracovat. Přijdou na to, že je podvodník.“

„Vy víte, kdo to je?“

„Teď bych o tom nerad spekuloval.“ Pendergast se znovu odmlčel. „Byl jsem blázen, že jsem něco takového nepředvídal. Věřil jsem, že Constance je v Mount Mercy v naprostém bezpečí. Strašlivé opomenutí – další strašlivé opomenutí.“

„No, pravděpodobně jí žádné reálné nebezpečí nehrozí. Možná je šíleně zamilovaná do toho doktora, utekla kvůli flirtu…“ D’Agosta v rozpacích zmlkl.

„Vincente, už jsem vám řekl, že neutekla. Byla unesena.“

„Unesena?“

„Ano. Nepochybně tím falešným doktorem Poolem. Držte to před tiskem pod pokličkou a ať oddělení vražd přestane kalit vodu.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Děkuji vám.“ A Pendergast prudce vyjel na zledovatělou silnici, auto z půjčovny se smýkalo a rozhazovalo sníh. Mířilo na letiště a dál do New Yorku.

59

New York

Ned Betterton stál u vjezdu do přístaviště Boat Basin na Devětasedmdesátě ulici a upřeně hleděl na babylon jachet, plachetnic a rozmanitých výletních lodí, všechny se jemně pohupovaly na klidných vodách řeky Hudson. Měl na sobě jediné sako, které si s sebou vzal – modrý blejzr –, koupil si křiklavý kravatový šátek, který zasunul pod límec, a na hlavě mu seděla frajerská bílá čepice. Ještě nebylo šest večer a slunce rychle klesalo za hradby New Jersey.

S rukama v kapsách se podíval na plavidlo, v němž předchozího dne viděl toho Němce, uvázané kousek od doků. Byla to impozantní, zářivě bílá jachta se třemi řadami tónovaných oken – dlouhá hodně přes třicet metrů. Na palubě se nic nedělo.

Bettertonova dovolená skončila a Kranstonovy telefonáty z Bee se změnily ve výhrůžky. Byl vzteky bez sebe, že musí sám informovat o církevních shromážděních a dalších nesmyslech. Dobře – ať jde k čertu. Tahle jachta je horká stopa. Možná je to jeho propustka na svobodu.

Vy si říkáte reportér? Vy, takovej otrava, byste vůbec neměl psát! Betterton zrudl, když mu Corinne Swansonová udělala kázání. To byl další důvod, proč se vrátil k přístavišti. Nějak tušil, že je do toho zapojen Pendergast… a ne jako vyšetřovatel.

Byl to ten modrý blejzr, který mu vnukl tu myšlenku. Věděl, že se sluší, aby jachtař, který kotví v blízkosti jiné jachty, navštívil toho druhého, dal si s ním něco k pití nebo jiným způsobem učinil zadost společenským pravidlům. Bude se vydávat za jachtaře, vyjde na palubu a zjistí, jestli je tam něco k vidění. Ale jsou to lumpové, pašeráci – bude muset jednat velmi, velmi opatrně.

Brzy pochopil, že to nebude nijak snadné, nepostačí jednoduše vejít do kotviště. To místo bylo obehnané pletivovým plotem, u zavřené brány stála strážnice s personálem. Nápis hlásal HOSTÉ POUZE NA POZVÁNÍ. Celé to místo zavánělo penězi a pro obyčejné lidi zůstávalo neprodyšně uzavřené. Pečlivě zkoumal pletivový plot kolem břehu; po stranách končil ve vodě a vzadu mizel v jakémsi houští. Ujistil se, že ho nikdo nesleduje, a kráčel k tomu místu po nábřeží. A tam při zemi našel, co hledal: díru v plotě.

Proplížil se jí, vstal, oprášil si šaty, na hlavu nasadil čepici, uhladil si sako a pokračoval souběžně s břehem ve stínu keřů. Po padesáti metrech vepředu uviděl přístřešek pro čluny a začátek řady soukromých mol a přístavních hrází. Znovu si rychle upravil oblečení. Vyšel do volného prostoru a rychle kráčel po cestě nad přístavní hrází. Potom zpomalil a jen tak bloumal, jako by byl další jachtař, který si vyšel na vzduch. Zaměstnanec přístavu pracoval na molu za přístřeškem pro čluny, kde bylo uvázáno několik desítek plavidel na očíslovaných místech.

„Dobrý večer,“ pozdravil Betterton.

Muž vzhlédl, odpověděl na pozdrav a pokračoval ve své práci.

„Napadlo mě, jestli byste byl ochotný odvézt mě támhle k té jachtě.“ Vyndal z kapsy dvacetidolarovku a pokynul hlavou k bílému plavidlu uvázanému zhruba půl kilometru daleko.

Muž vstal. Zíral na bankovku, potom na Bettertona. „Vergeltung?“

„Přesně tak. A prosím vás, počkejte tam, abyste mě vzal zase zpátky. Na palubě se zdržím pět, maximálně deset minut.“

„A co tam chcete?“

„Zdvořilostní návštěva. Setkání jachtaře s jachtařem. Obdivuji tu loď a přemýšlím o něčem podobném. Moje jachta je támhle.“ Mávl neurčitě směrem ke kotvišti.

„No…“

Z temného přístřešku pro čluny vyšel další muž, přibližně padesátiletý, s vybledlými hnědými vlasy a, navzdory tomu, že byl listopad, s hodně opáleným obličejem. „Já ho tam vezmu, Brade,“ řekl nově příchozí a zkoumavě si Bettertona prohlížel.

„Dobrá, Vicu. Je tvůj.“

„A počkáte na mě, dokud budu na palubě?“ ujišťoval se Betterton.

Muž přikývl, potom ukázal na jedno služební plavidlo. „Naskočte.“

60

Doktor Felder přecházel sem a tam před okny s olovnatými skly v ordinaci doktora Ostroma v nemocnici Mount Mercy. Zhluboka se nadechl a upřeně hleděl na hnědé močály na druhé straně, na hejno hus letících v uspořádaném hejnu směrem na jih.

To tedy bylo odpoledne – děsné odpoledne. Muži z Newyorského policejního sboru přišli, všechno obrátili vzhůru nohama, kladli otázky, obtěžovali pacienty, prohledali pokoj Constance a odešli. Jeden detektiv zůstal v budově a pokračoval ve vyšetřování: teď stál před ordinací a tiše se radil s doktorem Ostromem. Ostrom se ohlédl, viděl, že na něj Felder soustředěně hledí, nesouhlasně se mračil a otočil se znovu k detektivovi.

Zatím se jim podařilo celou tu událost před novináři utajit, ale to pravděpodobně nevydrží dlouho. Už mu telefonoval starosta a dal mu nepokrytě najevo, že – pokud se Constance nevrátí do Mount Mercy s minimálním rozruchem a aniž by něco způsobila – Felder bude mít problém. To, že se ukázalo, že doktor Poole aktivně napomohl útěku, možná jej i zosnoval, Felderovi vskutku neprospělo. Faktem je, že Felderovo jméno se objevilo na žádosti o vycházku.

Co asi chce doktor Poole s Constance udělat? Proč by tolik riskoval, aby ji z Mount Mercy unesl? Postupoval snad podle příkazu nějakého neznámého příbuzného? Je možné, že se do toho zapletl Pendergast?

Při myšlence na Pendergasta se Felder otřásl.

Náhle ve vestibulu poblíž vrátnice u vchodu do nemocnice nastal zmatek. Zřízenec oblečený v bílém přistoupil k Ostromovi a detektivovi. Felder zůstal stát a sledoval, jak sanitář krátce hovoří s Ostromem.

Ředitel Mount Mercy se otočil k Felderovi. „Přišla za vámi nějaká žena, chce s vámi mluvit.“

Felder se zamračil. „Žena?“ Kdo kromě doktora Ostroma a personálu ví, že právě teď je tady? Přesto kráčel chodbou za zřízencem k vrátnici.

U vchodu skutečně čekala žena: věk kolem padesáti, malá, hubená jako proutek, s ohnivě rudými vlasy a rty nalíčenými jasně červenou rtěnkou. Přes rameno měla přehozenou tašku, napodobeninu luxusní Burberry. Chodila o holi.

„Jsem doktor Felder,“ představil se a prošel kolem vrátnice. „Chtěla jste se mnou mluvit?“

„Ne,“ odpověděla vysokým, hádavým hlasem.

„Ne?“ zopakoval překvapeně Felder.

„Vůbec vás neznám. A vyslídit vás mi nepřipadalo zrovna jako příjemně strávené odpoledne. Nemám auto a víte, jak je složité dostat se sem bez něj? Bylo dost komplikované zjistit, kde vůbec Mount Mercy je. Little Governor’s Island – uf! Řeknu vám – dvakrát jsem to už skoro vzdala.“ Naklonila se dopředu a pro zdůraznění svých slov ťukala hůlkou do mramorové podlahy. „Jenže mám slíbené peníze.“

Felder na ni zmateně hleděl. „Peníze? Kdo vám slíbil peníze? Co to má společného se mnou?“

„Ta dívka.“

„Jaká dívka?“

„Ta, co mi dala vzkaz. Chtěla, abych ho donesla doktoru Felderovi z Mount Mercy. Říkala, že dostanu zaplaceno.“ Znovu zaťukala hůlkou.

„Dívka?“ zopakoval Felder jako ozvěna. Kristepane, ona určitě mluví o Constance. „Kde jste tu dívku viděla?“

„Ze svojí zahrady. Ale to není důležité. Zajímá mě jen jedno: zaplatíte mi, nebo ne?“

„Máte ten vzkaz?“ zeptal se Felder. Cítil, jak nedočkavostí rudne, tolik chtěl ten vzkaz vidět.

Žena přikývla, ale nedůvěřivě, jako by ji snad chtěl prohledat, aby si to ověřil.

Felder roztřesenýma rukama sáhl do kapsy saka, z peněženky vyndal padesátidolarovku a podal ji ženě.

„Musela jsem jet dvěma taxíky,“ prohlásila, když bankovku strčila do tašky.

Felder jí přidal dvacetidolarovku.

„A taky budu muset jet taxíkem nazpátek. Čeká na mě venku.“ Objevila se další dvacetidolarovka – poslední bankovka, kterou měl v peněžence – a rychle zmizela jako dvě předchozí.

Žena z tašky vytáhla přeložený kus papíru. Na jednom okraji byl zubatý, jakoby vytržený z knížky. Podala mu ho. Na něm ozdobným rukopisem Constance stálo:

Předejte, prosím, tento vzkaz doktoru Felderovi

na adrese Mount Mercy, Little Governor’s Island.

Prosím – JE TO OTÁZKA ŽIVOTA A SMRTI

Felder vám vyplatí odměnu.

Ještě roztřesenějšíma rukama rozložil papír. K jeho překvapení ten vzkaz patřil někomu jinému – Pendergastovi:

Aloysie – byla jsem unesena mužem, který tvrdí,

že je vás švagr. Judson Esterhazy. Vystupoval jako Poole.

Drží mě v domě kdesi v Upper Side, ale brzy bych měla být převezena jinam, nevím však kam. Obávám se, že má

v úmyslu mi ublížit. Několikrát mi s podivným důrazem

zopakoval toto:

Msta to ukončí.

Odpusťte mi, prosím, mou pošetilost a důvěřivost.

At se stane cokoli, nezapomeňte, že do vaší péče

svěřuji blaho svého dítěte.

Constance

Felder vzhlédl, náhle ho napadala spousta otázek, ženu však nikde neviděl. Vyšel ven, ale už zmizela. Vrátil se zpátky k doktoru Ostromovi a detektivovi z oddělení vražd, kteří na něj čekali.

„No?“ zeptal se doktor Ostrom. „Co chtěla?“

Felder mu beze slov podal papír. Sledoval, jak sebou Ostrom viditelně trhl, když si přečetl nejprve první a poté druhou část vzkazu. „Kde je ta ženská, co ten vzkaz přinesla?“ zeptal se Ostrom zostra.

„Zmizela.“

„Panebože.“ Ostrom přešel k telefonu na stěně a zvedl sluchátko. „Tady doktor Ostrom,“ řekl. „Spojte mě s vrátnicí.“

Stačilo pár slov, aby zjistil, že žena už z areálu nemocnice odjela. Ostrom okopíroval vzkaz a originál předal detektivovi. „Musíte ji zastavit. Přivolejte svoje lidi. Chyťte ji. Rozumíte?“

Detektiv odspěchal, odepnul vysílačku a hovořil do ní.

Felder se obrátil na Ostroma, když ředitel zavěsil telefon. „Tvrdí, že její dítě žije. Co to může znamenat?“

Ostrom jen zavrtěl hlavou.

61

Esterhazy sledoval, jak paluba jachty Vergeltung náhle ožila, jakmile z přístavu zcela nečekaně připlul motorový člun. Dalekohledem pozoroval celou situaci přes tónovaná okna hlavního salonu. Nejprve – jakkoli bylo nepravděpodobné, že by přišel rovnou sem – uvažoval, jestli by to nemohl být Pendergast. Ale ne: toho člověka nikdy předtím neviděl. Poněkud nejistě seděl na přídi malého plavidla.

Objevil se Falkoner. „Je to on?“

Esterhazy zavrtěl hlavou. „Ne, nevím, co je to za člověka.“

„Ahoj, jachto!“ zvolal muž usazený na přídi. Byl oblečený, skoro nafintěný, v námořnickém stylu: tmavomodrý blejzr, čepice, kravatový šátek uvázaný pod krkem.

„Nazdar,“ zavolal Falkoner přátelsky.

„Jsem váš soused,“ prohlásil ten muž. „Obdivoval jsem vaši jachtu. Neruším vás?“

„Vůbec ne. Chcete jít na palubu?“

„Velmi rád.“ Muž se obrátil na zaměstnance přístaviště, který obsluhoval přívěsný motor. „Určitě tady počkejte.“

Muž přikývl.

Jachtař vkročil na nástupní plošinu vzadu na lodi, zatímco Falkoner otevřel zadní příčku, aby mohl vejít na palubu. Když se tam ten muž dostal, uhladil si blejzr a natáhl ruku. „Jmenuju se Betterton,“ představil se. „Ned Betterton.“

„Já jsem Falkoner.“

Esterhazy potřásl Bettertonovi rukou, ale nepředstavil se. Když se usmál, škrábance na obličeji ho pálily. To už se nestane: Constance je zamčená v nákladním prostoru, spoutaná, s přelepeným roubíkem v ústech. A přesto ho zamrazilo, když si vzpomněl na výraz její tváře v konspiračním bytě v Upper East Side. V tom výrazu postřehl naprosto jasně dvě věci: zášť a bystrou mysl. Ta žena není pomatená, jak předpokládal. A její nenávist vůči němu ho znepokojovala prudkostí a krvelačností. Byl z toho víc než vynervovaný.

„Kotvím támhle“ – Betterton palcem neurčitě ukázal přes rameno, „a napadlo mě zastavit se u vás, jen abych vám popřál příjemný večer. A – abych řekl pravdu – jsem uchvácen vaší jachtou.“

„Jsem rád, že jste přišel,“ odpověděl Falkoner s krátkým pohledem na Esterhazyho. „Chtěl byste si ji prohlédnout?“

Betterton dychtivě přikývl. „Ano, děkuji vám.“

Esterhazy si všiml, jak ten muž vrhá rychlé pohledy a všechno vstřebává. Překvapilo ho, že Falkoner mu nabídl prohlídku jachty – bylo na něm cosi mlhavě falešného. Nevypadal jako jachtař, modrý blejzr byl střižen velmi nekvalitně a na nohou měl nepovedenou napodobeninu protiskluzových bot.

Vešli do krásně zařízeného luxusního salonu, Falkoner se přitom pustil do popisu charakteristických a pozoruhodných detailů plavidla. Betterton poslouchal s téměř dětskou dychtivostí, stále se rozhlížel, jako by si vše ukládal do paměti.

„Kolik lidí je na palubě?“ zeptal se Betterton.

„Máme osmičlennou posádku. Potom jsem tu ještě já a tady můj přítel, který mě přijel na pár dní navštívit.“ Falkoner se široce usmál. „A co vaše plavidlo?“

Betterton mávl rukou. „Tříčlenná posádka. Podnikl jste s ní nějaké výlety?“

„Ne. Kotvíme tady několik týdnů.“

„A celou dobu jste na palubě? To je skoro škoda, dokonce i na tak krásný jachtě, když se před vámi rozprostírá celý New York!“

„Bohužel, na výlety nemám čas.“

Prošli jídelnou a pokračovali dál do lodní kuchyně. Falkoner mu přinesl kopii večerního menu a chválil kuchaře. Esterhazy šel pomalu za ním a v duchu si kladl otázku, kam tohle všechno povede.

„Mořský jazyk s lanýžovým máslem a našlehanou kořenovou zeleninou,“ řekl Betterton s pohledem na menu. „Jíte si dobře.“

„Chtěl byste s námi povečeřet?“ zeptal se Falkoner.

„Děkuji za pozvání, ale mám domluvenou schůzku.“

Šli dál po chodbě obložené dřevem z mandžuského jasanu. „Chtěl byste se podívat na můstek?“

„Rozhodně ano.“

Vystoupali po schůdcích na horní palubu a do kormidelny.

„Tohle je kapitán Joachim,“ řekl Falkoner.

„Těší mě,“ odpověděl Betterton a rozhlížel se. „Velmi působivé.“

„Celkem mi to vyhovuje. Není nad pocit nezávislosti, jakou tahle jachta poskytuje – což sám jistě znáte. Systému loran na palubě se nic nevyrovná.“

„To si dovedu představit.“

„Máte loran na své lodi?“

„Samozřejmě.“

„Úžasný vynález.“

Esterhazy letmo pohlédl na Falkonera. Loran? Ta stará technologie, kterou už dávno nahradil systém GPS? Najednou pochopil, o co Falkonerovi jde.

„A jaký druh plavidla máte?“ zajímalo Falkonera.

„Je to, ehm, Chris-Craft. Dvacet čtyři metrů.“

„Chris-Craft. Dvacet čtyři metrů. Má slušný dojezd?“

„No jistě.“

„Kolik?“

„Osm set námořních mil.“

Falkoner jako by o tom uvažoval. Potom vzal Bettertona za paži. „Pojďte, ukážeme vám jednu ze svých soukromých kajut.“

Odešli z můstku a sestoupili o dvě úrovně níž do obytných částí na dolní palubě. Ale Falkoner se tam nezastavil a kráčel po dalších schůdcích dolů do strojovny. Vedl ho chodbou k neoznačeným dveřím. „Zajímalo by mě,“ řekl, když dveře otevřel, „jaký typ motoru má vaše jachta. A kde máte domovský přístav?“

Nevstoupili do soukromé kajuty, ale do spartánsky vyhlížejícího skladiště. „Ve skutečnosti nejsem vůbec vášnivý námořník,“ řekl Betterton s přidušeným smíchem a mávl rukou. „Všechno nechávám na kapitánovi a personálu.“

„Komické,“ odpověděl Falkoner, když pozvedl kryt velkého boxu na náhradní vybavení. „Já osobně raději na ostatních nenechávám nic.“ Vytáhl velkou nepromokavou plachtu a rozvinul ji na podlaze.

„Je tohle soukromá kajuta?“ zeptal se Betterton.

„Ne,“ odpověděl Falkoner, když zavíral dveře. Podíval se na Esterhazyho a v jeho očích bylo cosi mrazivého.

Betterton pohlédl na hodinky. „No, děkuji za prohlídku. Myslím, že bych se už měl vrátit zpátky –“

Zarazil se, když ve Falkonerově ruce uviděl nůž s dvousečným ostřím.

„Kdo jste?“ zeptal se Falkoner tichým hlasem. „A co chcete?“

Betterton polkl. Díval se z Falkonera na nůž a zase na Falkonera. „Už jsem to říkal. Jachtu mám zakotvenou dole u –“

S rychlostí útočícího hada Falkoner popadl Bettertona za ruku a zabodl mu špičku nože do kůže mezi ukazováčkem a prostředníčkem.

Betterton vykřikl bolestí, snažil se ruku vyškubnout. Ale Falkoner ho držel pevně, táhl ho kupředu, aby stál na plachtovině.

„Zbytečně marníme čas,“ řekl. „Nenuťte mě, abych to opakoval. Judsone, kryj mě.“

Esterhazy vyndal pistoli a couvl. Bylo mu zle. Tohle mu připadalo zbytečné. A Falkonerovo zjevné nadšení to zhoršovalo.

„Děláte velkou chybu,“ začal Betterton, najednou mluvil tiše, výhrůžně. Ale než mohl pokračovat, Falkoner popadl nůž a bodl hlouběji, tentokrát do masa mezi prostředníčkem a prsteníčkem.

„Zabiju tě,“ zasípal Betterton.

Esterhazy všechno sledoval s rostoucí hrůzou, Falkoner svíral zápěstí návštěvníka obrovskou silou a současně bodal nožem, kroutil jím a hledal citlivá místa.

Betterton vrávoral na plachtě a jenom nesrozumitelně mručel.

„Řekni mi, proč jsi tady.“ A Falkoner zatočil nožem ještě hlouběji.

„Jsem zloděj,“ řekl přerývaně Betterton.

„Zajímavá historka,“ komentoval Falkoner. „Ale já jí nevěřím.“

„Já –“ začal Betterton, ale v náhlém výbuchu násilí ho Falkoner kopl kolenem do slabin. Potom, když se svíjel, do něj vrazil hlavou. Betterton se skácel na plachtu, sténal, krvácel ze zlomeného nosu.

Falkoner přikryl Bettertona rohem plachty, potom si na něj klekl a přitiskl mu hrudník k zemi. Uchopil rukojeť nože a ostřím přejel vzhůru až ke spodní straně mužovy brady. Betterton, neschopný vstát a napůl omráčený, vrtěl prudce hlavou ze strany na stranu a nesouvisle sténal.

Falkoner povzdechl, jestli lítostí, nebo netrpělivosti, Esterhazy nepoznal, a potom mu zabodl nůž do krku; projel ústy až k patru.

Betterton nakonec zaječel a divoce sebou cukal. Po chvíli Falkoner nůž vytáhl.

Betterton kašlal, plival krev. „Reportér,“ řekl po chvíli. V hrdle mu bublalo, skoro mu nebylo rozumět.

„Reportér? Co jsi chtěl vyčmuchat?“

„Smrt… June a Carltona Brodieových.“

„Jak jsi je našel?“ chtěl vědět Falkoner.

„Místní lidi… Půjčovna aut… aerolinie.“

„To je věrohodnější. Řekl jsi o mně někomu?“

„Ne.“

„Dobře.“

„Nechte mě jít… Jeden chlap na mě čeká… ve člunu –“

Falkoner brutálně sekl, prořízl reportérovi hrdlo a okamžitě uskočil, aby se vyhnul proudu krve.

„Panebože!“ vykřikl Esterhazy a couvl, ochromený hrůzou a naprostým znechucením.

Betterton zvedl ruce k zející ráně, ale byl to bezděčný pohyb. Když mu temně karmínová krev protékala mezi prsty, Falkoner přetáhl plachtu přes končetiny, které se třásly v křeči.

Esterhazy zíral, ztuhlý šokem. Falkoner vstal, otřel nůž do plachty, urovnal si oblečení, otřel si ruce s pohledem na umírajícího reportéra a výrazem velmi podobným spokojenosti. Obrátil se na Esterhazyho. „Je to na tebe moc silný, Judsone?“

Esterhazy neodpověděl.

Vystoupali o dvě ramena schodů výš, Esterhazy naprosto vynervovaný Falkonerovou brutalitou a očividným potěšením. Šel za ním přes salon a dál na zadní palubu. Ve stínu jachty pořád čekal motorový člun.

Falkoner se naklonil přes zábradlí k světlovlasému muži ve člunu – tomu, který Bettertona přivezl k jachtě. „Vicu, dole v přední části nákladního prostoru je mrtvola. Vrať se po setmění a postarej se o to. A prosím diskrétně.“

„Ano, pane,“ řekl muž ve člunu.

„Budeš potřebovat taky náležitou historku, proč se tvůj pasažér nevrací do doku. Je to velmi významný chlápek, tak jsme ho pozvali na krátkou výletní plavbu.“

„Výborně, pane.“

„Možná bych doporučil nechat tělo v parku Riverside. Někde kolem Stý ulice, tam je to ještě dost divoký… Udělej to tak, aby to vypadalo jako přepadení. Vyhodil bych tělo do moře, ale to by se pak vysvětlovalo mnohem hůř.“

„Ano, pane Falkonere.“ Muž spustil motor a vracel se do přístaviště. Falkoner chvíli pozoroval, jak člun odplouvá. Potom vrhl letmý pohled na Esterhazyho. Byl napjatý v obličeji. „Ten zatracenej novinář nevěděl nic a našel mě. Našel Vergeltung.“ Přivřel oči. „Napadá mě jedinej důvod: musel tě sledovat.“

„To není možný. Já byl hrozně opatrnej. Kromě toho jsem se v blízkosti Malfourche vůbec nepohyboval.“

Dočkal se dlouhého pohledu přivřených očí a potom jako by se Falkoner uvolnil. „Předpokládám, že to můžeme nazvat úspěšnou generálkou, ja?“

Esterhazy neodpověděl.

„Jsme na toho chlapa Pendergasta připravený. Za předpokladu, že jsi nahodil správnou návnadu a máš jistotu, že zabere.“

„S Pendergastem není nikdy nic jistý,“ přiznal nakonec Esterhazy.

62

Felder stál ve vzdáleném rohu pokoje Constance Greeneové v Mount Mercy. Byl tam doktor Ostrom společně s agentem Pendergastem a poručíkem D’Agostou z Newyorského policejního sboru. Předchozího odpoledne odvezla policie všechny její knihy, její soukromé písemnosti a poznámky, různé osobní věci a dokonce i obrazy ze stěn. Dnes dopoledne průkazně zjistili, že doktor Poole je podvodník, a Felder musel snést nekonečné kázání od skutečného Poolea, který ho tvrdě kritizoval za to, že nezkontroloval písemné pověření toho muže.

Pendergast se ani nesnažil skrývat chladné opovržení nad tím, jak dovolili Constance opustit Mount Mercy. Svou nelibost směřoval proti Ostromovi, ale ledové ostří jeho vzteku mířilo především na Feldera.

„No, páni doktoři,“ řekl Pendergast, „dovolte, abych vám poblahopřál k prvnímu útěku z Mount Mercy za sto dvacet let. Kam připevníme plaketu?“

Ticho.

Pendergast vytáhl z kapsy obleku fotografii a ukázal ji nejprve Ostromovi, potom Felderovi. „Poznáváte toho muže?“

Felder si fotografii pečlivě prohlédl. Byl to trochu rozmazaný záběr hezkého muže středních let.

„Vypadá skoro jako Poole,“ řekl Felder, „ale jsem si jistý, že to není on. Možná bratr?“

„A vy, doktore Ostrome?“

„Těžko říct.“

Pendergast vytáhl z kapsy tenký fix, sklonil se nad fotografii a krátce na ní zapracoval. Potom použil bělicí pero. Konečně se otočil ke dvěma lékařům a bez komentáře jim fotografii ukázal.

Felder na ni znovu upřeně hleděl – tentokrát se mu v obličeji zračil šok z poznání. Pendergast přikreslil prošedivělý knír a bradku. „Proboha, to je on! Poole.“

Ostrom zkroušeně přikývl na souhlas.

„Ten člověk se ve skutečnosti jmenuje Esterhazy,“ řekl Pendergast, když fotografii s odporem odhodil na prázdný stůl. Seděl s prsty do stříšky, přemýšlel. „Byl jsem hlupák, Vincente. Měl jsem za to, že jsem ho zahnal hluboko do buše. Nečekal jsem, že se vrátí stejnou cestou a půjde za mnou jako africký buvol.“

Poručík neodpověděl. V místnosti pomalu narůstalo nepříjemné ticho. „Ve vzkazu píše,“ řekl Felder, „že její dítě je naživu. Jak je to možné? Jediný důvod, proč je tady, je, že se přiznala k zabití svého dítěte.“ Pendergast na něj vrhl zdrcující pohled. „Než vzkřísíme dítě z mrtvých, doktore, neměli bychom nejdřív zachránit matku?“

Odmlka. Potom se Pendergast otočil na Ostroma. „Probíral tenhle údajný Poole stav Constance jako skutečný psychiatr? Používal správné termíny?“

„Ano.“

„A byla jeho analýza odpovídající? Věrohodná?“

„Vzhledem k tomu, co jsem o slečně Greeneové věděl, mě trochu překvapila, nicméně vnitřní logiku měla, takže mi připadala správná. Tvrdil, že byla jeho pacientkou. Vypadalo to, že není důvod mu nevěřit.“ Pendergast pavoukovitými prsty bubnoval na dřevěnou opěrku křesla. „A říkáte, že při první návštěvě doktor Poole požádal, aby s Constance mohl být chvíli o samotě?“

„Ano.“

Pendergast se podíval na D’Agostu. „Myslím, že situace je jasná. Vlastně naprosto jasná.“

Felderovi to vůbec jasné nepřipadalo, ale mlčel.

Pendergast se otočil na Ostroma. „A samozřejmě tenhle Poole jako první navrhl, abyste Constance vzali na výlet – mimo areál nemocnice?“

„Správně,“ odpověděl Ostrom.

„Kdo se postaral o potřebné papíry?“

„Doktor Felder.“

Pendergast se na Feldera podíval přivřenýma očima. To ho vyděsilo. Agent FBI dlouze a pátravě zkoumal místnost. Potom se znovu obrátil na poručíka D’Agostu. „Vincente, tenhle pokoj – a tohle místo – už pro nás nejsou ničím zajímavé. Musíme se zaměřit na ten vzkaz. Můžete mi ho ještě ukázat?“

D’Agosta sáhl do kapsy obleku a vyndal fotokopii, kterou pořídil Ostrom. Pendergast ji vzal a přečetl text jednou, potom podruhé.

„Ještě k té ženě, která vzkaz přivezla,“ řekl. „Taxi, kterým odjela, se nepodařilo najít?“

„Ne.“ D’Agosta kývl na vzkaz. „Moc informací tam není.“

„Moc ne,“ souhlasil Pendergast. „Ale možná nám postačí.“

„Tomu nerozumím,“ ozval se poručík.

„Prostřednictvím tohoto vzkazu k nám mluví dva hlasy. Jeden z nich ví, kde Constance je – ten druhý nikoli.“

„Chcete říct, že ten první hlas je Pooleův. Tedy Esterhazyho.“

„Přesně tak. A všimněte si, že mu možná zcela bezděčně vyklouzla jistá fráze, kterou Constance ocitovala: ‚Msta to ukončí‘.“

„A?“

„Esterhazy byl vždycky nadmíru spokojen se svým důvtipem. ‚Msta to ukončí.‘ Není to trochu podivná konstrukce, Vincente?“

„Popravdě, nevím jistě. To je smysl toho všeho: msta.“

Pendergast netrpělivě mávl rukou. „Co když nemluví o aktu, ale o předmětu?“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Esterhazy veze Constance na nějaké místo, které se jmenuje Msta. Možná je to staré rodinné sídlo. Nemovitost. Nějaká firma. To je přesně typ hříčky, kterou by Esterhazy použil – obzvlášť ve chvíli triumfu, protože tohle byl nepochybně jeho záměr.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „To mi tedy připadá dost nepřesvědčivé. Kdo by něčemu dal jméno Msta?“

Pendergast stříbřitýma očima pohlédl na skeptického policistu. „Máme ještě něco, o co se můžeme opřít?“

D’Agosta odpověděl po chvíli. „Ne, asi ne.“

„A kdyby stovka policistů Newyorského policejního sboru obcházela dům od domu a pročesávala křoví, měla by větší šanci na úspěch než já, když půjdu po tomhle potenciálním vodítku?“

„Je to jehla v kupce sena. Jak můžete něco tak malého najít?“

„Znám někoho, kdo je v tomto ohledu mimořádně kvalifikovaný. Jdeme – čas se krátí.“

Obrátil se na Feldera a Ostroma. „Můžeme jít, pánové.“

Když odcházeli, Pendergast kráčel tak rychle, že Felder a Ostrom museli klusat, aby s ním udrželi tempo. Agent vyndal telefon a navolil číslo.

„Mime? Tady Pendergast. Mám pro vás další práci – opět velmi složitou, bohužel…“ Hovořil rychle a tiše celou cestu ke vstupní hale, teprve potom telefon s klapnutím zavřel. Obrátil se k Felderovi a Ostromovi a hlasem plným sarkasmu řekl: „Velmi vám děkuji, páni doktoři, cestu ven najdeme.“

63

Constance pomalu nabývala vědomí. Probrala se do tmy. Bylo jí zle od žaludku a bolela ji hlava. Chvilku se ani nehnula, zůstala celá nahrbená, trvalo chvíli, než dokázala jasně uvažovat. A potom si najednou vzpomněla, co se stalo. Pokusila se pohnout, ale zjistila, že je spoutaná řetězem kolem pasu a nohy má přivázané k něčemu za sebou – tentokrát velmi pevně. Ústa jí přelepili páskou. Černočerný vzduch byl vlhký a zapáchal naftou, olejem a plísní. Cítila jemné houpání a slyšela vodu pleskající o trup lodi – byla na nějakém člunu. Soustředěně poslouchala. Na palubě byli lidé – shora slyšela tlumené hlasy. Zůstala v klidu, snažila se soustředit, srdce jí tlouklo pomalu a rovnoměrně. Údy měla ztuhlé a rozbolavělé: určitě byla v bezvědomí několik hodin, možná spoustu hodin.

Čas plynul. A potom slyšela kroky. Blížily se k ní. Najednou se ve skulině objevilo světlo a po chvíli se rozsvítila žárovka. Oči měla doširoka otevřené. Ve dveřích stál muž, který si říkal Esterhazy či doktor Poole. Hleděl na ni, hezký obličej zbrázděný nervozitou a šrámy. Ty utržil od ní. Za ním, ve stísněné předsíni, viděla druhou nejasnou postavu.

Přistoupil k ní. „Přesuneme tě jinam. Prosím tě, abys ve vlastním zájmu nic nezkoušela.“

Jen na něj upírala pohled. Nemohla se pohnout, ani promluvit.

Vytáhl z kapsy nůž, rozřízl několik vrstev pásky, kterou měla nohy připoutané ke svislé podpěře v nákladním prostoru. Za chvíli byla volná.

„Pojď.“ Natáhl se a uchopil ji za paži. Klopýtala, měla ztuhlá chodidla a křeč v nohou, každý pohyb byl bolestivý. Nechal ji kráčet před sebou a pomalu mířili k malým dveřím. Shrbila se, aby jimi prošla, Esterhazy za ní.

Objevila se nejasná postava – nějaká žena. Constance ji poznala: rudovláska z přilehlé zahrady. Teď upřeně a chladně zírala na Constance, na rtech jí pohrával slabý úsměv.

Takže Pendergast vzkaz nedostal. Bylo to zbytečné. Očividně to byla nějaká lest.

„Vem ji z druhé strany,“ vybídl Esterhazy ženu. „Je nevypočitatelná.“

Žena se do ní zavěsila a společně ji vedli průchodem k dalším, ještě menším dvířkům. Constance nijak nevzdorovala, nechala se vléci, hlavu měla svěšenou. Když se Esterhazy předklonil, aby otevřel dvířka, Constance se zapřela; rychle se otočila a hlavou prudce narazila ženě do břicha. Ta s hlasitým heknutím pozpátku upadla a zhroutila se na pažení lodi. Esterhazy ucukl, když se Constance pokusila strčit i do něj. Silně jí sevřel paže. Žena se vyškrábala na nohy, naklonila se nad Constance, popadla ji za vlasy, zvrátila jí hlavu a uhodila ji do obličeje jednou, potom podruhé.

„To není nutné,“ okřikl ji Esterhazy. Vlekl Constance dál. „Uděláš, co chceme, jinak ti tyhle lidi opravdu ublíží. Rozumíš?“

Zírala na něj, neschopná slova, stále ještě lapala po dechu. Strčil ji do malého prostoru za dvířky a potom šel za rudovlasou ženou. Došli k dalšímu nákladnímu prostoru s dvířky v podlaze. Esterhazy je otevřel – za nimi byl temný, pustý prostor. V mdlém světle viděla, že je v nejnižší části podpalubí, kde se trup lodi sbíhá do tvaru písmene V – nepochybně to byla příď.

Esterhazy jen ukázal na temný zející otvor dvířek.

Constance ucouvla.

Ucítila úder do hlavy, to na ni otevřenou dlaní zaútočila ta žena. „Mazej dolů,“ nařídila.

„Nech to na mně,“ zlobil se Esterhazy.

Constance se posadila, strčila nohy do otvoru a pomalu se soukala dovnitř. Byl to větší prostor, než se původně zdálo. Vzhlédla a uviděla, jak se žena znovu chystá ji uhodit, tentokrát pěstí. Esterhazy ji ne zrovna šetrně popadl za ruku, aby ji zarazil. „To není nutné,“ utrousil. „A nehodlám to znovu opakovat.“

Jediná slza stoupla Constance do oka. Setřásla ji. Nevzpomínala si, kdy naposledy plakala, a rozhodně nechtěla plakat před těmihle lidmi. Určitě to bylo jen šokem z toho, že viděla tu ženu – když pochopila, jak moc se upínala k tenké nitce naděje, kterou jí ten vzkaz nabízel.

Sedla si a opřela se o přepážku. Poklop se za ní zavřel a potom slyšela skřípání kovu, jak ho zajistili západkou.

Uvnitř byla tma jako v pytli – dokonce ještě větší než v tom nákladním prostoru. Zvuk vln pleskajících do trupu plavidla naplnil podpalubí, takže si připadala, jako by vklouzla do vody.

Bylo jí zle, chtělo se jí zvracet. Ale kdyby se to stalo, kvůli pásce na ústech by vdechla zvratky a zadusila by se. To nemohla dopustit.

Posunula se ve snaze najít pohodlnou polohu a soustředit se na něco jiného. Koneckonců – na temné, malé prostory byla zvyklá. To pro mě není nic nového, řekla si.

64

Půl třetí odpoledne – tedy těsně poté, kdy se vzbudila – odešla Corrie Swansonová z pokoje na koleji a vyrazila na cestu do svého koutku v knihovně Sealy na Desáté avenue. Cestou zašla do místní řecké kavárny. Najednou jako by přišla zima, studený vítr rozhazoval odpadky po chodníku. Ale kavárna byla teplá oáza, kde cinkalo nádobí a panoval čilý ruch. Vzala výtisk Timesů zprostředka stohu a koupila si šálek černé kávy. Už byla na odchodu, když zahlédla titulek v Postu:

Příšerná poprava v parku Riverside

S pocitem trapnosti si vzala také Post. Ten vždycky považovala za noviny pro idioty, ale často informoval o skutečně hrůzných zločinech, zatímco Timesy byly v tomto ohledu velmi rezervované, a tohle byla její tajná slabost.

Když došla na své oblíbené místo v knihovně, posadila se, rozhlédla se, aby měla jistotu, že ji nikdo nesleduje, a s mlhavým pocitem studu nejdříve otevřela Post.

Téměř okamžitě se vyděšeně vzpřímila. Obětí byl jistý Edward Betterton, který přijel na dovolenou z Mississippi. Jeho tělo našli v odlehlé části parku Riverside za sochou Johanky z Arku. Hrdlo měl proříznuté tak brutálně, že se hlava skoro oddělila od těla. Ještě ho zohavili jinak, jak, o tom se nemluví – což napovídalo, že to možná byla práce zločineckého podsvětí, psal Post, i když podle náznaků mohlo jít i o brutální přepadení. Kapsy zavražděného byly obrácené naruby a oběti chyběly hodinky, peníze a cennosti.

Corrie četla článek podruhé, pomaleji. Betterton. Bylo to strašné. Nepůsobil dojmem darebáka – byl jenom úplně mimo. Z dnešního pohledu jí bylo líto, jak ho odpálkovala.

Ale tahle brutální vražda nemohla být náhoda. Po něčem šel a nějak to souviselo s drogami, tvrdil – i když se ji snažil přesvědčit, že v tom jede i Pendergast. Všechno zpackal. Jaká že je adresa toho domu, o kterém mluvil? Usilovně přemýšlela. Znervózněla, protože měla pocit, že si nedokáže vzpomenout – a potom jí svitlo: East End Avenue 428.

Zamyšleně odložila noviny. Pendergast. Jak přesně to s ním souvisí? Věděl o Bettertonovi? Pracoval opravdu sám, bez jakékoli podpory? Skutečně vyhodil bar do vzduchu?

Slíbila mu, že se do toho nebude plést. Ale když něco prověří – jen prověří –, nemůže to ani Pendergast považovat za „vměšování“.

65

Zvláštní agent Pendergast čekal v autě z půjčovny na kruhovém objezdu nad přístavištěm v Devětasedmdesáté ulici v manhattanské čtvrti Upper West Side a dalekohledem sledoval jachtu zakotvenou pár desítek metrů od břehu. Byla ze všech plavidel největší, dlouhá kolem čtyřiceti metrů, elegantní a komfortní. V odpoledním větru se jachta pohupovala v kotvišti a dávala na odiv své jméno i název domovského přístavu.

Vergeltung

Orchid Island, Florida

Studený vítr foukal od vody, cloumal autem a na širokém Hudsonu zvedal vlny.

Na sedadle spolujezdce zazvonil mobil. Pendergast položil dalekohled a zvedl telefon. „Ano?“

„Je to můj nejoblíbenější tajný agent?“ slyšel šeptavý hlas.

„Mime,“ odpověděl Pendergast. „Jak se vede?“

„Našel jste jachtu?“

„Právě na ni koukám.“

V telefonu zazněl spokojený chraplavý smích. „Ideální. Ideální. A myslíte, že ho, ehm, máme v pasti?“

„To jistě, Mime – díky vám.“

„Vergeltung. V němčině to znamená ‚msta‘. Byla to docela výzva. Mám Ghostnet počítačů z celého Clevelandu v zombie stavu, nadešel čas je opět začít používat.“

„Raději nechci slyšet detaily. Ale děkuji vám.“

„Jsem rád, že jsem byl tentokrát užitečný. Držte se.“ Zaslechl cvaknutí a spojení se přerušilo.

Pendergast schoval telefon do kapsy, znovu se rozjel ke vstupu do přístavu a dál k bráně, která vedla k hlavní přístavní hrázi. Muž v nažehlené uniformě – nepochybně bývalý policista – se vyklonil z přilehlé strážnice. „Přejete si?“

„Přišel jsem za panem ředitelem Lowem.“

„A vy jste?“

Pendergast vyndal odznak a chvilku ho nechal volně viset. „Zvláštní agent Pendergast.“

„Máte domluvenou schůzku?“

„Ne.“

„A týká se to…?“

Pendergast na něj jenom hleděl. Poté se najednou usmál. „Je v tom nějaký problém? Protože pokud ano, rád bych to věděl hned.“

Muž zamrkal. „Okamžik.“ Odešel a někomu telefonoval. Potom otevřel bránu. „Můžete jet dovnitř a zaparkovat. Pan Lowe za chvilku přijde.“ Trvalo to déle než chvilku. Nakonec z hlavní budovy přístavu vyšel vysoký muž atletické postavy s vlněnou čapkou, jakou nosí řečtí rybáři, který vypadal jako námořník. Jak dýchal, od úst mu stoupaly obláčky. Pendergast vystoupil z auta a čekal na něj.

„Podívejme. FBI?“ řekl ten muž a s přátelským úsměvem natáhl ruku, v modrých očích se mu zablesklo. „Co pro vás mohu udělat?“ Pendergast kývl na uvázanou loď. „Chtěl bych něco vědět o támhleté jachtě.“

Muž chvíli mlčel. „Z jakého důvodu se o ni zajímáte?“ zeptal se s vlídným úsměvem.

„Služebního,“ řekl Pendergast a také se usmál.

„Ze služebního. No, to je zvláštní, protože právě jsem volal na terénní úřad FBI a ptal jsem se, jestli jistý zvláštní agent Pendergrast pracuje na případu, který nějak souvisí s přístavem –“

„Pendergast.“

„Promiňte. Pendergast. Řekli mi, že teď máte dovolenou, a ujistili mě, že v současné době na žádném případu nepracujete. Takže to vypadá, že jste na melouchu a oslňujete svým odznakem pod falešnou záminkou. Což je rozhodně proti předpisům FBI. Mám pravdu?“

Pendergast se nepřestal usmívat. „Máte pravdu.“

„Takže teď se jednoduše vrátím do kanceláře a vy odejdete, a jestli o tomhle ještě něco uslyším, zavolám na FBI znovu a oznámím, že jeden z jejich zvláštních agentů se potlouká po městě a využívá svůj odznak, aby zastrašil občany dbalé zákonů.“

„Zastrašil? Až vás začnu zastrašovat, poznáte to.“

„To je výhrůžka?“

„To je předpověď.“ Pendergast pokývl k vodě. „Předpokládám, že vidíte támhletu jachtu. Mám důvod věřit, že na ní bude spáchán zločin. Pokud k tomu dojde, na případu budu pracovat já – tím nejoficiálnějším možným způsobem – a vy, zcela samozřejmě, budete vyšetřován jako spolupachatel.“

„Planá hrozba. Nejsem spolupachatel a vy to dobře víte. Pokud má být spáchán zločin, jak tvrdíte, pak doporučuji, abyste zavolal policii, pane Prendergaste.“

„Pendergaste.“ Stále mluvil přiměřeným tónem. „Jediné, co od vás chci, pane Lowe, jsou informace o té jachtě a posádce; o tom, kdy připlouvají a odplouvají. Všechno zůstane jen mezi námi. Protože jak vidím, jste přátelský muž, který rád pomůže policii a bezpečnostním složkám.“

„Pokud tomuhle říkáte zastrašování, tak to na mě nezabírá. Mojí prací je zajistit soukromí klientů, našich stálých zákazníků – a přesně tohle hodlám udělat. Pokud se chcete vrátit se zatykačem, prima. Jestli se dostaví lidi z Newyorského policejního sboru, prima. Potom budu spolupracovat. Ale ne s agentem FBI, který mi ve svém volnu vyhrožuje. A teď zmizte.“

„Až budeme tento zločin vyšetřovat, moji kolegové – a oddělení vražd Newyorského policejního sboru – budou chtít vědět, proč jste vzal peníze od lidí z té jachty.“

Muž se zachvěl. „Spropitné je běžnou součástí tohoto podnikání. Jsem jako taxikář – spropitné je normální. Na tom není nic špatného –“

„Přirozeně – pokud ‚spropitné‘ nedosáhne jisté výše. Potom se tomu říká odměna. Nebo dokonce úplatek. A když ten zmíněný úplatek má sloužit k tomu, abych se držel stranou, pak by policie mohla klást otázky, no, pane Lowe, tohle z vás délá spolupachatele. Obzvlášť vejde-li ve známost, nejen že jste mi vyhrožoval zabitím, pokud neopustím areál, ale že jste navíc vulgárními výrazy urazil newyorský výkvět bezpečnostních složek.“

„Co to vykládáte? Nikdy jsem nevyhrožoval vám ani policistům.“

„Řekl jste přesně tohle: Mám přátele, kteří vám prostřelí mozek, jestli konečné nehnete zadkem a nezmizíte odsud. A to se týká i těch prasat z Newyorského policejního sboru.“

„Nic takového jsem neřekl, vy prolhaný hajzle!“

„Přesně tak. Ale to víme jen my dva. Všichni ostatní si budou myslet, že mluvím pravdu.“

„Tohle vám nevyjde! Blufujete!“

„Jsem zoufalý, pane Lowe, a pracuji nad rámec pravidel. Udělám cokoli – budu lhát, ledacos si vynucovat a podvádět –, abych vás přinutil ke spolupráci.“ Vyndal mobilní telefon. „Takže: teď zavolám na číslo FBI pro mimořádné události, abych podal informaci o vašich hrozbách a požadavku zálohy. Až to udělám, změní se vám život – navždycky. Nebo…?“ Pozvedl obočí.

Lowe na něj upřeně zíral, třásl se vzteky. „Ty zkurvysynu.“

„Beru to jako souhlas. Půjdeme do vaší kanceláře? Od Hudsonu ošklivě táhne.“

66

Budova na East End Avenue se nemohla pyšnit tím, že je postavená z hnědého pískovce. Byla z cihel, nikoli z kamene; úzká a jen dvě poschodí vysoká. Bezútěšnější a omšelejší stavbu v Upper East Side člověk nenajde, napadlo Corrie, když se opírala o kmen jinanu na druhé straně ulice, pila kávu a předstírala, že čte knížku.

Na oknech byly zatažené rolety, za celá desetiletí zažloutlé. Okna samotná byla špinavá, opatřená mřížemi a na odiv vystavovala bezpečnostní pásky. Zápraží bylo popraskané a u vchodu do suterénu se povalovaly odpadky. Přestože dům vypadal omšele, vstupní dveře byly opatřeny novými lesklými zámky. Ani mříže na oknech nebyly staré.

Dopila kávu, odložila knihu a vydala se po ulici. Čtvrť, kdysi německá, byla nepatřičně známá jako „dívčí ghetto“. Bylo to oblíbené místo čerstvých absolventů, většinou dívek, kteří nedávno přijeli na Manhattan a hledali bezpečný kout pro život. Čtvrť byla tichá, spořádaná a očividně bezpečná. Ulice zaplavily atraktivní mladé ženy a vzbuzovaly dojem, že pracují na Wall Street nebo v některé z právnických firem na Park Avenue.

Corrie nakrčila nos a šla dál na konec bloku. Betterton říkal, že viděl někoho vycházet z domu, ale vypadalo to, že tam už hodně dlouho nikdo nebyl.

Otočila se a nespokojená se vracela. Dům stál v řadě lepších budov, každá nepochybně se zahrádkou nebo dvorkem vzadu. Kdyby měla možnost tam nahlédnout, mohla by všechno prozkoumat o trochu lépe. Samozřejmě je možné, že to všechno byla jen záležitost Bettertonovy představivosti. Na druhou stranu na příběhu o tom, jak Pendergast vyhodil do vzduchu bar, vypálil farmaceutickou laboratoř a potopil několik člunů, bylo cosi téměř uvěřitelného. A přestože se Betterton mýlil, musela připustit, že byl bystrý a houževnatý. Nepůsobil na ni dojmem člověka, který se dá snadno zabít. Ale oni ho zabili.

Když byla skoro v polovině bloku, prohlížela si dva domy z hnědého pískovce sousedící s číslem 428. Typické budovy v Upper East Side kypící životem s několika byty v každém poschodí. Když se rozhlížela, z jednoho domu vyšla mladá žena v krásném kostýmku; v ruce nesla diplomatku. Když Corrie míjela, ani se na ni nepodívala a ve vzduchu po ní zůstala vůně drahého parfému. Potkala další mladé ženy – všechny jakoby stejné: mladé profesionálky v kostýmcích nebo oblečené na jogging. Corrie si uvědomila, že se svým gotickým vzhledem, melírovanými vlasy vyčesanými do špiček, volně visícími kovovými ozdobami, spoustou náušnic a tetováním je hodně nápadná.

Co dělat? Zašla do pekařství, objednala si cibulový rohlík s pomazánkou z uzeného lososa a posadila se k oknu, odkud měla výhled na ulici. Kdyby se jí podařilo spřátelit se s někým z přízemního bytu na kterékoli straně domu, mohla by prostě požádat, jestli může vidět dvorek za domem. Ale v New Yorku nelze jen tak k někomu přistoupit a popovídat si. Už není v Kansasu…

… A potom z domu vpravo od čísla 428 zahlédla vycházet dívku s dlouhými vlasy, oblečenou do kožené minisukně a obutou do vysokých kožených bot. Položila na stůl pár bankovek, vyrazila z obchodu a šla po ulici, pohupovala taškou a dívala se na oblohu. Šla tak, aby se s tou gotičkou střetla.

Bylo to snadné. Slunce zapadalo a Corrie seděla v malé kuchyni přízemního bytu, pila čaj a poslouchala svou novou kamarádku, jak si stěžuje na mladé zbohatlíky v blízkém okolí. Jmenovala se Maggie, pracovala jako servírka v jazzovém klubu a současně se pokoušela prorazit v divadle. Byla bystrá, zábavná a zjevně prahla po společnosti.

„Strašně ráda bych se přestěhovala na Long Island nebo do Brooklynu,“ řekla, když v dlaních držela hrnek s čajem, „ale můj táta si myslí, že jakékoli místo v New Yorku mimo Upper East Side obývají násilníci a vrazi.“

Corrie se zasmála. „Možná má pravdu. Sousední dům docela nahání husí kůži.“ Cítila se hodně provinile, jak manipuluje s dívkou, s níž by se ve skutečnosti chtěla spřátelit.

„Myslím, že je opuštěný. Neviděla jsem nikoho vejít ani vyjít ven. Je to divný, má hodnotu možná pět milionů dolarů. Prvotřídní nemovitost, která prostě chátrá.“

Corrie popíjela čaj a přemýšlela, jak se – když už je tady – dostane na dvorek za domem, přeleze dva a půl metru vysokou zeď na zadní dvůr děsivého domu vedle – a potom vnikne dovnitř.

Vnikne dovnitř. Opravdu to udělá? Poprvé přestala myslet na to, proč je tady a co má v úmyslu. Sama sebe ujišťovala, že jen sonduje situaci. Nenuceně. Je tohle skutečně nejchytřejší postup? Uvažovat o vloupání, když studuje na Univerzitě Johna Jaye a chce udělat kariéru v bezpečnostních složkách?

V minulosti se vloupala do několika míst v Medicine Creek – jen tak pro legraci –, ale jestli měl Betterton pravdu, tak jsou tihle lidi nebezpeční drogoví dealeři. A Betterton je mrtvý. A ještě, jak jinak, tu byl slib, který dala Pendergastovi…

Samozřejmě se nikam nevloupá. Ale prověří to. Bude hrát na jistotu, nahlédne do oken, zachová si odstup. Při prvním náznaku potíží, nebezpečí nebo čehokoli jiného se stáhne.

Obrátila se k Maggie a povzdechla. „Líbí se mi tady. Kdybych tak měla takovéhle bydlení. Pozítří dostanu vyhazov z bytu a novou nájemní smlouvu mám podepsanou až od prvního. Nejspíš půjdu do hostelu nebo tak.“

Maggie se rozzářila. „Potřebuješ někde na pár dní ubytovat?“

„To jo!“ Corrie se zasmála.

„Hele, bylo by fajn, kdybys zůstala u mě. Když člověk žije sám, je to občas o strach. Víš, když jsem včera večer přišla domů, měla jsem zvláštní pocit, jako by v mém bytě v době mé nepřítomnosti někdo byl…“

67

V deset hodin večer začal foukat vítr, na temné hladině řeky Hudson se zvedaly zpěněné vlnky a teplota se držela těsně nad bodem mrazu. Odliv ustupoval a řeka klidně tekla na jih směrem k Newyorskému přístavu. Světla New Jersey chladně ozařovala temné masy pohybující se vody.

Deset bloků severně od přístavu na Devětasedmdesáté ulici, na rozervaném břehu pod West Side Highway, kráčela kolem vody temná postava. Přes kameny za sebou táhla harampádí, které voda vyplavila – rozbité zbytky plovoucího doku, prkna na velkém kusu poničeného polystyrenu. Ten člověk odhodil prkno do vody, vyhoupl se na kupu haraburdí a přikryl se poničenou plachtou. Protože hromada zastavila u břehu, vzal na jednom konci naplocho seříznutou tyč a odstrčil se. Když ji ponořil do vody, téměř ji nebylo vidět, ale mohl velmi nenápadně po vodě převážet to, co vypadalo jako hromada haraburdí.

Mírným postrčením tyče nasměroval improvizovanou bárku od břehu, proud ji unášel mezi další plovoucí trosky.

Doplula několik desítek metrů od břehu, potom se pomalu stočila a líně se posouvala ke skupině tichých jachet v kotvišti, jejichž světla probodávala tmu. Hromada suti pomalu míjela lodě, narazila do jednoho trupu, potom do dalšího. Vypadalo to jako zcela nahodilý pohyb. Tak se dostala k největší jachtě v kotvišti, lehce zavadila o její trup a v proudu plula dál. Když se přiblížila k zádi, mezi odpadky se cosi pohnulo, nato se ozvalo mírné cáknutí a opuštěnou bárku, už bez té postavy, tiše unášel proud kolem jachty, až nakonec zmizela ve tmě.

Pendergast v hladkém neoprenu se krčil za koupací plošinou na zádi jachty Vergeltung a napjatě poslouchal. Bylo ticho. Po chvíli zvedl hlavu a nahlédl přes okraj. Ve tmě uviděl dva muže, jeden seděl na zádi a kouřil cigaretu, druhý přecházel po přední palubě, sotva viditelný z tohoto úhlu.

Dál sledoval situaci, muž na zádi zvedl půllitrovou láhev a zhluboka upil. Po několika minutách nejistě vstal a vydal se na obhlídku paluby; zůstal stát sotva metr a půl od Pendergasta, díval se na vodu, znovu se vrátil a dopřál si doušek z lahve. Uhasil cigaretu a zapálil si další.

Z malé brašny, kterou měl Pendergast s sebou, vyndal pistoli Les Baer .45 a hbitě ji zkontroloval. Uložil ji do brašny a vyndal z ní krátkou gumovou hadičku.

Znovu čekal a pozoroval. Muž dál pil a kouřil, nakonec vstal a vyrazil kupředu, až zmizel ve dveřích vedoucích do interiéru jachty, z jejíchž oken vycházelo tlumené světlo.

Pendergast rychle skočil na záď a přikrčil se za přídavné čluny.

Od svého nového přítele Lowea se dozvěděl, že na palubě je jen pár lidí. Většina posádky odpoledne odešla na břeh, na jachtě zůstali jen čtyři muži. Nakolik byla tahle informace pravdivá, se teprve uvidí.

Podle toho, co Lowe říkal, je jeden z nich nepochybně Esterhazy. A potom se zmínil o zásobách, které na loď nedávno dorazily. Mezi nimi byla i dlouhá bedna z nerezové oceli na suché potraviny, dost velká, aby se do ní mohla schovat osoba v bezvědomí – nebo mrtvola.

Pendergast chvíli uvažoval, co udělá Esterhazymu, jestli už Constance zabil.

Esterhazy seděl ve strojovně oddělené přepážkou spolu s Falkonerem, rusovláskou, jejíž jméno neznal, a se čtyřmi muži s identickými berettami 93R, automatickými pistolemi nastavenými na trojstřel. Falkoner trval na tom, aby při akci ustoupili do strojovny – nejbezpečnějšího místa na lodi. Nikdo nepromluvil.

Zvenčí se ke dveřím blížily lehké kroky, po nich se ozvalo trojí zaklepání, pak ještě dva údery. Falkoner vstal a odemkl. Vešel muž s cigaretou v ústech.

„Uhas to,“ vyjel na něj zostra Falkoner.

Muž cigaretu rychle zamáčkl. „Je na palubě.“

Falkoner k němu vzhlédl. „Kdy přišel?“

„Před několika minutami. Byl fakt dost dobrý – nenápadně připlul na kupě smetí. Skoro jsem si ho nevšiml. Vylezl k bazénům a teď je na zádi. Vic ho hlídá z otevřeného můstku pomocí infračerveného zařízení pro noční vidění.“

„Má nějaké podezření?“

„Ne. Hrál jsem opilce, jak jsi chtěl.“

„Velmi dobře.“

Esterhazy vstal. „Sakra, když jsi měl možnost ho zabít, tak jsi to měl udělat! Nebuď tak nafoukanej – ten chlap má cenu jako šest tobě podobných. Zastřel ho při první příležitosti.“

Falkoner se otočil. „Ne.“

Esterhazy na něj zíral. „Jak to myslíš, že ne? Už jsme to probrali –“

„Přiveďte ho živého. Než ho zabijeme, mám pro něj pár otázek.“ Esterhazy na něj upřeně hleděl. „Děláš obrovskou chybu. I když se vám podaří ho chytit živýho, nic vám nepoví.“

Falkoner Esterhazymu věnoval krutý úsměv, při němž se mu už tak odpudivé mateřské znaménko napjalo. „Nikdy pro mě nebyl problém přimět lidi mluvit. Ale pořád si lámu hlavu, Judsone, proč bys s tím měl problém ty. Bojíš se snad, že bychom mohli zjistit něco, co bys raději utajil?“

„Netušíš, s kým máš tu čest,“ řekl Esterhazy rychle. Známé bodnutí strachu jen znásobilo jeho znepokojení. „Jsi blázen, jestli ho nezabiješ hned, jak ho uvidíš. Ještě než pochopí, co se děje.“

Falkoner přivřel oči. „Je nás tucet, jsme slušně ozbrojený, máme trénink. O co jde, Judsone? Celý ty roky jsme se o tebe dobře starali – a ty nám najednou nevěříš? To mě překvapuje – a uráží.“

Mluvil s notnou dávkou sarkasmu. Esterhazy měl strachem stažený žaludek.

„Budeme na otevřené vodě, ve vlastním plavidle. Máme výhodu překvapení – netuší, že leze do pasti. A máme dole tu svázanou ženskou. Je nám vydaný na milost a nemilost.“

Esterhazy polkl. Stejně jako já, pomyslel si.

Falkoner mluvil do sluchátek. „Vyrazte na moře.“ Rozhlédl se po skupince shromážděné ve strojovně. „Postarají se o něj jiný lidi. Pokud něco nevyjde, tak to rozjedeme sami.“

* * *

Pendergast se stále krčil za čluny, cítil, jak celou jachtou projíždí dunivé záchvěvy. Motory běžely. Slyšel nějaké hlasy, slabé plácnutí, jak někdo hodil přes palubu uvazovací kotvu; a potom cítil, že se loď zhoupla západním směrem k plavebnímu kanálu a motory jachty zrychlily na plné obrátky. Pendergast zvážil souvislost mezi jeho příchodem a vyplutím jachty. Dospěl k závěru, že to nebyla žádná náhoda.

68

Na palubě lodi Vergeltung

Esterhazy čekal ve strojovně s Falkonerem. Dva dieselové motory běžely na cestovní rychlost a v malém prostoru byly velmi hlučné.

Podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy se Pendergast dostal na palubu, uplynulo deset minut. Napětí ve vzduchu narůstalo. To se mu nelíbilo – vůbec se mu to nelíbilo. Falkoner mu lhal.

Velmi pečlivě se postaral o to, aby sem Pendergasta nalákal. Constance udělala přesně to, co očekával. Vyvlékla se z volných pout, napsala vzkaz a vyhodila jej z okna konspiračního bytu – přesně podle plánu do vedlejší zahrady. A vzhledem k tomu, že je teď Pendergast na palubě jachty, zjevně spolkl pečlivě připravenou návnadu – „mstu“, což je v německém překladu samozřejmě Vergeltung. Kladl závaží na obě misky vah. Předával Pendergastovi dost informací, aby našel loď, ale ne tolik, aby pojal podezření, že je to celé past.

Ale teď Falkoner trval na tom, aby Pendergasta dostali živého. Esterhazy cítil, jak se mu zvedá žaludek: věděl, že důvodem, proč to Falkoner takhle chce, je jeho záliba v mučení. Ten chlap je nemocný – a jeho arogance a sadismus by mohly i teď všechno zkazit.

Esterhazy cítil, jak se ho zmocňuje strach a paranoia. Zkontroloval revolver, natáhl kohoutek. Když Falkoner nevyužil první příležitost, bude to muset udělat sám. Dokončit, co započal ve skotských bažinách. A to dřív, než Pendergast – záměrně nebo omylem – odhalí tajemství, které Esterhazy skrývá před Spolkem posledních deset let. Sakra, kdyby tak Pendergast neprohlédl tu starou zbraň; kdyby nevytahoval staré problémy. Ten chlap nemá tušení, nemá tušení, jaké šílenství rozpoutal. Možná ho měl zasvětit do toho příšerného tajemství už dávno, když se oženil s jeho sestrou.

Ale na to už je pozdě.

Falkonerova vysílačka zapraskala. „Tady Vic. Nevím jak, ale vypadá to, že jsme ho ztratili. Už není za přídavným člunem.“

„Verdammter Mist!“ zaklel zlostně Falkoner. „Jak jste ho, proboha, mohli ztratit?“

„Nevím. Schovával se někde, kam jsme neviděli. Chvíli jsme čekali a nic se nedělo, tak jsem nechal Bergera na hlídce v hlavní kajutě a šel na horní palubu, abych se podíval z dobrého úhlu – a on byl pryč. Nevím, jak to dokázal – viděli bysme ho, ať by se vydal kamkoli.“

„Pořád ještě musí být někde dole,“ řekl Falkoner. „Všechny dveře jsou zamknuté. Pošli Bergera na zadní palubu; kryj ho z otevřeného můstku.“ Esterhazy mluvil do vlastních sluchátek. „Zamčené dveře nejsou pro Pendergasta žádná překážka.“

„Nemohl projít kolem do hlavní kajuty, aniž bychom ho viděli,“ řekl Viktor.

„Vyžeňte ho ven,“ vyzval je Falkoner. „Kapitáne, hlaste pozici.“

„Právě vjíždíme do Newyorského přístavu.“

„Udržujte cestovní rychlost. Plujte na volné moře.“

Viktor se krčil na otevřeném můstku Vergeltungu, tři patra nad hladinou. Loď právě plula kolem rychle rostoucího mrakodrapu číslo 1 nového Světového obchodního centra a obeplouvala jižní cíp Manhattanu, Battery nalevo osvětlovaly reflektory. Budovy finanční čtvrti se tyčily jako shluky zářivých hrotů, vrhaly světlo na vodu a zalévaly jím i loď. Dva přídavné čluny, v nichž připlouvali a odplouvali, když stála jachta v kotvišti, byly uložené v kolébkách vedle sebe na levoboku na zádi, zakryté plachtou. Nebylo možné, aby Pendergast odešel jinudy než přes otevřenou palubu. A tu sledovali jako ostříži. Musí být pořád na zádi.

Přes brýle pro noční vidění sledoval, jak Berger vyšel z hlavní kajuty s puškou v ruce. Viktor sundal brýle, zvedl svoji zbraň a kryl ho.

Berger zůstal chvíli ve stínu, připravoval se, potom přeběhl podél boku prvního člunu a schoulil se za jeho přídí.

Viktor čekal s namířenou berettou, připraven vypálit při sebemenším pohybu. Býval voják a nebral příliš v úvahu Falkonerův příkaz dostat toho muže živého; jestli vystrčí hlavu, stejně ho sejme. Nechtěl, aby někoho z nich dostal.

Berger pomalu postupoval kolem člunu na záď.

Viktorova vysílačka zapraskala, Berger s ním mluvil přes sluchátka. „Za člunama není.“

„Ještě to tam prohlídni. A dávej pozor, možná nám proklouzl zpátky za příčku na zádi a čeká, aby skočil po každým, kdo se vynoří.“

Stále držel zbraň namířenou, sledoval, jak se Berger plíží od prvního člunu ke druhému.

„Tady není,“ slyšel šepot.

„Tak proklouzl zpátky na záď,“ řekl Viktor.

Viktor sledoval Bergera, jak přikrčený postupuje k zábradlí na zádi. Potom ten chlap strnul a vyskočil, mířil zbraní na jeden ze dvou bazénů vzadu.

Po chvíli seskočil zpátky. „Nic.“

Viktor usilovně přemýšlel. To je šílené. „Vevnitř. Možná se schovává pod plachtou v jednom z těch člunů.“

Viktor namířil ke člunům, když se Berger chytil žebříku na zádi, vlezl na něj a zvedl se. Opřel se o hřídel lodního šroubu, zvedl okraj plachty a nahlédl pod ni.

Viktor ve vysílačce zaslechl slabé cvaknutí, nato elektronické pípnutí. Ježíšikriste, ten zvuk zná! „Bergere –!“

Ze závěsného motoru přídavného člunu se náhle ozval ohlušující křik; Berger ječel. Lodní šroub zmítal jeho tělem ze strany na stranu a na boku ho úplně rozpáral.

Když se Viktor vzpamatoval z prvotního šoku, zasypal člun výstřely z beretty, máchal jí ze strany na stranu, dokud nevyprázdnil zásobník. Kulky rozervaly plátno a proděravěly loďku. Jestli se tam někdo ukrýval, nepřežil. Po chvíli na zádi člunu vyšlehly plameny. Bergerovo tělo leželo na místě, kam dopadlo, bez hnutí. Pod ním se rozlévala černá kaluž. Roztřesenýma rukama Viktor vyndal prázdný zásobník a vložil plný. „Co se děje?!“ vykřikl Falkoner vztekle do sluchátek. „Co děláš?“

„Zabil Bergera!“ zařval Viktor. „On –!“

„Přestaň střílet! Jsme na lodi, ty idiote! Můžeš to tu zapálit!“

Viktor zíral na plameny, které olizovaly plátno člunu. Slyšel tlumené pfuuu a vibraci, jak další plameny vyšlehly z prostřelené nádrže. „Do hajzlu, tady hoří!“

„Kde?“

„Na člunu.“

„Spusť ho na vodu. Nenechávej ho na jachtě! Okamžitě!“

„Dobře.“ Viktor spěchal na hlavní palubu a pádil k přídavnému člunu. Otevřel přepážky po celé délce lodi, potom příčku na zádi a narazil na spínač bubnového zdvihadla, ozubená kola hučela, tři a půl metru dlouhý člun se naklonil dozadu a sklouzl po spouštěcích kolejnicích; Viktor popadl příď a dal člunu poslední impulz. Když hořící záď dopadla do brázdy za lodí, voda strhla člun z paluby, řetězy praskly; Viktor ztratil rovnováhu, ale stačil se chytit zábradlí na zádi a rychle ji znovu nabral. Hořící člun spadl dozadu, otáčel se ve vodě, až se potopil. Viktorovi se hodně ulevilo.

Zezadu ucítil tvrdý šťouchanec; vypadla mu sluchátka a on spadl do vody za hořícím člunem.

69

Pendergast se krčil na levoboku nepoškozeného přídavného člunu a sledoval, jak ten druhý hoří a mizí ve tmě, když se za ním zavřely vody Newyorského přístavu. Křik muže, kterého postrčil přes palubu, postupně slábl a zanedlouho jej přehlušil hluk jachty, větru a šplouchající vody. Nasadil si sluchátka, seřídil je a poslouchal vyděšené blekotání. Z toho si udělal představu o počtu hráčů, kde asi přibližně jsou a jaké je jejich duševní rozpoložení.

Velmi objevné.

Zatímco poslouchal, sundal si neoprenovou kombinézu, která mu bránila v pohybu, a hodil ji přes palubu. Z nepromokavé potápěčské tašky vyndal oblečení, rychle se převlékl a tašku také poslal přes palubu. Po několika minutách přešel na příď přídavného člunu. Otevřený můstek byl podle všeho opuštěný. Horní palubu hlídal jediný ozbrojený muž, který měl přehled o dění na zádi.

Pendergast ho sledoval, jak upřeně hledí směrem k potápějícímu se člunu a mluví do vysílačky. Po chvíli vešel do společenského prostoru na otevřené palubě, přecházel sem a tam před kormidelnou, hlídal ji. Pendergast spočítal, kolik vteřin mu trvá každá obrátka, potom si načasoval akci, sprintoval přes otevřenou hlavní palubu na záď, kudy se vcházelo do salonu. Krčil se u dveří, jejichž přečnívající konec ho shora kryl. Zkusil dveře: zamčené. Okno bylo tónované, za ním byla tma, takže dovnitř neviděl.

Jednoduchý zámek po chvíli povolil. Uvnitř bylo šero, které skrylo jeho pohyb. Dveře už sice odemkl, ale ještě je neotevřel. Z toho, co slyšel přes vysílačku, poznal, že na palubě je mnohem více lidí, než původně předpokládal – Lowe byl podveden –, a pochopil, že padl do pasti. Jachta plula k Úžině a nepochybně dál do Atlantského oceánu. Politováníhodné. Politováníhodné z pohledu šance na přežití lidí na palubě.

Znovu poslouchal klábosení, vytvářel si stále jasnější představu o situaci na plavidle. Po Constance nenašel jedinou stopu. Jeden člověk, zcela zřejmě muž, který to všechno řídil, mluvil směsicí němčiny a angličtiny z místa, odkud se ozýval velký hluk – možná ze strojovny. Ostatní byli roztroušeni po jachtě, čekali na rozkazy. Esterhazyho neslyšel.

Ale podle toho, co zjistil, v hlavním salonu nebyl nikdo. Velmi opatrně otevřel dveře na škvírku a nahlédl do šerého, ale elegantního prostoru obloženého mahagonem, s lavičkami čalouněnými bílou kůží, barem se žulovým pultem a luxusními koberci, sotva viditelnými v tlumeném světle. Rychle se rozhlédl, aby měl jistotu, že tam nikdo není.

Slyšel někoho běžet na lodním můstku a horečné dohadování z vysílaček. Několik mužů mířilo na záď a každou chvíli dojdou do salonu.

Rychle vycouval ze dveří a opatrně je zavřel. Znovu se přikrčil, ucho přiložil k laminátovému panelu. Kdosi vešel do salonu zepředu. Z toho, co slyšel šeptat ve vysílačce, zjistil, že tam jsou dva lidé. Přišli zkontrolovat Viktora, naposledy ho viděli na zadní palubě. Od chvíle, kdy spustil na vodu hořící přídavný člun, na vysílačku nereagoval.

Výborně.

Opatrně prošel ode dveří za roh a přitiskl se ke stěně na zádi. Ukrýval se pod převisem. Salon znovu ztichl. Dva muži čekali a poslouchali, zjevně naprosto vyděšení.

Pendergast velmi opatrně přešel k žebříku, který vedl na horní palubu; chytil se příčle a vyhoupl se vzhůru; potom z žebříku ukročil na malou střechu nad salonem, přes komínový nástavec větracího otvoru na něj z horní paluby nebylo vidět.

Pendergast si lehl na leštěný laminát, potom se naklonil přes výstupek a hlavní své zbraně v natažené ruce lehce zavadil o dveře. Ozval se sotva patrný zvuk, v salonu však nepochybně hlasitější.

Žádná reakce. Ti dva muži uvnitř budou ještě více vyvedení z míry. Nemohli s jistotou vědět, jestli ten hluk byl náhodný nebo ne; jestli je někdo za dveřmi. Taková nejistota je prozatím přiměje zůstat, kde jsou.

Pendergast vylezl znovu na střechu nad salonem, stále skrytý za ventilací, přitiskl hlaveň les baeru na laminátovou střechu a stiskl spoušť.

V salonu dole došlo k obrovské explozi, když salva z automatické pistole Black Talon ráže .45 rozervala díru ve střeše, salon zasypal rozbitý laminát a prostor zahalil oblakem pryskyřičného prachu. Okamžitě ze střechy zmizel a vklouzl zpátky ke dveřím, když dva vyděšení muži spustili palbu z automatických pistolí a rozstříleli prostor, kde před malou chvílí stál. Takže věděl, kde přesně v salonu jsou. Jeden z nich se zachoval předvídatelně, vyběhl s nabitou zbraní ze dveří a střílel; Pendergast stál za dveřmi, a jakmile se objevil, nelítostně ho kopl do holení a pak mu uštědřil ránu do šíje; muž se v bezvědomí svalil obličejem k zemi.

„Hammare!“ ozval se výkřik ze salonu.

Agent, aniž by zpomalil, vypálil do otevřených dveří. Druhý muž také vypálil dávku, ale s tím Pendergast počítal, takže se vrhl na koberec, překulil se a jednou ranou ho střelil do hrudi. Muž se skácel dozadu, narazil do plazmové televize a zhroutil se ve spršce skla.

Pendergast vyskočil na nohy, vyběhl doleva a dál ze dveří salonu na levoboku, potom se přitiskl ke stěně vedle zapuštěného vchodu. Ukrytý pod překladem se znovu zastavil, aby přes vysílačku poslouchal přetrvávající brebentění, znovu v duchu prošel obraz plavidla a posunul pozici mužů na něm.

„Szelle. Odpověz!“ slyšel hlas muže, který celou akci vedl. Další hlasy zahltily frekvenci, v panice se ptaly na střelbu, dokud je Němec neumlčel. „Szelle!“ zavolal hrubě do vysílačky. „Slyšíš?“

Pendergast s uspokojením myslel na to, že Szell už neslyší nic.

70

Esterhazy s rostoucím znepokojením sledoval Falkonera, jak mluví do vysílačky. „Szelle. Hammare. Odpovězte.“

Slyšel statickou elektřinu.

„Sakra,“ vybuchl Esterhazy. „Pořád vám říkám, že ho podceňujete!“ Zuřivě praštil rukou do přepážky. „Nemáte představu, s kým jste si začali! Všechny je pozabíjí! A potom si přijde pro nás!“

„Máme tucet po zuby ozbrojených mužů proti jednomu.“

„Už nemáte tucet,“ odsekl Esterhazy.

Falkoner plivl na podlahu, potom mluvil do sluchátek. „Kapitáne? Hlaste se.“

„Hlásí se kapitán, pane,“ ozval se vyrovnaný hlas. „Slyšel jsem střelbu v salonu. Na jednom přídavném člunu vypukl požár –“

„Toho jsem si velmi dobře vědom. Jak to vypadá na můstku?“

„Všechno je v pořádku. Gruber je se mnou, jsme zamčení, zavření na závoru a těžce ozbrojení. Co se to sakra dole děje?“

„Pendergast oddělal Bergera a Vica Klempera. Poslal jsem Szella a Hammara do hlavního salonu a teď s nimi nemůžu navázat spojení. Mějte oči otevřené.“

„Ano, pane.“

„Dodržujte postup. Očekávejte další rozkazy.“

Esterhazy na něj zíral. Falkonerova tvář s ostře řezanými rysy zůstala klidná a soustředěná. Obrátil se na Esterhazyho a řekl: „Ten tvůj chlápek podle všeho předvídá každý náš krok. Jak to?“

„Je to ďábel,“ odpověděl Esterhazy.

Falkoner se k němu otočil a přivřel oči. Vypadal, jako by chtěl něco říct, ale potom se odvrátil a mluvil do sluchátek. „Baumanne?“

„Slyším.“

„Vaše pozice?“

„Horní VIP kajuta. S Eberstarkem.“

„Klemper je vyřízený. Máte na starosti velení. Chci, abyste s Eberstarkem vystoupali po hlavním žebříku. Pokud je tam cíl, dostaňte ho křížovou palbou. Postupujte maximálně obezřele. Když ho neuvidíte, všichni tři pokryjte střelbou paluby od přídě po záď. Zapomeňte, že jsem ho chtěl živého. Střílejte, zabijte ho.“

„Ano, pane. Střílet a zabít.“

„Chci mít Zimmermanna a Schultze na hlavní palubě tak, aby mohli ze zálohy napadnout kohokoli, kdo bude přicházet po kterémkoli schodišti. Pokud ho nezabijete na otevřené palubě, zažeňte ho obchvatným manévrem dolů a na příď, kde budu čekat.“

„Ano, pane.“

Esterhazy přecházel po úzké strojovně a usilovně přemýšlel. Falkonerův plán vypadal dobře. Jak mohl Pendergast – dokonce Pendergast – na omezeném prostoru lodi uniknout pěti mužům s automatickými zbraněmi, kteří na něj střílejí ze dvou stran?

Podíval se na Falkonera; stále klidně mluvil do sluchátek. S hrůzou si vzpomněl na dychtivý pohled toho muže, když mučil a zabil novináře. To bylo poprvé, kdy viděl, jak se Falkoner raduje. A vybavil si Falkonerovy oči, když mluvil o zajetí Pendergasta: stejně dychtivý a předjímavý pohled. Jako touha. Navzdory horku ve strojovně se zachvěl. Pomalu si začal uvědomovat, že i kdyby Pendergasta někdo zabil, jeho problémy se Spolkem zdaleka nekončí. Možná naopak teprve začínají.

Naplánovat tuhle akci na Vergeltungu byla velká chyba. Teď je i on vydán na milost a nemilost.

71

Pendergast šplhal po boku lodi, držel se jako klíště vnější strany horní paluby, jako oporu nohou a rukou využíval okraje odtokových kanálků. Dostal se ke spodní hraně oken můstku. Zatímco luxusní kajuty měly tónovaná skla, jimiž nebylo vidět dovnitř, na můstku byla skla čirá. Nahlédl přes okraj a v tlumeném světle elektroniky rozpoznal osazenstvo: kapitán spolu s ozbrojeným prvním důstojníkem a současně navigátorem. Vzadu, v otevřeném prostoru za můstkem, byl na hlídce osamělý muž s automatickou zbraní, přecházel sem a tam. Občas došel až na otevřenou palubu a udělal kolečko za společenskou místností. Potom se vrátil. Horní paluba byla prázdná, viděl tam jen otevřenou vířivku a pár čalouněných laviček. Samotný můstek byl zamčený a zavřený na závoru. Na takovéhle jachtě by měla být silná ostraha samozřejmostí. Okna budou netříštivá a podle jejich tloušťky možná neprůstřelná. Tady nemá šanci – vůbec žádnou.

Pendergast se plížil podél stěny, až došel těsně pod úroveň obrubníku, kde byly skleněné posuvné dveře otevřené ze společenské místnosti na otevřenou palubu.

Sáhl do kapsy, vyndal minci a hodil ji tak, aby cinkla o sklo ve dveřích. Muž uvnitř společenské místnosti ztuhl, potom se přikrčil.

„Tady Nast,“ zašeptal do vysílačky. „Něco jsem slyšel.“

„Kde?“

„Tady na otevřené palubě.“

„Zkontroluj to,“ zněla odpověď. „Opatrně. Baumanne. Eberstarku, připrav se, budeš ho krýt.“

Pendergast viděl nejasnou siluetu muže přikrčeného za skleněnými dveřmi. Obezřetně vyhlížel. Když se přesvědčil, že je paluba prázdná, vstal, otevřel dveře a opatrně vyšel ven, zbraň měl připravenou. Pendergast sklonil hlavu pod okraj paluby a mluvil do ukradených sluchátek chraplavým šepotem, který se dal těžko rozeznat: „Naste. Levobok nad zábradlím. Zkontroluj to tam.“

Čekal. Po chvíli se vynořil temný obrys hlavy přímo před ním, ten muž se díval dolů. Pendergast ho střelil do obličeje.

S dávivým výkřikem mu hlava škubla dozadu a tělo se sesulo dopředu. Pendergast ho hodil přes zábradlí. Dopadlo na zábradlí hlavní paluby a zůstalo na něm viset, částečně rozvalené na palubě. Pendergast se chytil sloupu a přehoupl se na otevřenou palubu ve chvíli, kdy z vysílačky zaslechl překotné mluvení. Skočil do prázdné vířivky a přikrčil se. Věděl, že další dva muži jsou na cestě na otevřenou palubu.

Výborně.

Téměř okamžitě tam hlučně doběhli. Pendergast čekal na vhodné postavení, potom vyskočil a jediným výstřelem způsobil mezi nimi paniku; přesně podle očekávání oba spustili palbu z automatických zbraní. Jeden upadl, jeho partner ho při křížové palbě zastřelil; vrhl se na zem, divoce a naprosto zbytečně střílel.

Pendergast ho okamžitě zastřelil, potom přeskočil zábradlí otevřené paluby a dopadl na hlavní palubu. Nastovo mrtvé tělo zmírnilo dopad. Přeskočil zábradlí, přidržoval se dvou sloupků, aby nespadl do moře. Chvíli visel s nohama nad hladinou, trup lodi se pod ním zlehka odklonil. S námahou se nohama zachytil odtokového kanálku nad okénkem světlíku.

Tam čekal, držel se trupu lodi pod hlavní palubou a poslouchal. Rádio mu znovu napovědělo, co potřeboval vědět.

72

Esterhazy nervózně přecházel dole ve strojovně, uvědomoval si, jak ho prostupuje pocit narůstajícího zmatku a paniky, které odrážely jeho vnitřní rozrušení.

Jak to sakra Pendergast dělá? Jako by jim četl myšlenky…

A potom to najednou pochopil. Samozřejmě. Bylo to velmi jednoduché. A to mu vnuklo nápad.

Poprvé promluvil do sluchátek. „Tady Esterhazy. Přiveďte tu holku na přední palubu. Slyšíte mě? Rychle ji sem přiveďte. Potřebujeme se jí zbavit; teď už nám jen překáží.“

Vypnul sluchátka a zavrtěl hlavou, aby dal Falkonerovi znamení, že nemá používat vysílačku.

„Co sakra děláš?“ zašeptal Falkoner drsně. „S kým mluvíš? Nemůžeš se jí zbavit, ztratíme tak veškerej vliv!“

Esterhazy ho dalším gestem umlčel. „Má vysílačku. Tak to dělá. Ten zkurvysyn má vysílačku.“

Falkoner okamžitě pochopil.

„My dva půjdeme na horní palubu. Překvapíme ho, až ji přijde na příď zachránit. Dělej. Seženeme co možná nejvíc chlapů.“

Odešli ze strojovny a se zbraněmi v rukou vyběhli schůdky, pokračovali přes lodní kuchyni a ven palubním průlezem na vzdálené straně. Tam čekal Schultz s připravenou zbraní.

„Na otevřené palubě se střílelo –“ spustil Schultz.

Falkoner ho strohým pohybem umlčel. „Pojď s náma,“ zašeptal. Všichni tři přešli rychle a tiše na přední palubu, přikrčili se za kontejnery. Za necelou minutu se přihnal člověk v černém a mrštně přeskočil zábradlí na pravoboku, potom se přitiskl ke stěně přední kajuty.

Schultz na něj zamířil.

„Počkejte, až přijde blíž,“ zašeptal Falkoner. „Až budete mít jistotu.“

Ale nestalo se nic. Pendergast zůstal za stěnou kajuty.

„Jde po nás,“ zamumlal Falkoner.

„Ne,“ nesouhlasil Esterhazy. „Čekejte.“

Minuty míjely. A najednou se ta postava vynořila z úkrytu a rychle přeběhla po přední palubě.

Schultz rozpoutal palbu, pokropil stěnu kajuty a ten člověk se vrhl ke člunovému jeřábu a ukryl se pod nízkými ocelovými rozpěrami.

Hra skončila: Falkoner vystřelil, kulky se s hlasitým řinkotem odrážely od oceli a do vzduchu vyletovaly spršky jisker.

„Máme ho!“ řekl Falkoner a znovu vypálil. „Odtamtud se nedostane. Dávejte pozor, kam střílíte!“

Zpoza nákladních jeřábů se ozval odvetný výstřel, oba se instinktivně přikrčili. V okamžiku, kdy odvrátil pozornost, ten člověk v černém vyskočil z úkrytu a doslova proletěl vzduchem, přehoupl se přes zábradlí a po hlavě skočil. Všichni tři vypálili, ale bylo pozdě.

Falkoner a Schultz vstali a pádili k boku lodi, stříleli do vody, ale ten člověk už zmizel.

„Je po něm,“ prohlásil Schultz. „Při téhle teplotě vody do patnácti minut zemře.“

„Nebuď si tak zatraceně jistý,“ upozornil ho Esterhazy, když k nim přišel a sledoval, co se děje za zádí. Temná voda se zvedala a klesala, nejasná brázda za lodí ustupovala do nicoty. „Vrátí se na loď, použije koupací plošinu na zádi.“

Falkoner se pozorně rozhlédl a poprvé ukázal trhlinu ve svém nadpřirozeném klidu, navzdory velkému chladu mu na čele vyskočily kapičky potu. „Seberte ho hned, jak se vrátí na palubu. Pak ho nemusíme hlídat.“

„Příliš pozdě,“ podotkl Esterhazy. „Při našem tempu už na palubě je – a zaručeně čeká právě na to, kdy tohle podnikneme.“

Pendergast se schoulil za zádí, čekal, až přijdou útočníci. Krátké ponoření vyřadilo z provozu jeho sluchátka. Škoda, ale nedávné události naznačily, že mu stejně nebudou k ničemu. Odhodil je přes palubu. Proud unášel loď k Úžině. Propluli pod ozářeným mostem Verrazano, impozantní oblouky světla se přehouply dozadu, když loď pokračovala dál směrem do vnějšího zálivu a poté na otevřený oceán.

Pendergast stále čekal.

73

Falkoner upřeně hleděl na Esterhazyho. „Ještě ho můžeme zdolat,“ řekl. „Pořád máme půl tuctu po zuby ozbrojených mužů. Shromáždíme je a všichni vyrazíme do útoku –“

„Pochybuju, že vám jich tolik zbylo,“ vykřikl Esterhazy. „Copak to nevidíte? Zabíjí nás, jednoho po druhém. Žádný útok s použitím hrubé síly nezabere. Musíme ho přelstít.“

Falkoner zhluboka dýchal a upřeně na něj hleděl.

Ve skutečnosti Esterhazy usilovně přemýšlel o té lsti od chvíle, kdy vyšel ze strojovny. Ale všechno se dělo tak rychle, že prostě nebyl čas, Pendergast a Constance byli…

Constance. Ano – to by mohlo klapnout. Mohlo.

Obrátil se k Falkonerovi. „Záležitost s tou ženskou ho vyhnala z úkrytu. Ona je jeho slabé místo.“

„To už nezabere.“

„Ale ano. Využijeme tu ženskou – tentokrát doopravdy.“

Falkoner se zamračil. „K jakému účelu?“

„Znám Pendergasta. Věřte mi, tohle zabere.“

Falkoner na něj upřeně hleděl. Osušil si čelo. „Tak dobře. Přiveď ji. Já tady se Schultzem počkám.“

Krátká chodba spojovala strojovnu s nákladním prostorem v přední části. Od úpatí schůdků Esterhazy sprintoval chodbou, otevřel dveře dokořán, vešel, s bouchnutím je za sebou zavřel a zajistil. Žádný paklíč se přes ně nedostane.

Na podlaze nezůstala ani stopa po zavraždění toho novináře předchozího dne, i plachtu už někdo odnesl. Přešel k poklopu uprostřed nákladního prostoru ve tvaru písmene V, uvolnil západku a otevřel. Z tlumeného podlodí na něj upírala oči mladá žena: vlasy měla rozcuchané, obličej umazaný od motorového oleje. Když se světlo odrazilo v jejích duhovkách, Esterhazyho znovu překvapila neskrývaná nenávist, jakou v nich uviděl. Byl to nanejvýš zdrcující výraz: svědčil o nevyzpytatelné síle, zastřené jakýmsi odosobněným ledovým klidem.

V ústech přelepených páskou měla roubík; Esterhazy byl vděčný, že Constance nemůže vůbec nic říct.

„Beru vás odsud. Nevzpírejte se, prosím vás.“

Zasunul zbraň za pásek kalhot, natáhl ruku a popadl ji za vlasy, druhou ji vzal pevně kolem ramen. Ruce měla spoutané páskou, ale to jí nebránilo, aby zápasila. Podařilo se mu ji vytáhnout ven. Zlověstně na něj upírala oči. Esterhazy ji postrčil ke dveřím, potom chvíli zůstal stát a poslouchal. Držel ji před sebou jako ochranný štít – pro případ, že by narazili na Pendergasta. Odsunul další zástrčku, otevřel dveře a strkal ji před sebou, zbraní jí stále mířil do týla. Chodba byla prázdná.

„Jdeme.“ Esterhazy ji nasměroval ke schůdkům. Vystoupali po nich, nakonec se dostali na přední palubu. Plavidlo klouzalo po klidném moři ve studeném protivětru. Světla Manhattanu zářila v dálce, elegantní oblouk mostu Verrazano za nimi ustupoval do tmy. Ucítil houpavý pohyb lodi; byli na otevřeném moři.

Falkoner byl v obličeji ještě bledší, než když odešel. „Nikdo nemůže najít Eberstarka ani Baumanna,“ řekl. „A podívej, co se stalo Nastovi.“ Ukázal na zábradlí paluby, na němž bezvládně viselo tělo a kapala z něj krev.

„Musíme jednat rychle,“ reagoval Esterhazy. „Pojď za mnou.“

Falkoner přikývl.

„Držte ji se Schultzem pevně. A buďte hodně opatrný. Pustím ji.“

Oba muži popadli Constance. Přestala se bránit. Esterhazy jí sundal pouta z rukou i pásku z úst.

„Za všechno, co jste udělal, vás zabiju,“ řekla okamžitě.

Esterhazy se podíval na Falkonera. „Hodíme ji přes palubu.“

Falkoner na něj zíral. „Jestli to uděláš, ztratíme jedinou –“

„Právě naopak.“

„Vždyť ona je jenom blázen! On nevymění její život za svůj. Nechá ji utopit.“

„Mýlil jsem se,“ řekl Esterhazy. „Ona vůbec není blázen. Pendergastovi na ní záleží – hodně záleží. Řekneme kapitánovi, aby vyznačil souřadnice na GPS v místě, kde ji hodíme do vody. Honem!“

Brutálně ji odvlekli k zábradlí. Najednou krátce, ostře vykřikla a divoce zápolila.

„Ne,“ řekla. „Nedělejte to. Já neumím…“

Esterhazy se zastavil. „Co neumíš?“

„Neumím plavat.“

Esterhazy zaklel. „Dej jí záchrannou vestu.“

Falkoner jednu vytáhl z kontejneru na palubě. Esterhazy ji popadl a hodil ji Constance. „Navleč si to.“

Začala si oblékat záchrannou vestu. Její ledový klid se vrátil, ale ruce se jí třásly a zápolila se sponou. „Asi to ne –“

Esterhazy k ní přistoupil a zaklapl přezku vepředu, sehnul se, aby utáhl popruh.

Spěšným pohybem zvedla ruku zaťatou v pěst a prudce ho udeřila do brady. Zakolísal a sledoval její nehty, jak se mu znovu zaťaly do očí. Zasténal bolestí, otočil se a okamžitě ji setřásl. Upadla na palubu. Falkoner ji kopl do boku, potom ji chytil za vlasy a postavil na nohy, zatímco Schultz ji sevřel v pase a strkal ji k zábradlí. Vykřikla, pohazovala hlavou, chtěla je oba pokousat.

„Brzdi!“ vyštěkl Esterhazy. „Neubližuj jí, jinak nám plán nevyjde.“

„Zvedni ji!“ křikl Falkoner a popadl ji za rameno. „Dělej!“

Zápasila s náhlou, zběsilou a šokující silou.

„Přes palubu!“ vykřikl Falkoner.

Společně ji zprudka zvedli a přes zábradlí ji hodili do moře. S plácnutím dopadla pod hladinu a po chvíli se vynořila, mlátila rukama a její křik na okamžik přehlušil burácení větru a vody, potom náhle utichl. Zmizela ve tmě.

74

Pendergast se rozběhl k přídi, jakmile uslyšel její křik. Když spěchal přes promenádu, zahlédl, jak něco bílého padá do vody, a viděl, jak Constance zmizela v temné brázdě za lodí.

Na okamžik byl ochromen šokem. Potom pochopil.

Slyšel hlas z přední paluby. Esterhazy. „Aloysie! Slyšíš mě? Vyjdi s rukama nad hlavou. Vzdej se. Když to uděláš, obrátíme loď. Nebo to necháme tak. Dělej!“

Pendergast, s pětačtyřicítkou v ruce, se ani nehnul.

„Jestli chceš, abysme loď obrátili, vyjdi s rukama nad hlavou. Je listopad – ty přece moc dobře víš, jak je ta voda studená. Dávám jí patnáct minut, maximálně dvacet!“

Ani teď se Pendergast nepohnul. Nemohl.

„Máme GPS a můžeme ji najít,“ volal Esterhazy. „Pár minut nám bude stačit.“

Pendergast poslední trýznivý okamžik váhal. Skoro obdivoval Esterhazyho brilantní manévr. Potom zvedl ruce nad hlavu a pomalu kráčel. Prošel kolem přední kajuty a uviděl Esterhazyho se dvěma dalšími muži na příďové nástavbě se zbraněmi připravenými ke střelbě.

„Pojď k nám. Pomalu. S rukama nad hlavou.“

Pendergast poslechl.

Esterhazy k němu přišel, vzal mu z rukou pětačtyřicítku a zasunul si ji za pásek. Potom ho prohledal. Důkladně a profesionálně. Vzal mu čepelky, Walther ráže .32, balíčky s chemikáliemi, drát a různé nástroje. Prohledal podšívku saka, našel další přišité nástroje a předměty.

„Sundej si sako.“

Pendergast se svlékl a hodil sako na palubu.

Esterhazy se otočil na jednoho ze svých mužů. „Spoutejte mu ruce, pořádně pevně a obalte ho páskou. Úplně. Chci, aby byl nehybnej jako mumie.“

Jeden muž přistoupil. Pendergast už měl ruce spoutané plastovými popruhy za zády.

„Lehni si!“ poručil mu třetí muž s výrazným německým přízvukem.

Pendergast poslechl. Spoutali mu kotníky, páskou přelepili zápěstí, paže a nohy. Nechali ho ležet na palubě obličejem k zemi. Nemohl se ani pohnout.

„Dobře,“ pochválil Esterhazy toho Němce. „Teď řekněte kapitánovi, aby otočil loď a vytáhl tu holku.“

„Proč?“ zeptal se ten muž. „Dosáhli jsme toho, co jsme chtěli, tak co.“

„Chtěl jsi, aby mluvil, že jo? Není právě proto ještě naživu?“

Zanedlouho loď zpomalila a začala se otáčet.

Esterhazy se podíval na hodinky. Potom na Pendergasta. „Je tam dvanáct minut. Doufám, že jsi neváhal příliš dlouho.“

75

Esterhazy vytáhl lano. „Pomoz mi ho přivázat k těmhle oporkám,“ řekl Schultzovi.

Mysl mu pracovala na plné obrátky: předstíral nesmírnou odvahu a zdání, že tu velí, ale ve skutečnosti byl strachy téměř bez sebe. Musí přijít na to, jak si zachránit kůži. Ale nic rozumného ho nenapadalo. Co je s tebou, Judsone? řekl mu předtím Falkoner. Ty nám najednou nevěříš? To mě překvapuje – a uráží.

Esterhazy si uvědomil, že už je stejně mrtvý jako Pendergast.

Člun zpomalil, když se přiblížili k místu označenému souřadnicemi. Esterhazy vyrazil na příď a pátral po mladé ženě, zatímco dva reflektory z můstku přejížděly po vzdouvajícím se moři.

„Támhle!“ ukázal Esterhazy, když reflektor zachytil záblesk reflexní pásky záchranné vesty.

V okamžiku tam jachta doplula, zpomalila a otočila se. Esterhazy běžel na záď, zachytil vestu uvazovacím kruhem a vlekl Constance směrem k zádi. Falkoner se k němu přidal a společně ji vytáhli na palubu, přenesli ji přes příčku do hlavního salonu a položili na koberec.

Byla napůl při vědomí, ale ještě dýchala. Esterhazy rychle nahmatal pulz: byl pomalý a nitkovitý.

„Hypotermie,“ řekl Falkonerovi. „Musíme zvýšit její tělesnou teplotu. Kde je ta žena?“

„Gerta? Zamkla se v prostoru pro posádku.“

„Ať připraví vlažnou koupel.“

Falkoner zmizel a Esterhazy zatím Constance sundal záchrannou vestu a stáhl z ní promočené šaty a spodní prádlo, z křesla sundal suchou přikrývku a zabalil ji do ní. Ruce jí spoutal plastovými páskami kolem zápěstí a nohy stejnými páskami kolem kotníků, volněji, aby mohla chodit. Po chvíli přišla Gerta s Falkonerem. Byla bledá v obličeji, ale působila vyrovnaně. „Vana se napouští.“

Odnesli Constance přes salon do luxusní kajuty s velkou vanou a položili ji do vlažné vody. Pomalu se probírala a cosi mumlala.

„Už se těším, až uvidím, jak se bude tvářit Pendergast,“ řekl Esterhazy. Falkoner na něj chvíli hleděl – pátravě, rafinovaně. Potom se křivě usmál. „Až se probere, přivedu ji – a pak ji využijeme, aby se Pendergast rozpovídal.“

Esterhazy se zachvěl.

Pendergasta našel na místě, kde ho nechal, pod Schultzovým dozorem. Přisunul si skládací lehátko a usedl, v rukou měl pistoli a pozorně Pendergasta sledoval. Tváří v tvář se ocitli poprvé od chvíle, kdy Esterhazy opustil vážně zraněného agenta, který klesal do bažiny Foulmire. Agentův pohled stříbřitých očí, v mdlém světle sotva viditelných, byl jako obvykle nečitelný.

Uplynulo deset minut, když Esterhazy prošel všechny scénáře, každý možný plán, jak by se sám dostal z Vergeltungu – marně. Měli v úmyslu ho zabít – poznal to podle toho, jak se na něj Falkoner podíval. Kvůli Pendergastovi způsobil Spolku spoustu problémů, příliš mnoha mužům, aby sám zůstal naživu.

Slyšel zvýšené hlasy a viděl Constance, jak ji rusovlasá žena postrkuje po promenádě na levoboku. Falkoner šel za nimi a něco mumlal. Zanedlouho se objevili na palubě. Zimmermann se k nim přidal. Constance měla na sobě froté župan a na něm pánské sako. Falkoner ji naposledy postrčil. Upadla na palubu před Pendergasta.

„Čubka divoká,“ řekl Falkoner a lehce si sáhl na rozbitý nos. „Bez problémů ji vzkřísíme. Přivažte ji támhle k tomu sloupku.“

Schultz a zrzka ji zatlačili k podpěře záchranného lana, potom ji k ní přivázali. Nebránila se, jen zůstala neobvykle tichá. Když ji bezpečně připoutali, Falkoner se narovnal, osušil si čelo a chladně, triumfálně pohlédl na Esterhazyho.

„Postarám se o to,“ řekl úsečně. „Tohle je koneckonců moje odbornost.“ Strhl pásku z Pendergastových úst. „Nenechali bychom si ujít ani slovo z toho, co říká – že ne?“

Esterhazy nenuceně vzhlédl na řadu tlumeně osvětlených oken na příďové nástavbě. Viděl kapitána za kormidlem, po jeho boku stál kamarád Gruber. Oba byli zabráni do práce, nevěnovali pozornost tomu, co se odehrává na přední palubě dole. Jachta v tu chvíli mířila na severovýchod kolem jižního pobřeží Long Islandu. Esterhazy uvažoval, kam plují – Falkoner o tom mluvil velmi neurčitě.

„Dobře,“ řekl Falkoner a s arogantním výrazem rázoval před Pendergastem. Vyndal zbraň z pouzdra a vytáhl nůž. V tlumeném světle si s ním hrál. Hmatem zkontroloval ostří a poklekl. Potom bodl Pendergasta špičkou nože a přejel jím agentovi po tváři. Vytryskla krev.

„Tak teď máš jizvu ze souboje v Heidelbergu přesně jako můj dědeček. Roztomilé.“

Zrzavá žena se dívala, výraz jejího obličeje prozrazoval dychtivé očekávání.

„Vidíš, jak je ostrý?“ pokračoval Falkoner. „Ale ten není pro tebe. Je pro ni.“

Přešel ke Constance, stál nad ní, pohrával si s nožem a mluvil přímo na ni. „Pokud nezodpoví moje otázky okamžitě a beze zbytku, tak tě říznu. Dost bolestivě.“

„Neřekne ani slovo,“ odpověděla Constance tichým, pevným hlasem.

„Ale řekne, až začneme házet do vody kusy tvého těla.“

Upřeně na něj hleděla. Esterhazyho překvapilo, jak málo strachu v jejích očích viděl. Tohle lidské stvoření člověka děsí.

Falkoner se jen přidušeně zasmál a znovu se obrátil na Pendergasta.

„Tvoje malé pátrání, o kterém jsme se dozvěděli teprve nedávno, bylo nanejvýš poučné. Mysleli jsme si například, že Helen je celé ty dlouhé roky mrtvá.“

Esterhazymu tuhla krev v žilách.

„Je to tak, Judsone?“

„To není pravda,“ hlesl nepřesvědčivě Esterhazy.

Falkoner mávl rukou, jako by to byla bezvýznamná záležitost. „Každopádně, tohle je první otázka pro tebe: Co víš o naší organizaci a co ses o ní dozvěděl?“

Pendergast neodpověděl, jen se obrátil na Esterhazyho s podivně soustrastným pohledem v očích. „Jsi další na řadě. To si uvědom.“

Falkoner přešel ke Constance a popadl ji za ruce, jimiž byla připoutaná ke sloupku. Vytáhl nůž a pomalu, s rozvahou ji řízl do palce. Potlačila výkřik a prudce odvrátila hlavu.

„Příště mluv se mnou a odpovídej na otázku.“

„Mlč!“ řekla Constance chraplavě, ani se neohlédla. „Neříkej nic, stejně nás zabijou.“

„To není pravda,“ nesouhlasil Falkoner. „Když promluví, vysadíme tě živou na břeh. On si svůj život nezachrání, ale může zachránit tvůj.“ Znovu se obrátil na Pendergasta. „Odpověz na otázku.“

Zvláštní agent promluvil. Stručně popsal, jak přišel na to, že zbraň jeho manželky byla nabitá slepými náboji, a pochopil, že ji před dvanácti lety v Africe zavraždili. Hovořil pomalu, jasně a monotónně.

„A tak jsi jel do Afriky,“ řekl Falkoner, „a odhalil jsi náš malý komplot, kterým jsme se jí zbavili.“

„Váš komplot?“ Pendergast jako by o tom uvažoval.

„Proč mluvíš?“ zeptala se Constance najednou. „Myslíš, že mě nechá jít? Samozřejmě ne. Přestaň mluvit, Aloysie – stejně jsme oba mrtví.“ Falkoner, s obličejem rozzářeným vzrušením, se k ní natáhl, popadl ji za ruku, vytáhl nůž a pomalu ji znovu řízl do palce, tentokrát mnohem hlouběji. Obličej se jí stáhl bolestí, ale nevykřikla.

Esterhazy si koutkem oka všiml, že Schultz a Zimmermann uložili zbraně do pouzder a užívají si to představení.

„Nedělej to,“ varoval Esterhazy Falkonera. „Když budeš takhle pokračovat, on přestane mluvit.“

„Sakra, vím, co dělám. Jedu v tom už roky.“

„Jeho neznáš.“

Falkoner přestal. Zvedl zkrvavený nůž, mával jím Pendergastovi před obličejem, krev z něj otřel o agentovy rty. „Příště jí ten palec uříznu.“ Křivě se usmál. „Miluješ ji? Řekl bych, že určitě jo. Mladá, krásná, kurážná: kdo by si nedal říct?“ Narovnal se, pomalu přecházel po palubě. „Čekám, Pendergaste. Pokračuj.“

Ale Pendergast nepokračoval. Místo toho upřeně hleděl na Esterhazyho. Falkoner se zarazil v půli oblouku, naklonil hlavu na stranu. „Tak dobře. Vždycky držím slovo. Schultzi, chyť ji pevně za ruku.“

Schultz popadl Constance za ruku, když Falkoner mávl nožem. Esterhazy pochopil, že jí opravdu chce palec uříznout. A jestli to udělá, už nebude cesta zpátky – pro Pendergasta ani pro něj.

76

„Moment,“ křikl na něj Esterhazy.

Falkoner se zarazil. „Co?“

Esterhazy k němu rychle přistoupil a zašeptal mu do ucha: „Něco jsem ti neřekl, něco, co musíš vědět. Je to hodně důležitý.“

„Sakra, teď mám práci.“

„Pojď k zábradlí. Nesmí nás slyšet. Říkám ti, je to hodně důležitý.“

„Rušíš mě při práci v nejhorší možný chvíli!“ zavrčel Falkoner, úsměv sadistické rozkoše nahradil zachmuřený výraz, protože mu zhatil plán.

Esterhazy odvedl Falkonera k zábradlí na levoboku a šel s ním pomalu na záď. Podíval se vzhůru: z můstku ani z přídě na ně nebylo vidět.

„O co jde?“ chtěl vědět Falkoner.

Esterhazy se předklonil, aby mu něco zašeptal do ucha, a položil mu ruku na rameno. Jakmile měli hlavy u sebe, Esterhazy vytáhl pistoli a vpálil kulku do Němcovy lebky. Z hlavy mu vystříkla krev s úlomky kostí Esterhazymu přímo do obličeje.

Falkoner sebou škubl. S vytřeštěnýma a udivenýma očima se skácel Esterhazymu do náruče. Ten ho popadl za ramena, prudkým pohybem zvedl tělo na zábradlí a shodil je dolů.

Když Zimmermann uslyšel výstřel, utíkal za roh. Esterhazy mu vpálil kulku mezi oči.

„Schultzi!“ vykřikl. „Pomoz nám!“

Po chvíli Schultz přispěchal se zbraní v ruce a Esterhazy zabil i jeho.

Potom odstoupil, kašlal a plival, kapesníkem si otřel obličej a s tasenou pistolí se vrátil k malé skupince. Stála tam Gerta, zírala na něj celá ochromená.

„Jdi támhle,“ přikázal jí. „Pomalu, klidně. Jinak taky zemřeš.“ Poslechla. Když došla ke kajutě, popadl ji a stejnou páskou, kterou spoutal Pendergasta, jí svázal kotníky, zápěstí a ještě jí zalepil pusu. Nechal ji na promenádě, kam z můstku nebylo vidět, potom se vrátil na zadní palubu, kde Hammar se sténáním a mručením pomalu nabýval vědomí. Esterhazy ho pevně svázal. Rychle obešel horní paluby, našel zraněného Eberstarka. I jeho svázal. Nakonec se vydal zpátky na místo, kde držel Pendergasta a Constance. Podíval se na ně. Oba se stali svědky toho, co udělal. Constance byla zticha, ale viděl, jak jí poraněný palec krvácí. Klekl k ní a prohlédl ho. Druhý řez byl hlubší, až ke kosti, ale tu neponičil. Zalovil v kapse, vyndal čistý kapesník a ovázal jí prst. Potom se postavil před Pendergasta. Jeho stříbřité oči plály. Esterhazy se domníval, že v nich možná – náznakem – uvidí přetrvávající údiv.

„Jednou ses mě zeptal, jak jsem mohl zabít vlastní sestru,“ řekl. „Tehdy jsem mluvil pravdu. A teď ti tu pravdu zopakuju. Já ji nezabil. Helen je naživu.“

77

Esterhazy se zarazil. Pendergastův pohled byl úplně jiný; takový, kterému příliš nerozuměl. A přece ten chlap dosud nepromluvil.

„Myslíš si, že bojuješ jenom se mnou,“ pokračoval Esterhazy rychle. „Ale to se hodně mýlíš. Nejde jen o tuhle loď a její posádku. Ve skutečnosti ani v nejmenším netušíš, s kým máš co do činění.“

Pendergast neodpověděl.

„Poslouchej, Falkoner mě taky chtěl zabít. Hned po tobě. Pochopil jsem to až dneska večer, tady na lodi.“

„Takže jste ho zabil, abyste zachránil sebe,“ řekla Constance. „Za to chcete získat naši důvěru?“

Esterhazy dělal, co mohl, aby její slova ignoroval. „Sakra, Aloysie, poslouchej mě: Helen žije a potřebuješ mě, abych ti ji přivedl. Teď nemáme čas tady postávat a probírat to. Později ti všechno vysvětlím – teď ne. Budeš se mnou spolupracovat, nebo ne?“

Constance se nevesele zasmála.

Esterhazy dlouho upřeně zíral do Pendergastových chladných, nečitelných očí. Potom se zhluboka nadechl. „Risknu to,“ řekl. „Pořád je šance, že mi i při svém podivném uvažování uvěříš – alespoň v tomhle, když v ničem jiném.“ Vytáhl nůž, sklonil se a chtěl Pendergasta zbavit pout. Potom zaváhal.

„Víš, Aloysie,“ pronesl klidně, „stal jsem se tím, k čemu jsem byl předurčen už při svém narození. Narodil jsem se do toho – a je to zcela mimo moji kontrolu. Kdybys věděl, jakou hrůzu jsme s Helen zažili, pochopil bys.“

Přeřezal pásku, kterou byl Pendergast připoután k podpěře, a osvobodil ho. Pendergast pomalu vstal, masíroval si paže, jeho výraz zůstal nečitelný. Esterhazy na okamžik zaváhal. Potom vytáhl Pendergastovu pětačtyřicítku zastrčenou za páskem a podal ji agentovi pažbou napřed. Pendergast ji vzal, schoval ji a bez dalšího slova šel ke Constance a zbavil ji pout.

„Jdeme,“ vybídl je Esterhazy.

Chvíli se nikdo ani nehnul.

„Constance,“ poprosil ji Pendergast, „počkej na nás u přídavného člunu na zádi.“

„Okamžik,“ řekla Constance. „Přece nebudeš věřit –“

„Prosím tě, jdi ke člunu. Za chvíli za tebou přijdeme.“

Dlouze hleděla na Esterhazyho, potom se otočila a zmizela ve tmě. „Na můstku jsou dva muži,“ řekl Esterhazy Pendergastovi. „Musíme je zneškodnit a dostat z lodi.“

Když Pendergast neodpověděl, strčil do dveří a překročil bezvládné tělo. Pokračovali přes hlavní salon a potom vystoupali po schůdcích. Když došli na otevřenou palubu, strčil do posuvných skleněných dveří a společně přešli přes otevřený společenský prostor. Pendergast zaujal pozici vedle dveří na můstek a vyndal zbraň. Esterhazy zaklepal.

Po chvíli z interkomu zazněl kapitánův hlas. „Kdo je to? Co se děje? Co měla znamenat ta střelba?“

Esterhazy nasadil co nejklidnější tón. „Tady Judson. Je po všem. S Falkonerem jsme je znehybnili v salonu.“

„A zbytek posádky?“

„Je pryč. Většinou jsou mrtví nebo na tom nejsou dobře – nebo šli přes palubu. Ale teď už je všechno pod kontrolou.“

„Ježíši!“

„Falkoner chce, aby Gruber přišel na pár minut dolů.“

„Snažíme se navázat s Falkonerem spojení přes vysílačku.“

„Zahodil ji. Pendergast získal sluchátka a poslouchal nás. Koukni, nemáme moc času, kapitáne, Falkoner chce toho chlápka dole. Hned.“

„Na jak dlouho? Potřebuju ho na můstku.“

„Pět minut, maximálně.“

Slyšel, jak se uvolňuje západka na dveřích, a potom někdo odemkl. Otevřely se. Pendergast do nich kopl a omráčil muže pažbou pistole, zatímco Esterhazy zaútočil na kapitána a nacpal mu hlaveň zbraně do ucha. „K zemi!“ vykřikl. „Na podlahu.“

„Co to –?“

Esterhazy vystřelil na stranu, potom mu ústí zbraně znovu přiložil k hlavě. „Slyšel jsi mě! Obličejem k zemi, ruce od těla!“

Kapitán klesl na kolena, pak si lehl na břicho a roztáhl paže. Esterhazy se otočil právě ve chvíli, kdy Pendergast toho chlápka svazoval.

Přešel ke kormidlu s pistolí stále namířenou na kapitána a zařadil neutrál. Člun zpomalil a zastavil se.

„Co to hergot děláte?“ vykřikl kapitán. „Kde je Falkoner?“

„Toho taky svaž,“ pokynul Esterhazy.

Pendergast kapitána znehybnil.

„Jsi vyřízený,“ řekl kapitán Esterhazymu. „Určitě tě zabijí – zrovna ty bys to měl vědět.“

Esterhazy sledoval, jak Pendergast míří ke kormidlu, kontroluje ho a zvedá ochranu, pod níž se skrývala červená páka. Zatáhl za ni. Spustil se alarm. „Co to je?“ zeptal se vyděšeně.

„Aktivoval jsem EPIRB, výstražný radiomaják. V případě nouze indikuje pozici a spustí záchrannou akci,“ odpověděl Pendergast. „Jdi dolů, připrav člun a počkej na mě.“

„Proč?“ Esterhazy byl vyvedený z míry, jak najednou Pendergast převzal velení.

„Opouštíme loď. Dělej, co říkám.“

Monotónní, chladný tón jeho hlasu Esterhazyho zdeptal. Agent odešel z můstku na nižší palubu. Esterhazy se vydal po schůdcích do hlavního salonu a pokračoval dál na záď. Tam našel Constance. Čekala.

„Opouštíme loď,“ informoval ji Esterhazy. Stáhl plachtu z druhého přídavného člunu. Byl to Valiant dlouhý 5,2 metru s čtyřtaktním přívěsným motorem značky Honda s pětasedmdesáti koňskými silami. Otevřel zadní příčku a spustil bubnové zdvihadlo. Člun sklouzl z konstrukce do vody, uvázal jej k oporce na zádi, nastoupil do něj a spustil motor.

„Nastupte,“ vybídl ji.

„Až se vrátí Aloysius,“ odpověděla Constance.

Upírala na něj fialkové oči a po chvíli znovu promluvila tím podivným archaickým jazykem. „Jistě si vzpomínáte, doktore Esterhazy, co jsem vám již řekla. Dovolte, abych vám to ještě jednou zopakovala: někdy v budoucnosti, až se čas naplní, vás zabiju.“

Esterhazy posměšně odfrkl. „Nenamáhejte zbytečně hlasivky na plané výhrůžky.“

„Plané?“ Mile se usmála. „Je to zcela přirozené a nevyhnutelné jako otáčení zeměkoule.“

78

Esterhazy přemýšlel, co má Pendergast za lubem. Odpovědi se dočkal, jakmile se ozval tlumený výbuch. Za okamžik se agent objevil. Pomohl Constance do člunu, potom do něj sám naskočil, když jachtou zalomcovala další exploze. Vzduch náhle zaplnil zápach kouře.

„Co jsi udělal?“ zeptal se Esterhazy.

„Podpálil jsem motor,“ přiznal Pendergast. „EPIRB dá těm, kdo jsou ještě naživu, určitou šanci. Převezmi kormidlo a dostaň nás odsud.“

Esterhazy vycouval od jachty. Při třetí explozi vyletěla k obloze ohnivá koule. Sypaly se na ně různé cáry a kouřící kusy dřeva a laminátu.

Esterhazy otočil člun a přiškrtil přívod paliva, nakolik se odvážil ve vzdouvajícím se oceánu. Člun se kymácel a odchýlil od kurzu, motor burácel.

„Směr severozápad,“ řekl Pendergast.

„Kam plujeme?“ zeptal se Esterhazy, stále zmatený agentovým vyrovnaným tónem.

„K jižnímu cípu Fire Islandu. Tam v tuhle roční dobu nikdo nebude – ideální místo pro utajené přistání.“

„A potom?“

Člun s pohupováním brázdil mírné moře. Pendergast neříkal nic, na otázku neodpověděl. Jachta zmizela ve tmě za nimi, dokonce oheň i černý dým, které z ní stoupaly, byly nezřetelné. Všude kolem byla tma, matná světla a vzdálená zář New Yorku dopadaly na vodu jako nízká mlha.

„Přiškrť na neutrál,“ řekl Pendergast.

„Proč?“

„Prostě to udělej.“

Esterhazy poslechl. A potom, zcela nečekaně, ve chvíli, kdy po nárazu na vlny ztratil rovnováhu, ho Pendergast popadl, srazil ho na dno člunu a přidržel ho tam. Esterhazy prožíval déjà vu, kdy mu agent udělal přesně totéž na skotském hřbitově. Cítil hlaveň přitisknutou ke spánku. „Co děláš?“ vykřikl. „Právě jsem ti zachránil život!“

„Želbohu, nejsem sentimentální,“ odpověděl Pendergast tichým, hrozivým hlasem. „Chci slyšet odpovědi – a chci je slyšet hned teď. První otázka: Proč jsi to udělal? Proč jsi ji obětoval?“

„Ale já Helen neobětoval! Je naživu! Nikdy bych ji nezabil – já ji miluju!“

„Nemluvím o Helen. Mluvím o jejím dvojčeti. O té ženě, kterýs říkal Emma Grolierová.“

Esterhazy pocítil, jak náhlé, obrovské překvapení na chvíli přemohlo jeho strach. „Jak… jak ses to dozvěděl?“

„Zákony logiky jsou nevyhnutelné. Pojal jsem podezření, jakmile jsem se dozvěděl, že žena v sanatoriu Bay Manor byla spíš mladá než stará. To bylo jediné vysvětlení. Identická dvojčata mají identickou DNA – tak se ti podařil ten trik, který mohl zamaskovat smrt. Helen měla krásné zuby a její dvojče samozřejmě také. Udělat jejímu dvojčeti plombu – stejnou, jakou měla Helen, byla skutečně umělecká práce.“

„Ano,“ řekl Esterhazy po chvíli. „To byla.“

„Jak jsi to mohl udělat?“

„Bylo to buď ona, nebo Helen. Emma byla… vážně postižená, silně retardovaná. Smrt pro ni byla skoro úleva. Aloysie, prosím tě, věř mi, když ti říkám, že nejsem zlý člověk, jak si myslíš. Proboha, kdybys věděl, co jsme s Helen přežili, všechno bys viděl v jiném světle.“

Hlaveň se nemilosrdně přitiskla. „A copak to je, co jsi musel přežít? Proč jsi zosnoval tenhle šílený podvod?“

„Někdo musel zemřít – copak to nechápeš? Spolek chtěl, aby Helen zemřela. Mysleli, že jsem ji zabil při tom útoku lva. Dneska už vědí něco jiného. Výsledek je, že Helen je teď v mimořádném nebezpečí. Musíme se skrývat – všichni.“

„Co je Spolek?“

Esterhazy cítil, jak mu srdce bije. „Jak bych ti to vysvětlil, abys to pochopil? Longitude Pharmaceuticals? Charlie Slade? To je jen začátek. To, co jsi viděl na Španělském ostrově, byl vedlejší program, poznámka pod čarou.“

Pendergast mlčel.

„Spolek uzavírá newyorskou operaci, maže americkou stopu. Velký zvířata teď přijedou do města a budou dohlížet. Možná už tady jsou.“ Pendergast stále nereagoval.

„Pro lásku boží, musíme sebou hodit. To je jediná možnost, abychom Helen udrželi při životě, protože ona…“ Odmlčel se. „Dokonce jsem obětoval i druhou sestru, i když byla postižená. Musíš to pochopit. Už nejde jenom o tebe nebo o Helen. Je to mnohem rozsáhlejší. Všechno ti vysvětlím, ale teď musíme zachránit Helen.“ Hlas se mu zlomil, vzlykl, ale rychle to potlačil. Popadl Pendergasta za sako. „Copak ty nechápeš, že je to jediný způsob?“

Pendergast vstal, odložil zbraň.

Ale Constance, která doposud mlčela, promluvila. „Aloysie, nevěř tomuhle muži.“

„Ty city jsou upřímné. Nelže.“ Pendergast převzal kormidlo, přidal plyn a nasměroval loď na severovýchod, k Fire Islandu. Letmo pohlédl na Esterhazyho. „Až přistaneme, hned mě odvezeš k Helen.“ Esterhazy zaváhal. „Takhle to nepůjde.“

„Proč ne?“

„Všechny ty roky jsem ji vedl k extrémně silným bezpečnostním opatřením. Právě taková obezřelost jí zachránila život v Africe. Telefonát nezabere a překvapit ji by bylo příliš nebezpečné. Musím tam jít sám – a přivést ji k tobě.“

„Máš nějaký plán?“

„Ještě ne. Musíme najít způsob, jak odhalit a zničit Spolek. Budou to buď oni, nebo my. Helen a já toho o nich víme hodně a ty jsi mistr strategie. Společně to můžeme dokázat.“

Pendergast zaváhal. „Kolik času potřebuješ, abys ji přivedl?“

„Šestnáct, možná osmnáct hodin. Měli bychom se sejít na veřejném místě, kde se Spolek neodváží zasáhnout, a odtud rovnou odejít do ilegality.“

Constance znovu tiše zamumlala: „Lže, Aloysie. Lže, aby si zachránil svoji bídnou kůži.“

Pendergast ji chytil za ruku. „I když to tak nejspíš je a jeho pud sebezáchovy je nepřiměřeně velký, věřím, že mluví pravdu.“

Zmlkla. Pendergast pokračoval: „Můj dům v Dakotě je bezpečný, má tajný zadní vchod, kterým lze v případě potřeby kdykoli odejít. Za Central Parkem směrem od Dakoty je veřejný prostor Conservatory Water. Je to malý rybník, na kterém si lidi pouštějí modely loděk. Znáš to tam?“

Esterhazy přikývl.

„Není to moc daleko od zoo,“ podotkla Constance jízlivě.

„Počkám před Kerbs Boathouse,“ řekl Pendergast, „zítra v šest večer. Můžeš tam s Helen přijít?“

Esterhazy se podíval na hodinky: těsně po jedenácté. „Ano.“

„Já tam dojdu za pět minut. Dakota je hned za parkem.“

Vepředu Esterhazy viděl slabé poblikávání světla úžiny Moriches Inlet a linii pláží Cupsogue Dunes, pod jasným měsícem bílou jako sníh. Pendergast k tomu místu zamířil.

„Judsone?“ ozval se Pendergast tiše.

Esterhazy se k němu otočil. „Ano?“

„Věřím ti, že říkáš pravdu. Ale protože tohle je pro mě velmi osobní, možná jsem tě hodnotil mylně. Constance ten pocit má. Přiveď mi Helen, jak jsme se dohodli – nebo, budu-li parafrázovat slova Thomase Hobbese, tvé zbývající bytí na této planetě bude děsivé, kruté a krátké.“

79

New York

Corrie strávila první část večera tím, že pomáhala své nové kamarádce uklízet a uvařit lasagne – a současně pozorovala vedlejší dům. Maggie v osm večer odešla do práce v jazzovém klubu a vrátí se až ráno.

Byla už skoro půlnoc, Corrie dopíjela třetí šálek kávy v maličké úzké kuchyňce a uvažovala o svém oblečení. Přečetla jednou a potom znovu svoji potrhanou kopii klasického ilegálního Průvodce otevírání zámků bez klíče Massachusettského technologického institutu, ale obávala se, že nové zámky v domě možná budou se zoubkovaným jezdcem; ty se skoro nedají otevřít.

A také si všimla elektronického zabezpečení. To znamenalo, že i kdyby dokázala zámek odemknout, nemohla by otevřít dveře, protože by se alarm okamžitě spustil. Otevřít nebo rozbít okno by mělo stejný následek. Navíc – i když všechno vypadalo poměrně zchátrale, možná jsou tu rozmístěny detektory pohybu a laserová poplašná zařízení. Nebo možná nejsou. To může zjistit, jen když vejde dovnitř.

… Dovnitř? Opravdu to udělá? Předtím uvažovala jen o obhlídce zvenčí. Během večera se ale její plány zcela mimoděk změnily. Proč? Slíbila Pendergastovi, že se do ničeho nebude míchat – ale současně měla hluboký, instinktivní pocit, že ani on sám si neuvědomuje, jak velkému nebezpečí čelí. Ví o tom, co drogoví dealeři udělali Bettertonovi a manželům Brodieovým? Jsou to pořádně zlí hajzlové.

A co se jí týče – není blázen. Neudělala by vůbec nic, co by ji mohlo ohrozit. Dům číslo 428 na East End Avenue vyvolával dojem, že je prázdný – uvnitř nesvítila žádná světla. Ten dům sledovala celý den: nikdo nepřišel ani neodešel.

Nehodlá porušit slib, který Pendergastovi dala. Ani nechce spadnout do pasti pašerákům drog. Jen na pár minut vejde do domu, trochu se tam porozhlédne a zase zmizí. Při prvním sebemenším náznaku potíží vezme nohy na ramena. Kdyby našla něco cenného, dala by to tomu nervóznímu šoférovi Proctorovi, aby to předal Pendergastovi.

Podívala se na hodinky: půlnoc. Nemá smysl dál čekat. Poskládala paklíče do batohu a přidala další nářadí: malou přenosnou vrtačku s nástavci použitelnými na sklo, dřevo a zdivo, diamant na řezání skla, přísavky, nůž na izolaci a nástroje, dentální zrcátka a háčky, několik malých LED svítilen, punčochu na obličej – pro případ, že by tam byly kamery –, rukavice, slzný plyn, olej na zámky, hadry, lepicí pásku, barvu ve spreji a dva mobilní telefony; jeden schovaný v botě.

Cítila narůstající vzrušení. To bude legrace. V Medicine Creek se často takhle vloupávala – a patrně bylo dobře, že nevypadla ze cviku, natož aby se zhoršila. Uvažovala, jestli je skutečně stavěná na kariéru v oboru prosazování práva – nebo jestli by neměla pomýšlet na kariéru delikventky… Na druhou stranu spoustu lidí z bezpečnostních složek do jisté míry přitahovala kriminalita. Tak třeba Pendergast.

Vyšla z kuchyně na malý dvorek vzadu, ze všech stran obklopený dvaapůlmetrovou zdí. Ve vysoké trávě bylo rozestaveno několik kusů litinového zahradního nábytku. Z malých okének vycházelo bledé světlo, v němž se mohla docela dobře orientovat a přebujelá vegetace jí současně poskytovala úkryt před všetečnýma očima.

Zvolila nejtemnější část zdi přilehlé k domu číslo 428, přesunula k ní litinovou židli, vylezla na ni, potom se přehoupla přes zeď a vklouzla na zadní dvorek opuštěného domu. Byl hustě porostlý pajasany a škumpou: dokonce ještě dokonalejší krytí. Ke zdi, kterou právě přelezla, přitáhla starý vratký stůl a potom šla pomalu hustým porostem k domu. Uvnitř nesvítilo jediné světlo, nic se nepohnulo. Dveře na zadní dvorek byly kovové, opatřené docela novým zámkem. Když se plížila k zadní části domu, uviděla pár okének pod úrovní dvorku. Klekla si a posvítila na to nejbližší. Bylo špinavé, skoro neprůhledné. Vyndala hadr a otřela je, aby mohla nahlédnout dovnitř. Všimla si, že i ono je opatřeno alarmem.

S tím si poradí. Vzala bezdrátovou vrtačku, nasadila na ni půlmilimetrový diamantový hrot a vyvrtala do skla dva otvory, jeden v horním hliníkovém pásku, dávala pozor, aby nepoškodila obvod. Obnažila měděný drát a provlékla ho oběma otvory, použila dentální háček, aby ho z vnitřní strany spojila, takže vytvořila uzavřený obvod a v podstatě deaktivovala poplašné zařízení celého okna.

Potom vyvrtala několik děr do skla po obvodu dost velkého otvoru, kterým se protáhne. Diamantem načrtla linku a spojila všechny body. Přiložila přísavku a udeřila do skla; celý kruh povolil. Odložila sklo stranou. Fólie byla kolem řezu potrhaná, ale to nevadilo; protože použila měděný drát, obvod se nepřerušil.

Ustoupila, rozhlédla se po okolních domech. Nikdo ji neviděl ani neslyšel, nikdo si ničeho nevšiml. Vzhlédla k domu před sebou. Stále byl temný a tichý jako hrob.

Znovu se podívala na okno. Když do otvoru zasvítila baterkou, dávala velký pozor na senzor pohybu. Uvnitř viděla jen malé registratury a spoustu knih. Poplašný systém zvenčí byl vcelku jednoduchý a měla podezření, že cokoli je v interiéru – pokud vůbec něco –, nebude to nic moc. S použitím dentálního zrcátka dokázala namířit paprsek svítilny do všech rohů místnosti a nenašla nic, co by se podobalo detektoru pohybu, infračervenému nebo laserovému poplašnému systému.

Strčila ruku dovnitř a mávla, připravená utéct při prvním náznaku červeného světla někde ve tmě.

Nic.

Tak jo. Otočila se, prostrčila nohy otvorem, opatrně vlezla dovnitř a stoupla na podlahu. Potom za sebou vtáhla batoh.

Znovu čekala ve tmě, bez hnutí, hledala jakákoli blikající světla, jakýkoli náznak bezpečnostních opatření. Všude bylo ticho.

Z jednoho rohu si přitáhla židli a postavila ji pod okno pro případ, že by potřebovala rychle utéct. Potom se rozhlédla. Měsíc svítil dost na to, aby rozeznala, co je v místnosti: už zvenčí to vypadalo na skladový prostor plný kovových skříní, desek se zažloutlými papíry a spoustou knih.

Přešla k prvnímu stohu výtisků, zvedla špinavou plachtu. Uviděla sloupek starých knih v pevné vazbě, všechny s velkou černou svastikou v bílém kruhu v rudém poli.

Mein Kampf od Adolfa Hitlera.

80

Nacisti. Corrie spustila igelit, dávala pozor, aby jím nezašustila. Mráz jí běhal po zádech. Měla pocit, že se nemůže ani hnout. Všechno, co jí Betterton řekl, teď začalo zapadat na místo. Budova tu stojí od druhé světové války; čtvrť bývala německou enklávou; vrah, o kterém mluvil novinář, měl německý přízvuk. A teď ještě tohle.

Žádní pašeráci drog, ale nacisti, a určitě jsou v tomto domě od druhé světové války. Dokonce i poté, kdy Německo kapitulovalo, po Norimberských procesech, po sovětské okupaci Východního Německa a pádu Berlínské zdi byli pořád tady. Připadalo jí to neuvěřitelné, neskutečné. Všichni původní nacisti by měli být dnes mrtví – nebo ne? Co je tohle za lidi? A co ve jménu božím po všech těch letech dělají?

Pokud o tomhle Pendergast nevěděl, a měla podezření, že tomu tak je, bylo naprosto nezbytné zjistit toho co nejvíc.

Teď se pohybovala velmi opatrně, srdce jí bušilo. Přestože neviděla sebemenší náznak pohybu, že by někdo vešel a odešel, je možné, že v tom domě jsou lidé. Nemohla mít jistotu.

V rohu stál stůl s nějakým elektronickým zařízením, rovněž zakrytý špinavou plastovou plachtou. Pozvedla jeden roh – pomalu a tiše – a našla velmi kvalitní radiotelegrafické zařízení. Poté obrátila pozornost na registratury. Prohlížela si štítky. Byly v němčině, kterou neovládala. Náhodně vybrala jednu zásuvku; byla zamčená. Vyndala svoje nástroje. Za chvilku jednoduchý zámek povolil a ona ji otevřela a vytáhla. Nic. Byla prázdná. A podle prachu na horních okrajích to vypadalo, jako by donedávna byla plná.

Prohlédla několik dalších zásuvek; vypadaly stejně. Ať v nich byly uloženy jakékoli dokumenty, všechny zmizely – a není to moc dlouho.

Rozsvítila baterku a krátce se rozhlédla. V každé stěně byly dveře. Jedny určitě vedou nahoru. Přišla k těm nejbližším, sáhla na kulovou kliku a s maximální opatrností je otevřela, aby zarezlé panty co nejméně vrzaly.

Světlo baterky odhalilo bíle vydlážděnou místnost s bílými kachlíky na stropě a všech čtyřech zdech. Uprostřed bylo přišroubováno nepotažené ocelové křeslo a pod ním viděla drenáž. Na jeho opěrkách a nohou visela volně ocelová pouta. V rohu uviděla svinutou hadici odpojenou od zrezivělého kohoutku.

Ustoupila, bylo jí trochu nevolno, a přešla ke dveřím na druhé straně suterénní místnosti. Ty vedly na úzké schodiště.

Na horní podestě viděla další zavřené dveře. Corrie dlouho poslouchala, teprve potom sáhla na kulovou kliku a dveře pootevřela. Dentálním zrcátkem rychle prohlédla zaprášenou, nepoužívanou kuchyni. Otevřela dveře dokořán a rozhlédla se, potom tiše přešla jídelnou do vyšperkovaného obývacího pokoje za ní. Byl zařízen jako starobylá bavorská lovecká chata: paroží na stěnách obložených dřevem, masivní vyřezávaný nábytek, krajinky v těžkých rámech, police se starožitnými puškami a karabinami. Krbové římse dominovala chlupatá hlava divočáka s lesklými žlutými zuby a divokýma skleněnýma očima. Rychle prohlédla knihovny a prověřila několik skříní. Všechny dokumenty a knihy byly v němčině.

Přešla do haly. Zůstala stát, sotva dýchala, pozorně poslouchala. Nakonec vyšla opatrně do schodů, na každém stupni napjatě zastavila. Na podestě v prvním patře znovu počkala, prozkoumala několikerý zavřené dveře a potom jedny namátkou otevřela. Za nimi spatřila místnost téměř bez nábytku kromě kostry rámu postele, židle a police na knížky. Rozbitým oknem viděla do zadní zahrady, na parapetu ležely střepy skla. Okno bylo zamřížované.

Podívala se do dalších místností v prvním poschodí. Všechny si byly podobné – ložnice, všechny vyklizené – kromě posledního pokoje. Ten byl proměněn na fotografickou dílnu s temnou komorou plnou prachu a také v něm bylo několik tiskařských lisů a primitivně vyhlížejících kopírek. Regály s měděnými tiskařskými deskami všech velikostí lemovaly jednu stěnu, mnohé s vyrytými propracovanými a oficiálně vyhlížejícími obrazci a pečetěmi. Vypadalo to na starou padělatelskou dílnu dokumentů.

Vrátila se do haly a vystoupala po schodech do druhého patra. Ocitla se v rozlehlém podkroví rozděleném na dvě místnosti. První, v níž stála, byla velmi zvláštní. Podlahu pokrývaly tlusté koberečky, nejspíš perské. Viděla desítky velkých, silných svíček ve zdobených svícnech, z nichž visel roztavený vosk jako stalaktity. Stěny zdobily černé tapiserie s bizarními symboly žluté a zlaté barvy, některé našité, jiné z tlusté plsti: hexagramy, astronomické symboly, oči bez víček, propletené trojúhelníky, pěti– a šesticípé hvězdy. Spodní část jedné takové tapiserie byla ozdobena jediným slovem: ARARITA. V rohu místnosti viděla tři mramorové schody před čímsi, co připomínalo oltář.

Nahánělo jí to takovou hrůzu, až couvla. Ještě jedna místnost a potom už odtud vypadne.

Roztřesená prošla nízkými dveřmi do druhé podkrovní místnosti plné polic, nejspíš to kdysi bývala knihovna nebo studovna. A teď všechny police zely prázdnotou. Na jedné stěně zplihle visela nacistická vlajka, ostatní tři byly holé.

Uprostřed byla průmyslová stoupa nejnovější výroby zapuštěná do stěny a vypadala absurdně nepatřičně v místě, které jinak připomínalo kabinu na cestu časem do poloviny minulého století. Z jedné strany vedle ní viděla tucet vratkých štosů papírů a na druhé řady černých pytlů na odpadky plné ústřižků. Ve vzdálené stěně byly otevřené dveře do komory. Myslela na prázdné registratury a neobývané ložnice dole. Ať se tu stalo cokoli, teď se to rychle mění v historii: místo neslo všechny znaky metodické likvidace kompromitujících materiálů.

S mírným záchvěvem strachu si uvědomila, že kdyby ta práce nebyla přerušena, mohla by kdykoli navázat tam, kde skončila.

Tohle byly jediné dokumenty, které v domě zbyly. Pendergast by je bezpochyby chtěl vidět. Rychle a v tichosti přešla ke stohům papírů a prohlížela je. Většinou byly datované z let druhé světové války a měly nacistickou hlavičku, doplněnou svastikami a nápisy vyvedenými švabachem. Když se prokousávala dokumenty, sama sebe proklínala, že neumí německy. Dávala pozor, aby dokumenty vrátila v náležitém pořadí a na odpovídající stohy. Pokoušela se vyhrabat něco obzvlášť zajímavého.

Když se propracovávala tou spoustou papírů, přendávala listy a z každého obrovského balíku zkontrolovala jen dva, pochopila, že dokumenty na dně jsou novější než ty nahoře. Starší dokumenty nechala bez povšimnutí a soustředila se na novější. Všechny byly v němčině a nedokázala nijak posoudit jejich důležitost. Nicméně sebrala ty, které vypadaly velmi důležitě – se spoustou razítek a pečetí – a také ty s razítkem vyvedeným velkými červenými písmeny:

STRENG GEHEIM

To jí připadalo hodně podobné razítku PŘÍSNĚ TAJNÉ.

Zcela nepředvídaně zahlédla na jednom dokumentu jméno ESTERHAZY. Hned si vzpomněla, jak se jmenovala Pendergastova zesnulá manželka za svobodna. Jméno se opakovalo v celém dokumentu. Když se dívala na papíry pod nimi, našla další s tímto jménem. Všechny je vzala a nacpala do batohu.

A potom narazila na hromadu dokumentů, které nebyly v němčině, ale některé ve španělštině a ostatní, podle jejího odhadu, v portugalštině. Se španělštinou si alespoň jakž takž dokázala poradit, ale většina těch papírů jí připadala dost nezajímavá: faktury, příkazy, seznamy výdajů a odškodnění, také spousta lékařských záznamů, v nichž byla jména pacientů začerněná nebo uvedena pouze iniciálami. Ale stejně, ty, co jí připadaly významné, přidala do batohu, už plného k prasknutí…

Zaslechla zavrzání prkna na podlaze.

Ztuhla. Celé tělo jí zaplavil adrenalin. Stála a pozorně poslouchala. Nic. Pomalu zavřela batoh a opatrně vstala. Dveře byly otevřené jen na škvírku, kterou pronikalo matné světlo. Dál poslouchala a – po chvíli – se ozvalo další zavrzání. Tiché, sotva slyšitelné… jako opatrný krok.

Ocitla se v pasti podkroví bez oken, dolů vedlo jen úzké schodiště. Ale byla by chyba propadnout panice; možná je ve hře jen její abnormální představivost. Čekala v mdlém světle, všechny smysly maximálně napjaté.

Další zavrzání, tentokrát vyšší a určitě blíž. Žádná představivost: v domě určitě někdo je – a jde do schodů.

V rozrušení nad papíry zapomněla, že si musí počínat naprosto tiše. Slyšel ji ten člověk na schodech?

Velmi opatrně přešla přes pokoj k otevřené komoře na vzdálené straně. Podařilo se jí to bez jediného zavrzání. Vešla dovnitř, vzala za kulovou kliku, dveře přivřela a přikrčila se do tmy. Srdce jí bušilo tak silně a hlasitě, až měla strach, že to ten člověk uslyší.

Další kradmé zavrzání a potom sotva patrný sten. Dveře do pokoje se otevřely. Opatrně vyhlédla z komory, skoro se bála dýchat. Po dlouhém tichu kdosi vešel do pokoje.

Corrie zadržela dech. Ten člověk byl oblečený v černém, měl kulaté tónované brýle a nebylo mu vidět do obličeje. Zloděj?

Přešel doprostřed místnosti, chvíli stál a potom vytáhl pistoli. Obrátil se ke komoře, zvedl zbraň a namířil na dveře.

Corrie zoufale šátrala v batohu.

„Vyjděte, prosím, ven,“ slyšela.

Po nějaké chvíli vstala a dveře otevřela.

Muž se usmál. Uvolnil pojistku a pečlivě zamířil.

„Auf Wiedersehen,“ řekl.

81

Zvláštní agent Pendergast seděl na kožené pohovce v obývacím pokoji svého bytu v Dakotě. Šrám na tváři měl vyčištěný a zbyla po něm sotva patrná červená rýha. Constance Greeneová v bílém kašmírovém svetru a zřasené sukni korálové barvy dlouhé po kolena seděla vedle něj. Měkké světlo vycházelo zpoza řady achátových stínidel ve tvaru mušlí těsně pod stropní lištou. Místnost byla bez oken. Tři stěny měly tmavě růžovou barvu. Čtvrtá byla celá z černého mramoru, přes nějž stékala tenká vrstva vody, která s tichým zurčením padala do bazénku u základu zdi, v němž plavaly shluky kvetoucích lotosů.

Kovová konvice na čaj stála na stole z roxinha, purpurově červeného dřeva, vedle ní dva malé šálky se zelenou tekutinou. Ti dva si tiše povídali, přes tlumený šum fontány je bylo sotva slyšet.

„Stále nechápu, proč jsi ho včera večer nechal odejít,“ říkala Constance. „Zcela jistě mu nevěříš.“

„Nevěřím mu,“ odpověděl Pendergast. „Ale v téhle záležitosti ano. O Helen mi říkal pravdu tehdy ve Foulmire – a pravdu říká i teď. Navíc“ – pokračoval ještě tišším hlasem, „ví, že pokud nedodrží slib, vypátrám ho. Ať se děje cokoli.“

„A když ho nevypátráš ty,“ řekla Constance, „udělám to já.“ Pendergast se podíval na svou chráněnku. V očích se jí krátce zableskla chladná nenávist – nenávist, kterou tam spatřil již jednou. Hned pochopil, že to bude vážný problém.

„Je půl šesté,“ řekla s pohledem na hodinky. „Za třicet minut…,“ odmlčela se. „Jak je ti, Aloysie?“

Pendergast neodpověděl hned. Nakonec poposedl. „Musím přiznat, že cítím dost nepříjemné obavy.“

Constance se na něj starostlivě podívala. „Po dvanácti letech… jestli je pravda, že tvoje… tvoje manželka předstírala smrt, proč se ti nikdy neozvala? Proč takovýhle – promiň mi to, Aloysie – ale proč takhle obludný podvod?“

„Nevím. Mohu jen předpokládat, že to má souvislost se Spolkem, o kterém se Judson zmínil.“

„A jestli je pořád naživu… Byl bys do ní pořád zamilovaný?“ V obličeji trochu zrůžověla a sklopila oči.

„Ani tohle nevím,“ odpověděl Pendergast tak tiše, že to Constance sotva slyšela.

Na stole zazvonil telefon a Pendergast se po něm natáhl. „Ano?“ Chvíli poslouchal a pak vrátil sluchátko do vidlice. Otočil se na ni. „Poručík D’Agosta je na cestě sem.“ Chvilku mlčel, potom pokračoval: „Constance, musím tě o něco požádat: kdykoli budeš mít pochyby nebo už nevydržíš to věznění, dej mi vědět. Přivedu dítě a dáme všechno do pořádku. Nemusíme… se řídit tím plánem.“

Jemným gestem ho s přívětivým úsměvem umlčela. „Musíme se jím řídit. A kromě toho – ráda se vrátím do Mount Mercy. Vyzní to poněkud bizarně, ale svým způsobem je pro mě pobyt v Mount Mercy uklidňující. O nejistotu a ruch města venku nestojím. A řeknu ti jedno. Teď si uvědomuji, že jsem se mýlila – udělala jsem chybu, když jsem to dítě vnímala jako syna tvého bratra. Od samého začátku jsem na ně měla pohlížet jako na synovce svého… svého nejdražšího poručníka.“ A stiskla mu ruku.

Zazvonil zvonek u dveří. Pendergast vstal a otevřel. Venku stál D’Agosta, v obličeji ustaraný výraz.

„Děkuji, že jste přijel, Vincente. Je všechno připraveno?“

D’Agosta přikývl. „Auto čeká dole. Řekl jsem doktoru Ostromovi, že se Constance vrací. Ten bastard skoro omdlel úlevou.“

Pendergast vyndal ze skříně zimník z vikuni, oblékl si ho a pomohl Constance do kabátu. „Vincente, ujistěte se, že doktor Ostroin plně chápe, že Constance se vrací dobrovolně – a že její odchod z nemocnice byl únos, nikoli útěk. Všechno je chyba toho falešného doktora Poolea. Stále ho hledáme, ale je velmi nepravděpodobné, že ho najdeme.“

D’Agosta přikývl. „Postarám se o to.“

Odešli z bytu a nastoupili do čekajícího výtahu. „Až dorazíte do Mount Mercy, zajistěte, aby dostala svůj starý pokoj se všemi knihami, nábytkem a zápisníky. Pokud tomu tak nebude, rozhodně protestujte.“

„Udělám kravál, to mi věřte.“

„Výborně, můj milý Vincente.“

„Ale… sakra, nemyslíte, že bych měl jet s vámi do toho Central Parku? Jen pro případ, že by se vyskytly nějaké potíže?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Za jiných okolností, Vincente, bych vaši pomoc uvítal. Ale bezpečí Constance je příliš důležité. Samozřejmě jste ozbrojen, že?“

„Samozřejmě.“

Výtah sjel do přízemí, dveře se otevřely. Vystoupili do jihozápadní chodby a přešli přes vnitřní dvůr.

D’Agosta se zamračil. „Esterhazy možná líčí past.“

„Pochybuji, ale učinil jsem předběžná opatření, kdyby se nás někdo pokusil vyrušit.“

Prošli pod konstrukcí podobnou padací mříži a vstupním tunelem na Dvaasedmdesátou ulici. Neoznačené auto u budky hlídače běželo na volnoběh, za volantem seděl uniformovaný policista. D’Agosta se chvíli rozhlížel, potom otevřel zadní dveře a podržel je dívce.

Constance se obrátila k Pendergastovi a jemně ho políbila na tvář. „Dávej na sebe pozor, Aloysie,“ zašeptala.

„Přijedu za tebou co nejdříve,“ slíbil.

Stiskla mu ruku a sedla si dozadu.

D’Agosta za ní zavřel dveře a obešel vůz. Naposledy se na Pendergasta upřeně zadíval. „Chraňte si zadek, parťáku.“

„Budu se snažit držet vaší rady – samozřejmě metaforicky.“

D’Agosta nastoupil a vůz vyjel.

Pendergast sledoval, jak auto mizí v narůstajícím soumraku. Potom sáhl do kapsy saka, vyndal maličký bezdrátový headset Bluetooth a nasadil si sluchátko. S rukama v kapsách přešel široký bulvár, vešel do Central Parku a zmizel na klikaté cestě směrem ke Conservatory Water.

82

Pět minut před šestou večer byl Central Park zahalen ospalým kouzlem Magrittových obrazů: obloha nad hlavou v jasném světle, stromy a stezky zahalené dusným soumrakem. Pulz města se s nadcházejícím večerem zpomalil; taxíky na Páté avenue jako by byly příliš lenivé, dokonce ani netroubily.

Kerbs Memorial Boathouse se tyčila jako bonbon z cihel a zašlé mědi vedle zrcadlové hladiny Conservatory Water. Vzadu, za stromy oděnými do podzimních barev, se zvedal masiv staveb na Páté avenue, kamenné hradby se rděly v záři zapadajícího slunce.

Zvláštní agent Pendergast kráčel mezi třešněmi na Pilgrim Hill a zastavil se v dlouhém stínu, aby si zběžně prohlédl Kerbs Memorial a jeho okolí. Byl nezvykle teplý podzimní večer. Ovál rybníku byl zcela nehybný, jeho hladina připomínající zrcadlo hořela karmínem a rumělkou nebe. Kavárna už byla zavřená a jen hrstka samozvaných jachtařů u břehu jezdila sem a tam s modely jachet. Pár dětí sedělo nebo leželo vedle nich, rukama líně čeřilo vodu a pozorovalo malá plavidla.

Pendergast pomalu obešel rybník a cestou ke Kerbs Memorial procházel kolem sochy Alenky v říši divů. Na nízké kamenné zídce před rybníkem stál houslista, u nohou otevřené pouzdro, a hrál Povídky z Vídeňského lesa uvolněným tempem, které se k téhle skladbě příliš nehodilo. Na jedné z laviček před budovou seděl mladík s dívkou, drželi se za ruce a tulili se k sobě, vedle sebe měli stejné batohy. Na další seděl Proctor v obleku z tmavého kepru, očividně začtený do The Wall Street Journalu. Pouliční prodavač pečených kaštanů a pikantních preclíků zavíral vozík a v hlubokém stínu Kerbs Memorial si ve shluku rododendronů bezdomovec připravoval lůžko z lepenkové krabice. Pár lidí, kteří přijeli do New Yorku, si vykračovalo po různých cestičkách, které vedly na Pátou avenue.

Pendergast se dotýkal sluchátka. „Proctore?“

„Ano, pane.“

„Něco není v pořádku?“

„Ne, pane. Všechno je v klidu. Pár zamilovaných, kteří se nemohou jeden druhého nabažit. Pobuda, který právě dojedl něco z odpadků. Teď se pomalu chystá na noc s něčím, co vypadá jako láhev silného levného vína. Třída, která měla u rybníka hodinu kreslení, odešla před čtvrthodinou. Poslední modeláři balí své jachtičky.“

„Dobře.“

Když spolu hovořili, měl Pendergast zcela nevědomky ruce zaťaté v pěsti. Teď je povolil a protáhl si prsty. Úspěšně se pokusil zpomalit tlukot srdce na normál. Zhluboka se nadechl a vyšel na volné prostranství, pomalu kráčel ke krátké nízké zídce, která obklopovala Conservatory Water.

Znovu se podíval na hodinky: přesně šest. Rozhlédl se – a potom docela klidně pokračoval dál.

Od fontány Bethesda přicházely dvě nové postavy, nezřetelné pod temnou klenbou stromů. Zatímco je pozoroval, přešly East Drive a pomalu se k němu blížily kolem Trefoil Arch a sochy Hanse Christiana Andersena. S rukama podél těla čekal, pohyboval se klidně a nenuceně. Malý chlapec vedle něj se radostně rozesmál, když do sebe cestou do přístavu narazily dva modely jachet.

Proti večerní obloze se rýsovaly dvě postavy, zastavily se na vzdálené straně Conservatory Water a hleděly jeho směrem. Muž a žena. Když se oba znovu dali do pohybu a obcházeli rybník, něčeho si na té ženě všiml – držení těla, pohyby při chůzi. V ten okamžik mu srdce přestalo bít. Všechno kolem něj – jachtaři, milenci, houslista i vše ostatní – zmizelo, když na ni upíral oči. Jak kráčeli kolem jezera, dopadl na ně kužel světla z baru – a tu ženu uviděl úplně jasně.

Čas jako by se na chvíli zastavil. Pendergast nebyl schopen pohybu. Ona od muže po chvilce odešla a blížila se k němu váhavými kroky.

Je to opravdu Helen? Husté, kaštanově hnědé vlasy – kratší, ale stejně lesklé, jak si je pamatoval. Byla štíhlá jako při jejich prvním setkání, možná dokonce štíhlejší, a pohybovala se s uvolněnou grácií, kterou si tak dobře pamatoval. Ale když přišla blíž, všiml si změn: v koutcích modrofialových očí měla drobné vrásky; těch očí, které na něj slepě upírala v ten strašný den mezi eukalypty. Pleť, vždycky opálená a trochu pihovatá, vybledla, byla dokonce sinalá. Místo obvyklé sebejistoty, která z ní vždy vyzařovala jako paprsky slunce, viděl nesmělou ženu, kterou srazily rány osudu.

Zůstala stát pár metrů od něj. Dívali se na sebe.

„Jsi to opravdu ty?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Žena se pokusila usmát, ale byl to úsměv tesklivý, téměř nešťastný. „Je mi to líto, Aloysie. Strašně líto.“

Když uslyšel její hlas – ten, který teď slýchal jenom ve snu –, byl to pro něj další šok. Poprvé v životě cítil, že ho opouští sebeovládání; nedokázal myslet, nevěděl, co říct.

Přistoupila k němu a špičkou prstu se dotkla šrámu na jeho tváři. Potom se podívala za něj, na východ, a ukázala tím směrem.

Podíval se skrze stromy v parku k Páté avenue. Tam, orámovaný majestátnými budovami, vycházel velký nažloutlý měsíc.

„Podívej,“ zašeptala. „Po všech těch dlouhých letech je východ měsíce pořád náš.“

To bylo vždycky jejich tajemství: poprvé se viděli za úplňku a v těch krátkých letech, která následovala, se pro ně stalo téměř svatou povinností být spolu sami jednou do měsíce a pozorovat východ úplňku.

Právě tohle Pendergasta přesvědčilo o tom, co už v srdci cítil: před ním skutečně stojí Helen.

83

Judson Esterhazy zůstal v diskrétní vzdálenosti od páru pod přečnívajícím okapem budovy. Čekal s rukama v kapsách saka, sledoval poklidný výjev. Houslista dohrál valčík a plynule přešel do sentimentálního provedení Měsíční řeky.

Jeho obavy ze Spolku poněkud ustoupily. Teď věděli, že Helen je naživu, a pořád měli obrovskou moc, ale v Pendergastovi našel silného spojence. Teď už všechno bude dobré.

Pár metrů od něj poslední jachtař vyndal model z vody, rozložil ho a po částech jej ukládal do hliníkové bedny vyložené molitanem. Esterhazy sledoval, jak se Pendergast s Helen procházejí kolem rybníka. Poprvé v životě pocítil obrovskou úlevu – že nakonec nalézá svou cestu ven z bludiště špatnosti, v níž byl zapleten od útlého dětství, kam až mu vzpomínky sahaly. Bylo to tak náhlé, že tomu jen stěží dokázal uvěřit. Připadalo mu to skoro jako znovuzrození.

A přesto, bez ohledu na bukolický výjev nedokázal v sobě potlačit starý, věčný pocit zlé předtuchy. Nedokázal říct, proč tomu tak je – neměl naprosto žádný důvod k obavám. Neexistuje způsob, jak by se Spolek mohl dozvědět, kde se sejdou. Pocit znepokojení v něm přetrvává jen ze zvyku.

Teď kráčel za těmi dvěma, držel si odstup, aby jim dopřál chvíle soukromí. Do Dakoty to byla jen krátká vycházka přes park po hojně používaných pěšinách. Ale zatím… Jejich tlumené hlasy k němu doléhaly, když kráčeli kolem malého rybníka.

* * *

Jakmile znovu dorazili ke Kerbs Memorial, sáhl Pendergast do kapsy saka. Vyndal zlatý prsten osazený velkým safírem ve tvaru hvězdy.

„Poznáváš ho?“ zeptal se.

Zčervenala. „Netušila jsem, že ho ještě někdy uvidím.“

„A já nikdy netušil, že budu mít možnost znovu ti ho navléknout na prst. Dokud mi Judson neřekl, že jsi stále naživu. Já věděl, věděl, že mluví pravdu – i když mi nikdo nevěřil.“ Vzal ji za paži, pořád se trochu chvěl a chystal se navléct jí prsten.

Ale zarazil se. Ruka byla pryč. Zbyl po ní jen pahýl s nepravidelnou jizvou na konci.

„Ale proč tvoje ruka? Já myslel, že tvoje sestra…“

„Celá ta věc se zvrtla. Bylo to hrozné neštěstí, je to příliš složité, abych ti to teď vysvětlovala.“

Znovu na ni pohlédl. „Helen, proč ses zapojila do takových vražedných intrik? Proč jsi přede mnou něco tajila – Černý rám, Audubona, rodinu Doaneových a všechno ostatní? Proč jsi ne –“

Svěsila paži. „Prosím tě, nebudeme o tom mluvit. Teď ne. Později – budeme mít dost času.“

„Ale Emma, tvoje dvojče – věděla jsi, že ji obětují?“

Zbledla. „Dozvěděla jsem se o tom… až poté.“

„Ale vůbec ses mi neozvala. Jak můžu –“

Utišila ho zdravou rukou. „Aloysie, přestaň. Všechno mělo své důvody. Je to děsivý příběh, děsivý příběh. Všechno ti řeknu. Ale teď na to není vhodná doba ani místo. Prosím tě, pojď pryč.“ Pokusila se usmát, ale obličej měla bílý.

Zvedla druhou ruku a on jí beze slova navlékl šperk na prsteníček. Potom se podíval na lesnatou scenerii za ní. Dva lidé běželi od nádrže směrem k nim. Nějaké malé dítě křičelo, když se zapletlo do vodítka yorkshirského teriéra. Houslista přičinlivě hrál.

Podíval se na posledního jachtaře, který balil svůj model, stále se nemotorně pokoušel naskládat jednotlivé jeho části do bedny. Ruce se mu třásly, a i když byla zima, Pendergast si všiml, jak se mu na čele lesknou kapky potu. Ve zlomku vteřiny Pendergastovi v mozku proletěl tucet myšlenek – domněnka, poznání, rozhodnutí.

Stále klidně a beze spěchu se obrátil na Esterhazyho a nenuceným gestem ho vybídl, aby se k nim přidal.

„Judsone,“ zamumlal. „Odveď Helen pryč. Klidně, ale rychle.“

Helen na něj zmateně pohlédla. „Aloysie, co –“

Pendergast mírně zavrtěl hlavou, aby ji umlčel. „Odveď ji do Dakoty – přijdu za vámi. Jděte. Honem!“

Když se začali vzdalovat, Pendergast se podíval na Proctora; seděl na lavičce sto metrů od něj. „Máme problém,“ zamumlal do headsetu. Potom dál kráčel vycházkovým tempem kolem rybníka k jachtaři, který stále zápolil s bednou. Když ho míjel, zůstal stát a bedlivě sledoval Esterhazyho a Helen, jak kráčejí po cestě kus před ním.

„Hezká loďka,“ řekl a zastavil se. „Šalupa nebo keč?“

„No,“ odpověděl muž trochu rozpačitě, „moc dlouho se tomu nevěnuju, nedokážu vám říct, jaký je v tom rozdíl.“

Pendergast rychle vytáhl pětačtyřicítku a mířil na muže.

„Vstaňte,“ vybídl ho, „pomalu. Ruce držte tak, abych na ně viděl.“ Muž se na něj podíval s podivně prázdným výrazem. „Jste blázen?“

„Dělejte!“

Jachtař se zvedal. Potom rychlostí blesku vyškubl zbraň ze saka. Pendergast ho složil jediným výstřelem, ohlušující rána pětačtyřicítky prořízla večerní ticho.

„Utíkejte!“ křikl na Esterhazyho a Helen.

Okamžitě se rozpoutalo peklo. Dva milenci vyskočili z lavičky, z batohů vytáhli každý samopal TEC ráže devět milimetrů a pálili na Esterhazyho, který se dal do běhu a táhl Helen za ruku. Střelba ho srazila, Esterhazy mával rukama do prázdna, když s křikem padal na zem. Helen se zastavila a otočila se. „Judsone!“ vykřikla.

„Utíkej!“ Esterhazy se napůl dusil, napůl kašlal a svíjel se v trávě. „Utí –“ Další střely zasypaly Esterhazyho, převrátily ho na záda.

Lidé všude kolem utíkali, plakali a křičeli. Pendergast zastřelil toho milence pětačtyřicítkou, když utíkal za Helen; Proctor vyskočil na nohy a z beretty 93R, která se najednou objevila v jeho ruce, vypálil na dívku z mileneckého páru; přepadla za lavičku a schovala se za mrtvé tělo svého partnera. Když se Pendergast pokoušel dostat na mušku i ji, koutkem oka zahlédl vagabunda, jak vstává z kartonové postele a z keřů vytahuje brokovnici.

„Proctore!“ vykřikl Pendergast, „ten bezdomovec –!“

Ale nestačil zareagovat; brokovnice vypálila. Když se Proctor otáčel, rána ho zvedla do vzduchu a odhodila. Beretta mu s řinčením upadla na zem; ztěžka dopadl, škubl sebou a potom znehybněl.

Bezdomovec se otočil, chtěl vystřelit na Pendergasta, ale ten mu vypálil salvu do hrudi a síla střel jím mrštila do křoví.

Pendergast se ohlédl po Helen, sto metrů v dálce uviděl drobnou postavu a kolem ní prchající lidi. Stále byla skloněná nad svým bratrem, zoufale plakala, jeho hlavu držela zdravou rukou.

„Helen!“ vykřikl a znovu se k ní rychle hnal. „Pátá avenue! Utíkej na Pátou avenue –!“

Zpoza lavičky se ozval výstřel a Pendergast ucítil strašlivou ránu do zad. Kulka velké ráže ho srazila k zemi. Náraz ho ohromil. Neprůstřelná vesta sice kulku zastavila, přesto mu vyrazila dech. Překulil se a z lehu na břiše pálil na střelce za lavičkou. Helen nakonec vstala a běžela na Pátou avenue. Kdyby ji mohl krýt, zastavit palbu, možná by to zvládla.

Střelec zpoza lavičky vypálil a kulka vyhodila do vzduchu hlínu jen několik centimetrů od Pendergastova obličeje. Opětoval střelbu, slyšel, jak se kulky odrážejí od kovového rámu lavičky. Další kulka vyletěla mezerou mezi laťkami; ucítil závan vzduchu na tváři, jak mu kulka proletěla kolem hlavy a zavrtala se mu do lýtka. Pendergast nedbal na palčivou bolest, ovládl se, vydechl a vypálil další kulku. Tentokrát proletěla mezi laťkami a zasáhla střelce přímo do obličeje; byla to dívka, cukla sebou dozadu, překvapeně rozhodila ruce a upadla.

Střelba ustala.

Pendergast přejížděl pohledem po dějišti masakru. Kolem něj leželo šest nehybných těl: dva milenci, samozvaný jachtař, bezdomovec, Proctor, Esterhazy. Všichni ostatní s vřískotem a pláčem utekli. V dálce uviděl Helen; stále běžela ke kamennému vchodu a dál na chodník podél Páté avenue. V dálce už slyšel sirény. Vstal a s poraněnou nohou se belhal tím směrem.

Potom uviděl něco jiného: dva běžci – kteří se zastavili a pak změnili směr, když se rozpoutala střelba – teď běželi přímo k Helen. A už to nebyl žádný jogging, ale sprint.

„Helen!“ vykřikl, kulhal kolem budovy, jak mohl nejrychleji. Z nohy mu tekla krev. „Pozor! Nalevo od tebe!“

Ve tmě pod stromy se Helen otočila a hned si uvědomila, že ji ti běžci chtějí odříznout od brány. Změnila směr, utíkala ke skupině stromů za pěšinou.

Běžci ji pronásledovali. Pendergast pochopil, že je nedožene, vyndal pětaětyřicítku, namířil a vystřelil. Ale jeho cíl byl víc než šedesát metrů daleko a rychle se pohyboval, takže zasáhnout ho bylo téměř nemožné. Vystřelil znovu, potom ze zoufalství vypálil poslední kulku ze zásobníku, ale zase minul. Helen běžela k lesíku platanů podél hranice Central Parku. Pendergast vyndal zásobník a zasunul jiný.

Uslyšel křik, když ti dva běžci Helen chytili. Jeden na ni zaútočil a společně ji oba donutili vstát.

„Aloysie!“ slyšel její křik. „Pomoc! Já tyhle lidi znám! Der Bund – Spolek! Zabijí mě. Pomoz mi, prosím –!“

Odtáhli ji zpátky k bráně na Pátou avenue. Pendergast zaúpěl zlostí, potácel se a klopýtal, sebral v sobě poslední zbytky sil, snažil se postavit na nohy. Rána mu hodně krvácela, ale nebral to na vědomí a šoural se dál.

Viděl, kam ti běžci míří: k taxíku, který na ně čekal u obrubníku. To nemůže zvládnout – ale auto bylo alespoň dobrý terč. Poklesl, hlava se mu točila, vypálil na vůz, kulka s tlumeným zvukem zasáhla boční okénko a odrazila se od něj. Pancéřované. Zamířil níž, na pneumatiky, vystřelil další dvě kulky, ale ty se naprosto neškodně odrazily od pancéřovaných krytů kol.

„Aloysie!“ zaječela Helen, když už byli běžci u auta a otvírali zadní dveře. Strčili ji dovnitř, potom nastoupili za ní.

„Los, verschwinden wirhier!“ slyšel křičet jednoho z běžců. „Gib Gas!“

Dveře spolujezdce se s bouchnutím zavřely. Pendergast zastavil a pečlivě zamířil, znovu se chystal vystřelit do pneumatik – ale auto se skřípotem vyrazilo od obrubníku a poslední kulka jenom neškodně ťukla do spodní části karoserie.

„Helen!“ vykřikl. „Ne!“

Poslední, co v černé mlze před očima viděl, bylo taxi mizející v moři stejných vozů, které jely po Páté avenue na jih. Když se setmělo, do zvuku sirén znovu zašeptal: Helen.

Našel Helen Esterhazyovou Pendergastovou – jen aby ji zase ztratil.

POZNÁMKA AUTORŮ

Zatímco města a další místa v románu Chladnokrevná msta jsou imaginární, v několika případech jsme využili svou vlastní verzi existujících míst jako například Skotska, New Yorku, New Orleansu a Baton Rouge.

V takových případech jsme neváhali pozměnit zeměpisné, topologické, historické a další detaily, aby se nám hodily do příběhu.

Všechny postavy, místa děje, policejní oddělení, společnosti, instituce a vládní agentury v tomto románu jsou smyšlené nebo fiktivně použité.

Vážený čtenáři!

V letošním, roce jsme uvedli na trh novou řadu thrillerů, v nichž vystupuje nevšední vyšetřovatel Gideon Crew. První kniha této řady, Kód smrti, byla publikována v únoru. V současné době velmi usilovné pracujeme na druhém titulu, pod názvem Gideonova mrtvola, který by měl být publikován v zimě 2012.

Velmi rádi Vám přinášíme zprávu o tom, že společnost Paramount Pictures si vybrala knihy s Gideonem, aby, jak doufáme, vyrobila sérii celovečerních jilmů.

Chceme vás však ujistit, že naše oddanost Pendergastovi přetrvává, a že nadále budeme psát romány s postavou, nejtajemnějšího agenta FBI. Začneme románem, který připravujeme a jenž je pokračováním Horečného snu a Chladnokrevné msty.

Znovu Vám děkujeme za zájem a podporu.

Srdeční zdraví

Douglas Preston & Lincoln Child,

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai