Dračí hora

Douglas Preston Lincoln Child

(2001)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

„Dračí hora je vynikající lékařský thriller – tak svižný, hrůzný a zlomyslně chytrý, že se nedá odložit. Stejně jako ve svém předchozím díle, i zde nám autoři předkládají mistrovský příběh.“ Richard Preston, autor bestselleru New York Times The Hot Zone„Román Dračí hora je stejně úžasně komplikovaný jako každý thriller, jaký se mi kdy dostal do ruky – rovnoměrně vyvážené pasáže lékařské a počítačové vědy, kybernetiky a metafyziky s velkorysou příměsí jezdectví a vědění o přežití v poušti. Douglas Preston a Lincoln Child vytvořili nesmírně poutavé dílo. Není to nic menšího než ukázka vrcholného umění!“ Stuart Woods, autor Choke a Imperfect Strangers

Lincoln Child,

Douglas Preston

Dračí hora

ÚVOD

Zvuky se nesly nad dlouhým zeleným trávníkem, tak slabé, že to mohli být krkavci z nedalekého lesa nebo vzdálené hýkání muly na farmě za hnědou řekou. Klid jarního rána byl téměř nerušený. Člověk se musel do těch zvuků velmi pozorně zaposlouchat, aby s jistotou poznal, že je to křik.

Obrovskou administrativní budovu Featherwood Park zpoloviny ukrývaly staré topoly. Od hlavního vchodu k bráně pomalu odjížděla soukromá sanitka, od kol jí na štěrkové cestě odskakovaly oblázky. Odkudsi se ozvalo zasyčení; to se zavřely pneumatické dveře.

Malé neoznačené bílé dveře na straně budovy sloužily pouze pro odborný personál. Lloyd Fossey k nim přistoupil a zcela automaticky na panelu navolil kombinaci čísel. Snažil se uchovat si v hlavě tóny Dvořákova klavírního tria E moll, ale teď se zamračil a vzdal to. Tady ve stínu budovy byly výkřiky mnohem hlasitější.

V sesterně vyzváněly telefony a všude byly rozházené papíry. „Dobré ráno, doktore Fosseyi,“ pozdravila sestra.

„Dobré ráno,“ odpověděl. Potěšilo ho, že v celém tom zmatku se na něj dokázala zářivě usmát. „Dneska je tu pořádně živo.“

„Dva přivezli brzy ráno, pěkně jednoho za druhým,“ řekla, jednou rukou probírala formuláře a druhou mu podávala desky. „A teď je tu tenhle. Už o něm asi víte.“

„Ten se nedá přeslechnout.“ Fossey s plesknutím otevřel desky, sáhl si do kapsy pro pero a potom zaváhal. „Patří ten náš halasný přítel mně?“

„Toho dostal doktor Garriot.“ Vzhlédla k němu. „Váš je ten první.“

Někde se otevřely dveře a najednou bylo znovu slyšet křik, teď mnohem hlasitější, a různé naléhavé hlasy k němu jako kontrapunkt. Potom se dveře znovu zavřely a zbyl jen ruch kanceláře.

„Rád bych toho pacienta viděl,“ řekl Fossey, vrátil jí kartu a natáhl se po kovovém pořadači. Očima rychle přejel nejdůležitější údaje – pohlaví, věk – a současně se v duchu snažil znovu si vybavit Dvořákovo andante. Zastavil se u poznámky Nedobrovolná jednotka.

„Viděla jste toho prvního při příjmu?“ zeptal se tiše.

Sestra zavrtěla hlavou. „Měl byste si promluvil s Willem. Asi tak před hodinou uložil pacienta dolů.“

V Nedobrovolné jednotce ve Featherwood Park bylo jen jedno okno, a to ze stanoviště hlídky. Bylo jím vidět na schodiště Oddělení dvě ze suterénu. Doktor Fossey stiskl bzučák a na vzdálené straně plexisklové tabulky uviděl světlou střapatou hlavu Willa Hartunga. Will zmizel a dveře se automaticky otevřely za doprovodu zvuku podobného výstřelu z pušky.

„Jak se vede, doktore?“ prohodil, sedl si za stůl a odložil knížku Shakespearových Sonetů.

„Pane W. H., jsem neskonale šťasten,“ odpověděl Fossey s pohledem do knihy.

„Moc velká legrace, doktore Fosseyi. Vy prostě mrháte svým skvělým talentem na lékařskou profesi.“ Will mu podal docházkový list a nahlas odfrkl. Ve vzdáleném koutě místnosti nový zdravotník vyplňoval lékařské formuláře.

„Povězte mi o tom prvním příjmu.“ Fossey podepsal docházku, vrátil ji Willovi a pod paži uchopil kovový pořadač.

Will pokrčil rameny. „Uzavřený typ. Žádné dlouhé rozhovory.“ Znovu pokrčil rameny. „Není divu, užívá haldol.“

Fossey se zamračil a znovu otevřel pořadač, tentokrát si pročítal anamnézu. „Panebože. Sto miligramů po dvanácti hodinách.“

„Podle mě mají v Albuquerque General svoje doktory moc rádi,“ řekl Will.

„No, po prvním zhodnocení napíšu pokyny. Zatím žádný haldol. Baklažán nemůžu nijak hodnotit.“

„Je na šestce. Půjdu s vámi dolů,“ řekl Will.

*****

Na vnitřních dveřích velikými červenými písmeny stálo UPOZORNĚNÍ: RIZIKO ÚTĚKU. Nový zdravotník je nechal projít, nasával vzduch mezi velkými předními zuby.

„Víte, jaký mám názor na umístění nových pacientů na Nedobrovolnou jednotku před stanovením příjmové diagnózy,“ řekl Fossey, když se vydali holou chodbou. „Může to poznamenat celou pacientovu perspektivu v zařízení, zabrzdit nás, ještě než vůbec začneme.“

„Já to nevymyslel, doktore, promiňte,“ odpověděl Will a zastavil se před zjizvenými černými dveřmi. „V Albuquerque mají v tomto ohledu jasné pokyny.“ Odemkl dveře, odsunul těžkou závoru. „Mám jít s vámi dovnitř?“ zeptal se váhavě.

Fossey zavrtěl hlavou. „Zavolám, jestli se rozruší.“

Pacient ležel tváří vzhůru na příliš velkých nosítkách, paže podél těla, s nataženýma nohama. Ode dveří Fossey z jeho obličeje viděl jenom nápadný nos a vystouplou bradu porostlou několikadenním strništěm. Doktor tiše zavřel dveře a šel dál, nikdy si úplně nezvykl na to, jak se podlaha kolem bot hned zvedá. Díval se dál na postavu na lehátku. Pod silnými plátěnými popruhy překříženými přes hrudník jako pás s náboji se pomalu a pravidelně zdvihal hrudník. Další popruh měl pevně uvázaný přes řemínky na zápěstích.

Fossey se připravil, odkašlal si a čekal na reakci.

Popošel o krok, potom o další, v duchu počítal. Čtrnáct hodin po propuštění z Albuquerque General. Není možné, aby haldol ještě účinkoval.

Znovu si odkašlal. „Dobré ráno, pane -“ začal, potom se podíval do svého pořadače na jméno.

„Doktor Franklin Burt,“ ozval se klidný hlas z lehátka. „Omlouvám se, že vám nepodám ruku, ale jak sám vidíte…“ Věta zůstala nedokončená.

Fossey byl velmi překvapen, postoupil o kousek, aby se podíval pacientovi do tváře. Doktor Franklin Burt. To jméno znal.

Znovu se podíval do karty na první stránku. A tam to bylo: Dr. Franklin Burt, molekulární biolog, MUDr./PhDr. Lékařská fakulta Johns Hopkins. Starší vědec, detašované testovací zařízení GeneDyne v poušti. Vedle kolonky zaměstnání někdo na okraj udělal otazník.

„Doktor Burt?“ zeptal se Fossey nevěřícně, znovu se podíval tomu muži do obličeje.

Šedé oči se na něj překvapeně upřely. „My se známe?“

Ten obličej byl tentýž – samozřejmě trochu starší a opálenější, než si ho pamatoval, ale pořád úžasně nedotčený veškerými starostmi, které se odrážejí na čele a v koutcích očí. Jeden spánek měl ovázaný gázou a oči měl hodně podlité krví.

Fossey byl otřesen. Kdysi slyšel přednášku tohoto muže. Jeho kariéru do jisté míry ovlivnil obdiv tohoto charismatického, duchaplného profesora. Jak se sem vůbec dostal, přivázán čtyřmi koženými řemeny, aby se nemohl hýbat, do místnosti s polstrovanými stěnami?

„Jsem Lloyd Fossey, pane doktore. Slyšel jsem vaši přednášku na lékařské fakultě v Yale. Potom jsme spolu chvilku mluvili. O syntéze hormonů…?“

Fossey si uvědomil, že si moc přeje, aby si ten muž na nosítkách, Burt, vzpomněl.

Po chvíli si Burt povzdechl a lehce přikývl hlavou. „Ano. Vzpomínám si. Ptal jste se mě na souvislost mezi syntetickým erytropoetinem a vznikem metastází.“

Někde uvnitř se Fossey uklidnil. „Lichotí mi, že si to pamatujete.“

Zdálo se, že Burt váhá, jako by uvažoval. „Jsem rád, že vás vidím v praxi,“ pokřivil rty, jako by ho celá ta trapná situace pobavila.

Fossey se chtěl podívat do pořadače, který měl v ruce, pečlivě prostudovat lékařskou zprávu a výsledky konzultací, dopracovat se k nějakému vysvětlení. Ale cítil na sobě Burtovy oči a věděl, že ten starý muž ví, kudy se ubírají jeho myšlenky.

Oči mu samy od sebe přelétly text psaný strojem v kartě. Vzápětí vzhlédl, ale stačil přečíst slova falminantní psychóza… extrémní halucinace… rychlá neuroleptizace.

Doktor Burt se na něj díval mírně. Fossey pociťoval podivné rozpaky, sáhl pacientovi na zápěstí a pod popruhem nahmatal pulz.

Burt zamrkal, navlhčil si rty. Zhluboka vdechl suterénní vzduch. ‚Jel jsem na sever od Albuquerque,“ řekl. „Víte, tam mě teď přeřadili.“

Fossey přikývl. Když Burt odešel pracovat do soukromé firmy a přestal publikovat, jako obvykle se to označilo jako „odliv mozků“ do korporačního sektoru.

„Děláme pokusy, při nichž ovlivňujeme chování šimpanzů. Víte, je to malý projekt, děláme všechno pro to, abychom byli zcela soběstační. Z GeneDyne v Albuquerque jsem vzal laboratorní vybavení a sloučeniny, které se mi hodily. Včetně testovací látky, kterou jsme vyvinuli, syntetického derivátu fencyklidinu, rozptýleného v plynném médiu.“

Fossey znovu přikývl. PCP v plynném stavu. Andělský prach, který se dá vdechovat jako rajský plyn. Podivné využití peněz určených na výzkum.

Burt se díval Fosseyovi do očí a pousmál se. Nebo sebou možná škubl, Fossey si nebyl jistý. „Měřili jsme frekvenci vdechů přes plicní tkáň proti absorpci kapilár. Cestou zpátky, unavený a nepozorný, jsem u Los Lunas sjel ze silnice do kamenitého výmolu. Nic vážného. Až na to, že se při té nehodě rozbila kádinka.“

Fossey zamručel. Tak to bude ono, to je jasné. Věděl, co i malé množství běžného andělského prachu dokáže udělat s jinak naprosto normálním člověkem. Ve vysokých dávkách simuluje agresivní šílené chování. Viděl to z první ruky. To by také vysvětlovalo krví podlité oči.

Rozhostilo se ticho. Zornice normální, nijak rozšířené, všiml si Fossey. Barva dobrá. Mírné zrychlení srdeční činnosti, ale Fossey věděl, že kdyby jeho přivázali na nosítka ve vypolstrované místnosti, také by mu tlouklo srdce rychleji. Neprojevovaly se naprosto žádné příznaky psychózy, mánie, ničeho.

„Dál už si to moc nepamatuji,“ řekl Burt, v obličeji mu poprvé byla poznat značná vyčerpanost. „Samozřejmě jsem u sebe neměl žádné doklady, jenom řidičský průkaz. Arniko, moje žena, odjela se svou sestrou do Benátek. Žádnou další rodinu nemám. Drželi mě pod silnými léky. Asi jsem neuvažoval příliš logicky.“

Fosseye to nijak nepřekvapilo. Neznámý muž, potlučený při nehodě, rozrušený, jako by byl pod vlivem drogy, možná divoký, který fantazíruje, že je významný molekulární biolog. Proč by tomu přepracovaný personál pohotovosti měl věřit? Jednodušší je prostě zařídit převoz na psychiatrii. Fossey sešpulil rty a zavrtěl hlavou. Idioti.

„Díky bohu, že jsem narazil na vás, Lloyde,“ řekl Burt. „Je to noční můra. Ani vám to nedokážu vypovědět. Kde to vlastně jsem?“

„Ve Featherwood Park, doktore Burte,“ odpověděl.

„To jsem si myslel.“ Burt přikývl. „Určitě to teď všechno objasníte. Mohl byste laskavě zavolat do GeneDyne? Už mám zpoždění a určitě si o mě dělají starosti.“

„To hned zařídíme, doktore Burte. Slibuju.“

„Děkuji vám, Loyde,“ řekl Burt a škubl sebou, tentokrát zcela zřetelně.

„Něco se děje?“ zeptal se hned Fossey.

„Ale, jen ramena. Vlastně to nic není. Trochu mě bolí, jak jsem přivázaný k těm nosítkám.“

Fossey zaváhal jen na okamžik. PCP přestal působit, z valné části i haldol. Důležitější bylo, že ho Burt klidně sledoval svýma šedýma očima. Žádné příznaky vnitřního panikaření, jaké se projevuje u lidí s poruchou duševního zdraví. „Ukažte, sundám vám ty popruhy z hrudníku a posadíte se.“

Burt se s úlevou usmál. „Mnohokrát vám děkuji, sám jsem si o to nechtěl říkat, chápete. Vím, jaký je protokol.“

„Omlouvám se, ale nemohl jsem to udělat hned, doktore Burte.“ Fossey se sklonil nad hrudní popruh a zatahal za řemínek. Celá tahle parodie se vysvětlí několika telefonáty. Potom si od plic promluví s lékařem na pohotovosti v Albuquerque General. Popruh byl pevně utažený, napadlo ho, že zavolá Willa na pomoc, ale potom si to rozmyslel. Will přísně dodržoval veškerá pravidla.

„Teď je to mnohem lepší,“ liboval si Burt, opatrně se posadil a vyvlékl si ramena ze smyček. „Nedokážete si představit, jaké to je nehybně ležet celé hodiny. Už jsem to jednou zažil, tehdy to trvalo deset hodin, je to pár let, dělali mi angioplastiku. Byla to vážně hrůza.“ Pohnul přivázanýma nohama.

„Než vás propustíme, budeme muset udělat pár testů, pane doktore. Hned dojdu na příjem pro psychiatra. Pokud si ale nechcete nejdříve odpočinout.“

„Ne, děkuji vám.“ Burt zdvihl jednu ruku z lehátka a promnul si zátylek. „Už je dobře. Až se jednou všichni vrátíme na Východ, musíte k nám přijít na večeři, seznámit se s Arniko.“ Přejel rukou dopředu a pohladil si tvář.

Fossey stál u lehátka, psal poznámky do karty, když vtom uslyšel krátký prudký zvuk, jako když zápalka drhne o smirkový papír. Když se otočil, viděl, že si Burt strhl náplast ze spánku.

„Při té nehodě jste si udělal tržnou ránu na hlavě,“ řekl Fossey a rychle zavřel desky. „Hned vám uděláme převaz.“

„Chudák alfa,“ zamumlal Burt s pohledem upřeným na zkrvavený obvaz.

„Prosím?“ zeptal se Fossey, přistoupil k Burtovi, aby se podíval na ránu.

Franklin Burt se nesmírnou rychlostí vymrštil, hlavou narazil Fosseyovi do brady a potom ztěžka upadl na nosítka. Fossey se předními zuby kousl do jazyka, zapotácel se a cítil, jak se mu v ústech rozlévá teplo.

„Chudák alfa!“ ječel Burt a trhal popruhy na zápěstích. „CHUDÁK ALFA!“

Fossey upadl na podlahu, škrabal se na nohy a křičel na Willa. Vtrhl dovnitř ve chvíli, kdy se Burt znovu vztyčil, vyskočil a převrátil se i s nosítky. Mlátil sebou, cvakal zuby, snažil se uvolnit z popruhů.

Všechno se dělo velice rychle, ale Fossey nezasáhl. Díval se, jak Will a zdravotník zápolí s Burtem, pokoušejí se postavit nosítka, Burt se kousal do zápěstí a škubal hlavou jako pes, který rve na kusy králíka, a náhle proud krve vystříkl zdravotníkovi na brýle. To už oba připoutávali Burtovi ruce k nosítkům, pevně svírali zmítajícího se doktora ve snaze připoutat ho. Will tápal po bzučáku, kterým by přivolal někoho na pomoc. Pacient ječel dál s nezmenšenou intenzitou. Fossey už předem věděl, že to tak bude.

PRVNÍ ČÁST

Guy Carson stál u dalšího semaforu a čekal na zelenou. Podíval se na hodinky na přístrojové desce. Do práce přijde pozdě, tento týden už podruhé. Silnice před ním, která vedla přes Edison v New Jersey, byla jako zlý sen. Naskočila zelená, ale než se dostal na křižovatku, už zase blikla červená.

„Šmejd jeden,“ zaklel a praštil dlaní do palubní desky. Díval se, jak dešťové kapky dopadají na přední sklo vozu. Poslouchal pleskání vody a hvízdání stěračů. Dlouhá řada brzdových světel se rozvlnila, jak vozy znovu zpomalily. Věděl, že si nikdy nezvykne na dopravní zácpy ani na ten zatracený déšť.

S obtížemi překonal pahorek a pouhou půlmíli od dálnice uviděl ostře bílou fasádu komplexu GeneDyne v Edisonu, postmoderní mistrovské dílo, které se tyčilo nad zelenými trávníky a uměle vybudovanými jezírky. Někde tam uvnitř na něj čeká Fred Peck.

Zapnul rádio a rytmická hudba Gangsta Muthase naplnila prostor vozu. Pokusil se vyladit jinou stanici, ale z praskotu statické elektřiny se vyloupl pouze pronikavý hlas Michaela Jacksona. Carson rádio znechuceně vypnul. Jsou na světě horší věci než pomyšlení na Pecka. Proč v téhle díře nemůže být nějaká slušná stanice s country hudbou?

*****

Když přijel, v laboratoři bylo hodně živo a Peck nikde v dohledu. Carson si na svou vytáhlou postavu oblékl laboratorní plášť a sedl si ke svému terminálu. Věděl, že čas, kdy se přihlásí do systému, se mu automaticky zaznamená do osobního souboru. Kdyby nějakým zázrakem Peck onemocněl a nebyl v práci, určitě si zkontroluje čas jeho příchodu. Pokud samozřejmě neumřel. To stálo za zamyšlení. Ten člověk vypadal jako chodící infarkt.

„Á, pan Carson,“ ozval se uštěpačný hlas za ním. „Jak laskavé, že jste nás dnes po ránu poctil svou přítomností.“ Carson zavřel oči, zhluboka se nadechl a potom se otočil.

Nevelká postava jeho vedoucího stála ve světle zářivky. Peckova hnědá kravata svědčila o tom, že ráno posnídal míchaná vejce a jeho velká povislá brada byla samý šrám po holení. Carson se nadechl nosem, byla to předem prohraná bitva s těžkou vůní Old Spice.

Když přišel první den do GeneDyne, jedné z předních světových biotechnologických společností, byl šokován, že na něj čeká muž jako Fred Peck. Od té doby uběhl rok a půl a celou dobu ho Peck zaměstnával podřadnou laboratorní prací. Napadlo ho, že by to mohlo mít souvislost s tím, že Peck má nižší titul magistr přírodních věd ze syracuské univerzity, zatímco on sám získal doktorát v Massachusettském technologickém institutu. Anebo třeba Peck prostě nemá rád balíky z jihozápadu.

„Omlouvám se, že jsem přišel pozdě,“ doufal, že to zaznělo upřímně. „Zůstal jsem trčet v dopravní zácpě.“

„V dopravní zácpě,“ řekl Peck, jako by ta slova pro něj byla nová.

„Ano. Byla objížďka -“

„Objížďka,“ opakoval Peck, imitoval Carsonovu západní nosovou výslovnost.

„- objížďka, no prostě doprava z Jersey Turnpike -“

„Jo, Turnpike,“ opakoval Peck.

Carson zmlkl.

Peck si odkašlal. „Dopravní špička v New Jersey. To pro vás, Carsone, musel být šok. Nic takového jste určitě nečekal.“ Zkřížil ruce. „Skoro jste zmeškal schůzku.“

„Jakou schůzku? Já nevěděl -“

„Samozřejmě že jste nic nevěděl. I já o tom vím jen chvilku. To je jeden z mnoha důvodů, proč tu musíte být včas, Carsone.“

„Ano, pane Pecku,“ řekl, vstal a šel za ním bludištěm stejných kójí. Pan Fred Pecka. Sir Frederick Pitomec. Měl sto chutí toho úlisného bastarda složit k zemi. Jenomže takhle se to tady nedělalo. Kdyby Peck byl šéfem ranče, už dávno by ho poslal do háje.

Peck otevřel dveře označené nápisem VIDEOKONFERENČNÍ MÍSTNOST II a pokynul mu, aby šel dál. Až když se rozhlížel po velkém prázdném stole uvnitř, uvědomil si, že má na sobě pořád špinavý laboratorní plášť.

„Posaďte se,“ vyzval ho Peck.

„Kde jsou všichni?“

„Budete tu jenom vy,“ odpověděl a chystal se odejít.

„Vy tu nezůstanete?“ Carson znejistěl, nevěděl, jestli třeba nepřehlédl něco důležitého v elektronické poště, jestli si neměl něco připravit. „O co tady jde?“

„Nemám tušení. Až tady skončíte, zastavte se u mě v kanceláři. Pohovoříme si o vašem přístupu.“

Dubové dveře s ocelovým rámem se zavřely s hlasitým zaklapnutím. Carson se opatrně posadil za stůl z třešňového dřeva a rozhlédl se. Byla to krásná místnost obložená namořeným světlým dřevem. Přes prosklenou stěnu bylo vidět na louky a rybníky komplexu GeneDyne. Za nimi nekonečná městská pustina. Carson se snažil připravit na to, co ho čeká. Peck na něj patrně poslal hodně negativní hodnocení, aby si vysloužil pořádně tvrdou lekci od personálního. Možná něco ještě horšího.

Do jisté míry měl Peck pravdu: skutečně bych mohl svůj přístup zlepšit. Musím se zbavit toho tvrdohlavého postoje, jako měl táta. Nikdy nezapomene na ten den na ranči, kdy jeho otec okradl jednoho bankéře a dal mu do zubů. Ten incident byl počátkem vyvlastnění. Otec byl sám sobě největším nepřítelem a Carson se pevně rozhodl neopakovat jeho chyby. Na světě je spousta takových Pecků.

Ale bylo přímo hanebné, jak se mu posledního půl druhého roku života sesulo. Když mu poprvé nabídli práci u GeneDyne, vypadalo to, že nastal klíčový zlom v jeho životě, takový, kvůli kterému opustil domov a začal tvrdě pracovat. GeneDyne bylo víc než vynikající místo, které by pro něj skutečně mohlo být rozhodující, kde by možná mohl dělat něco důležitého. Ale každý den, když se vzbudil v nenáviděném Jersey – ve stísněném, nezvyklém bytě, pod šedou průmyslovou oblohou a navíc s Peckem v patách – mu to připadalo stále méně pravděpodobné.

Světla v zasedací místnosti se ztlumila a potom zhasla úplně. Na oknech se automaticky zatáhly žaluzie, ze stěny se vysunul velký panel a odhalila se tak sada klávesnic a velká obrazovka pro videoprojekci.

Obrazovka se rozsvítila a objevil se obličej. Carson ztuhl. Bylo to tam: odstáté uši, vlasy pískové barvy, zatvrzele neposlušný pramen vlasů, silné brýle, značkové černé tričko, ospalý cynický výraz. To všechno dohromady dalo obličej Brentwooda Scopese, zakladatele GeneDyne. Ještě měl pořád na gauči časopis Time, ve kterém byl jako hlavní článek o Scopesovi. Generální ředitel, který vládl své společnosti z kyberprostoru. Oslavovaný na Wall Street, uctívaný svými zaměstnanci, postrach pro rivaly. Čeká ho snad nějaký motivační film, který je připraven pro zvlášť těžké případy?

„Ahoj,“ řekl Scopesův obraz. „Jakpak se vám daří, Guyi?“

Chvíli ze sebe nedokázal vypravit jediné slovo. Ježíši, pomyslel si, tohle není vůbec žádnej film. „Ehm, dobrý den, pane Scopesi. Pane. Dobře. Omlouvám se, nejsem náležitě oblečen -“

„Říkejte mi laskavě Brente. A když mluvíte, obraťte se obličejem k obrazovce. Tak na vás lépe vidím.“

„Ano, pane.“

„Ne pane. Brente.“

„Dobře. Děkuji, Brente.“ Už jen oslovovat křestním jménem nejvyššího šéfa GeneDyne bylo velice těžké.

„Rád své zaměstnance považuji za kolegy. Koneckonců když jste začal u společnosti pracovat, získal jste jistinu jako každý jiný. Vlastníte akcie této společnosti, což znamená, že všichni stoupáme i padáme společně.“

„Ano, Brente.“ V pozadí obrazovky Carson rozeznal potemnělé kontury místnosti, která připomínala obrovskou mnohostrannou hrobku.

Scopes se usmál, nesmírně potěšen, že slyšel své jméno. Vypadal skoro jako adolescent, i když mu bylo třicet devět let. Carsona portrét toho muže na obrazovce naplňoval narůstajícím pocitem neskutečnosti. Proč Scopes, geniální chlapec, muž, který z několika zrnek staré kukuřice vybudoval společnost v hodnotě čtyř miliard dolarů, chce mluvit právě s ním? Hergot, to jsem to teda musel zpackat víc, než jsem si myslel.

Scopes na okamžik sklopil oči, ozvalo se klikání kláves. „Trochu jsem si listoval ve vašich materiálech, Guyi. Velmi působivé. Chápu, proč jsme vás přijali.“ Další klikání. „I když dost dobře nechápu, proč máte pracovní zařazení, moment, třetí laboratorní technik.“

Znovu vzhlédl. „Guyi, promiňte, ale přejdu rovnou k věci. V této společnosti je v současné době volný jeden velmi důležitý post. Myslím, že se na to místo hodíte právě vy.“

„Co to je za místo?“ vyhrkl Carson a hned litoval, že se nechal tak unést. Scopes se znovu usmál. „Moc rád bych vás seznámil s detaily, ale jde o přísně tajný projekt. Jsem přesvědčen, že všechno pochopíte, když vám ten úkol popíšu obecně.“

„Ano, pane.“

„Připadám vám, Guyi, jako ‚pán‘? Není to tak dlouho, co jsem byl šprt a běhal po školním dvoře. Mohu vám říct jen tolik, že tento úkol představuje nejdůležitější produkt, jaký kdy GeneDyne dělala. Takový, co bude mít pro lidstvo nevyčíslitelnou hodnotu.“

Scopes viděl, jak se Carson zatvářil, a zazubil se. „Je skvělé, když můžete pomoci lidem a současně zbohatnout.“ Přiblížil se ke kameře. „Nabízíme vám půlroční práci na Detašovaném testovacím zařízení GeneDyne v poušti. V laboratoři Dračí hora. Budete pracovat v malém týmu nadšenců, nejlepších mikrobiologů z GeneDyne.“

Carson pocítil vlnu rozrušení. Pouhá slova Dračí hora byla jako magický talisman v celé GeneDyne: vědecká Šangrila.

Někdo mimo obrazovku položil Scopesovi k lokti krabici s pizzou. Podíval se na ni, otevřel ji a znovu zavřel. „Á! Ančovičky. Víte, co říkal Churchill o ančovičkách: ‚Oblíbená delikatesa anglických lordů a italských kurev.“‚

Chvilku bylo ticho. „Takže bych měl jet do Nového Mexika?“ zeptal se Carson. „Přesně tak. Jste odtud, je to tak?“

„Vyrostl jsem v Bootheelu. V místě jménem Topolový vodojem.“

„Já věděl, že to má nějaké malebné jméno. Dračí hora vám asi nebude připadat tak drsná jako některým lidem. Odloučenost a poušť mohou být dost těžkým pracovištěm. Ale vám by se to mohlo zamlouvat. Jsou tam koňské stáje. Předpokládám, že dost slušně jezdíte na koni, když jste vyrostl na ranči.“

„Trochu se v koních vyznám.“ Scopes si ho setsakra proklepl.

„Ne že byste měl nějak moc času na ježdění, samozřejmě. Ta práce vám dá zabrat, nemá smysl vám cokoli zastírat. Ale dostanete slušnou kompenzaci. Roční plat za šestiměsíční službu plus odměnu padesát tisíc dolarů za úspěšné provedení úkolu. A samozřejmě se vám dostane i mého osobního vděku.“

Carson se snažil strávit, co právě slyšel. Jen ta odměna se rovnala jeho současnému platu.

„Patrně víte, že moje metody řízení jsou poněkud neortodoxní,“ pokračoval Scopes. „Budu k vám upřímný, Guyi. Má to také svůj rub. Pokud se vám nepodaří splnit svůj úkol v projektu ve stanoveném termínu, budete pro nás přebytečný.“ Usmál se a ukázal nadměrně velké přední zuby. „Ale já vám důvěřuji. Nedosazoval bych vás na tuhle pozici, kdybych si nemyslel, že to dokážete.“

Musel se zeptat. „Vrtá mi hlavou, proč jste si ze všech těch talentů ve vaší společnosti vybral zrovna mě.“

„Ani tohle vám říct nemůžu. Všechno pochopíte, až dostanete instrukce na Dračí hoře.“

„Kdy bych měl začít?“

„Dnes. Společnost ten produkt potřebuje, Guyi, a nemáme času nazbyt. Před obědem můžete sedět v letadle. Pověřím někoho, aby se vám postaral o bydlení, auto a všechny tyhle nepříjemné drobnosti. Máte přítelkyni?“

„Ne.“

„O to je to jednodušší.“ Scopes si uhladil neposlušný pramen vlasů. Neúspěšně.

„A co můj šéf Fred Peck? Měl jsem -“

„Na to není čas. Popadněte jen svoji pracovní knížku a jděte. Řidič vás odveze domů, abyste si mohl zabalit pár věcí a zavolat, komu potřebujete. Tomu, jak se jmenuje – Peck? – pošlu vysvětlení.“

„Brente, chtěl bych, abyste věděl -“

Scopes zvedl ruku. „Prosím. Vyjádření vděku nemám rád. ‚Naděje má dobrou paměť, vděk špatnou.‘ Máte deset minut času popřemýšlet nad mou nabídkou, Guyi, a nikam nechoďte.“

Obrazovka zhasla ve chvíli, kdy Scopes znovu otevřel krabici s pizzou.

Když se světla rozsvítila, pocit neskutečnosti nahradila vlna euforie. Neměl ponětí, proč Scopes z pěti tisíc doktorů filozofie vybral právě jeho, pracovníka, který se pořád dokola věnuje odměrným analýzám a kontrole kvality. Ale v tu chvíli mu to bylo jedno. Myslel na Pecka, jak se z třetí ruky dozví, že ho osobně Scopes dosadil na Dračí horu. Myslel na to, jak se bude tvářit, jak se mu úžasem rozklepou laloky na bradě.

Žaluzie na oknech se s tichým hučením roztáhly a jemu se naskytl bezútěšný pohled – hustě pršelo. V šedivé dálce se rýsoval střed New Jersey: elektrárna, tovární komíny a chemické výpary. Někde kus dál na západ se rozprostírá poušť s nekonečnou oblohou, vzdálenými modrými horami a pronikavou vůní pouštní vegetace, kde můžete na koni jet celý den a noc a nepotkáte jediného člověka. Někde v té poušti je Dračí hora a v ní jeho tajná šance udělat něco důležitého.

Po deseti minutách, když se žaluzie znovu zatáhly a obrazovka ožila, byl Carson připraven odpovědět.

*****

Carson vyšel na krytou verandu, položil si tašky ke dveřím a posadil se na staré houpací křeslo, které pod jeho vahou zaskřípělo. Opřel si záda, natáhl nohy, aby neměl křeč, a díval se na rozlehlou poušť Jornada del Muerto.

Slunce vycházelo přímo před ním, vařící vodíková výheň vyšlehla před ním nad mdlou modrou siluetou pohoří San Andres. Jak ranní světlo útočilo na verandu, cítil sluneční zář na obličeji. Stále ještě bylo chladno – přibližně patnáct devatenáct stupňů – ale věděl, že za necelou hodinu se teplota vyšplhá nad čtyřicet stupňů. Temně ultrafialová obloha postupně modrala; brzy zbělá horkem.

Podíval se na polní cestu, která vedla kolem domu. Engle bylo typické novomexické pouštní město, už neumíralo, bylo mrtvé: rozeseté budovy z vepřovicových cihel se šikmými pocínovanými střechami, opuštěná škola a poštovní úřad, řada odumřelých topolů, z nichž vítr už dávno odvál všechno listí. Kolem domu se proháněly jenom sloupy prachu. V jednom byl Engle atypický: celé město koupila společnost GeneDyne a sloužilo pouze jako odrazový můstek na Dračí horu.

Otočil hlavu k horizontu. Daleko na severovýchod, devadesát mil po prašném, sluncem spáleném písku a kamení, jen domorodec by to mohl nazvat cestou, byl komplex s oficiálním označením Detašované testovací zařízení GeneDyne v poušti, ale všichni je znali podle jména starého vulkanického kopce nad ním – Dračí hora. Byla to nejmodernější laboratoř GeneDyne pro genetické inženýrství a manipulaci s nebezpečným mikrobiálním životem.

Zhluboka se nadechl. Ucítil to, co mu nejvíce chybělo. Vůni písku a meskytových keřů, ostrý čistý pach vyprahlosti. New Jersey už mu připadalo neskutečné, cosi ze vzdálené minulosti. Bylo mu, jako by ho propustili z vězení – zeleného, přeplněného a promočeného vězení. I když banky veškerou otcovu půdu zabavily, pořád tuhle zemi považoval za svou. A přece to byl podivný návrat domů: ne aby pracoval s dobytkem, ale na jakémsi neupřesněném projektu s vysokými vědeckými cíli.

Na mlhavé hranici, kde se horizont setkával s oblohou, se objevil malý bod. Za šedesát vteřin se proměnil ve vzdálený oblak prachu. Carson se na ten bod díval několik minut a potom vstal. Vrátil se do zanedbaného domu, vylil zbytek studené kávy a opláchl šálek.

Rozhlédl se, jestli si nezapomněl něco zabalit, a potom zvenku zaslechl motor. Vyšel na verandu a uviděl bílé kontury hummeru, civilní verze vozu Humvee. Vozidlo zastavilo a jeho zahalil oblak prachu. Silný dieselový motor běžel na volnoběh, ale kouřová okna zůstala zavřená.

Vystoupil člověk: obtloustlý, s řídnoucími černými vlasy, na sobě měl polokošili a bílé šortky. V obličeji byl opálený, ale krátké a silné nohy v nepřiměřeně těžkých botách měl bílé. Muž oběhl vůz, svižně a vesele, a natáhl k němu buclatou ruku.

„Vy jste můj řidič?“ zeptal se Carson, překvapený, jak jemně mu potřásl rukou. Přehodil si svůj vak přes rameno.

„Tak říkajíc, Guyi. Jmenuji se Singer.“

„Doktor Singer! Nepočítal jsem, že pro mě přijede sám ředitel!“

„Jsem John,“ poznamenal pohotově, vzal Carsonovi vak a otevřel úložný prostor hummeru. „Na Dračí hoře si všichni tykáme. Výjimkou je samozřejmě Nye. Spalo se ti dobře?“

„Byla to moje nejlepší noc za posledního půldruhého roku,“ Carson se zazubil.

„Omlouvám se, nemohl jsem pro tebe vyjet dřív,“ odpověděl Singer a ukládal vak do kufru. „Z chráněného komplexu budov se podle pravidel za tmy nesmí vyjíždět. A v Pásmu se letadla nepoužívají, jen za mimořádných okolností.“ Podíval se na pouzdro u Carsonových nohou. „Pětistrunné?“

„Ano.“ Carson vzal pouzdro a sešel ze schodů.

„A jak hraješ: třemi prsty? Prstýnky? Vybrnkáváš melodii?“

Zarazil se, když ukládal bendžo, a podíval se na Singera, ten se vesele rozesmál. „Tak to bude větší psina, než jsem si myslel. Nasedej.“

V hummeru bylo příjemné chladno a překvapivě hluboká sedadla. Singer seděl od něj skoro na délku paže. „Připadám si jako v tanku,“ poznamenal Carson.

„To je nejlepší vozidlo do pouštního terénu, co jsme našli. Zastaví ho jenom vertikální útes přímo před čumákem. Vidíš tenhle indikátor? To je měřidlo pneumatik. Auto má centrální systém huštění poháněný kompresorem. Stisknutím knoflíku se gumy napumpují nebo upustí – podle terénu. A všechny hummery na Dračí hoře jsou vybaveny těmihle pneumatikami; když píchneš, můžeš ujet ještě třicet mil.“

Namířili od hloučku domů přes ohradu pro dobytek. Po obou stranách ohrady byl natažený nekonečně dlouhý ostnatý drát a na něm vždy po stovce stop visela cedule s nápisem UPOZORNĚNÍ: NA VÝCHOD ODTUD JE VOJENSKÉ ZAŘÍZENÍ AMERICKÉ VLÁDY. VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN. PŘSBP.

„Přijíždíme do Pásma řízených střel Bílé písky. Pozemek, na němž stojí Dračí hora, si pronajímáme od ministerstva obrany, víš. To je dědictví z doby, kdy jsme měli kontrakt s armádou.“

Singer zamířil k horizontu a na kamenité cestě zrychlil, za zadními koly se klikatě vinul obrovský mrak prachu.

„Jsem poctěn, že jsi pro mě přijel ty osobně,“ řekl Carson.

„To nebuď. Rád si z toho místa vyjedu, když je příležitost. Nezapomeň, že jsem jenom ředitel. Všichni ostatní dělají důležitou práci.“ Podíval se na Carsona. „Kromě toho jsem rád, že si s tebou mohu popovídat. Patrně jsem jeden z pěti lidí na světě, kteří četli a pochopili tvoji dizertační práci. ‚Konstrukce opouzdření: Transformace terciální a kvartérní proteinové struktury obalu viru.‘ Vynikající.“

„Děkuji.“ To nebylo malé ocenění od bývalého profesora biologie na Mortonu na kalifornské technice.

„Samozřejmě jsem to četl teprve včera,“ řekl mu Singer a zamrkal na něj. „Scopes to poslal i s celým tvým záznamem.“ Opřel se zády do sedačky, pravou rukou volně držel volant. Jak hummer nabíral rychlost kolem šedesáti mil, otřásal se pořád víc, na písečném úseku se trochu stáčel ke straně. Carson cítil, jak pravou nohou sešlapuje imaginární brzdový pedál na podlaze. Ten člověk řídil jako jeho otec.

„Co mi můžeš říct o tom projektu?“ zeptal se Carson.

„Co přesně chceš vědět?“ Singer se k němu obrátil a cestu sledoval jen tak mimoděk.

„No, na hodinu jsem všeho nechal a přijel sem. Myslím, že snad zvědavost je na místě.“

Singer se usmál. „Až dojedeme na Dračí horu, budeme mít spoustu času.“ Podíval se na cestu právě ve chvíli, kdy prosvištěli kolem juky tak blízko, že praštila do zpětného zrcátka. Singer strhl vůz ke straně.

„Tohle pro tebe musí být návrat domů,“ řekl.

Carson přikývl, dovtípil se. „Moje rodina tu dlouho žila.“

„Déle než většina ostatních, chápu.“

„Přesně tak. Kit Carson byl můj předek. Byl hodně mladý, když pracoval jako honák na Španělské stezce. Můj pradědeček získal grant na starou půdu v okrese Hidalgo.“

„A tobě se přestal zamlouvat život na ranči?“

Zavrtěl hlavou. „Můj táta byl prachšpatný obchodník. Kdyby zůstal jenom u ranče, bylo by to v pohodě, jenomže on měl spoustu velikášských plánů. Jedním z nich bylo křížení dobytka. Tak jsem se vlastně dostal ke genetice. Krachlo to, jako všechno ostatní, a banka mu ranč zabavila.“

Ztichl a rozhlížel se po nekonečné poušti. Slunce šplhalo stále výš na oblohu. Světlo ze žluté přešlo na bílou barvu. V dálce, těsně pod horizontem, běželi dva vidlorozi. Bylo je sotva vidět, jenom šedivá šmouha proti šedému pozadí. Singer si jich nevšímal, vesele si pobrukoval „Soldier’s Joy“.

Za nějakou dobu se před nimi na horizontu začal zdvihat kopec, kužel sopečného popela s hladkým kráterem nahoře. Na jeho okraji se tyčilo několik rádiových věží a krátkovlnných antén. Když se přiblížili, rozeznal Carson komplex hranatých bílých budov pod kopcem, které v ranním slunci svítily jako shluk krystalů soli.

„To je ono,“ řekl Singer pyšně a zpomalil. „Dračí hora. Tvůj domov pro příští půlrok.“

Zanedlouho se v dálce vynořil plot ukončený nahoře kotouči varhánkového drátu. Nad komplexem vyčnívala strážní věž, proti obloze nehybná, ve vedru se jen zlehka vlnila.

„Teď tam zrovna nikdo není,“ zasmál se Singer. „Jo, jsou tam bezpečnostní hlídky. Brzy se s nimi seznámíš. Když chtějí, jsou výkonní. Ale naší skutečnou ochrankou je poušť.“

Jak jeli dál, budovy pomalu nabývaly tvar. Carson čekal, že uvidí ošklivý shluk cementových budov a ubikace z vlnitého plechu; jenomže tenhle komplex vypadal skoro hezky – byl bílý, chladný a čistý.

Singer jel pomalu kolem betonového svodidla a zastavil u oploceného strážního domku. Muž – v civilních šatech, vůbec ne v uniformě – otevřel dveře a přešel směrem k nim. Carson si všiml, že má jednu nohu strnulou. Singer stočil okénko, ten muž se opřel svalnatými předloktími o rám dveří a strčil do vozu vojensky sestříhanou hlavu. Zazubil se, žvýkal žvýkačku. Zářivě zelené oči měl posazené hluboko v opáleném obličeji.

„Nazdar, Johne,“ řekl a očima pomalu přejížděl interiér vozu, nakonec upřel pohled na Carsona. „Kohopak to tady máme?“

„To je náš nový vědec. Guy Carson. Guyi, tohle je Mike Marr, bezpečák.“ Muž přikývl, znovu si prohlédl auto. Vrátil Singerovi identifikační kartu. „Dokumenty?“ řekl skoro uklidňujícím tónem směrem ke Carsonovi. Podal mu papíry, které s sebou podle pokynu vzal: pas, rodný list a identifikační kartu GeneDyne.

Marr se na ně nedbale podíval. „Náprsní tašku, prosím.“

„Chcete řidičský průkaz?“

„Celou náprsní tašku, prosím.“ Marr se velmi krátce pousmál a Carson si všiml, že v ústech vůbec nemá žvýkačku, ale velký kus červené gumy. Podrážděně mu podal náprsní tašku.

„Vezmou si i tvoje zavazadla,“ řekl Singer. „Neměj obavy, do večeře dostaneš všechno nazpátek. Samozřejmě kromě pasu. Ten ti vrátí až po šestiměsíční službě.“

Marr se vysoukal z okénka a s Carsonovými věcmi šel zpátky do své pevnůstky vybavené klimatizací. Měl zvláštní styl chůze, pravou nohou pohyboval trhaně, jako by mu hrozilo vymknutí. Po chvíli zdvihl závoru a pokynul jim, aby vjeli dovnitř. Carson přes silné, domodra zbarvené sklo viděl, jak na stůl vyndává obsah jeho náprsní tašky.

„Bohužel tu nemáme žádná tajemství, kromě toho, co si ukládáš v hlavě,“ řekl Singer s úsměvem a rozjel se. „A i na to si dávej pozor.“

„Proč je tohle všechno zapotřebí?“

Singer pokrčil rameny. „Cena za práci v přísně střeženém prostředí. Průmyslová špionáž, vulgární publicita a tak dále. V podstatě totéž, co jsi zažíval v GeneDyne v Edisonu, jen násobeno deseti.“

Zajel do záložního automobilového parku a vypnul motor. Carson vystoupil a zhluboka vdechl pouštní vzduch. Bylo to nádherné. Zdvihl oči a čtvrt míle za komplexem budov uviděl Dračí horu. Čerstvě vyrovnaná štěrková cesta se vinula v ostrých zatáčkách až nahoru ke krátkovlnným věžím.

„Nejdříve tě čeká prohlídka celého objektu,“ řekl Singer. „Pak půjdeme ke mně do kanceláře, dáme si něco studeného k pití a popovídáme si.“ Vykročil.

„Ten projekt…?“ začal Carson. Singer se zastavil a otočil se.

„Nepřeháněl Scopes? Je to skutečně tak důležité?“ zeptal se Carson. Singer se přimhouřenýma očima díval do pusté pouště. „Tak, že na to nestačí ani tvoje nejdivočejší představivost.“

*****

Percivalova posluchárna na Harvardské univerzitě byla plná do posledního místa. Dvě stě studentů sedělo v sestupujících řadách sedadel, někteří se skláněli nad poznámkovými bloky, jiní se pozorně dívali před sebe. Doktor Charles Levine přecházel před studenty. Byl to malý šlachovitý muž s prstencem vlasů, který lemoval jeho předčasně olysalé temeno. Na rukávech měl skvrny od křídy a na botách byly vidět mapy po soli ještě z loňské zimy. Jeho vzhled však neubíral vůbec nic z intenzity, která vyzařovala z jeho rychlých pohybů a výrazu. Při přednášce ukazoval pahýlem křídy na složité biochemické vzorce a sekvence nukleotidů rozkreslené po velkých zásuvných tabulích, nepochopitelné jako klínové písmo.

Vzadu v posluchárně seděla skupinka lidí vybavených diktafony a malými videokamerami. Nebyli oblečeni jako studenti a na klopách a páscích měli viditelně umístěné novinářské průkazy. Ale přítomnost zástupců sdělovacích prostředků byla běžná; přednášky doktora Levina, profesora genetiky a prezidenta Nadace pro genetickou politiku, bývaly velmi často kontroverzní záležitostí, ale nikdo jim nevěnoval pozornost. A lidé z Genetické politiky, časopisu nadace, si tentokrát dali záležet, aby se o téhle přednášce vědělo předem.

Levine zamířil k pódiu. „To naši diskusi směruje k Tuittově konstantě, protože se vztahuje k úmrtnosti následkem nemoci v západní Evropě. Ale dnes bych s vámi chtěl prodiskutovat ještě něco.“ Odkašlal si.

„Mohl bych poprosit o plátno?“ Světla pohasla a ze stropu se spustil bílý obdélník, který překryl tabule.

„Za šedesát vteřin vám na tomhle plátně ukážu jednu fotografii,“ řekl Levine. „Nejsem zplnomocněn vám tuto fotografii ukázat. Když to udělám, z technického hlediska budu vlastně vinen za porušení několika paragrafů zákona o úředním tajemství. Když zůstanete, dopustíte se téhož. Já jsem zvyklý takové věci dělat. Pokud jste někdy četli Genetickou politiku, pochopíte, co mám na mysli. Toto je informace, kterou musím zveřejnit. Za každou cenu. Ale přesahuje to rámec naší dnešní přednášky a já po vás nemohu chtít, abyste zůstali. Kdokoli si přeje odejít, může tak učinit právě teď.“

V matně osvětlené místnosti bylo slyšet šeptání a obracení stránek zápisníků. Ale nikdo nevstal.

Levine se potěšené rozhlédl. Potom dal rukou znamení promítači. Na plátně se objevilo černobílé zobrazení.

Levine se na zobrazení podíval. Pleš na hlavě se mu ve světle projektoru leskla jako mnišská tonzura. Potom se obrátil tváří k posluchačům.

„Toto je snímek pořízený prvního července roku 1985 ze satelitu TB-17 z oběžné dráhy synchronní s dráhou Slunce ve vzdálenosti přibližně pět set mil. Technicky nebylo toto zobrazení doposud odtajněno. Ale zasluhuje si to.“ Usmál se. V posluchárně se ozval krátký nervózní smích.

„Díváte se na město Novaja Družina na západní Sibiři. Podle délky stínů je poznat, že snímek byl pořízen časně ráno, což je nejlepší doba pro analýzu zobrazení. Všimněte si polohy dvou zaparkovaných automobilů, tady, a polí dozrávající pšenice.“

Objevil se další snímek.

„Díky technice pozorování a komparativního snímání vidíme na tomto záběru tutéž lokalitu o tři měsíce později. Všimli jste si něčeho zvláštního?“

Rozhostilo se ticho.

„Auta jsou zaparkovaná úplně na stejném místě. A obilí už je zjevně zralé, tak akorát na sklizeň.“

Objevil se další snímek.

„Zde máme totéž místo v dubnu následujícího roku. Všimněte si, že ta dvě auta tam jsou stále. Pole, jak vidět, zůstalo ladem, obilí nikdo nesklidil. Právě kvůli těmto fotografiím se zobrazená oblast stala velmi zajímavým objektem pro jisté fotogrammetry v CIA.“

Odmlčel se, rozhlédl se po posluchárně.

„Armáda Spojených států se dověděla, že celé Zakázané území 14 – půl tuctu měst na území osmdesát čtverečních mil kolem místa Novaja Družina – bylo podobně postiženo. Veškerá lidská činnost ustala. A tak se na to podívali detailněji.“

Objevil se další snímek.

„Tohle je zvětšenina prvního záběru, digitálně zpracovaná, kdy byl potlačený lesk kompenzován spektrálním posunem. Když se pořádně podíváte na vyježděnou silnici před kostelem, uvidíte rozmazanou skvrnu, která připomíná kládu. To je mrtvola člověka, což by vám potvrdil každý řadový fotograf z Pentagonu. A teď totéž místo o půl roku později.“

Všechno se zdálo úplně stejné, jen ta kláda jako by zbělela.

„Z mrtvoly zbyla kostra. Když si lidé z ozbrojených sil pečlivě prohlédli tyto zvětšeniny, našli bezpočet takovýchto koster, ležely nepohřbené na ulicích a na polích. Nejdříve to nechápali. Objevily se teorie o masovém šílenství, další Jamestown. Protože -“

Objevil se nový snímek.

„- jak vidíte, všechno ostatní je živé. Koně se stále popásají v polích a tady v horním levém rohu je smečka psů, s největší patrností divokých. Na dalším záběru uvidíte dobytek. Mrtví jsou jenom lidé. Přesto ale to, co je usmrtilo, bylo tak nebezpečné, tak okamžité nebo se to šířilo tak rychle, že lidé prostě zůstali nepohřbeni tam, kde upadli.“

Odmlčel se.

„To vyvolává otázku co to bylo?“

V posluchárně bylo ticho.

„Jídlo z bufetu Lowell?“ odvážil se někdo z posluchačů.

Levine se přidal ke všeobecnému smíchu. Potom kývl hlavou a na plátně se objevil další letecký snímek rozlehlého komplexu, uvnitř zničeného a pobořeného.

„Kéž by, příteli. Zanedlouho se CIA dověděla, že příčinou byl jakýsi patogen vytvořený v laboratoři, kterou teď právě vidíte. Podle těchto kráterů je zjevné, že místo bylo vybombardováno.

Přesné podrobnosti nebyly mimo území Ruska známy až do tohoto týdne, kdy jeden ruský plukovník, který ztratil veškeré iluze, dezertoval do Švýcarska a přivezl si s sebou objemný balík archivních materiálů Sovětské armády. Kontakt, který mi zprostředkoval tyto snímky, mě upozornil, že tento plukovník je ve Švýcarsku. Jako první jsem viděl ty záznamy. Události, které vám popíšu, nebyly nikdy veřejnosti předloženy.

Nejdříve musíte pochopit, že to byl primitivní experiment. Sotvakdo pomýšlel na politické, ekonomické nebo dokonce vojenské využití. Nesmíme zapomenout, že před deseti lety Rusové v oblasti genetického výzkumu hodně zaostávali a snažili se to napravit. V tajném zařízení u obce Novaja Družina se experimentovalo s virovým inženýrstvím. Použili zcela běžný virus herpes simplex Ia+, tedy virus, který vyvolává příznaky nachlazení. Jedná se o relativně jednoduchý virus, dobře známý, s nímž se snadno pracuje. Začali se šťourat v jeho genetickém složení, do jeho virové DNA dodali lidské geny.

Stále ještě nevíme, jak přesně to udělali. Ale najednou měli v rukou strašlivý nový patogen, pohromu, se kterou si nedokázali poradit, protože na to neměli vybavení. Tehdy věděli jen to, že ta látka má neobvykle dlouhou životnost a že se infekce přenáší kapénkami.

Třiadvacátého května roku 1985 došlo k menší poruše na bezpečnostním zařízení sovětské laboratoře. S největší pravděpodobností nějaký pracovník v transfekční laboratoři upadl a poškodil si ochranný biologický oblek. Sami jste v době černobylské havárie jistě všichni pochopili, že sovětské bezpečnostní standardy jsou na mizerné úrovni. Pracovník, o kterém jsem se zmínil, nikoho o situaci neinformoval a odešel jako vždy ke své rodině v komplexu budov pro pracující laboratoře.

Tři týdny mu virus inkuboval v pobřišnici, rozmnožil se a rozšířil. Čtrnáctého června se tomu muži udělalo špatně a ulehl na lůžko s vysokou teplotou. Za pár hodin si stěžoval na podivný tlak ve vnitřnostech. Vycházel z něj odporně páchnoucí plyn. Jeho manželku to velice znervóznilo, a tak poslala pro lékaře.

Než však lékař přijel, ten člověk – odpusťte mi ten názorný popis – vyloučil většinu vnitřností řitním otvorem. Všechny mu v těle zhnisaly a nabyly těstovinové konzistence. Ten člověk se doslova vyprázdnil. Není, myslím, třeba nijak zdůrazňovat, že než se lékař dostavil, byl ten muž mrtev.“

Levine se znovu odmlčel, rozhlédl se po posluchárně, jako by čekal, že někdo zdvihne ruku. Nic takového se nestalo.

„Vzhledem k tomu, že tento incident zůstává před vědeckou komunitou utajován, nemá virus žádné oficiální jméno. Je znám pouze jako Kmen 232. Dnes víme, že člověk vystavený jeho působení začne přenášet nákazu čtyři dny po vystavení působení viru, i když se symptomy projeví až po několika týdnech. Úmrtnost na Kmen 232 je téměř stoprocentní. Než náš muž zemřel, nakazil desítky, možná stovky lidí. Nazveme ho například vektor nula. Během dvaasedmdesáti hodin po jeho úmrtí si desítky lidí začaly stěžovat na stejný gastrointestinální tlak a brzy je čekal stejný hrůzný osud.

Jedinou prevencí proti rozšíření epidemie po celém světě byla lokalizace ohniska. V roce 1985 byl pohyb směrem na Zakázané území 14 i z něj přísně regulován. Ale věc se rozkřikla a vypukla všeobecná panika. Lidé z celé oblasti nakládali svůj majetek do osobních vozů, nákladních automobilů, dokonce na koňské povozy. Mnozí se snažili ujet na kole nebo odejít i pěšky, byli připraveni opustit všechno v zoufalé snaze dostat se pryč.

Z dokumentů, které s sebou z Ruska přivezl zmíněný plukovník, si můžeme dát dohromady obrázek, jak zareagovala Sovětská armáda. Speciální tým v biologických ochranných oblecích zablokoval všechny silnice, aby ze zasažené oblasti nemohl nikdo odejít. Bylo to relativně snadné, protože obyvatelé Území 14 už předtím žili za plotem a byli kontrolováni. Jak se epidemie rozšířila do okolních vesnic, celé rodiny umíraly v ulicích, na polích či na tržištích. Ve chvíli, kdy člověk zpozoroval první znepokojující symptomy, mu do bolestivé smrti zbývaly pouhé tři hodiny. Panika byla tak obrovská, že vojáci na kontrolních stanovištích dostali příkaz zabít každého – každého -, jakmile bude na dostřel. Stříleli na staré lidi, děti, těhotné ženy. Z letadel v širokých pásech na lesy a pole shazovali protipěchotní miny. To, co se nepodařilo zvládnout těmito prostředky, vyřídily drátěné struny a nastražené jímky.

Potom byla celá laboratoř kobercově bombardována. Samozřejmě ne proto, aby se zničil virus – na to by bomby nijak nezabraly. Šlo spíše o zahlazení stop, snahu utajit před západním světem, co se ve skutečnosti přihodilo.

Do osmi týdnů všichni lidé v izolovaném území pomřeli. Vesnice zůstaly pusté, prasata a psi se živili mrtvolami, nepodojené krávy se potulovaly po celém území. Nad opuštěnými budovami se vznášel příšerný zápach.“

Levine si usrkl vody a pokračoval.

„Je to šokující příběh. Biologický ekvivalent jaderného holocaustu. Mám však veliké obavy, že poslední kapitola ještě nebyla dopsána. Městům, která byla ozářena atomovými výbuchy, se můžeme vyhnout. Ale vyhnout se dědictví, které nám zbylo po obci Novaja Družina, je těžší. Viry jsou oportunní a nenechají se zbrzdit. I když jsou všichni lidští hostitelé mrtví, je možné, že někde v téhle zničené oblasti Kmen 232 žije. Viry si někdy dokáží najít sekundární prostředí, v němž trpělivě vyčkají na další příležitost infikovat. Kmen 232 je možná vyhlazen. Nebo tam někde je dodnes jeho životaschopné ohnisko. Zítra se třeba nějaký nešťastný králík s packami od bláta protáhne dírou v ochranném pletivu. Nějaký zemědělec třeba králíka zastřelí a odnese jej na trh. A potom svět, jak ho známe, může velice brzy vzít za své.“

Odmlčel se.

„A tohle,“ vykřikl najednou, Je příslib genetického inženýrství!“

Odmlčel se, vychutnával si ticho posluchárny. Nakonec se lehce dotkl svého obočí a znovu začal hovořit tišším hlasem. „Projektor už nebudeme potřebovat.“

Projektor zhasl a posluchárna se ponořila do temnoty.

„Přátelé,“ pokračoval Levine, „naše péče o planetu dosáhla kritického bodu a my všichni jsme tak slepí, že to nevidíme. Po zemi chodíme pět tisíc století. Ale v posledních padesáti letech jsme se naučili dost na to, abychom sami sobě dokázali skutečně ublížit. Nejdříve to byly atomové zbraně a nyní – nekonečně nebezpečnější – zásahy do samotné podstaty přírody.“

Zavrtěl hlavou. „Jedno staré přísloví praví: ‚Příroda je soudce kat.‘ Incident, ke kterému došlo v obci Novaja Družina, skoro vynesl rozsudek smrti nad celým lidstvem. A přesto, ve chvíli, kdy s vámi hovořím, další společnosti po celé zeměkouli si pohrávají s viry, bezohledně provádějí záměnu genetického materiálu mezi viry, bakteriemi, rostlinami a zvířaty, aniž by braly v úvahu možné následky.

Samozřejmě není možné současné moderní laboratoře v Evropě a Americe ani v nejmenším srovnávat se situací na Sibiři v roce 1985. Uklidní nás taková skutečnost? Právě naopak.

Vědci v obci Novaja Družina prováděli jednoduché manipulace s jednoduchým virem. Náhodou byl výsledek jejich snažení katastrofální. Dnes -co by kamenem dohodil od této posluchárny – se provádějí mnohem složitější pokusy s nekonečně exotičtějšími, nekonečně nebezpečnějšími viry.

Virolog Edwin Kilbourne kdysi předpokládal existenci patogenu, který nazval maximálně maligní virus. Teoretizoval, že MMV by znamenal stabilitu obrny v prostředí, antigenní měnlivost chřipky, neomezené hostitelské pásmo vztekliny, latence oparu.

Taková představa, tehdy skoro k smíchu, je dnes nesmírně závažná. Takový patogen by mohl být, a možná je, vytvářen v některé laboratoři na naší planetě. Může být mnohem ničivější než jaderná válka. Proč? Jaderná válka zůstává v určitých mezích. Ale když se rozšíří MMV, každý nakažený člověk se stane novou chodící bombou. A dnes se infekce může přenášet velice snadno a rychle. Stačí, aby pár lidí absolvovalo mezinárodní let. Stačí jich skutečně jenom pár a virus se rozšíří po celém světě.“

Levine přešel po pódiu a zadíval se na posluchače. „Režimy přicházejí a odcházejí. Politické hranice se mění. Říše se budují a rozpadají. Ale jakmile se tyto prostředky destrukce jednou vymknou kontrole, následky budou trvalé. A já se vás ptám: Měli bychom dovolit, aby se v genetickém inženýrství v laboratořích na celém světě i nadále provozovaly neřízené a nekontrolované experimenty? Tuto otázku vyvolává Kmen 232.“

Pokýval hlavou a světla se rozsvítila. „Podrobná zpráva o incidentu v obci Novaja Družina bude otištěna v příštím čísle časopisu Genetická politika,“ řekl a začal si srovnávat papíry.

Kouzlo se ztratilo. Studenti vstali, sebrali své věci a spěchali k východu. Reportéři ze zadních řad už odešli, aby napsali zprávy o přednášce.

Nahoře v posluchárně se objevil mladý muž a prodíral se davem. Pomalu sestupoval po prostředním schodišti směrem k pódiu.

Levine vzhlédl, potom se rozhlédl vpravo a vlevo. ‚Já myslel, že vám řekli, abyste se ke mně na veřejnosti nepřibližoval,“ řekl.

Mladík přišel až k němu, chytil Levina za loket a něco mu naléhavě šeptal do ucha. Levine si přestal ukládat papíry do kufříku.

„Carson?“ zeptal se. „Myslíte toho bystrého kovboje, co vždycky přerušoval moje přednášky, aby se se mnou hádal?“

Muž přikývl na souhlas.

Levine zmlkl a po chvíli s cvaknutím zavřel svůj kufřík.

„Panebože,“ řekl prostě.

*****

Carson se podíval přes vozový park na shluk bílých budov, které se nečekaně vynořily z pouštního písku: oblé i rovné stěny a kupole. Přísné budovy v pouštním terénu bez jakýchkoli zahradních úprav vzbuzovaly dojem čistoty a prázdnoty, podobalo se to zenu. Mnohé budovy byly jako sítí pospojovány prosklenými chodbami.

Singer vedl Carsona podél krytých chodeb. „Brent je velký vyznavač architektury jako prostředku inspirace lidského ducha. Nikdy nezapomenu, když ten architekt, jak se jmenoval – Guareschi -, přijel z New Yorku, aby to místo ‚ucítil‘.“

Singer se jemně zasmál.

Přijel, měl na sobě mokasíny se střapci a oblek a k tomu směšný slamák. Ale byl to odvážný chlapík, to se mu musí nechat. Čtyři dny kempoval venku; potom dostal úžeh a uháněl zpátky na Manhattan.“

„Je to krása,“ řekl Carson.

„To jo. I přes ten nepěkný zážitek se mu podařilo zachytit strohost pouště. Trval na tom, že tu nebude žádná parková úprava. Jednak tu chyběla voda a jednak chtěl, aby celý tenhle komplex vypadal, jako by byl součástí pouště, aby nepůsobil nijak nepatřičně. Vypadá to, že nikdy nezapomněl na to vedro. Myslím, že proto je všechno bílé: opravárenská dílna, sklady -dokonce i elektrárna.“ Pokynul směrem ke dlouhé budově s ladně zakřivenou střechou.

„To je elektrárna?“ Carsona to udivilo. „Připadá mi to spíš jako umělecké muzeum. Muselo to stát celé jmění.“

„Několik jmění,“ odpověděl Singer. „Ale v osmdesátém pátém, kdy se začalo stavět, nehrály peníze tak důležitou roli.“ Vedl Carsona ke komplexu obytných budov, což byly nízké křivočaré stavby poskládané jako puzzle. „Získali jsme kontrakt za devět set milionů dolarů přes ÚTVVVO.“

„Přes koho?“

„Úřad pro technologii, výzkum a vývoj vyspělé obrany.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„To byl tajný úřad ministerstva obrany. Byl rozpuštěn, když Reaganovi skončilo prezidentské funkční období. Všichni jsme museli podepsat spoustu dokumentů o loajalitě a tak. Třeba prohlášení o tajných informacích a přísně tajných informacích. Potom si nás všechny pořádně proklepli. A dali si záležet, to ti řeknu. Volaly mi bývalé přítelkyně z doby před dvaceti lety: ‚Právě u mě byla parta chlápků v oblecích a hodně se na tebe vyptávali. Co teď prokristapána děláš, Singere?‘“ Smál se.

„Takže ty jsi tady od začátku.“

„Přesně tak. Jenom vědci mají šestiměsíční stáže. Asi jim došlo, že vlastně nedělám žádnou pořádnou práci, aby mě vylili.“ Smál se. Jsem tu služební veterán. Já a Nye. A ještě pár dalších, starý Otto Franz a ten chlápek, co ses s ním před chvílí seznámil, Mike Marr. V každém případě od toho, co jsme civilisti, je to mnohem lepší. Ti kluci od armády nás pěkně štvali.“

„Jak ta změna proběhla?“ zajímalo Carsona.

Singer ho vedl do dveří s kouřovými skly v budově na vzdáleném konci obytného komplexu. Dveře se zavřely a ovanul je proud klimatizovaného vzduchu. Byli ve vestibulu s břidlicově šedou podlahou, bílými stěnami a tmavěšedým nábytkem. Singer ho vedl k dalším dveřím.

„Nejdřív jsme dělali výlučně obranný výzkum. Tak jsme právě získali tyhle pozemky v pásmu řízených střel. Naším úkolem bylo hledat vakcíny, protilátky a antitoxiny proti předpokládaným sovětským biologickým zbraním. Rozpadem Sovětského svazu náš úkol pozbyl smyslu. O kontrakt jsme přišli v roce 1990. Skoro jsme přišli i o laboratoř, jenomže Scopes rychle zalobboval za zavřenými dveřmi. Bůhví jak to udělal, ale podle zákona o převodu obranného průmyslu jsme získali pronájem na třicet let.“

Singer otevřel dveře do dlouhé laboratoře. Ve světle zářivek se leskla řada černých stolů. Bunsenovy hořáky, Erlenmeyerovy baňky, skleněné zkumavky, stereotransfokátorové mikroskopy a další technické vybavení bylo vyrovnáno do vzorných řad.

Carson nikdy neviděl tak vzornou laboratoř. „Tohle je zařízení pro provádění jednodušších experimentů?“ zeptal se nevěřícně.

„Ne. Skutečná práce se většinou dělá uvnitř, na naší další zastávce. Tohle je jenom bonbonek pro oči kongresmanů a armádních důstojníků. Chtějí vidět vylepšenou variantu své staré univerzitní chemické laboratoře a my jim plníme přání.“

Přešli do další, menší místnosti. Uprostřed byl velký zářící přístroj. Carson ho hned poznal.

„Nejlepší mikrotom na světě: Scientific Precision ‚UltraShave‘,“ poznamenal Singer. „Aspoň tak tomu říkáme. Celý je řízený počítačem. Diamantová čepel, která rozřeže lidský vlas na dva a půl tisíce částí. Podélně. Tenhle je tu samozřejmě jen na ukázku. Uvnitř pracují další dva naprosto identické přístroje.“

Vrátili se zase do žhavého vedra. Singer si olízl prst a vztyčil ho. „Vítr fouká od jihovýchodu. Jako vždycky. Proto vybrali tohle místo – vždycky tu fouká od jihovýchodu. První město po větru je Claunch, dvacet dva obyvatel. Sto čtyřicet mil odtud. Místo Trinity, kde provedli první výbuch atomové bomby, je jenom třicet mil severozápadně odtud. Dobré místo pro tajnou atomovou explozi. Opuštěnější místo pod čtyřicátou osmou bys sotva našel.“

„My jsme tomu větru říkali Mexický zefýr,“ řekl Carson. „Jako kluk jsem v tom větru strašně nerad chodil. Táta říkával, že způsobuje větší potíže, než když koni v muším období uděláš krysí ocas a uvážeš ho nakrátko.“

„Guyi, absolutně nerozumím tomu, co jsi říkal.“

„Krysí ocas, to znamená, že koni ostříháš na ocase žíně. Když ho uvážeš nakrátko, mouchy ho začnou vysloveně mučit, on začne šílet, urve kus plotu a uteče.“

„Aha,“ hlesl Singer nepřesvědčivě. Ukázal Carsonovi přes rameno. „Tamhle jsou rekreační zařízení – tělocvična, tenisové kurty, ohrada pro koně. Já mám veliký odpor ke všem pohybovým aktivitám, takže si to všechno potom projdi sám.“ Se smíchem si významně poplácal břicho. „A tamhleta příšerně vyhlížející budova je spalovna vzduchu pro Horečnatou jímku.“

„Horečnatou jímku?“

„Promiň. Mluvím o laboratoři biobezpečnostního stupně 5, kde se pracuje se skutečně velmi nebezpečnými organismy. Určitě jsi slyšel o biobezpečnostním klasifikačním systému. Stupeň 1 je bezpečnostní standard pro práci s nejméně infekčními a nejméně nebezpečnými mikroby. Stupeň 4 je pro ty nejnebezpečnější. U nás existují dvě laboratoře stupně 4: jednu má Středisko pro kontrolu nemocí v Atlantě a jednu armáda ve Fort Detrick. Tyhle laboratoře stupně 4 jsou projektovány pro zacházení s nejnebezpečnějšími viry a bakteriemi, jaké se vyskytují v přírodě.“

„Ale co znamená tenhle stupeň 5? Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Singer se usmál. „Brentova pýcha a radost. Dračí hora má jako jediná na světě laboratoř stupně 5. Byla vyprojektována pro zacházení s viry a bakteriemi nebezpečnějšími než cokoli existujícího přirozeně ve volné přírodě. Jinými slovy, jedná se o geneticky zpracované mikroby. Před lety někdo tu laboratoř nazval Horečnatá jímka a to jméno už jí zůstalo. V každém případě veškerý vzduch ze zařízení stupně 5 prochází spalovnou a je zahříván na tisíc stupňů Celsia, po ochlazení se zase vrací. Zcela sterilizovaný.“

Nepřátelsky vyhlížející spalovna jako jediná stavba na Dračí hoře neměla čistě bílou barvu. „Takže tady se pracuje s patogenem, který se přenáší vzduchem?“

„Chytrej kluk. Ano, a je to pořádný prevít. Mnohem víc se mi líbilo, když jsme pracovali na PurBlood. To je náš umělý krevní produkt.“

Carson se podíval směrem k ohradám pro koně. Viděl stodolu, boxy, několik postrojů a ohradou vymezený prostor za ochranným plotem.

„Smí se odtud vyjet na koni ven?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Musíš jenom zapsat odchod a návrat.“ Singer se rozhlédl a hřbetem ruky si otřel čelo. „Kristepane, to je vedro. Já si na to nikdy nezvyknu. Pojď dovnitř.“

„Dovnitř“ znamenalo za vnitřní oplocení, kde bylo poměrně velké území v srdci Dračí hory. Carson si všiml jediného místa, ve kterém bylo vnitřní oplocení přerušeno – přímo proti nim byl malý strážní domek. Singer prošel bránou jako první a potom se vydali dál do velké budovy na vzdálené straně. Otevřely se dveře do chladné vstupní haly. Carson zahlédl řadu počítačů na dlouhých bílých stolech. Dva pracující s identifikačními kartami zavěšenými na krku, pod laboratorními plášti měli na sobě džíny, něco pilně psali do terminálů. Carson si uvědomil, že kromě strážců to byli první pracující, které tu vůbec spatřil. To ho udivilo.

„Tohle je provozní budova,“ řekl Singer s gestem směrem do prázdné místnosti. „Administrativa, zpracování dat a tak. Nemáme příliš početný personál. Nikdy tu nebylo víc než třicet vědců současně, ani v době, kdy jsme spadali pod armádu. Dnes je jich tu tak polovina, všichni se zabývají tím projektem.“

„To je hodně málo lidí,“ poznamenal Carson.

Singer pokrčil rameny. „V genetickém inženýrství není zvykem pracovat v příliš velkých týmech.“

Pokynul Carsonovi směrem ze vstupní haly do velkého atria vydlážděného černou žulou a zastřešeného těžkým tónovaným sklem. Prudké pouštní slunce, ztlumené na bledé světlo, dopadalo na skupinku palem uprostřed. Z atria vedly tři chodby. „Tudy se jde do transfekčních laboratoří a do zařízení, kde se provádí sekvenování DNA. Tam moc často pobývat nebudeš, ale až si najdeš chvíli, můžeš někoho požádat, aby tě tudy provedl, jestli tě to zajímá. Naše příští stanice je tamhle.“ Ukázal směrem k oknu. Za ním Carson uviděl nízkou kosočtvercovou budovu.

„Stupeň 5,“ prohlásil bez jakéhokoli nadšení Singer. „Horečnatá jímka.“

„Připadá mi maličká,“ poznamenal Carson.

„Věř mi, že i zevnitř ti bude připadat maličká. Ale to, co vidíš, je jenom plášť absolutních filtrů. Samotná laboratoř je dole, v podzemí. To je další ochrana pro případ zemětřesení, požáru, exploze.“ Zaváhal. „Snad bychom mohli jít dovnitř.“

Těsným výtahem sjeli pomalu dolů a vystoupili do dlouhé, bíle vykachlíkované a oranžově osvětlené chodby. Ze stropu visely videokamery a sledovaly jejich postup. Na konci chodby se Singer zastavil u šedých kovových dveří, jejichž hrany byly zaobleny tak, aby těsně doléhaly na veřej, a ještě byly utěsněny silnou černou gumou.

Vpravo byl malý mechanický box. Singer se naklonil a do zařízení řekl své jméno. Nade dveřmi se rozsvítilo zelené světlo a uslyšeli zvukový signál.

„Indikace podle hlasu,“ vysvětlil Singer a otevřel dveře. „Není to tak dokonalé jako zařízení na rozpoznání podle dlaně nebo sítnicové skenery, jenomže ty zase nefungují přes bioobleky. A tenhle se aspoň nedá obalamutit nahrávkou na pásku. Dneska odpoledne tě zakódují, bude to součást tvého vstupního pohovoru.“

Přešli do velké místnosti spoře zařízené moderním nábytkem s řadou kovových skříněk podél jedné stěny. Na vzdáleném konci byly další ocelové dveře vybroušené do vysokého lesku a označené výrazným žluto-červeným symbolem. Nad rámem dveří byla legenda NEJVYŠŠÍ STUPEŇ BIOLOGICKÉHO NEBEZPEČÍ.

„Tohle je oblékárna,“ informoval ho Singer. „V těch skříňkách jsou ochranné obleky.“

Přešel k jedné skříňce a potom se zarazil. „Víš co? Já ti seženu někoho, kdo to tu opravdu dobře zná, aby tě provedl.“

Stiskl tlačítko na skříňce. Kovové dveře zasyčely a otevřely se. Uvnitř byl objemný modrý gumový oblek, pečlivě zabalený do vyformovaného pouzdra, které připomínalo malou rakev.

„Ty jsi ještě nikdy nebyl v laboratoři biobezpečnostního stupně 4, že ne? Tak poslouchej. Úroveň 5 je skoro jako úroveň 4, jen ještě přísnější. Většina lidí nosí pod tyhle obleky ještě kombinézy, ale to není povinné, jen se v tom někdo cítí lépe. Pokud si chceš ten oblek vzít na normální oblečení, musíš z kapes vyndat všechny tužky, pera, hodinky a nože. Všechno, co by mohlo oblek proděravět.“ Carson rychle obrátil kapsy naruby.

„Nemáš moc dlouhé nehty?“ zeptal se Singer.

Carson se podíval na své ruce. „Ne.“

„To je dobře. Já si pořád okusuju nehty až do masa, takže tyhle potíže nemám.“ Zasmál se. „V levé dolní přihrádce najdeš gumové rukavice. Nemáš prstýnky? Dobře. Budeš si muset sundat boty a nazout si tyhle pantofle. A žádné dlouhé nehty na nohou. V jedné přihrádce ve skříňce jsou i nůžky na nehty, kdybys potřeboval.“

Carson si sundal boty.

„Teď vstup do obleku, nejdřív pravou nohou, potom levou a natáhni si ho. Ale ne úplně. Zatím si nech otevřenou masku, abychom spolu mohli snadněji mluvit.“

S obtížemi si natáhl objemný oblek přes oblečení.

„Váží to snad tunu,“ prohodil.

„Vyrovnává to tlak. Vidíš ten ventil, co máš v pase? Celou dobu, co strávíš v obleku, budeš pod kyslíkem. Potom ti ukážou, jak se chodí od jednoho stanoviště ke druhému. Ale v obleku samotném je dost vzduchu na deset minut pro případ naléhavé potřeby.“ Přešel k domácímu telefonu a natypoval několik čísel. „Rosalind?“ zeptal se.

Krátká pauza. „Co je?“ ozvalo se hučivě.

„Mohl bych tě požádat, abys našeho nového vědce Guye Carsona provedla po laboratoři biobezpečnostního stupně 5?“

Ticho bylo teď trochu delší.

„Mám něco rozdělanýho,“ ozvalo se.

„Bude to jen pár minut.“

„Prokristapána.“ Hlas hned utichl.

„To je Rosalind Brandon-Smithová. Je maličko excentrická, což jsi patrně už poznal sám,“ vysvětlil Singer a naklonil se ke Carsonově masce se spikleneckým výrazem ve tváři. „Vlastně je neskutečně hrubá, ale toho si nevšímej. Pomáhala nám při vývoji umělé krve. Teď dokončuje svůj úkol na novém projektu. Spolupracovala s Frankem Burtem a byli si hodně blízcí, takže je docela možné, že k jeho náhradníkovi nebude mít zrovna vřelý vztah. Seznámíš se s ní uvnitř. Nemá smysl, aby procházela dvakrát dekontaminací.“

„Kdo je Frank Burt?“ zeptal se Carson.

„Byl to skutečný vědec. A výborný člověk. Jenomže podmínky tady mu připadaly poněkud stresující. Nedávno se zhroutil. To tady není nic neobvyklého. Asi čtvrtina lidí, co přijdou na Dračí horu, nedokončí stáž.“

„Já nevěděl, že po někom nastupuju,“ Carson se zamračil.

„Nastupuješ. O tom ti povím později. Přebíráš na sebe velikou zodpovědnost.“ Ustoupil. „Tak jo, zapni si zipy. Dávej pozor, ať je všechny tři zapneš pořádně. My tady máme takový kamarádský systém. Když se oblečeš, někdo další všechno zkontroluje.“

Pečlivě prohlédl modrý oblek a potom Carsonovi ukázal, jak má používat interkomunikační systém. „Pokud nestojíš blízko člověka, se kterým mluvíš, slyšíš strašně špatně. Stiskni tohle tlačítko na předloktí a můžeš mluvit přes interkom.“

Pokynul mu ke dveřím označeným nápisem NEJVYŠŠÍ STUPEŇ BIOLOGICKÉHO NEBEZPEČÍ. „Na druhé straně dveří je chemická sprcha. Jakmile tam vstoupíš, automaticky se zapne. Zvykni si na to. Při odchodu bude mnohem delší. Až se otevřou vnitřní dveře, jdi dál. Než si zvykneš na oblek, buď opatrný. Rosalind na tebe bude na druhé straně čekat. Doufám.“

„Díky,“ řekl Carson hodně nahlas, aby to bylo přes silný gumový oblek slyšet.

„To je v pořádku,“ dostalo se mu tlumené odpovědi. „Promiň, že tam s tebou nejdu. Ale…“ Zaváhal. „Do Horečnaté jímky nechodí nikdo, kdo nemusí. Sám uvidíš proč.“

Dveře se za ním se sykotem zavřely, přešel dál na kovovou mřížku. Najednou uslyšel rachot a ze sprchových růžic na stropě, na stěnách a v podlaze vytryskl žlutý chemický roztok. Carson cítil, jak mu roztok hlasitě buší do obleku. Zanedlouho bylo po všem; otevřely se další dveře, vešel do malého předpokoje. Spustil se motor a on ze všech stran cítil tlak vzduchu. V obleku vnímal vysoušecí mechanismus jako podivný vzdálený vítr. Nedokázal odhadnout, jestli ten vzduch je teplý, nebo studený. Potom se vnitřní dveře se sykotem otevřely a Carson se ocitl tváří v tvář malé ženě, která se na něj netrpělivě dívala přes čistý průzor masky. I když si odmyslel objemný oblek, odhadl její váhu tak na 120 kilo.

„Pojď za mnou,“ ozval se příkrý hlas v jeho helmě. Žena se otočila a kráčela vykachlíkovanou chodbou tak úzkou, že se rameny otírala o obě stěny. Stěny byly hladké a kluzké, bez rohů a jakýchkoli vyčnívajících přístrojů, které by mohly ochranný oblek roztrhnout. Všechno – podlahy, kachlíky na stěnách, strop – bylo zářivě bílé.

Stiskl levé tlačítko na předloktí, aktivoval interkom. „Jsem Guy Carson,“ řekl. „To ráda slyším,“ byla její odpověď. „Teď dávej pozor. Vidíš ty vzduchové hadice nahoře?“

Podíval se nahoru. Ze stropu viselo několik modrých hadic s kovovým ventilem na konci.

„Popadni jednu z nich a nasuň si ji do ventilu na obleku. Opatrně. Otoč doleva a zaklesni ji. Když přecházíš od jednoho stanoviště ke druhému, musíš hadici odpojit a nasadit si jinou. Do obleku se ti dostává omezené množství vzduchu, takže se mezi jednotlivými stanovišti moc neloudej.“

Carson se řídil podle jejích pokynů. Cítil, jak ventil dosedl na místo, a zaslechl uklidňující syčení proudu vzduchu. V obleku měl pocit podivného odloučení od světa. Připadalo mu, že se pohybuje pomalu a nemotorně. Když si nasazoval hadici, přes rukavice ji skoro necítil.

„Nezapomínej, že tohle místo je jako ponorka,“ ozval se hlas Brandon-Smithové. „Malá, stísněná a nebezpečná. Všechno a všichni tu mají své místo.“

„Chápu,“ řekl Carson.

„Vážně?“

„Ano.“

„To je dobře, protože lajdáctví tady v Horečnaté jímce znamená smrt. A nejen pro tebe. Rozumíš mi?“

„Ano,“ zopakoval. Jedubabo.

Šli dál úzkou chodbou. Snažil se aklimatizovat na tlak v obleku a měl pocit, že někde v dálce slyší podivný hluk: slabé bušení, byl to spíš pocit než zvuk. Napadlo ho, že to je nejspíš generátor Horečnaté jímky.

Objemná postava Brandon-Smithové se protáhla bokem úzkým průlezem. V laboratoři za ním pracovaly postavy v oblecích u velkých stolů překrytých plexisklem, ruce protažené gumovými otvory ve skle. Dezinfikovaly Petriho misky. Ve světle až bolestivě jasném měly všechny předměty ostré kontury. U každého pracovního stolu byly malé nádobky na odpad s nálepkami „biologicky nebezpečné“ vybavené příslušenstvím pro spalování zábleskem. Videokamery namontované na stropě se otáčely a monitorovaly vědce.

„Poslouchejte všichni,“ ozvala se Brandon-Smithová v interkomu. „Tohle je Guy Carson. Náhradník za Burta.“

Masky se zdvihly a otočily se směrem k němu. V jeho helmě zapraskal sbor pozdravů.

„Tohle je výroba,“ řekla kategoricky. Nebylo to prohlášení, které by jakkoli vybízelo k otázkám, a tak se na nic neptal.

Brandon-Smithová ho vedla bludištěm dalších laboratoří, úzkými chodbami a vzdušnicemi. Všechno bylo zaplaveno stejně ostrým světlem. Má pravdu, pomyslel si Carson. Je to jako ponorka. Na každém volném kousku místa na podlaze bylo neuvěřitelně drahé vybavení: transmisní a skenové elektronové mikroskopy, autoklávy, inkubátory, hmotnostní spektrometry, dokonce i jeden malý cyklotron, všechny upravené tak, aby s nimi vědci mohli pracovat v objemných modrých oblecích. Nízké stropy hustě protkané potrubím byly jako všechno ostatní v Horečnaté jímce bílé. Vždy po deseti yardech se Brandon-Smithová zastavila, aby se napojila na novou vzduchovou hadici a potom počkala, až Carson udělá totéž. Postupovali nesmírně pomalu.

„Panebože,“ řekl Carson. „Ta bezpečnostní opatření jsou příšerná. Co to tady všechno máte?“

„Ale tak různě. Bubonický mor, plicní mor, marburgský virus, hantavirus, dengue, ebolu, antrax. Nemluvě o několika sovětských biologických prostředcích. V současné době je to všechno samozřejmě u ledu.“

Stísněné prostory, objemný oblek, nevětraný vzduch – to všechno na Carsona působilo dezorientačně. Lapal po kyslíku, musel se hodně ovládat, aby nerozepnul zip na obleku. Chtěl se pořádně zhluboka nadechnout.

Konečně se zastavili v malém kruhovitém prostoru, odkud se větvilo několik úzkých chodeb jako paprsky na kole. „Co to je?“ ukázal na rozměrnou soustavu trubek nad hlavou.

„Vzduchové potrubí,“ informovala ho Brandon-Smithová a připojila si k obleku novou hadici. „Tohle je centrum Horečnaté jímky. V celém zařízení je negativní proudění vzduchu. Čím dál odtud jdeš, tím víc se snižuje tlak vzduchu. Všechen proudí do tohoto místa a potom se vede do spalovny a dochází k recirkulaci.“ Ukázala směrem do jedné chodby. „Tvoje laboratoř je tamhle dole. Za chvilku ji uvidíš. Nemám čas ukazovat ti všechno.“

„A tamhle dole?“ Carson ukázal na úzký tunel v podlaze, v němž byl lesklý kovový žebřík.

„Pod námi jsou ještě tři úrovně. Záložní laboratoře, bezpečnostní rozvodna, mrazáky CRYLOX, generátory, řídicí centrum.“ Popošla pár kroků do jedné chodby a zastavila se před dalšími dveřmi. „Carsone?“

„Ano.“

„Poslední zastávka. Zoo. Koukej se držet v uctivé vzdálenosti od klecí, ať tě nechytí. Kdyby sis nechal uškubnout kus obleku, už nikdy v životě neuvidíš denní světlo. Zavřou tě tady a nechají tě umřít.“

„Zoo -?“ spustil Carson, ale Brandon-Smithová už otevírala dveře. Najednou bylo to dunění hlasitější a Carson si uvědomil, že to není generátor, ale přes oblek filtrovaný křik a vrčení. Když vešel dál, uviděl, že na jedné straně jsou od podlahy ke stropu postaveny klece. Přes drátěné pletivo koukaly černé korálkové oči. Mnohá uvězněná zvířata, vyprovokovaná příchodem dvou vetřelců, rukama i nohama tloukla do podlah klecí a ječela ještě víc.

„Šimpanzi?“ zeptal se Carson. „To jsi uhádl.“

Malá postava v modrém obleku na vzdáleném konci řady klecí se obrátila směrem k nim.

„Carsone, tohle je Bob Fillson. Stará se o zvířata.“

Fillson zdvořile pokývl hlavou. Za maskou bylo vidět husté obočí, baňatý nos a vlhké ovislé rty. Všechno ostatní se skrývalo ve stínu. Muž se otočil a věnoval se své práci.

„Proč je jich tolik?“

Zastavila se a podívala se na něj. „Jsou to jediná zvířata se stejnou imunologickou soustavou, jakou má člověk. To bys měl vědět, Carsone.“

„To jistě, ale proč zrovna -“

Ale Brandon-Smithová upřeně koukala do jedné klece.

„Prokristapána,“ řekla.

Carson přišel k ní. Pohyboval se v úctyhodné vzdálenosti od spousty prstů prostrkovaných přes pletivo. Jeden šimpanz ležel na boku, třásl se a nevnímal zmatek kolem sebe. V obličeji toho zvířete bylo něco divného. Potom si Carson uvědomil, že má abnormálně zvětšené oční bulvy. Podíval se blíž. Tomu zvířeti bulvy vylézaly z hlavy, praskaly mu krevní cévy a do bělma se nalévala krev. Zvíře sebou najednou škublo, otevřelo chlupaté čelisti a zaječelo.

„Bobe,“ slyšel Brandon-Smithovou přes interkom, „poslední Burtův šimpanz umírá.“

Fillson se beze spěchu přišoural. Byl to velmi malý muž, sotva sto padesát centimetrů vysoký, a pohyboval se s pomalou rozvážností, která připomínala potápěče pod vodou.

Otočil se ke Carsonovi a řekl chraplavým hlasem: „Budeš muset odejít. Rosalind, ty taky. Nemůžu otevřít klec, když je tu někdo další.“

Carson se zděšeně díval, jak jedna oční bulva najednou explodovala a potom vytryskla krvavá tekutina. Šimpanz sebou tiše házel, cvakal zuby a ruce měl ochromené.

„Co to je za hrůzu?“ zeptal se úplně ochromený.

„Sbohem,“ řekl Fillson pevně a natáhl se pro něco do skříňky za sebou.

„Ahoj, Bobe,“ odpověděla Brandon-Smithová. Carson si všiml výrazné změny tóniny jejího hlasu, když mluvila s ošetřovatelem zvířat.

Poslední, co viděl, bylo, jak si šimpanz celý strnulý bolestí zoufale kryje rukama znetvořený obličej, když Fillson nastříkal do klece nějaký sprej.

Brandon-Smithová se beze slova nemotorně vydala další chodbou.

„Řekneš mi, co se tomu šimpanzovi stalo?“ zeptal se po chvíli.

„Podle mě to bylo jasné,“ odsekla. „Mozkový edém.“

„Čím byl způsobený?“

Otočila se a udiveně se na něj podívala. „Ty to vážně nevíš, Carsone?“

„Ne, nevím. A od nynějška se jmenuju Guy. Nebo doktor Carson, jestli se ti to líbí víc. Nemám rád, když mi někdo říká jen příjmením.“

Chvíli bylo ticho. „Tak jo, Guyi,“ odpověděla. „Všichni ti šimpanzi jsou X-FLU pozitivní. Ten, co jsi ho viděl, je v terciárním stadiu nemoci. Virus stimuluje obrovskou nadprodukci mozkomíšního moku. Po nějaké době dochází k uskřinutí mozku přes velký otvor kosti týlní. Ti šťastnější v tu chvíli umírají. Pár jich ještě přežije, dokud jim oční bulvy nevylezou z důlků.“

„X-FLU?“ Cítil, jak mu pot stéká po čele a v podpaží a vlhkost v obleku stoupá.

Tentokrát Brandon-Smithová ztuhla. Ozvalo se bzučení statické elektřiny a slyšel její hlas: „Singere, můžeš mi vysvětlit, proč tenhle vtipálek neví o X-FLU?“

Singerův hlas odpověděl: „Zatím jsem se mu o projektu nezmínil. To přijde potom.“

„Aha, zase zadkem napřed jako vždycky,“ řekla a obrátila se ke Carsonovi. „Už můžeš jít, Guyi, prohlídka skončila.“

Nechala ho u vzduchové kapsy u východu. Prošel přístupovou místností do další chemické sprchy, čekal požadovaných sedm minut, kdy kapalina pod vysokým tlakem smáčela jeho oblek. Za několik minut se dostal zpátky do převlékárny. Trochu ho rozladilo, když uviděl Singera, klidného a vyrovnaného, jak si luští křížovku v místních novinách.

„Líbila se ti prohlídka?“ zeptal se Singer.

„Ne,“ zněla Carsonova odpověď. Zhluboka dýchal a snažil se ze sebe setřást tísnivý pocit z Horečnaté jímky. „Ta Brandon-Smithová je horší než chřestýš na horké pouštní pánvi.“

Singer vybuchl smíchy a zavrtěl holou hlavou. „Barvitě vyjádřeno. Je to nejlepší vědkyně, kterou tu teď máme. Pokud se nám tenhle projekt podaří dokončit, budeme všichni hodně bohatí. Včetně tebe. Stojí za to nějak se s Rosalindou Brandon-Smithovou pokusit vyjít, nemyslíš? Pod tou horou tukové tkáně je vážně jen vyděšená nejistá malá holka.“

Pomohl Carsonovi z obleku a ukázal mu, jak se ukládá zpátky do skříňky.

„Myslím, že už přišel čas, abych se dověděl něco o tom tajuplném projektu,“ řekl Carson a zavřel skříňku.

Jistě. Půjdeme ke mně do kanceláře a dáme si něco studeného k pití?“

Přikývl. „Víš, byl tam šimpanz a měl -“

Singer zdvihl ruku. „Já vím, co jsi viděl.“

„Tak co to sakra bylo?“

„Chřipka,“ odpověděl Singer po chvíli.

„Cože? Chřipka?. Neznám žádný typ chřipky, který by vytlačil oční bulvy z důlků.“

„No, tohle je velmi speciální typ chřipky.“ Vzal Carsona za loket a vedl ho vnějšími chodbami maximálně zabezpečené laboratoře zpátky do příjemného pouštního slunečního svitu.

*****

Přesně za dvě minuty tři odpoledne otevřel Charles Levine dveře a doprovodil mladou ženu oblečenou do džín a mikiny ke dveřím sekretariátu.

„Děkuji vám, slečno Fieldsová,“ řekl s úsměvem. „Dáme vám vědět, jestli se v příštím semestru bude něco otevírat.“

Když se studentka otočila a odcházela, podíval se Levine na hodinky. „To je, co, Rayi?“ obrátil se na svého sekretáře.

Ray s velkým úsilím odtrhl oči od zadečku odcházející slečny Fieldsové a otevřel knihu návštěv, kterou měl připravenou na stole. Uhladil si dokonalý sestřih á la Buddy Holly, poškrábal se na svalnatém hrudníku pod červeným tričkem bez rukávů. „To jo, doktore Levine,“ souhlasil.

„Nějaké vzkazy? Žádné předvolání od zástupce šerifa? Nabídky k sňatku?“

Ray se zazubil a s odpovědí čekal, až se zavřou venkovní dveře. „Dvakrát volal Borucki. Vypadá to, že farmaceutická společnost v Little Rock nebyla zrovna nadšena článkem z minulého měsíce. Podává žalobu pro urážku na cti.“

„Kolik?“

Ray pokrčil rameny. „Milion.“

„Řekněte našim přátelům právníkům, aby podnikli obvyklé kroky.“ Levine se otočil. „Nepřeji si být vyrušován, Rayi.“

„Dobře.“

Levine zavřel dveře.

*****

S tím, jak rostla Levinova proslulost jako mluvčího Nadace pro genetickou politiku, bylo pro něj stále složitější uchovat si pozici profesora teoretické genetiky. Nadace se díky svému charakteru stala hromosvodem pro určitý druh studentů – pro osamělé idealisty, kteří se potřebují zabývat nějakou ožehavou záležitostí. Tak se stalo, že on i jeho kancelář bývali terčem zloby obchodních koncernů.

Když jeho bývalý sekretář odešel po řadě výhružných telefonátů, udělal Levine dva preventivní kroky. Nechal si namontovat nový zámek na dveře kanceláře a najal si Raye. Při vykonávání kancelářské práce měl ještě co vylepšovat, ale jako bývalý příslušník amerického námořnictva, kterého propustili kvůli šelestu na srdci, byl výborný v tom, že všechno dokázal udržet v poklidu. Většinu mimopracovního času podle všeho proháněl ženské, ale v kanceláři byl naprosto lhostejný ke všem formám vyhrožování a už jenom kvůli tomu připadal Levinovi nepostradatelný.

Těžká zástrčka v zámku zapadla na své místo s uklidňující nezvratností. Levine energicky škubl s knoflíkem na dveřích a potom rychle prošel mezi stohy seminárních prací, vědeckých časopisů a starých vydání Genetické politiky ke stolu. Přívětivý, dobrácký dojem, který ukazoval během konzultačních hodin, se rychle vytratil. Rukou odsunul na stranu věci z prostředka stolu a přitáhl si klávesnici počítače, aby na ní mohl pohodlně psát. Potom zalovil v kapse svého kufříku a vytáhl černý předmět velikosti krabičky cigaret. Z jednoho konce toho předmětu visel kus šedého kabelu. Předklonil se, odpojil telefonní šňůru a zapojil ji do jedné strany toho předmětu a šedý kabel zasunul do černého panelu na svém laptopu.

Ještě než si Levine cílevědomou křížovou výpravou za regulaci genetického inženýrství pošpinil jméno v desítkách špičkových laboratoří na celém světě, dostal tvrdou školu v oblasti bezpečnosti. Černá krabička bylo jednoúčelové šifrovací zařízení pro utajení počítačového přenosu přes telefonní linky kódováním. Za použití algoritmů veřejného klíče, mnohem složitějších než standardní norma pro šifrování dat, byl údajně nerozluštitelný -dokonce i pro vládní superpočítače. Pouhé vlastnictví takových zařízení bylo z hlediska zákona sporné. Ale Levine byl v roce 1971, ještě před ukončením fakulty v Irvine, aktivním členem studentského protiválečného podzemního hnutí. Uchýlit se k nekonvenčním nebo dokonce ilegálním metodám pro dosažení svých cílů pro něj nebylo nic neobvyklého.

Levine zapnul počítač, a než se rozchodil, bubnoval prsty o desku stolu. Rychlým příkazem vyvolal komunikační program, kterým se přes telefonní linky napojí na jiný počítač a jiného uživatele. Velmi zvláštního uživatele.

Chvilku čekal, než se spojení přesměrovalo, potom je znovu přesměroval přes dlouhé telefonní linky, kličkoval po složité, nezjistitelné cestě. Nakonec se mu dostalo odpovědi jiným modemem. Když spolu dva počítače navázaly spojení, ozval se pronikavý pískavý zvuk; na jeho obrazovce se objevilo známé zobrazení: postava oblečená do kostýmu klauna, která otáčí zeměkouli na špičce jednoho prstu. Téměř okamžitě klaun zmizel a na monitoru naskočila slova, odhmotněná, jakoby napsaná duchem.

Profesore! Co se děje?

Potřebuji se dostat do sítě GeneDyne, napsal Levine.

Odpověď byla okamžitá. To je docela snadné. Co hledáme dneska? Telefonní čísla zaměstnanců? Účty zisků a ztrát? Nejnovější skóre hry NetDoom, jakého dosáhli hráči deathmatche?

Potřebuji se dostat na soukromý kanál v zařízení Dračí hora, napsal Levine.

Další odpověď už nebyla tak rychlá. Ale!_ Ale!_ Na kohopak máte dneska pifku, monsieur le professeurr?

To nedokážete? popichoval Levine.

Řekl jsem snad, že to nedokážu? Nezapomínejte, s kým mluvíte, vy ničemo! Slovo ‚nedokážu‘ v mém slovníku nenajdete. O sebe strach nemám: starosti si dělám o_ vás_, člověče. Slyšel jsem, že ten chlápek Scopes je prevít. Moc rád by vás načapal, jak se mu šťouráte v jeho věcech. Určitě do toho chcete jít, profesore?

Vy si o mě děláte starosti? Napsal Levine. Ani se tomu věřit nechce.

No tak, profesore. Vaše necitelnost mě zraňuje.

Tentokrát chcete peníze? V tom je to?

Peníze? Teda, teď jsem se urazil. Požaduji satisfakci. Čekám vás v pravé poledne v hostinci Kybernetický prostor.

Klaune, tohle je vážné.

Já jsem vždycky vážný. Samozřejmě ten váš malý problém zvládnu. Kromě toho jsem se doslechl, že Scopes pracuje na nějakém skutečně obrovském programu. Prý je to něco hodně na výši, něco moc zajímavého. Ale asi strašně žárlí, protože na to nasadil pás cudnosti. Možná když budu tohle dělat, mohl bych se podívat i na jeho soukromý server. To je přesně ten druh deflorace, co mám nejraději.

Co děláte ve svém volném čase, je vaše věc, napsal Levine podrážděně. Dejte jen pozor na to, aby kanál byl absolutně bezpečný. Až tam budete, dejte mi laskavě vědět, prosím.

CID.

Klaune, nerozumím vám. CID?

Ježíši, já pořád zapomínám, že jste nováček. Tady, v elektronickém éteru používáme akronyma, abychom si zkrátili a trochu osladili korespondenci. CID: ‚Consider it done‘ neboli ‚Považujte za provedené‘. Vy nudný akademický typy byste si měly vytáhnout stránku z naší virtuální knihy. A tady máte ještě jeden: TTFN, tj. ‚tata for now‘ neboli ‚zatím děkan‘. Takže TTFN, Herr Professor. -

Obrazovka zůstala prázdná.

*****

Kancelář Johna Singera v jihovýchodním rohu administrativní budovy byla spíš obývací pokoj než ředitelské apartmá – v rohu krb ve tvaru kivy, u něj pohovka a dva kožené ušáky, u jedné stěny starožitný mexický trastero a na něm otlučená kytara Martin a neuspořádaná hromada not. Na zemi ležel indiánský běhoun a na stěnách visely tisky amerického pohraničí z devatenáctého století včetně šesti obrazů indiánů z kmene Mandan a Hidatsa na horní Missouri. V kanceláři nebyl psací stůl, jen počítač a telefon.

Okna byla na západ, s výhledem na poušť Jornada, po níž se do nekonečna vinula polní cesta. Slunce se opíralo do tónovaného okna a zalévalo místnost světlem.

Carson se posadil do jednoho koženého křesla, Singer přešel k malému baru na vzdáleném konci místnosti.

„Něco k pití? Pivo, víno, martini, džus?“

Carson se podíval na hodinky. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Pořád měl ještě trochu podrážděný žaludek. „Dám si džus.“

Singer se vrátil se sklenicí Cranapple v jedné ruce a martini ve druhé. Posadil se na pohovku a natáhl si nohy na stůl. „Já vím, že pít před polednem je moc špatné. Ale tohle je zvláštní příležitost.“ Zdvihl sklenici. „Na X-FLU.“

„Na X-FLU,“ zamumlal Carson. „To zabilo toho šimpanze, jak říkala Brandon-Smithová.“

„Přesně tak,“ Singer upil a spokojeně vydechl.

„Omlouvám se za svou neomalenost, ale vážně bych chtěl vědět, o co vlastně v celém tom projektu jde. Pořád nechápu, proč si pan Scopes vybral zrovna mě z – kolika? – pěti tisíc vědců. A proč jsem musel všeho nechat a okamžitě přijet sem?“

Singer se uvelebil na pohovce. „Vezmu to od začátku. Znáš zvíře, které se jmenuje bonobo?“

„Ne.“

„My jsme jim říkali pygmejští šimpanzi, dokud jsme nepřišli na to, že je to úplně jiný druh. Bonobo je člověku ještě bližší než obyčejný nížinný šimpanz. Je inteligentnější, udržuje monogamní vztahy a má devadesát devět celých dvě desetiny procenta naší DNA. A co je nejdůležitější, tahle zvířata dostávají všechny nemoci jako my. Kromě jedné.“

Odmlčel se, usrkl ze sklenky.

„Nedostávají chřipku. Všichni ostatní šimpanzi, i gorily a orangutani, chřipku mívají. Ale bonobo ne. Brent si této skutečnosti všiml asi tak před deseti měsíci. Poslal nám několik bonobů a my jsme provedli jisté genetické sekvence. Ukážu ti, na co jsme přišli.“

Otevřel zápisník, který ležel na konferenčním stolku, odsunul na stranu malachitové vejce, aby udělal víc místa. Listy byly popsané provazci písmen ve složitých, jakoby žebříkovitých tvarech.

„Bonobo má gen, jehož zásluhou je vůči chřipce imunní. Ne jen vůči jednomu nebo dvěma kmenům, ale všem šedesáti známým variantám. Pojmenovali jsme ho gen X-FLU.“

Carson se podíval na vytištěný záznam. Byl to krátký gen, jen o několika stech základních párů.

Jak ten gen funguje?“ zeptal se.

Singer se usmál. „To právě nevíme. Bude trvat roky, než na to přijdeme. Ale Brent přišel s hypotézou, že kdybychom vložili tenhle gen do lidské DNA, mohli by se i lidé stát imunní vůči chřipce. Naše první testy in vitro to potvrdily.“

„To je zajímavé.“

„To bych řekl. Vezmeš prostě gen od bonoba a vložíš si ho do sebe. Šup, a už nikdy nedostaneš chřipku.“ Naklonil se dopředu a ztišil hlas. „Guyi, kolik toho víš o chřipce?“

Zaváhal. Věděl toho docela dost. Ale nezdálo se, že by Singer měl rád chvastouny. „Ne tolik, co bych měl. Lidi jsou na ni náchylní.“.

Přikývl. „Ano. Lidé chřipku berou spíš jako že jim je na obtíž. Ale není to obtíž. Je to jedno z nejvirovějších onemocnění vůbec. Dodnes každoročně na následky chřipky zemře ve světě milion lidí. Ve Spojených státech zůstává jednou z deseti nejčastějších příčin úmrtí. Ve chřipkovém období onemocní jedna čtvrtina obyvatelstva. A to jen když je dobrý rok. Lidé zapomínají na chřipkovou epidemii z roku 1918, kdy se obětí stal každý padesátý obyvatel zeměkoule. Byla to nejhorší pandemie v historii. Horší než černá smrt. A došlo k ní v tomto století. Kdyby dnes vypukla znovu, budeme téměř stejně bezmocní jako tehdy.“

„Máš pravdu, smrtelné chřipkové mutace mohou zabít během několika hodin. Ale -“

„Okamžik, Guyi. To slovo mutace je klíčové. K vážným pandemiím dochází, když chřipkový virus prodělá významnou mutaci. V tomto století se to stalo již třikrát, naposledy to byla hongkongská chřipka v roce 1968. Už máme zpoždění – jsme dozrálí – na další pandemii. Právě teď.“

„A protože obal virové částice neustále mutuje,“ doplnil Carson, „neexistuje žádná permanentní vakcína. Očkování proti chřipce je jenom koktejl tří nebo čtyř kmenů, ze strany epidemiologů je to jen odhad, který kmen by se asi tak mohl v následujícím půlroce objevit. Je to tak? Může se stát, že to neodhadnou, a člověk onemocní stejně, jako by očkován nebyl.“

Singer se usmál. „Velmi dobře, Guyi. Všichni víme, jakou práci s chřipkovými viry jsi odvedl na Massachusettském technologickém institutu. To je částečně důvod, proč jsme si tě vybrali.“

Hlubokým douškem vyprázdnil sklenku. „Jednu věc sis možná neuvědomil. A sice že světová ekonomika přichází o téměř jeden bilion dolarů ročně za práci, která se kvůli chřipkovému onemocnění neudělá.“

„To jsem nevěděl.“

„A možná jsi nevěděl ani tuhle věc: kvůli chřipce každoročně na svět přichází dvě stě tisíc defektních novorozenců. Když těhotná žena dostane horečku nad čtyřicet stupňů, v děloze se může vyvinout ledacos.“

Pomalu se nadechl. „Guyi, pracujeme na posledním obrovském medicínském objevu tohoto století. A ty budeš při tom. Víš, až se do těla člověka vloží gen X-FLU, bude imunní vůči všem kmenům chřipky. Navždy. A co víc, děti toho člověka po něm imunitu zdědí.“

Carson pomalu odložil sklenici a podíval se na Singera.

„Ježíši! Máš na mysli genovou terapii cílenou na reprodukční buňky?“

„Přesně tak. Změníme buněčnou řadu bakterií lidské rasy nastálo. A ty, Guyi, ses ocitl v samotném centru tohoto úsilí.“

„Ale já s chřipkou pracoval jen jako s přípravným materiálem. Soustředil jsem se na něco jiného.“

„Já vím. Měj se mnou ještě chvilku strpení. Největším problémem pro nás je dostat gen X-FLU do lidské DNA. To se samozřejmě musí udělat za použití viru.“

Carson přikývl. Věděl, že viry fungují tak, že svoji DNA vloží do DNA hostitele, takže jsou ideálním vektorem pro výměnu genů mezi vzdáleně příbuznými druhy. V genetickém inženýrství se povětšinou viry takto používaly.

„Tady je zakresleno, jak to bude fungovat,“ pokračoval Singer. „Vložíme gen X-FLU do samotného chřipkového viru. Chceš-li, virus použijeme vlastně jako trojského koně. Potom člověka tím virem nainfikujeme. Stejně jako u každého jiného chřipkového očkování, i v tomto případě člověk nejprve prodělá lehkou formu chřipky. Přitom se virus DNA bonoba dostane do DNA člověka. Když se člověk uzdraví, má gen X-FLU. A nikdy už nebude mít chřipku.“

„Genová terapie,“ řekl Carson.

„Přesně tak. To je dnes jedna z nejmódnějších záležitostí. Genové terapie jsou příslibem léčby všech genetických nemocí. Jenom namátkou například Tay-Sachsova choroba, syndrom fenylketonurie, hemofilie. Přijde doba, kdy kdokoli s vrozenou genetickou vadou bude moci dostat správný gen a žít normálním životem. V našem případě je tím ‚defektem‘ náchylnost na chřipku. A změna je děditelná.“

Singer si otřel obočí. „Když o tom mluvím, pořádně se rozpálím,“ usmíval se. „Když jsem učil na Kalifornském technologickém institutu, nikdy se mi ani nesnilo o tom, že bych mohl změnit svět. X-FLU mi znovu vrátila víru v Boha, skutečně.“ Odkašlal si.

„Jsme hodně blízko, Guyi. Ale vyskytl se jeden malý problém. Když vložíme gen X-FLU do běžného chřipkového viru, promění ten běžný virus ve smrtelný. Nekonečně smrtelnější. A brutálně nakažlivý. Místo aby se z proteinového obalu viru stal neškodný přenašeč, jako by napodoboval hormon, který stimuluje nadměrnou produkci mozkomíšního moku. To, co jsi viděl v Horečnaté jímce, byl účinek toho viru na šimpanze. Nevíme, co přesně to udělá s člověkem, ale víme, že to nebude nic příjemného.“ Vstal a poodešel k oknu.

„Tvým úkolem je přebudovat obal ‚přenosového‘ viru X-FLU. Zařídit to tak, aby byl neškodný. Aby nainfikoval svého lidského hostitele, aniž by ho zabil, aby dokázal přepravit gen X-FLU do lidské DNA.“

Carson otevřel ústa, že něco řekne, potom je hned zavřel. Najednou pochopil, proč Scopes ze všech talentů v GeneDyne zvolil právě jeho. Než mu Fred Peck zadal nouzovou práci, jen aby něco dělal, specializoval se na změnu proteinových pouzder obklopujících virus. Věděl, že proteinové pouzdro lze změnit nebo ztenčit teplem, různými enzymy, radiací, dokonce i zvýšením množství různých kmenů. To všechno dělal sám. Existovalo mnoho způsobů, jak neutralizovat virus.

„Zní to, jako by to byl přímočarý problém,“ řekl.

„Měl by být. Ale není. Z jakéhosi důvodu bez ohledu na to, co děláme, virus vždy mutuje zpátky do své smrtelné formy. Když na tom úkolu pracoval Burt, musel naočkovat celou kolonii šimpanzů viry s předpokládanými bezpečnými kmeny X-FLU. Pokaždé se virus vrátil do původního stavu a ten hrůzný výsledek jsi viděl sám. Náhlý mozkový edém. Burt byl vynikající vědec. Bez něj bychom nikdy nedokázali stabilizovat a dostat ven PurBlood, náš umělý krevní produkt. Ale z celého problému X-FLU se -“ Singer se odmlčel. „Nevydržel ten tlak.“

„Chápu, proč se lidé vyhýbají Horečnaté jímce.“

„Je to příšerné. A já mám vážné pochybnosti o používání šimpanzů. Ale když se vezme v úvahu přínos pro lidstvo…“ Singer zmlkl, díval se ven do krajiny.

„Proč to utajování?“

„Ze dvou důvodů. Jsme přesvědčeni o tom, že přinejmenším jedna další farmaceutická společnost pracuje na podobném výzkumu, a nechceme předčasně vypouštět informace. Mnohem důležitější je, že existuje spousta lidí, kteří mají z technologie obavy. V zásadě jim to nevytýkám. Po zkušenostech s jadernými zbraněmi, radiací, událostmi na Three Mile Island a Černobylem jsou podezřívaví. A nezamlouvá se jim představa genetického inženýrství.“ Obrátil se na Carsona. „Podívejme se věci přímo do tváře. Mluvíme tu o stálé změně v lidském genomu. To by mohlo být velmi kontroverzní. A když lidé mají námitky proti geneticky upravené zelenině, jak asi přijmou tohle? Stojíme před stejným problémem jako v případě PurBlood. A tak chceme mít X-FLU připravenou k použití ve chvíli, kdy o ní budeme informovat svět. Tak naše opozice nebude mít čas na vývoj. Lidé uvidí, že užitek daleko převáží jakékoli neracionální vystrašené výkřiky malého segmentu veřejnosti.“

„Ten segment dokáže být pořádně hlučný.“ Carson občas cestou do práce nebo z práce před branami GeneDyne míjel skupiny demonstrantů.

„Ano. Existují třeba takoví lidé jako Charles Levine. Znáš Nadaci pro genetickou politiku? Velmi radikální organizace, která chce zničit genetické inženýrství všeobecně a zejména Brenta Scopese.“

Carson přikývl.

„Levine a Scopes se spolu na studiích přátelili. Tedy, to je historka. Někdy mi připomeň, abych ti o tom vyprávěl. V každém případě je Levine poněkud nevyrovnaný člověk, pravý Don Quijote. Jeho životním cílem se stalo brzdit vědecký pokrok. Doslechl jsem se, že od smrti jeho ženy je to ještě horší. A dvacet let vede vendetu proti Brentu Scopesovi. Bohužel ve sdělovacích prostředcích se najde spousta takových, kdo mu skutečně naslouchají a publikují ta jeho svinstva.“ Odstoupil od okna. ‚Je mnohem jednodušší něco zničit než vybudovat, Guyi. Dračí hora je nejbezpečnější geneticko-inženýrská laboratoř na světě. Nikdo jiný, myslím tím skutečně nikdo jiný, nemá větší zájem na bezpečnosti svých zaměstnanců a produktů než Brent Scopes.“

Carson se už už chtěl zmínit, že Charles Levine byl jedním z jeho univerzitních profesorů, ale rozmyslel si to. Třeba to už Singer ví. „Takže vy chcete prezentovat terapii X-FLU jako hotovou věc. A proto ten spěch?“

„Zčásti.“ Singer zaváhal, potom pokračoval. „Pravda je v podstatě taková, že X-FLU je pro GeneDyne velice důležitý. Vlastně kritický. Během několika týdnů vyprší Scopesovi platnost schválení na vyplácení honorářů z patentu na kukuřici – to představuje solidní finanční základ GeneDyne.“

„Ale Scopesovi bude letos čtyřicet,“ řekl Carson. „Ten patent nemůže být moc starý. Proč ho prostě jenom neobnoví?“

Singer pokrčil rameny. „Podrobnosti neznám. Vím jenom, že lhůta pomalu končí a nedá se obnovit. Až k tomu dojde, všechny honoráře se přestanou vyplácet. PurBlood se nebude několik měsíců distribuovat a umořit náklady na výzkum a vývoj bude trvat celé roky. Naše další nové produkty jsou zablokované, probíhají schvalovací procedury. Pokud nebude X-FLU včas venku, bude muset GeneDyne snížit své šlechetné dividendy. To by mělo katastrofický dopad na cenu akcií. Neboli jde i o naše peníze – tvoje i moje.“

Otočil se a pokynul. „Pojď sem, Guyi.“

Přešel k Singerovi. Okno nabízelo pohled na poušť Jornada del Muerto, která se táhla až k horizontu, rozpouštěla se v bouři světla v místě, kde se nebe stýkalo se zemí. Budovy Dračí hory vrhaly dlouhé stíny na východ a jižním směrem se rýsovalo cosi jako stará indiánská zřícenina, několik zubatých zdí, které vystupovaly nad navátým pískem.

Singer položil Carsonovi ruku na rameno. „Tyhle záležitosti by ti teď neměly dělat hlavu. Mysli na potenciál, který máme na dosah ruky. Průměrný lékař, pokud mu bude štěstí nakloněno, zachrání za svou kariéru možná několik set životů. Výzkumný pracovník v oboru medicíny jich může zachránit tisíce. Ale ty, já, GeneDyne – my zachráníme miliony. Miliardy životů.“

Ukázal směrem na nízký horský hřeben na severovýchodě; zdvihal se nad jasnou pouští jako řada tmavých zubů. „Před padesáti lety na úpatí těch hor lidstvo odpálilo první atomové zařízení. Místo Trinity je všeho všudy třicet mil odtud. To byla temná stránka vědy. Dnes, po půlstoletí, máme na téže poušti šanci vědu očistit. Je to tak snadné a skutečné.“

Stiskl mu pevněji rameno. „Guyi, tohle bude největší dobrodružství tvého života. To ti, myslím, mohu zaručit.“

Dívali se na poušť a Carson jako by cítil obrovskou intenzitu, pocit téměř zbožný ve své síle. A věděl, že Singer má pravdu.

*****

Carson vstal v půl šesté. Spustil nohy z postele a otevřeným oknem se díval na pohoří San Andres. Do pokoje proudil chladný noční vzduch a přinášel s sebou ticho a klid rána před úsvitem. Zhluboka se nadechl. V New Jersey se z postele nedokázal dostat dřív než v osm hodin. Teď prožíval v poušti své druhé ráno a už se vrátil do svého starého časového režimu.

Sledoval, jak se pomalu vytrácejí hvězdy a na bezmračné východní obloze zůstává jenom Venuše. Jak pouštní slunce vycházelo, nebe se zbarvilo podivně do zelena, potom zežloutlo. Z nezřetelné modři pouštního písku začaly vystupovat kontury rostlin – houževnaté meskytové keře a vysoké trsy travin. Carson si pomyslel, že život v poušti je osamělý a prázdný.

Jeho pokoj byl spoře, ale pohodlně zařízen: postel, stejná pohovka a křeslo, veliký psací stůl, police na knížky. Vysprchoval se, oholil a navlékl si bílou kombinézu. Střídavě byl rozrušen a propadal obavám ze dne, který má před sebou.

Předchozího dne odpoledne absolvoval vše, co souviselo s nástupem do pracovního poměru na Dračí horu: vyplňoval formuláře, zaznamenali si jeho hlas, vyfotografovali ho, prošel nejpodrobnější lékařskou prohlídkou v životě. Místní lékař, Lyle Grady, byl hubený malý muž s mečivým hlasem. Skoro se neusmál, když zanášel poznámky do svého terminálu. Krátce povečeřel se Singerem a šel si brzy lehnout. Chtěl si pořádně odpočinout.

Pracovní den v GeneDyne začínal v osm hodin. Nesnídal – pozůstatek ze dnů, kdy ho otec vzbouzel brzy ráno a nutil ho, aby ještě za tmy sedlal koně -, ale než se vydal do své nové laboratoře, zastavil se v jídelně a spěšně vypil šálek kávy. Jídelna byla prázdná a on si vzpomněl na poznámku, kterou včera u večeře utrousil Singer. „Tady se hlavně večeří. Snídaně a obědy nejsou příliš v oblibě. Když člověk pracuje v Horečnaté jímce, má poněkud potlačenou chuť k jídlu.“

Když přišel do Horečnaté jímky, lidé se tam rychle a v tichosti oblékali. Všichni se podívali na nově příchozího. Někteří přátelsky, někteří s neskrývanou zvědavostí, někteří lhostejně. Potom se v převlékárně objevil Singer se širokým úsměvem ve tváři.

„Jak ses vyspal?“ zeptal se a přátelsky ho poplácal po zádech.

„Ušlo to. Už se moc těším, až se pustím do práce.“

„Dobrá. Chtěl bych ti představit tvoji asistentku.“ Rozhlédl se. „Kde je Susana?“

„Už vevnitř,“ řekl jeden technik. „Musela jít dřív, aby zkontrolovala nějaké kultury.“

„Jsi v laboratoři C,“ řekl Singer. „Rosalind ti včera ukázala, jak se tam dostaneš, viď?“

„Více méně.“ Vyndal ze skříňky modrý oblek.

„Dobrá. Nejdřív asi budeš chtít projít laboratorní poznámky Franka Burta. Susana se postará, abys měl všechno, co potřebuješ.“

Se Singerovou pomocí se oblékl a šel za ostatními do chemických sprch a potom dál do bludiště úzkých chodeb a průlezů laboratoře s biobezpečnostním stupněm 5. Znovu si těžko zvykal na velmi těsný oblek, na závislost na vzduchových hadicích. Několikrát špatně odbočil a nakonec se ocitl před kovovými dveřmi označenými nápisem LABORATOŘ C.

Uvnitř byla postava v objemném obleku skloněná nad bioprofylaxním stolem a třídila spoustu Petriho misek. Stiskl jedno tlačítko interkomu na svém obleku.

„Ahoj. Ty jsi Susana?“

Postava se napřímila.

„Já jsem Guy Carson.“

V interkomu zapraskal ostrý hlas. „Susana Cabeza de Vacaová.“

Nemotorně si potřásli rukama.

„Tyhle obleky jsou pěkně otravný,“ prohlásila podrážděně. „Tak ty jsi náhrada za Burta.“

„Přesně tak.“

Dívala se na něj přes masku. „Hispaňo?“ zeptala se.

„Ne, Anglo,“ odpověděl trochu prchlivěji, než měl v úmyslu.

Chvíli bylo ticho. „Hmm.“ Upřeně se na něj dívala. „Stejně ale vypadáš, že bys mohl být někde tady odtud.“

„Vyrostl jsem v Bootheelu.“

„Já to věděla! No, Guyi, my dva jsme tu jediní domorodci.“

„Ty jsi z Nového Mexika? Kdy jsi sem přišla?“

„Já asi před čtrnácti dny, přeložili mě z provozu v Albuquerque. Původně jsem měla jít na lékařské oddělení, ale teď jsem tu jako náhrada za asistentku doktora Burta. Odešla pár dní po něm.“

„Odkud jsi?“ zeptal se Carson.

„Z malého horského městečka Truchas. Asi třicet mil severně od Santa Fé.“

„Myslím původně.“

Další pauza. „Narodila jsem se v Truchasu.“

„Tak jo.“ Překvapil ho její ostrý tón.

„Ty jsi myslel jako kdy jsme přeplavali Rio Grande?“

„Ne, to samozřejmě ne. Vždycky jsem měl velký respekt k Mexičanům -“

„Mexičanům?“

„Ano. Někteří nejlepší pomocníci u nás na ranči byli Mexičani, a když jsem vyrůstal, měl jsem spoustu mexických kamarádů -“

„Moje rodina,“ skočila mu de Vacaová ledovým hlasem do řeči, „přišla do Ameriky s Donem Juanem de Oňate. Don Alonso Cabeza de Vaca a jeho žena skoro umřeli žízní, když přecházeli právě přes tuhle poušť. To bylo v roce 1598, což je určitě mnohem dřív, než se vaše nádenická rodina ze suchýho kraje usadila v Bootheelu. Ale skutečně hluboce mě dojímá, že jsi vyrůstal mezi mexickými kamarády.“

Odvrátila se a znovu začala třídit Petriho misky, do počítače PowerBook psala číslice.

Ježíši, pomyslel si Carson. Singer si ze mě neutahoval, když říkal, že tu jsou všichni vystresovaní. „Slečno de Vacaová,“ řekl, „doufám, že chápeš, že jsem se jen snažil být přátelský.“

Čekal. Dál třídila misky a zaznamenávala číslice.

„Ne že by na tom nějak záleželo, ale já nepocházím ze žádné rodiny ze suchého kraje. Můj předek byl Kit Carson a můj pradědeček se usadil na přidělené půdě, na ranči, kde jsem vyrostl. Carsonovi žijí v Novém Mexiku skoro dvě stě let.“

„Plukovník Christopher Carson? Ale ty to asi sotva budeš vědět,“ řekla, aniž by vzhlédla od práce. Jednou jsem psala seminární práci o Carsonovi. Řekni mi, ty jsi potomek z větve jeho španělské manželky nebo indiánské manželky?“

Rozhostilo se ticho.

„Musí to být jedno, nebo druhé,“ pokračovala. „Protože mi vážně nepřipadáš jako běloch.“ Naskládala Petriho misky na sebe a zasunula je do štěrbiny z nerez oceli ve stěně.

„Já se nevymezuji podle rasového mejkapu, slečno de Vacaová,“ snažil se mluvit vyrovnaně.

„Jmenuju se Cabeza de Vacaová, ne ‚de Vacaová‘,“ odpověděla a začala třídit další sloupec misek.

Rozzlobeně stiskl vypínač svého interkomu. „Je mi úplně jedno, jestli je to Cabeza nebo Kowalski. Nehodlám snášet takovéhle hulvátské jednání ani od tebe, ani od toho chodícího proviantního vozu Rosalind, ani od nikoho jiného.“

Chvíli bylo ticho. Potom se de Vacaová rozesmála. „Carsone? Podívej se na dvě tlačítka na svém panelu interkomu. Jedno je pro soukromé hovory přes lokální kanál a jedno pro globální vysílání. Příště už si je nepleť, jinak všichni v Horečnaté jímce budou vědět, co říkáš.“

V interkomu se ozvalo zasyčení. „Carsone?“ byl to hlas Brandon-Smithové. „Já jen chtěla, abys věděl, že jsem to slyšela, ty vypatlaný pako s nohama do O.“

De Vacaová se uculovala.

„Slečno Cabeza de Vacaová,“ řekl a hrál si s tlačítky interkomu. „Chci se jen dostat ke své práci. Chápeš to? Nezajímá mě žádné malicherné handrkování nebo objasňování problému tvé identity. Takže se laskavě začni chovat jako asistentka a ukaž mi, jak se dostanu do laboratorních poznámek doktora Burta.“

Chvíli bylo ledové ticho.

„Dobře,“ řekla nakonec, ukázala na šedý laptop v kumbálku u vstupního průlezu. „Tamhleten PowerBook byl Burtův. Teď je tvůj. Jestli se chceš podívat do jeho záznamů, kabel pro zapojení do sítě máš v té přihrádce u levého lokte. Doufám, že znáš pravidla o tom, jak si dělat poznámky.“

„Myslíš nařízení o papíru a tužce?“ V New Jersey GeneDyne prosazovala pravidla, podle nichž bylo možné veškeré informace zaznamenávat výlučně do počítačů.

„Tady jsme ještě o krok dál. Žádná trvalá kopie jakéhokoli druhu. Žádná pera, tužky, papír. Výsledky všech testů, veškeré laboratorní práce, všechno, co děláš a co si myslíš, musí být zaznamenáno ve tvém PowerBooku a přeneseno do centrálního počítače alespoň jednou za den. Pouhý písemný vzkaz pro kohokoli na stole stačí, abys dostal vyhazov.“

„Proč se z toho dělá taková záležitost?“

Pokrčila rameny. „Scopes rád brouzdá našimi poznámkami, sleduje, k čemu jsme se dopracovali, podává návrhy. Prochází se po kybernetickém prostoru společnosti z Bostonu celou noc, nakukuje a šťourá se v záležitostech každého z nás. Ten chlap nikdy nespí.“

Cítil z jejího hlasu neuctivý podtón. Zapnul laptop, zasunul síťový kabel do zásuvky a přihlásil se do systému a nechal de Vacaovou, aby mu ukázala, kde byly uloženy Burtovy soubory. Napsal několik stručných pokynů -rozčilovalo ho, jak měl neohrabané prsty v obleku – a čekal, dokud se soubory nenahrály na hard disk laptopu. Potom uložil Burtovy poznámky do textového procesoru laptopu.

*****

18. února. První den v laboratoři. Stručné informace o PurBlood od Singera společně s další nově příchozí R. Brandon-Smithovou. Odpoledne v knihovně, studium předchozích případů opouzdření obnaženého hemoglobinu. Tento problém je podle mého názoru v zásadě jeden z…

*****

„Tohle nechceš,“ řekla. „To je minulý projekt, ještě než jsem přišla. Listuj dál, až narazíš na X-FLU.“

Carson procházel poznámky shromážděné za tři měsíce, konečně se dostal k místu, kde Burt ukončil práci na umělé krvi GeneDyne a zahájil přípravu na X-FLU. Celá historie byla popisována stručně a v pracovním duchu: skvělý vědec osvěžený triumfem jednoho projektu se hned pustil do dalšího. Burt použil svůj vlastní filtrační proces – tímto procesem si získal slávu v GeneDyne – pro syntézu PurBlood a ze všeho byl jasně cítit optimismus a nadšení. Koneckonců neutralizovat virus X-FLU a pokračovat v testech na lidech se zdálo jako vcelku snadný úkol.

Den po dni Burt pracoval na problému z různých úhlů: počítačové modelování proteinového obalu; využití různých enzymů, zahřívání a chemikálií; rychlá změna úhlu narušení. Poznámky byly hojně doplněny Scopesovými komentáři. Zdálo se, že Burtovu práci studoval několikrát za týden.

Počítač zachytil také mnohé on-! ine psané „rozhovory“ mezi Scopesem a Burtem. Když si je Carson pročítal, obdivoval, nakolik Scopes rozumí technickým aspektům svého byznysu, a záviděl Burtovi, jak familiárně s generálním ředitelem GeneDyne komunikoval.

Přes Burtovu neutuchající energii a vynikající systém práce jako by nic nezabíralo. Pozměnit proteinové pouzdro kolem samotného chřipkového viru se zdálo skoro triviální. Pokaždé zůstal obal in vitro stabilní a Burt potom přistoupil k testu in vivo – naočkoval pozměněný virus šimpanzům. Pokaždé zvířata nějakou dobu žila bez zjevných symptomů, potom náhle umírala hodně ošklivou smrtí.

Carson listoval stránku po stránce, na nichž stále podrážděnější Burt zaznamenával neustálé nevysvětlitelné neúspěchy. Po nějaké době začaly záznamy postrádat sešněrovaný a věcný tón a byly upovídanější a osobnější. Začaly se objevovat kousavé poznámky o vědcích, s nimiž Burt pracoval – zvláště o Rosalind Brandon-Smithové, kterou nenáviděl.

Přibližně tři týdny před Burtovým odchodem z Dračí hory se objevily básně. Obvykle deset nebo méně řádek, soustředily se na skrytou temnou krásu vědy: kvartérní strukturu globulinového proteinu, modrou záři Cerenkovy radiace. Byly lyrické a evokativní, a přece Carsonovi připadaly mrazivé, když se objevily náhle mezi sloupci výsledků testů, působily na něj jako příchod nezvaného hosta.

Karbone, začínala jedna báseň,

Nejkrásnější z prvků.

Tak nekonečná různost, řetězce, prstence, větvení, jankovitá klubka, vedlejší skupiny, aromata.

Tvůj index refrakce zabíjí šáhy a přemýšlivce.

Karbone.

Ty, který jsi byl s námi v ulicích Saigonu, vždycky jsi byl všude, vznášel ses ve vzduchu ve strachu a potu neviditelný, napalm.

Bez tebe nejsme nic.

Karbonem jsme byli a karbonem se stanem.

Jak se blížil konec, zápisy byly stále sporadičtější a nesouvislejší. Carson stále obtížněji sledoval Burtovu logiku. Celou dobu byl v pozadí neustále přítomen Scopes; teď jeho komentáře a návrhy byly kritičtější a sarkastičtější. Jejich rozmluvy nabyly zřetelně konfrontační tón: Scopes byl agresivní, Burt vyhýbavý, téměř kajícný.

Burte, kdepak jste byl včera?

Vzal jsem si den volno a procházel jsem se za ochranným plotem.

Každý den, kdy tento problém není vyřešen, stojí GeneDyne jeden milion dolarů. A pan doktor Burt se rozhodne, že si vezme den volna a půjde na procházku za milion dolarů. Okouzlující. Všichni čekají jen na vás, Franku, nezapomínáte na to? Celý projekt čeká jen na vás.

Brente, já prostě nemohu pokračovat den za dnem. Potřebuji také čas na přemýšlení a být trochu sám.

Tak na copak jste myslel?

Myslel jsem na svou první manželku.

Ježíšikriste, on myslel na svoji první manželku. Milion babek, Franku, abyste myslel na svoji první připitomělou manželku. Já bych vás zabil, vážně bych to udělal.

Včera jsem prostě nemohl pracovat. Vyzkoušel jsem všechno včetně rekombinantu virových vektorů. Problém je neřešitelný.

Franku, já vážně nemůžu vystát, když na tohle jen pomyslíte. Žádný problém není neřešitelný. Tohle jste řekl vy o krvi, pamatujete? A potom jste na to přišel. Dokázal jste to, Franku, myslete na to! A já vás mám za to moc rád, Franku, opravdu. Já prostě vím, že to dokážete znovu. Čeká vás za to Nobelova cena, to můžu odpřisáhnout.

Lákat mě na slávu není k ničemu, Brente. Nezaberou ani peníze. Nic neudělá z nemožného problému možný.

To neříkejte, Franku. Prosím. Bolí mě, když to slovo používáte, protože to je vždycky lež. „Nemožný“ je lež. Vesmír je zvláštní a nekonečný a možné je všechno. Připomněl jste mi Alenku v Říši divů. Vzpomínáte si na rozhovor Alenky a Královny přesně na tohle téma?

Ne. Nevzpomínám. A myslím, že Alenka v Říši divů mě nepřinutí, abych věřil nemožnému.

Vy zmetku jeden, jestli ještě jednou uslyším slovo „nemožný“, vyjdu odtud a vlastníma holýma rukama vás zabiju. Podívejte se, dal jsem vám všechno, co potřebujete. Prosím vás, Franku, prostě se vraťte kousek zpátky a udělejte to. Věřím, že to dokážete. Co kdybyste začal zase znovu? Zkuste jiného hostitele, něco hodně nepravděpodobného jako třeba nový virus, makrofág. Nebo reovirus. Něco, co vás přiměje přistoupit ke všemu z úplně jiného směru. Ano?

Tak dobře, Brente.

Uplynulo několik dní bez jakéhokoli zápisu. Potom 29. června – přesně po čtrnácti dnech – se objevil příval plný apokalyptických obrazů a hrozivých tápání. Několikrát se Burt zmínil o „klíčovém faktoru“, ale nikdy nevysvětlil, co to je. Carson zavrtěl hlavou. Jeho předchůdce skutečně měl halucinace, viděl v nich řešení, která jeho racionální mysl nedokázala odhalit.

Carson se opřel, cítil, že se mu mezi lopatkami a kolem loktů začínají tvořit kapky potu. Poprvé pocítil momentální bodnutí strachu. Jak může být úspěšný, když člověk jako Burt to nedokázal – a nejen že to nedokázal, ale přišel při té práci o rozum. Vzhlédl a zjistil, že se na něj dívá de Vacaová.

„Četla jsi to?“ zeptal se.

Přikývla.

„Jak… teda, jak bych to podle nich měl překlenout já?“

„To je tvůj problém,“ odpověděla klidně. ‚Já nemám tituly z Harvardu a Massachusettského technologického institutu.“

*****

Po zbytek dne znovu pročítal první pokusy, vyhýbal se zneklidňujícím deformacím Burtových laboratorních poznámek. Když se den chýlil, byl trochu optimističtější. Na institutu pracoval novou technikou rekombinace DNA, o té Burt nevěděl. Všechno si nakreslil, potom to rozdělil na části, potom je dál chemicky rozkládal, dokud už další rozklad nebyl možný.

Na konci pracovního dne si nastínil svůj vlastní experimentální protokol. Uvědomil si, že ho čeká ještě hodně práce. Postavil se, protáhl a všiml si, že de Vacaová zapojuje svůj notebook do sítě.

„Nezapomeň přenést data,“ řekla. „Velký bratr se určitě dneska v noci bude chtít podívat na tvoji práci.“

„Díky.“ V duchu se ušklíbl při představě, že Scopes bude ztrácet čas prohlížením jeho poznámek. Scopes a Burt byli zcela zjevně kamarádi, ale on je pořád ještě jenom třetí technik z kanceláře v Edisonu. Přenesl data z celého dne, uložil počítač na noc do maličkého kumbálku a vydal se za de Vacaovou na dlouhou pomalou cestu z Horečnaté jímky ven.

V převlékáme otevřel masku a rozepnul si zipy na spodní části bioochranného obleku. Vtom si všiml své asistentky. Už svůj oblek uložila a roztřepávala si vlasy. Překvapilo ho, že před ním nestojí podsaditá seňorita, jak si ji pod oblekem představoval, ale štíhlá a výrazně hezká mladá žena s dlouhými černými vlasy, snědou pletí a jakoby královským obličejem s tmavěfialovýma očima.

Otočila se a zachytila jeho pohled.

„Koukej se laskavě na sebe, cabrón, jestli nechceš skončit jako ten šimpanz odvedle.“

Hodila si tašku přes rameno a odkráčela. Ostatní vybuchli v hurónský smích.

*****

Místnost měla osmiúhelníkový tvar. Každá z osmi stěn se těžkopádně zdvihala k padesát stop vysokému žebrovému stropu, jemně osvětlenému neviditelnými římsovými svítidly. Na sedmi stěnách byly obrovské ploché počítačové obrazovky, v té chvíli vypnuté. Do osmé stěny byly zapuštěné dveře – malé, ale hodně silné, aby místnost zcela zvukově izolovaly. I když se místnost nacházela šedesát poschodí nad bostonským přístavem, neměla okna a žádný výhled. Barvy podlahy vykládané vzácnou tanzanijskou břidlicí mbanga přecházely od tlumené šedi po popelavou až tmavěšedou.

Exteriér dveří byl vyroben ze silné pásové kovové slitiny. Místo kliky měly sítnicový skener EyeDentify a čtecí přístroj geometrie ruky FingerMatrix. Na každém páru molitanových pantofli v řadě vedle dveří pod sterilizačním ultrafialovým světlem byla velkými číslicemi na vnější straně označena velikost. Pod kamerou nahoře, která se neúnavně otáčela ze strany na stranu, byl velký nápis VŽDY MLUVTE UHLAZENĚ, PROSÍM.

Ode dveří vedla dlouhá, spoře osvětlená chodba ke služebně ochranky a strojovně výtahu. Po obou stranách chodby byly pozavírané dveře do kanceláří bezpečnostní služby, kuchyní, ošetřovny, k elektrostatickým srážecím strojům pro čištění vzduchu a do prostor pro pomocné síly nezbytné k tomu, aby plnily různé požadavky uživatele osmiúhelníkové místnosti.

Dveře nejblíže k oktagonu byly otevřené; vedly do místnosti obložené třešňovým dřevem s mramorovým krbem, perským kobercem na parketové podlaze a několika velkými plátny Hudson River School na stěně. Uprostřed místnosti stál nádherný mahagonový stůl, jediným elektronickým zařízením tu byl starý telefon s kruhovým číselníkem. Za stolem seděl muž a něco psal na kus papíru.

Reflektor namontovaný na klenutém stropě samotné osmiúhelníkové místnosti vrhal uzounký paprsek čistě bílého světla přesně do jejího středu, na otlučenou pohovku ve stylu sedmdesátých let. Opěrky už měla dlouhodobým používáním tmavé a z prošoupaného povrchu sem tam vyčnívala výplň polstrování. Přední okraj zpevňoval stříbrný pásek. Pohovka byla velmi ošklivá a odřená, ale měla jednu vynikající vlastnost: byla velice pohodlná.

Z každé strany stál levný, rádoby starožitný stolek. Na jednom z nich byl veliký telefon a několik elektronických přístrojů v černých leštěných kovových bednách, k jednomu konci byla připevněná videokamera namířená na pohovku. Druhý stolek byl prázdný, nesl stopy po nespočetných mastných krabicích od pizzy a lepkavých plechovkách kokakoly.

Velký pracovní stůl před pohovkou byl na rozdíl od ostatního nábytku krásný, až to bralo dech: deska z javorového dřeva s očky, leštěná a napuštěná olejem, aby vynikla dokonalá struktura dřeva. Javor byl orámován tvrdým dřevem, černým a těžkým, vykládaným pruhem ořechového dřeva do složitého geometrického obrazce, který znázorňoval posvátnou kukuřici naadaa; ta byla srdcem kultu starého indiánského rodu Anasaziů. Zrna téhle kukuřice přinesla obyvateli popisované místnosti veliké bohatství. Na stole ležela jenom počítačová klávesnice, z jejíž strany vyčnívala krátká anténa.

Zbytek velké místnosti byl klinicky sterilní a prázdný, jedinou výjimkou byl velký hudební nástroj na okraji světelného kruhu: šestioktávové fortepiano, údajně vyrobené v roce 1820 pro Beethovena hamburskou firmou Otto Schachter. Bočnice a lyra piana s ozvučnicí z růžového dřeva zdobila rokoková řezba znázorňující nymfy a vodní bohy.

Postava v černém tričku, modrých džínách a korálkových indiánských botách seděla nahrbená u piana, hlavu pokleslou, nehybné prsty na slonovinových klávesách. Několik minut bylo ticho. Potom tím absolutním tichem otřásl mohutný akord zmenšené septimy, sforzando, které přešlo do melancholického C moll: úvodní takty Beethovenovy poslední klavírní sonáty, opus 111. Majestátný úvod se nesl ozvěnou vzhůru do klenutého prostoru. Úvod se vyvinul v allegro con brio ed appassionato, tóny prvního motivu přehlušily pípání oznamující příchozí videohovor. Stihlý muž se skláněl nad klaviaturou, rozcuchané vlasy se mu chvěly námahou. Pípání se ozvalo znovu, bez povšimnutí, nakonec se rozsvítila jedna veliká obrazovka na stěně a na ní se objevil blátem ušpiněný a deštěm smáčený obličej.

Tóny náhle utichly. Muž se zaklením vstal a s bouchnutím zavřel klaviaturu.

„Brente,“ volal ten obličej. „Jste tam?“

Scopes přešel na opotřebovanou pohovku, lehl si, zkřížil nohy a vzal si počítačovou klávesnici na klín. Napsal několik příkazů a podíval se na obrazovku.

Blátem zbrocený obličej patřil muži, který seděl ve voze Range Rover. Za okénky automobilu zkrápěnými deštěm byla vidět čerstvá průrva na úbočí v kamerunské džungli – průsek plný bláta s jakoby měsíčními krátery od vysokých bot a pneumatik, lemovaný zjizvenými kmeny pokácených stromů. Pár stop od range roveru bylo několik desítek klecí z trubek a pletiva naskládaných do vratkých sloupců. Z pletiva vyčnívaly chlupaté ruce a nešťastné, skoro dětské oči vykukovaly na svět.

„Jak se daří, Rode?“ zeptal se Scopes unaveně a obrátil se do kamery na stole.

„Počasí mě vysloveně vysává.“

„Tady taky prší,“ řekl Scopes.

„Jo, jenomže neviděl jste pořádnej déšť, dokud jste ne -“

„Falfo, čekám tři dny, až se ozvete,“ skočil mu Scopes do řeči. „Co se sakra děje?“

Tvář na obrazovce se sympaticky usmála. „Měli jsme potíže s naftou do náklaďáků. Na celý minulý týden jsem vyhnal do džungle celou vesnici za dolar na den a osobu. Ty lidi jsou teď strašně bohatý a my máme padesát šest šimpanzích mláďat.“ Zazubil se a utřel si nos, takže si bláto po obličeji ještě víc rozmazal. Možná to ani bláto nebylo.

Scopes odvrátil oči. „Do šesti týdnů je chci mít v Novém Mexiku. Úmrtnost maximálně padesát procent.“

„Padesát procent! To bude hodně těžký,“ komentoval Falfa. „Obvykle -“

„Falfo!“

„Prosím?“

„Podle vás to bude těžký? Tak se koukněte, co se stane Rodneymu P. Falfovi, jestli do Nového Mexika dorazí víc mrtvol než živých zvířat. Podívejte se na ně, jak tam sedí v tom hrozném dešti.“

Rozhostilo se ticho. Falfa zatroubil a v okně se ukázal obličej Afričana. Falfa stočil okénko na půl palce a Scopes slyšel nešťastný křik zvířat venku. „Lovcové!“ řekl Falfa lámanou angličtinou. „Zakrýt zvířata, slyšíte mě? Jedno mrtvé zvíře, jeden šilink pryč pro každý lovec.“

„Japa to?“ ozvala se odpověď zvenčí range roveru. „Masa slíbil mnoho -“

„Udělat hned!“ Falfa zavřel okénko, aby nemusel poslouchat stížnosti toho muže, a s úsměvem se zase otočil na Scopese. „Jak se vám zamlouvá tahle promptní akce?“

Scopes se na něj díval ledovým pohledem. „Ani trochu. Nenapadlo vás, že by ty šimpanze měl někdo taky nakrmit?“

„Dobře!“ Falfa znovu zatroubil na klakson. Scopes stiskl tlačítko a přerušil viedokomunikaci, uvelebil se na pohovce. Napsal ještě několik dalších příkazů. Se šťavnatým zaklením odhodil klávesnici přes celou místnost. Naletěla do stěny s ostrým praskavým zvukem. Jediná klávesa se ulomila a zachrastila na vyleštěné podlaze. Scopes sebou praštil na pohovku a zůstal bez hnutí ležet.

Po chvíli se se zasyčením otevřely dveře a vešel malý, asi tak šedesátiletý muž. Měl na sobě uhlově černý oblek a naškrobenou bílou košili, špičaté boty a hedvábnou modrou kravatu. Šedé oči mezi prošedivělými skráněmi rámovaly malý, ostře řezaný nos.

„Všechno v pořádku, pane Scopesi?“ zeptal se ten člověk. Scopes pokynul ke klávesnici. „Klávesnice je rozbitá.“ Muž se ironicky usmál. „Takže pan Falfa se nakonec ozval.“ Scopes se zasmál, podrbal se v nepoddajných vlasech. „Správně. Chytači zvířat jsou nejnižší lidské bytosti, se kterými jsem se kdy setkal. Je hanba, že Dračí hora má neukojitelnou chuť na šimpanze.“

Spencer Fairley naklonil hlavu. „Měl byste těmihle detaily pověřit někoho jiného, pane. Zdá se, že vás to příliš rozrušuje.“ Scopes zavrtěl hlavou. „Tenhle projekt je příliš důležitý.“

„Jak myslíte, pane. Mohu vám kromě klávesnice obstarat ještě něco?“ Scopes nepřítomně mávl rukou. Když se Fairley otočil k odchodu, ozval se znovu. „Počkejte. Díval jste se včera večer na sedmý kanál?“

„Jak víte, pane, televize ani počítače mě příliš nepřitahují.“

„Vy nerudná zkamenělino z Beacon Hill,“ prohlásil Scopes afektovaně. Fairley byl jediný muž ze společnosti, kterému Scopes dovolil, aby ho tituloval pane. „Co bych si bez vás počal? Vy mi ukazujete, jak polovičatě žije elektronický negramot. Každopádně včera večer na sedmém kanále vysílali rozhovor s jednou dvanáctiletou holčičkou, která má leukemii. Než zemře, chtěla by jet do Disneylandu. Je to běžná vykořisťovatelská hovadina, kterou nás krmí ve večerních zprávách. Zapomněl jsem, jak se to děvče jmenuje. Nicméně zařiďte, aby s celou svou rodinou mohla do Disneylandu odjet. Soukromé letadlo, zaplatíme veškeré výdaje, nejlepší hotely, limuzíny, všechny tyhle nesmysly. A prosím vás, všechno přísně anonymně. Nechci, aby mě zase ten bastard Levine zesměšňoval a překrucoval to v něco, o co vůbec nejde. Dejte jim peníze na zaplacení lékařské péče. Řekněme padesát tisíc. Připadali mi jako docela sympatičtí lidé. Musí to být hrůza, když někomu dítě zemře na leukemii. Nedokážu si to představit.“

„Ano, pane. To je od vás velmi laskavé, pane.“

„Nezapomeňte, co říkal Samuel Johnson: Je lepší žít jako bohatý než jako bohatý zemřít.‘ A pamatujte si: musí to být anonymní. Ani oni ať nevědí, kdo to udělal. Je to jasné?“

„Rozuměl jsem.“

„A ještě jedna věc. Když jsem včera byl v New Yorku, skoro mě na přechodu přejel jeden odporný taxikář. Park Avenue a Padesátá.“ Fairley se tvářil nevyzpytatelně. „To by bylo neblahé.“

„Spencere, víte, co se mi na vás líbí? Jste tak podivný, že nikdy nepoznám, jestli mě urážíte, nebo mi lichotíte. V každém případě číslo toho taxíku bylo čtyři A pět šest. Zajistěte, aby mu odebrali licenci. Nechci, aby ten šmejd přejel něčí babičku.“

„Ano, pane.“ Malé dveře se se sykotem zavřely a tlumeně zaklaply. Scopes vstal a šel zamyšleně zpátky k pianu.

*****

Carson sebou trhl, lekl se hlasitého zvuku, který se ozval z obrazovky jeho terminálu. Potom se zklidnil. Pracoval tu teprve třetí den; doufal, že si jednou zvykne na signál v šest večer. Protáhl se a rozhlédl se po laboratoři. De Vacaová odešla na patologii; mohl by to pro dnešek zabalit. Pracně do svého laptopu napsal několik odstavců, podrobně pojednal o tom, co dělal celý den. Napojil laptop do sítě a přenesl do ní své soubory. Přistihl se, že v sobě nedokáže potlačit pocit pýchy. Po dvou dnech práce v laboratoři věděl úplně přesně, jak to všechno udělat. Výhodou pro něj byla znalost nejnovějších laboratorních technik, a to právě potřeboval. Teď už jen zbývalo všechno zrealizovat. Potom zaváhal. V dolní části obrazovky se rozsvítil vzkaz.

John Singer@Exec.Dragon se napojuje. Stiskni příkazovou klávesu k hovoru.

Carson spěšně přešel do modu chat a spojil se se Singerem. Za celý den se na síť nenapojil; těžko se dalo odhadnout, kdy se Singer ozval.

John Singer@Exec.Dragon je připraven k rozhovoru. Stiskni příkazovou klávesu pro pokračování.

Jak se daří, Guyi? Objevila se slova na Carsonově obrazovce.

Dobře. Tvoji zprávu jsem dostal až teď.

Měl by ses naučit nechávat svůj laptop zapojený do sítě celou dobu, co jsi v laboratoři. Možná by ses o tom mohl zmínit také Susaně. Budeš mít po večeři pár minut? Potřeboval bych s tebou něco probrat.

Kdy a kde?

V devět v kantýně. Tak zatím.

Vrtalo mu hlavou, co asi může Singer chtít. Už se chystal počítač vypnout, když se na obrazovce objevil nápis:

Jedna nová nepřečtená zpráva. Vypsat na obrazovku (Y/N)?

Přešel do elektronického systému vzkazů GeneDyne a vyvolal si uloženou zprávu. To bude asi dřívější mail od Singera, asi ho zajímalo, kde jsem, pomyslel si.

Ahoj, Guyi. Jsem moc rád, že jsem vás našel na pracovním místě.

Líbí se mi, co jste napsal do protokolu. Hodně si věříte. Ale pamatujte si jedno: Frank Burt byl nejlepší vědec, s jakým jsem se kdy setkal, a tenhle problém ho dostal. Takže nebuďte příliš namyšlený, ano?

Vím, že pro GeneDyne uděláte vše, co se od vás očekává, Guyi.

Brent

*****

Několik minut po deváté si Carson u baru v kantýně vzal Jima Beama a posuvnými skleněnými dveřmi vyšel na terasu. V podvečer byla kantýna – s útulnou kavárenskou atmosférou a hracími plány na vrhcáby a šachovnicemi – oblíbené místo pro pracovníky laboratoří. Ale teď tu bylo skoro prázdno. Vítr utichl a horko pouštního dne polevilo. Terasa byla prázdná. Vybral si místo co nejdál od bílé budovy. Vychutnával si kouřovou chuť bourbonu – pil ho bez ledu, tenhle návyk si vypěstoval v době, kdy svůj večerní koktejl pil z polní lahve u táboráku na ranči – a díval se na poslední kousek slunce, které zapadalo za vzdálené pohoří Fra Cristóbal. Severovýchodní a východní obloha ještě nesla stopy sytého odstínu perleťově růžové barvy.

Zvrátil hlavu a na chvíli zavřel oči, vdechoval ostrou vůni pouštního vzduchu ochlazeného zapadajícím sluncem: směs kreozotu, prachu a soli. Před svým odchodem na Východ vnímal pouze vůni po dešti. Ale teď to pro něj bylo jako něco nového. Znovu otevřel oči a díval se na nekonečnou klenbu noční oblohy, na které už zářily jasné hvězdy: na jihu jasné a zářivé souhvězdí Štíra, nad hlavou souhvězdí Labutě a nad tím vším se klenula Mléčná dráha.

Okouzlující vůně noční pouště se známými hvězdami v něm probudila spoustu vzpomínek. Zamyšleně upil ze sklenice.

Když zaslechl kroky z jedné chodby za kantýnou, zaplašil své vzpomínky. Předpokládal, že z komplexu obytných budov přichází Singer, avšak člověk, který se z přítmí tiše vynořil, nebyl malý a podsaditý, ale přes šest stop vysoký a oblečený do dokonale ušitého obleku. Klobouk safari, který k obleku vypadal nepatřičně, měl nasazený na vlasech, jež v chladném sodíkovém světle v chodbě vypadaly litinově šedé. Dlouhý ohon mu sahal až mezi lopatky. Pokud Carsona viděl, nedal to nijak znát, pokračoval dál přes terasu do centra komplexu.

Ozvalo se bouchnutí a potom Carson uslyšel Singerův hlas. „Krásný západ, co? Ve dne to tu nesnáším, ale noci to vyváží. Skoro.“ Vešel na terasu, v ruce držel pořádný hrnek kouřící kávy.

„Kdo to je?“ pokynul Carson ke vzdalující se postavě.

Singer se podíval do noci a zamračil se. „To je Nye, bezpečnostní ředitel.“

„Tak tohle je Nye. Jaký je jeho příběh? Vypadá trochu zvláštně s tím oblekem a tropickou přilbou.“

„Zvláštně není to pravé slovo. Podle mě vypadá komicky. Ale radím ti, aby ses s ním nedostal do křížku.“ Singer si přitáhl židli ke Carsonovi a posadil se. „Pracoval v nukleárním komplexu ve Windermere ve Spojeném království. Pamatuješ na tu nehodu? Proslýchalo se něco o sabotáži zaměstnanců a Nye se jako bezpečnostní ředitel stal obětním beránkem. Potom s ním nechtěl mít nikdo nic do činění, a tak musel odejít pracovat někam na Střední východ. Jenomže Brent si o lidech dělá dost zvláštní názory. Napadlo ho, že ten člověk, za každých okolností pedant, bude po tomhle incidentu zvlášť opatrný, a tak si ho najal pro GeneDyne ve Spojeném království. Ukázal se jako takový fanatik na dodržování bezpečnostních opatření, že si ho Scopes přivedl sem při zahájení provozu. Od té doby tu je. Nikdy neodjíždí. Vlastně ne tak docela. Často se s koněm vydává na dlouhé cesty do pouště. Někdy tam dokonce i nocuje, obestírá ho nějaké tajemství, něco zakázaného. Scopes to samozřejmě ví, ale patrně mu to je jedno.“

„Třeba se mu líbí ta scenerie,“ řekl Carson.

„Upřímně řečeno, jde mi z něj mráz po zádech. Celý týden se před ním veškerý bezpečnostní personál třese strachy. Kromě Mika Marra, to je jeho asistent. Asi jsou kamarádi. Ale třeba takovéhle zařízení potřebuje jako bezpečnostního ředitele hodně přísného člověka.“

Chvilku se na Carsona díval. „Myslím, že jsi pěkně naštval Rosalind Brandon-Smithovou.“

Carson se podíval na Singera. Ředitel se usmíval.

„Stiskl jsem špatné tlačítko na interkomu.“

„To mě napadlo. Podala si stížnost.“

„Stížnost?“

„Jenom klid,“ řekl Singer tišším hlasem, „právě jsi vstoupil do klubu, ve kterém jsem i já a prakticky všichni odtud. Ale formálně to spolu musíme projednat. Tohle je moje verze pozvání na kobereček. Dáš si ještě sklenku?“

Mrkl na něj. „Musím se ale zmínit o tom, že Brent klade velký důraz na soulad v týmu. Možná by ses chtěl omluvit.“

„Já?“ Cítil, jak v něm stoupá podráždění. „To já bych měl podat stížnost.“

Singer se zasmál a zdvihl ruku. „Napřed předlož důkaz, potom si můžeš podávat stížností kolik chceš.“ Vstal a přešel k zábradlí. „Předpokládám, že sis už pročetl Burtův laboratorní deník.“

„Včera dopoledne. Bylo to tedy počtení.“

„Ano. Počtení s tragickým koncem. Ale doufám, že sis udělal obrázek o tom, co to bylo za muže. Byli jsme si velmi blízcí. Přečetl jsem si ty poznámky po jeho odchodu, snažil jsem se přijít na to, co se stalo.“ Z jeho hlasu byl slyšet smutek.

Upil kávu a zadíval se na poušť. „Tohle není normální místo, my nejsme normální lidé a tohle není normální projekt. Genetici světové úrovně pracují na projektu nevyčíslitelné vědecké hodnoty. Člověka by napadlo, že je budou zajímat jen vznešené věci. Ale není tomu tak. Nevěřil bys, jaké naprosté malichernosti se tu probírají. Burt se nad to dokázal povznést. Doufám, že s tebou to bude stejné.“

„Vynasnažím se.“ Carson myslel na svoji podrážděnost. Pokud má na Dračí hoře přežít, musí se naučit ovládat. Aniž by se jakkoli snažil, udělal si už dva nepřátele.

„Ozval se ti Brent?“ zeptal se Singer skoro ledabyle.

Carson zaváhal, kladl si otázku, jestli Singer viděl mail, který mu poslal.

„Ano,“ řekl.

„A co ti napsal?“

„Pár povzbuzujících slov a varoval mě, abych nebyl příliš domýšlivý.“

„To je mu podobné. Má o dění tady veliký zájem a X-FLU je jeho milovaný projekt. Doufám, že se ti líbí pracovat ve skleníku.“ Znovu upil kávu. „A problém s proteinovým obalem?“

„Myslím, že jsem na to přišel.“

Singer se otočil a pátravě se na něj podíval. „Jak to myslíš?“

Carson vstal a přišel za ředitelem k zábradlí. „Včera jsem si celé odpoledne dělal své extrapolace z poznámek doktora Burta. Úspěšné a neúspěšné okamžiky jeho práce se jasněji ukázaly, když jsem je oddělil od ostatního psaní. Než doktor Burt ztratil naději a nechal se unést emocemi, byl velmi blízko. Našel aktivní receptory viru X-FLU, kvůli nimž byl tento virus smrtelný, a našel také kombinaci genů, která je kódem pro polypeptidy způsobující nadměrnou tvorbu mozkomíšního moku. Veškerou těžkou práci dokončil. Existuje technika rekombinant-DNA, kterou jsem vyvinul pro svou dizertační práci, používá se při ní určitá vlnová délka dalekého ultrafialového světla. Jediné, co nám zbývá udělat, je odštípnout smrtelné genové sekvence speciálním enzymem, který je aktivován ultrafialovým světlem,

DNA znovu spojit, rekombinovat a je to hotové. Všechny následující generace viru budou neškodné.“

„Ale to ještě hotové není,“ řekl Singer.

„Tohle jsem dělal nejméně stokrát. Samozřejmě ne s tímto virem, ale s jinými ano. Doktor Burt neměl k této technice přístup. Využíval starší metodu spojování genů v porovnání s touhle poněkud drsnou.“

„Kdo o tomhle ví?“

„Nikdo. V protokolu jsem to jen zhruba nastínil, zatím jsem to vlastně moc netestoval. Ale nenapadá mě jediný důvod, proč by to nemělo vyjít.“

Ředitel se na něj díval upřeně, bez hnutí. Potom k němu najednou přešel, uchopil jeho pravou ruku do obou svých a nadšeně mu jí potřásl. „To je fantastické!“ řekl celý rozrušený. „Gratuluji.“

Carson ustoupil a opřel se o zábradlí, byl trochu v rozpacích. „Na to je zatím ještě příliš brzy.“ V duchu se ptal, jestli se o svém optimismu měl Singerovi takhle záhy zmiňovat.

Ale Singer ho neposlouchal. „Hned pošlu Brentovi e-mail, abych mu tu novinu sdělil.“

Carson otevřel pusu, chtěl protestovat, ale potom ji zase zavřel. Týž den odpoledne ho Scopes upozorňoval, aby nebyl příliš domýšlivý. Ale instinktivně věděl, že tento postup bude fungovat. Jeho výzkum k dizertační práci to nesčíslněkrát dokázal. A Singerovo nadšení byla vítaná změna po sarkasmu Brandon-Smithové a příkrém profesionalismu de Vacaové. Carsonovi se Singer začal líbit, ten plešatějící, tlustý, stále dobře naložený profesor z Kalifornie. Byl tak neoficiální, tak svěže upřímný. Upil ze sklenky a rozhlédl se po terase, očima ukázal na Singerovu kytaru Martin. „Hraješ?“ zeptal se.

„Zkouším to. Většinou bluegrass.“

„Tak proto ses mě ptal na moje bendžo. Moc rád jsem chodil poslouchat vystoupení v kavárnách v Cambridgi. Já sám hraju dost příšerně, ale moc rád těžce poškozuji posvátná díla takových autorů jako Scruggs, Reno, Keith a dalších bendžových bohů.“

„To snad ne!“ řekl Singer a usmál se. „Já sám se také propracovávám raným dílem Flatta a Scruggse. Víš, ‚Shuckin‘ the Corn‘, ‚Foggy Mountain Special‘ a takové věci. Pár jich budeme muset zmasakrovat společně. Občas si při západu slunce sednu a jen si tak brnkám. K hrůze ostatních, samozřejmě. To je jeden z důvodů, proč je touhle dobou večer v kantýně prázdno.“

Dva muži stáli na terase. Noc se pomalu snášela a vzduch se začal ochlazovat. Za zábradlím slyšel Carson zvuky ve směru od obytného komplexu: kroky, útržky hovorů, občas smích.

Vešli do kantýny. Byl to kokon světla a tepla v nekonečné pouštní noci.

*****

Charles Levine předjel před Ritz Carlton svým Fordem Festivou z roku 1980, který střílel do karburátoru, když přeřazoval na nižší rychlost u širokého hotelového schodiště. Vrátný k němu přistoupil s povýšeneckou rozvláčností, neskrýval ani v nejmenším, že mu ten vůz – a i člověk uvnitř, ať je to kdokoli – připadá ohavný.

Charles Levine si toho nevšímal, vystoupil a zastavil se na schodech pokrytých červeným kobercem, aby si ze saka smokingu sebral pořádný chuchvalec psích chlupů. Pes mu zemřel před dvěma měsíci, ale auto bylo stále plné jeho chlupů.

Levine vyšel do schodů. Další vrátný mu otevřel zlatavé skleněné dveře a k jeho sluchu se graciézně nesly tóny smyčcového kvartetu. Chvíli zůstal stát v jasném světle hotelové haly a mrkal. Potom ho náhle obklopila skupina reportérů a ze všech stran se rozsvěcovaly blesky fotoaparátů.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Levine.

Toni Wheelerová, mediální konzultantka Levinovy nadace, ho uviděla a hned k němu přišla. Odstrčila jednoho reportéra a vzala Levina za paži. Měla střízlivě učesané hnědé vlasy a kostým šitý na míru, typická profesionálka v oblasti public relations: sebejistá, zdvořilá, tvrdá.

„Promiňte, Charlesi,“ řekla spěšně, „chtěla jsem vás informovat, ale nikde jsme vás nemohli najít. Mám pro vás velmi závažnou zprávu. GeneDyne -“

Levine si všiml jednoho známého reportéra a zeširoka se usmál. „Dobrý večer, Artie!“ zavolal, odešel od Wheelerové a zdvihl ruce nad hlavu. „Jsem moc rád, že vidím Fourth Estate takhle aktivní. Jeden po druhém, prosím! A Toni, řekněte jim, aby na chvilku přerušili tu hudbu.“

„Charlesi,“ řekla Wheelerová naléhavě, „prosím vás, poslouchejte mě. Právě jsem se dověděla, že -“

Přehlušili ji reportéři svými otázkami.

„Profesore Levine!“ začal jeden z nich. „Je pravda -“

„Já si vyberu toho, kdo mi položí otázku,“ skočil mu do řeči Levine. „A teď buďte laskavě všichni zticha. Vy,“ řekl a ukázal na ženu vepředu. „Vy začněte.“

„Profesore Levine,“ vykřikla reportérka, „vyjádřil byste se laskavě k obviněním GeneDyne v posledním čísle Genetické politiky? Říká se, že je to osobní msta proti Brentwoodovi Scopesovi -“

Najednou se ozvala Wheelerová, její hlas prořezával vzduch jako kus ledu. „Okamžik,“ řekla ostře. „Tato tisková konference je o ceně Memoriálního fondu holocaustu, kterou má profesor Levine převzít, nikoli o sporu s GeneDyne.“

„Pane profesore, prosím vás!“ vykřikla reportérka. Vůbec nebrala v úvahu vyjádření Wheelerové.

Levine ukázal na někoho jiného. „Stephene, vy jste si oholil ten skvělý knír. To byl ovšem z vaší strany esteticky nesprávný odhad.“

Všichni se rozesmáli.

„Manželce se to nelíbilo, pane profesore. Lechtalo ji to na -“

„Už jsem slyšel dost a dost, děkuji vám.“ Další salva smíchu. Levine zdvihl ruku.

„Otázky?“

„Scopes vás nazval – cituji – ‚nebezpečným fanatikem, inkvizitorem, který zakročuje proti medicínskému zázraku genetického inženýrství‘. Chcete to nějak komentovat?“

Levine se usmál. „Ano. Pan Scopes byl vždycky mistr na slovíčkaření. Ale u toho to také končí. Slova, jen rámus bez obsahu a vztek… Všichni víte, jak to končí.“

„Řekl také, že se pokoušíte připravit nespočet lidí o přínos této nové vědy do medicíny. Například o léčbu Tay-Sachsovy nemoci.“

Levine znovu zdvihl ruku. „Tohle je vážnější obvinění. Nejsem proti genetickému inženýrství jako takovému. Jsem ale proti terapii bakteriových buněk. Víte, tělo má dva druhy buněk – somatické neboli tělní a buňky bakteriové. Somatické buňky umírají s tělem. Bakteriové – reprodukční – buňky žijí navždy.“

„Nevím jistě, jestli to chápu -“

„Dovolte, abych to dokončil. Když s pomocí genetického inženýrství pozměníte DNA somatických buněk člověka, změna zmizí s úmrtím těla. Ale když změníte DNA buněk bakterií nějakého člověka – jinými slovy buňky vajíčka nebo spermie – budou takovou změnu dědit děti takového člověka. DNA lidské rasy se tak změní navždy. Chápete, co to znamená? Změny buněk bakterií se přenesou do budoucích generací. Jedná se o pokus změnit to, co dělá člověka člověkem. A proslýchá se, že právě tohle provozuje GeneDyne ve svém zařízení na Dračí hoře.“

„Pane profesore, pořád ještě nevím docela jistě, jestli dokážu pochopit, co je na tom tak špatného -“

Levine zdvihl ruce, motýlek se mu posunul na stranu. „To tu máme znovu Hitlerovu eugeniku! Dnes večer obdržím cenu za práci, kterou jsem odvedl pro uchování památky holocaustu. Narodil jsem se v koncentračním táboře. Můj otec se stal obětí Mengeleho krutých pokusů. Z první ruky vím, jaká zvěrstva může napáchat špatná věda. Snažím se uchránit vás všechny před takovou zkušeností z první ruky. Podívejte, jedna věc je najít léčbu na Tay-Sachsovu chorobu nebo na hemofílii. Jenomže GeneDyne jde dál. Chystají se ‚vylepšit‘ lidskou rasu. Hodlají nalézt způsob, jak to zařídit, abychom byli chytřejší, vyšší, abychom lépe vypadali. Copak nechápete tu hrůzu? To je cesta směrem, kterým by se lidstvo nikdy nemělo vydat. Je to prostě úplně špatné.“

„Ale pane profesore!“

Levine se zasmál a ukázal prstem. „Frede, raději vám dám možnost zeptat se, jinak si vykloubíte ruku v rameni.“

„Doktore Levine, pořád opakujete, že na poli genetického inženýrství je nedostatečná regulace ze strany naší vlády. Ale co Správa pro potraviny a léčiva?“

Levine se netrpělivě zamračil a zavrtěl hlavou. „Správa pro potraviny a léčiva dokonce nevyžaduje ani schválení většiny geneticky upravovaných produktů. Na našem trhu s potravinami se prodávají rajská jablíčka, mléko, jahody a samozřejmě kukuřice X-RUST – to vše je geneticky upravené. A co myslíte, do jaké míry jsou pečlivě testovány? V oblasti lékařského výzkumu to není o nic lepší. Společnosti jako GeneDyne si mohou dělat prakticky co se jim zlíbí. Firmy zabývající se genetickým inženýrstvím vkládají lidské geny do organismů prasat a krys, dokonce i bakterií! Míchají DNA rostlin a zvířat dohromady, vytvářejí tak nové, monstrózní formy života. V libovolném okamžiku mohou zcela náhodně – nebo záměrně – vytvořit nový patogen schopný vyhladit celou lidskou rasu. Genetické inženýrství je široko daleko nejnebezpečnější věc, jakou kdy lidstvo vytvořilo. Je nekonečně nebezpečnější než nukleární zbraně. A nikdo tomu nevěnuje ani zbla pozornosti.“

Znovu se ozvaly výkřiky a Levine ukázal na reportéra vepředu. „Ještě jednu otázku. Vy, Murray, moc se mi líbil váš článek o NASA minulý týden v Globu.“

„Mám otázku, na kterou jistě všichni chceme slyšet odpověď. Jaké to je?“

„Jaké je co?“

„Když GeneDyne na vás a na Harvard podala žalobu o dvě stě milionů dolarů a požaduje zrušení úředního povolení vaší nadace.“

Rozhostilo se náhlé ticho. Levine zamrkal a všem svitlo, že o tom nemá ani tušení. „Dvě stě milionů dolarů?“ zeptal se poněkud mdle.

Toni Wheelerová k němu přistoupila. „Doktore Levine,“ zašeptala, „právě tohle jsem vám -“

Levine se na ni podíval a laskavě jí položil ruku na rameno. „Možná nadešel čas, aby se to všechno dostalo ven,“ řekl tiše. Potom se otočil k davu. „Dovolte mi, abych vám řekl několik věcí, které o Brentu Scopesovi a GeneDyne nevíte. Všichni patrně znáte příběh o tom, jak si pan Scopes vybudoval své farmaceutické impérium. Studovali jsme spolu na fakultě v Irvine. Byli jsme…“ Odmlčel se. „Blízcí přátelé. Jednou, když jsme měli na jaře volno, vydal se sám na túru přes Canyonlands National Monument. Do školy se vrátil s hrstí kukuřičných zrn, která našel v jedné zřícenině indiánského kmene Anasaziů. Tato prehistorická zrna se mu podařilo naklíčit a zjistil, že jsou imunní vůči ničivé nemoci známé jako kukuřičná rez. Dokázal izolovat imunitní gen a vložil ho do naší současné kukuřice, které dal jméno X-RUST. Tento legendární příběh jste určitě četli ve Forbesu.

Ve skutečnosti to všechno bylo trochu jinak. Víte, Brent Scopes to neudělal sám. Udělali jsme to společné. Pomohl jsem mu izolovat ten gen, vložit ho do moderního hybridu. Bylo to naše společné dílo, patent jsme podali společně.

Ale potom jsme se rozešli. Brent Scopes chtěl patent využít, vydělat na něm peníze. Já ho ale chtěl předložit světu zadarmo. My – no, řeknu to takhle: Scopes zvítězil.“

„Jak?“ zeptal se někdo z davu.

„To není důležité,“ odpověděl Levine odměřeně. „Podstatné je to, že Scopes odešel z fakulty a za honorář z tohoto patentu založil GeneDyne. Odmítl jsem s tím mít cokoli společného – s těmi penězi, se společností, s čímkoli. Mně to vždycky připadalo jako nejhorší druh vykořisťování.

Do uplynutí termínu povolení využívat patent hybridu X-RUST zbývají necelé tři měsíce. Aby mohla GeneDyne nadále patent používat, je potřeba povolení prodloužit, což vyžaduje dva podpisy: můj a pana Scopese. Já obnovení patentu nepodepíšu. Žádný úplatek ani vyhrožování mě nepřimějí změnit názor. Až uplyne lhůta patentu, kukuřice odolná proti rzi se stane veřejným majetkem celého světa. Vysoké finanční částky, které každoročně GeneDyne z této záležitosti plynou, přestanou být vypláceny. Pan Scopes to ví, jen si nejsem tak docela jistý, jestli to vědí finanční trhy. Možná nadešel čas, aby se analytici podívali na výši poměru ukazatele bonity akcií GeneDyne. V každém případě jsem přesvědčen o tom, že tento soudní proces nemá nic společného s mým posledním článkem o GeneDyne v Genetické politice. Brent se tímto způsobem snaží mě přimět k podpisu obnovení patentu.“

Chvilku bylo ticho, potom se ozvala změť hlasů.

„Ale doktore Levine!“ překřikl jeden hlas dav. „Pořád jste nám ještě neřekl, jak hodláte postupovat s tím soudním procesem.“

Levine nejdříve neříkal nic. Potom otevřel ústa a rozesmál se. Hlasitý a upřímný smích se rozlehl po celé chodbě. Nakonec nevěřícně zavrtěl hlavou, vyndal kapesník a vysmrkal se.

„Vaše odpověď, pane profesore?“ nedal se odbýt redaktor.

„Právě jsem vám odpověděl,“ řekl Levine a schoval kapesník. „A teď si půjdu pro tu cenu.“ Pokynul reportérům s úsměvem na rozloučenou, vzal Toni Wheelerovou za paži a šel přes halu k otevřeným dveřím do sálu, kde byl připraven banket.

*****

Carson stál před bioprofylaxním stolem v laboratoři C. Byla úzká a přecpaná, světlo až bolestivě jasné. Rychle se vyrovnal se všemi potížemi, většími i menšími, které s sebou nesla práce v biologicky riskantním prostředí: s vyrážkou na těle v místech, kde ochranný oblek dosedal na holou kůži; s tím, že si nemůže pohodlně sednout; s napětím ve svalech z několikahodinového pomalého a opatrného pohybu.

Nejhorší ze všeho bylo, že Carson začal trpět klaustrofobií. Vždycky v něm z ní trochu bylo – patrně se u něj vyvinula proto, že vyrostl v otevřených pouštních prostorách – a v tomhle omezeném prostoru prostě nemohl vydržet. Při práci mu v hlavě vyplula vzpomínka na první jízdu výtahem v nemocnici v Sacramentu a také na tříhodinové čekání ve vlaku metra, kdy byli uvězněni pod Boylston Street. Drily bezpečnostních procedur v Horečnaté jímce byly neustálou připomínkou nebezpečného prostředí, stejně tak jako časté mumlání o „definitivní chybě“: příšerné nehodě, která zamoří celou laboratoř a bude osudná všem, kdo v ní pracují. Napadlo ho, že alespoň nebude v Horečnaté jímce trčet moc dlouho. Samozřejmě za předpokladu, že se dělení genů podaří.

A dařilo se dokonale. Dělal to už mnohokrát na Massachusettském technologickém institutu, ale tohle bylo něco jiného. Tentokrát nešlo o pokus k dizertaci; zapojil se do projektu, který by mohl bezpočtu lidí zachránit život a jim přinést Nobelovu cenu. A navíc má přístup k ještě lepšímu vybavení, než jaké měl k dispozici ve špičkových laboratořích na institutu. Bylo to jednoduché. Vlastně úplná hračka.

Řekl pár slov de Vacaové a ona uložila jednu zkumavku do bioprofylaxní komory. Na dně zkumavky vytvořil krystalický virus X-FLU bílou kůru. Přes veškerá propracovaná bezpečnostní opatření, která provázela každý jeho jednotlivý úkon, měl Carson pořád problémy pochopit, že tenhle tenký film bílé substance je smrtící. Gumovými rukávy prostrčil ruce do komory, uchopil injekční stříkačku, nasál do ní médium pro přenos viru a jemně zatřepal zkumavkou. Krystalický povlak se rozlámal a rozpustil, vznikla tak kalná tekutina s živými virovými částicemi.

„Podívej se,“ řekl de Vacaové. „Kvůli tomuhle budeme všichni slavní.“

„Jo, to jo. Jestli nás to nezabije.“

„Hloupost. Tohle je nejbezpečnější laboratoř na světě.“ De Vacaová zavrtěla hlavou. „Není mi dobře po těle, když musím pracovat s takhle smrtícím virem. Všude se může stát nehoda.“ Jak třeba?“

„Třeba kdyby Burt začal vraždit, místo aby se nechal jen vystresovat. Mohl třeba ukrást kádinku s tímhle sajrajtem a – no, už bychom tu dneska nebyli, to ti říkám.“

Chvíli se na ni díval, napadla ho odpověď, ale potom ji zavrhl. Velmi záhy pochopil, že hádky s ní jsou ztráta času. Zapojil si novou vzduchovou hadici. „Pojď, odneseme to do zoo.“

Přes veřejný interkom informoval lékařského technika a Fillsona, ošetřovatele zvířat, a vydali se na pomalou cestu úzkou chodbou.

Fillson je očekával před svým hájeným územím, podmračeně se díval na Carsona skrze svou masku, jako by ho obtěžovalo, že ho nutí do práce. Otevřel dveře a zvířata začala lítostivě ječet a bubnovat do klecí, prostrkovala hnědé chlupaté prsty pletivem.

Fillson kráčel kolem klecí s holí v ruce a mlátil je do prstů. Jekot zesílil, ale požadovaný výsledek se dostavil, prsty se schovaly zpátky do klecí.

„Ježíši,“ řekla de Vacaová.

Fillson se zastavil a podíval se na ni. „Jak prosím?“ zeptal se.

„Řekla jsem ‚ježíši‘. Mlátil jsi je přes prsty hodně silně.“

A jéje, pomyslel si Carson, a jsme zase u toho.

Fillson se na ni chvíli upřeně koukal, za maskou se mu chvěl vlhký dolní ret. Potom se odvrátil. Sáhl do vitríny a vyndal kanystr s pumpičkou – tentýž, který použil už jednou, Carson ho tehdy viděl – přešel ke kleci a namířil dovnitř sprej. Počkal pár minut, než sedativum začne působit, potom otevřel klec a opatrně vyndal jejího ochromeného obyvatele.

Carson se přišel podívat blíž. Byla to mladá samička. Vykvikla a podívala se na něj vyděšenýma pootevřenýma očima, napůl paralyzovaná drogou. Fillson ji připoutal k malým nosítkům a odvezl do přilehlé místnosti. Carson pokynul de Vacaové, aby podala technikovi zkumavku uloženou v Mylarově obalu, kde byla zajištěná proti úderu.

„Deset kubíků jako obvykle?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Carson. Poprvé řídil očkování a měl smíšený pocit očekávání, lítosti a viny. Přešel do vedlejší místnosti a sledoval, jak technik vyholil malé kolečko na předloktí zvířátka a vydatně je potřel betadinem. Šimpanzice ospale sledovala celou proceduru, potom se otočila a podívala se na Carsona. Odvrátil pohled.

Potichu se k nim přidala Rosalind Brandon-Smithová, Fillsona obdařila širokým úsměvem, potom se s kamennou tváří obrátila na Carsona. K jejím povinnostem patřilo mimo jiné sledovat očkované šimpanze a pitvat ty, kteří zahynuli na edém. Carson věděl, že dosavadní poměr úmrtí po očkování je 1:1.

Opička se ani nehnula, když jí pod kůži zajela injekční jehla.

„Je ti jasné, že musíš provést očkování dvou šimpanzů,“ ozval se hlas Brandon-Smithové v Carsonových sluchátkách. „Samce a samici.“

Přikývl, aniž by se na ni podíval. Šimpanzí samičku odvezli zpátky do zoo a Fillson se vrátil se samečkem. Ten byl ještě menší, úplné mládě se sovím zvědavým obličejem.

„Kristepane,“ hlesla de Vacaová, „tohle by člověku srdce utrhlo, viď?“ Fillson se na ni přísně podíval. „Nedramatizujte to. Jsou to jen zvířata.“ ‚Jen zvířata. To jsme my taky, pane Fillsone,“ odpověděla. „Tahle dvě přežijí,“ prohlásil Carson. „Jsem si tím jistý.“ Je mi líto, že tě musím zklamat, Carsone,“ odfrkla si Brandon-Smithová. „I kdyby tvůj neutralizovaný virus zabral, stejně je zabijeme a provedeme pitvu.“ Zkřížila paže a podívala se na Fillsona. Usmál se na ni.

Carson se ohlédl po de Vacaové. Viděl, jak rudne v obličeji – tohle už znal. Ale tentokrát mlčela.

Technik zabodl jehlu do samečkovy paže a deset kubíků viru X-FLU hladce vklouzlo zvířeti do žil. Vyndal jehlu, přitiskl na ranku tampon a přilepil ho. „Kdy se dozvíme výsledek?“ zeptal se Carson.

„Než se u šimpanzů projeví symptomy, může to trvat až čtrnáct dní,“ odpověděla Brandon-Smithová, „i když často k tomu dochází dřív. Každých dvanáct hodin provádíme odběry krve, protilátky se obvykle objeví během jednoho týdne. Nainfikovaní šimpanzi jdou rovnou do zvířecí karantény, ta je hned za zoo.“ Carson přikývl. „Budeš mě informovat?“ zeptal se. „Jistě. Ale být tebou, moc bych si od těch výsledků neslibovala. Radši bych počítala s tím, že se to nepovede, a podle toho bych se zařídila. Jinak ztratíš spoustu času.“

Odešla z místnosti. Carson a de Vacaová si zapojili nové vzduchové hadice, vydali se za ní průlezem a vraceli se na své pracoviště. „Panebože, taková sviňárna,“ řekla de Vacaová, když vešli do laboratoře C. „Co přesně?“ Byl nervózní z toho, jak sledoval očkování doprovázené sarkasmem Brandon-Smithové.

„Nejsem si jistá, jestli máme právo takhle zacházet se zvířaty. Zajímalo by mě, jestli ty mrňavé klece odpovídají federálním regulím.“

„Není to sice nic hezkého, ale na druhou stranu to zachrání miliony životů. Je to nutné zlo.“

„Zajímalo by mě, jestli Scopesovi jde skutečně o zachraňování životů. Myslím, že mu jde spíš o dinero. Mucho dinero.“ Promnula prsty v rukavicích ve výmluvném gestu.

Ignoroval ji. Pokud chtěla tímhle tónem mluvit v monitorovaném interkomu a nechat se vyhodit, byla to jen její věc. Třeba jeho příští asistentka bude přátelštější.

Na obrazovce počítače si vyvolal zobrazení polypeptidu X-FLU a otáčel jej, snažil se vymyslet, jak jinak by bylo možné ho neutralizovat. Ale nedokázal se dostatečně soustředit, protože byl přesvědčený, že celý problém vyřešil.

De Vacaová otevřela autokláv, vyndávala kádinky a zkumavky a ukládala je na police na druhém konci laboratoře. Carson upřeně sledoval terciární strukturu polypeptidu tvořeného tisíci aminokyselinami. Kdyby se mi podařilo odříznout vazby se sírou, tady, pomyslel si, mohli bychom jednoduše rozvinout aktivní stranu skupiny a virus by byl neškodný. Ale to by přece Burta napadlo také. Smazal zobrazení z monitoru a vyvolal data z rentgenových difrakčních testů proteinového obalu. Nic jiného už dělat nemohl. Na docela malou chvíli se nechal unášet myšlenkami na pocty, pracovní povýšení, Scopesův obdiv.

„Scopes je chytrák,“ pokračovala de Vacaová, „všem nám dá akcie společnosti. To utlumí jakýkoli nesouhlas. Lidi jsou v tu chvíli pěkně chamtiví. Každý chce zbohatnout. Kdykoli se dostaneš do takhle velikánské nadnárodní společnosti -“

Takhle drsně ho vyrušila ze snění. Otočil se k ní. „Když jsi tak strašně proti,“ odsekl do interkomu, „proč tu sakra teda jsi?“

„Za prvé jsem nevěděla, na čem budu pracovat. Měla jsem jít do lékařského oddělení, ale přeřadili mě, když odešla Burtova asistentka. A potom – chci si vydělat peníze, abych mohla otevřít kliniku pro mentálně postižené v Albuquerque. Ve španělské čtvrti barrio.“

Zdůraznila slovo barrio, převalovala na jazyku ta dvě r v hutné mexické španělštině, což Carsona znervózňovalo ještě víc, jako by mu předváděla své bilingvní schopnosti. On sám uměl rozumnou pocho španělštinu, ale neměl v úmyslu ji použít, aby nedal své asistentce možnost ho zesměšnit.

„Co víš o mentálním zdraví?“ zeptal se.

„Dva roky jsem studovala medicínu. Obor psychiatrie.“

„A co se stalo?“

„Musela jsem odejít. Nezvládala jsem to finančně.“

Zamyslel se nad tím. Byl čas tuhle protivnou ženskou trochu setřít. „Houby.“

Rozhostilo se elektrické ticho.

„Houby, cabrón?“ Přišla k němu blíž.

„Jo, houby. Se jménem Cabeza de Vacaová jsi mohla dostat plné stipendium. Slyšela jsi někdy něco o opatřeních k zajištění rovnoprávnosti?“

Bylo dlouho ticho.

„Prosadila jsem na medicínu svého manžela,“ řekla de Vacaová divoce. „A když přišla řada na mě, rozvedl se se mnou, canaya. Ztratila jsem víc než semestr, a když studuješ medicínu -“ Zmlkla. „Nechápu, proč se obtěžuju s tím, abych se před tebou hájila.“

Mlčel, už mu bylo líto, že se zase nechal zatáhnout do sporu.

„Jo, mohla jsem dostat stipendium, ale ne kvůli jménu. Kvůli tomu, že jsem při přijímačkách na lékařskou fakultu měla patnáct ve všech třech sekcích. Svině.“

Nevěřil, že by dosáhla tak dokonalého výsledku, ale ze všech sil se snažil mlčet.

„Takže ty si myslíš, že jsem prostě jen nějaká chudá pitomá dok, co potřebuje španělský příjmení, aby se dostala na medicínu?“

Hergot, pomyslel si Carson, proč jsem o tom vůbec začínal? Otočil se k obrazovce a doufal, že když ji bude ignorovat, dá mu pokoj.

Najednou cítil ruku, která mu tiskne oblek a v pěsti kroutí gumovou látku do koule.

„Odpověz mi, cabrón.“

Zdvihl ruku na protest, když se tlak v jeho obleku zvyšoval.

Rozměrná postava Brandon-Smithové se nacpala do průlezu a v interkomu se ozval drsný smích.

„Omlouvám se, že vás ruším v cukrování, hrdličky, ale chtěla jsem vám jenom říct, že ti šimpanzi A-dvacet dva a Z-devět jsou zpátky ve svých klecích, ožili a vypadají zdravě. Aspoň zatím.“ Hned se otočila a kolébala se pryč.

De Vacaová otevřela pusu, jako by chtěla odpovědět. Ale potom povolila sevření jeho obleku, ustoupila a zazubila se.

„Carsone, chvíli jsi mi připadal docela nervózní.“

Podíval se na ni, snažil se sám sebe přesvědčit, že napětí a ošklivost, která padá na lidi v Horečnaté jímce, jsou prostě součástí práce. Pomalu začal chápat, z čeho se Burt zbláznil. Jen aby si dokázal udržet v myslí konečný cíl… za půl roku, ať tak či onak, bude po všem.

Vrátil se k molekule, otočil ji o 120 stupňů, hledal další možnosti. De Vacaová se vrátila k autoklávu a srovnávání materiálu. V laboratoři opět nastalo ticho. Carsona napadlo, co se asi stalo s manželem de Vacaové.

*****

Carson se probudil těsně před úsvitem. Zakaleným zrakem se podíval na elektronický kalendář na stěně vedle postele: neděle, den výročního pikniku Bomb. Singer mu vysvětlil, že tradice pikniku Bomb byla založena ještě v dobách, kdy laboratoř pracovala na vojenském výzkumu. Jedenkrát do roka se pořádala pouť na staré místo Trinity, kde byla v roce 1945 provedena exploze první atomové bomby.

Carson vstal a uvařil si šálek kávy. Měl rád tichá pouštní rána a poslední, na co měl chuť, byla společenská konverzace v jídelně. Po prvních třech dnech přestal pít mdlý nápoj bez chuti v kavárně.

Otevřel kredenc a vyndal starý otlučený emailový čajník. Spolu se starými ostruhami a plechovým hrnkem si ho odvezl s sebou do Cambridge. Také to bylo jediné jmění, které mu zůstalo z ranče po vydražení bankou. Byl mu společníkem mnohokrát u ranního ohně na horách a téměř pověrčivě k němu přilnul. Zvenku byl černý, pokrytý vrstvou sazí od ohně, kterou nešlo odstranit ani zálesáckým nožem. Zevnitř byl stále ještě tmavě modrý s bílými tečkami, na jedné straně byl promáčknutý, jak ho jednou ráno z ohně odkopl jeho starý kůň Weaver. Ucho měl zdeformované, také Weaverovo dílo. Vzpomněl si na ten nesnesitelně horký den, kdy se kůň svalil do Hueco Wash s oběma sedlovými brašnami. Zavrtěl hlavou. Weaver odešel s rančem stejně jako další kůň, mexický křížený s plnokrevníkem, který měl cenu pár set dolarů. S největší pravděpodobností ho odvezli rovnou ke koňskému řezníkovi.

Natočil do hrnku vodu z kohoutku v koupelně, vhodil do něj dvě hrsti kávových zrn a postavil ho na horkou plotýnku. Pozorně ho sledoval. Těsně před tím, než začala voda vřít, ho stáhl, přilil trochu studené vody, aby zrna klesla ke dnu, a znovu postavil na plotnu, aby se káva dovařila. To byl nejlepší způsob přípravy kávy – mnohem lepší než za použití komických filtrů, plunžrových pístů a pětisetdolarových přístrojů na espreso, které v Cambridgi používal každý. A tahle káva měla šmrnc. Vzpomněl si na tátu – říkal, že káva není hotová, dokud neudrží podkovu na hladině.

Naléval kávu a zarazil se, když viděl svůj odraz v zrcadle nad stolem. Zamračil se a vzpomněl si na pochybnosti, které na sobě dala znát de Vacaová, když o sobě tvrdil, že je Anglo. Ženám v Cambridge připadal exotický s černýma očima a orlím nosem. Příležitostně se zmínil o svém předkovi Kitu Carsonovi, ale nikdy nehovořil o předku z matčiny strany, patřil ke kmeni jižních Uteů. Fakt, že má neustále pocit, že to musí tajit, tolik let poté, co se mu na školním dvoře spolužáci posmívali, že je míšenec, ho znepokojil.

Vzpomínal si na svého prastrýce Charleye. I když byl napůl běloch, vypadal naprosto čistokrevně a dokonce mluvil jazykem Uteů. Charley zemřel, když bylo Carsonovi devět. Pamatoval si ho jako vychrtlého muže v houpacím křesle u krbu, jak se směje pro sebe, kouří cigára a kousky tabáku plive do plamenů. Vyprávěl mu spoustu indiánských příběhů, většinou o stopování ztracených koní a loupežích dobytka od zlořečených Navahů. Jeho vyprávění mohl poslouchat, jen když u toho nebyli rodiče; ti ho odháněli a starému muži spílali, že klukovi cpe do hlavy samé nesmysly a lži. Otec neměl strýce Charleye rád a často špičkoval kvůli jeho dlouhým vlasům, které si stařec odmítal ostříhat s tím, že by potom málo pršelo. Carson si také vzpomínal, jak zaslechl svého otce, když říkal matce, že Bůh dal jejich synovi „víc než jeho díl krve Uteů“.

Upil kávu a podíval se otevřeným oknem ven, nepřítomně se škrabal na zádech. Pokoj měl ve druhém poschodí obytného komplexu s výhledem na stáje, opravárenskou dílnu a ochranný plot, za nímž se rozkládala nekonečná poušť.

Zašklebil se, když se prsty dotkl bolavého bodu dole na zádech, kde mu dělali předchozího večera punkci. Další otravná věc, když člověk pracuje v zařízení úrovně 5, jak zjistil, byly nařízené lékařské prohlídky jednou týdně. Další připomínky neustálých obav z kontaminace, jíž jsou pracovníci na Dračí hoře vystaveni.

Piknik Bomb byl pro něj první volný den od nástupu do laboratoře. Zjistil, že očkování šimpanzů jeho neutralizovaným virem je jen začátek jeho úkolu. I když vysvětlil, že jeho nový protokol je jediné možné řešení, Scopes trval na dalším dvojím očkování, aby byla minimalizována jakákoli možnost nepřesných výsledků. Teď byl X-FLU naočkován šesti šimpanzům. Pokud přežijí, další test ukáže, jestli jsou imunní vůči chřipce.

Carson se díval z okna, jak dva pracovníci nakládali veliký galvanizovaný kontejner na Ford 350 pick-up a upevňovali ho. Za chvilku přijela cisterna s vodou a řidič nechal motor běžet na volnoběh, z výfuku stoupala oblaka dýmu. Nebe bylo čisté – pozdní letní deště přijdou za několik týdnů -a vzdálené pohoří zářilo v ranním světle jako ametyst.

Dopil kávu a sešel dolů. U pick-upu našel Singera, křičel pokyny na dělníky. Měl na sobě plážové sandály a bermudy. Vypasené bříško mu zakrývala košile v hýřivých pastelových barvách.

„Jak vidím, jsi připraven k odjezdu,“ podotkl Carson.

Singer se na něj podíval přes sluneční brýle. „Těším se na to celý rok. Kde máš plavky?“

„Pod džínami.“

„Vžij se trochu do situace, Guyi! Vypadáš, jako když jdeš nahánět dobytek, ne jako když se chystáš vyjet si na pláž.“ Otočil se k dělníkům: „Odjíždíme přesně v osm, tak sebou koukejte hodit. Předjeďte s hummery a všechno naložte.“

Ostatní vědci, technici a dělníci se trousili do prostorů automobilového parku, všichni obtěžkáni plážovými taškami, osuškami a skládacími křesílky. „Jak tohle všechno vlastně začalo?“ zeptal se Carson, když sledoval situaci kolem sebe.

„Ani už si nevzpomínám, čí to byl nápad,“ řekl Singer. „Vláda jednou za rok otevírá Trinity pro veřejnost. Při nějaké příležitosti jsme se zeptali, jestli bychom to místo nemohli mít jen pro sebe, a oni s tím souhlasili. Potom kdosi navrhl piknik a další zase volejbal a chlazené pivo. A někdo si posteskl, jaká je strašná škoda, že si nemůžeme s sebou vzít i moře. A z toho vzešel ten nápad s kontejnerem pro dobytek. Byl to geniální tah.“

„Lidi nemají strach z radiace?“

Singer se zasmál. „Žádná radiace tam nezbyla. Ale i tak s sebou vozíme Geigerův počítač, abychom zklidnili neurotiky.“ Vzhlédl při zvuku přijíždějících aut. „Pojď, můžeš jet se mnou.“

Zanedlouho se tucet hummeru se staženou střechou kodrcal po polní cestě, která jako šíp vedla k horizontu. Vůz s vodou jel poslední a za ním se zdvihala oblaka prachu.

Po hodině plynulé jízdy Singer první hummer zastavil. „Povrchový nulový bod,“ řekl Carsonovi.

„Jak to poznáš?“ Carson se rozhlížel po poušti. Na západní straně se zdvihaly Sierra Oscura: suché pusté pouštní hory tvořené zubatými sedimentárními výchozy. Bylo to bezútěšné místo, ale ne bezútěšnější než ostatní Jornada.

Singer ukázal na zrezivělý pokřivený nosník, který o kousek dál vyčníval z písku. „Tohle zbylo z věže, na které byla umístěna původní bomba. Když se dobře podíváš, zjistíš, že jsme v mělké prohlubenině, která tu vznikla právě při tom výbuchu. Tamhle -“ Singer ukázal na val a zbořeninu nějakých bunkrů „- bylo jedno z pozorovacích stanovišť.“

„Tady budeme mít piknik?“ zeptal se Carson poněkud nejistě.

„Ne. Popojedeme ještě půl míle. Tam je to hezčí. Aspoň o trochu.“

Hummery se zastavily na písčité plošině, kde nerostly keře ani kaktusy. Jediná duna u juky se zdvihala nad pouštní plochou. Dělníci sundavali kontejner z pick-upu a vědci si mezitím na písku našli svá místa, rozložili si skládací křesílka a slunečníky, vyndali chladicí nádoby. Na jedné straně připravili volejbalovou síť. Ke kontejneru přistavili dřevěné schůdky, cisterna přijela k jeho kraji a lila do něj vodu. Z přenosného sterea vřeštěli Beach Boys.

Carson stál stranou a sledoval veškeré dění kolem sebe. Většinu času, kdy nespal, strávil v laboratoři C, ale stejně pořád ještě neznal spoustu lidí podle jmen. Vědci tu už většinou byli docela dlouho a pracovali spolu skoro celých šest měsíců. Rozhlédl se kolem a s úlevou zjistil, že Brandon-Smithová s největší patrností dala přednost klimatizovanému pokoji v obytném komplexu. Předchozího dne se odpoledne zastavil u ní v kanceláři, jen aby zkontroloval, jak se vede šimpanzům, a skoro mu utrhla hlavu za to, že nechtě strčil do drobných hračiček, které si jako posedlá naaranžovala na kraj stolu. To je fajn, pomyslel si, když se mu do mysli vkradla nevítaná představa vědkyně v plavkách.

Singer si ho všiml a mávl na něj, aby přišel k němu. Dva starší vědci, které znal velice málo, seděli hned vedle.

„Znáš George Harpera?“ zeptal se Singer Carsona.

Harper se usmál a natáhl k němu ruku. „Narazili jsme na sebe v Horečnaté jímce. Doslova. Dva bioobleky se v noci míjely. A samozřejmě jsem slyšel tvůj okouzlující popis doktorky Brandon-Smithové.“ Harper byl vysoký a hubený, měl řídnoucí hnědé vlasy a výrazný zahnutý nos. Nahrbil se ve skládacím křesílku.

Carson na něj mrkl. „To jsem jenom zkoušel globální funkci svého interkomu.“

Harper se zasmál. „Veškerá práce se zastavila na pět minut, protože všichni vypnuli své interkomy, aby ehm…“ Podíval se na Singera. „Si odkašlali.“

„Tak to byl George,“ Singer se usmál. Ukázal na druhého vědce. „Tohle je Andrew Vanderwagon.“

Vanderwagon měl na sobě konzervativní plavky, zdálo se, že je nebezpečné, aby svůj bledý zapadlý hrudník vystavoval na sluníčku. Vyhrabal se na nohy a sundal si sluneční brýle. „Těší mě,“ řekl a potřásl si s Carsonem rukou. Byl malý, hubený, stál zpříma a choval se distingované, modré oči měl od pouštního slunce vybledlé jako sepraný denim. Carson si ho všiml už na Dračí hoře, nosil kabát, kravatu a dokonalé boty.

„Já jsem z Texasu,“ řekl Harper se silným přízvukem, „takže nemusím vstávat. My nemáme vychování. Tady Andrew je z Connecticutu.“

Vanderwagon řekl na oplátku. „Harper vstává, jen když mu býk u nohou něco nechá.“

„Ale kdepak,“ ozval se Harper. „To my jenom botou odsuneme z cesty.“

Carson si sedl do křesílka, které mu nabídl Singer. Slunce bylo brutální. Zaslechl výkřiky a cákání vody; lidé vylézali po žebříku a skákali do vody. Když se rozhlédl, všiml si, že bezpečnostní ředitel Nye seděl hodně stranou a pod golfovým slunečníkem si četl Timesy.

„Je divnej jak vykastrovaná jalovice,“ řekl Harper, když si všiml, kam se Carson dívá. „Jen se na něj koukni. Sedí tam v tom příšerném obleku, teď už musí být určitě čtyřicet stupňů.“

„Proč sem přijel?“ zajímalo Carsona.

„Aby nás hlídal,“ ozval se Vanderwagon.

„Co nebezpečného bychom tu mohli dělat?“ zeptal se Carson.

Harper se zasmál. „Ale, Guyi, tebe to nenapadlo? Kdykoli by někdo z nás mohl ukrást hummer, odjet do Radium Springs a cmrndnout krapet X-FLU do Rio Grande. Jen si tak malinko zařádit.“

Singer se zamračil. „Takovéhle řeči nejsou moc velká legrace, Georgi.“

„Je jak od KGB, pořád někde postává,“ řekl Vanderwagon. „Neodjel odtud od roku 86 a podle mě to na něm zanechalo stopy. Nepřekvapilo by mě, kdyby nám do pokojů nasadil štěnice.“

„Copak tady nemá žádné přátele?“ zeptal se Carson.

„Přátele?“ Vanderwagon zdvihl obočí. „Toho jsem si tedy nevšiml. Pokud nepočítáš Mika Marra. Nemá ani žádnou rodinu.“

„A co dělá celý den?“

„Pyšně si vykračuje s tou svojí sluneční přilbou a koňským ohonem,“ řekl Harper. „Měl bys vidět členy ochranky, když je Nye nablízku, uklání se před ním jako prase nad žaludem.“

Vanderwagon a Singer se zasmáli. Carsona trošku zarazilo, že se k takovému žertování na adresu bezpečnostního ředitele přidal i ředitel Dračí hory.

Harper se opřel zády o křesílko, dal si ruce za hlavu a povzdechl si. „Tak ty jsi z tohoto kraje,“ řekl a s napůl zavřenýma očima pokynul hlavou směrem ke Guyovi. „Možná bys nám mohl říct něco víc o Mondragónově zlatě.“

Vanderwagon zasténal.

„O čem?“ zeptal se Carson.

Všichni tři se na něj překvapeně podívali.

„Ty neznáš ten příběh?“ zeptal se Singer. „A to jsi z Nového Mexika!“ Ponořil ruce do chladicího boxu a vytáhl několik lahví piva. „To si přímo žádá, abychom se napili.“ Rozdal pití.

„Ale ne. Nebudeme tu legendu poslouchat znovu,“‚ řekl Vanderwagon.

„Tady Carson to nikdy neslyšel,“ protestoval Harper.

„Jak praví legenda,“ začal Singer s potměšilým pohledem na Vanderwagona, „koncem šestnáctého století žil u Santa Fé bohatý obchodník jménem Mondragón. Inkvizice ho odsoudila za čarodějnictví a on šel do vězení. Věděl, že čarodějnictví se trestá smrtí, a s pomocí sluhy Estevánika se mu podařilo uprchnout. Tenhle Mondragón vlastnil několik dolů v pohoří Sangre de Cristo, kde pro něj pracovali indiáni jako otroci. Údajně to byly velmi bohaté doly, patrně zlaté. Takže když uprchl před inkvizicí, tajně se vplížil do své haciendy, vykopal zlato, naložil je na mulu a spolu se svým sluhou prchal po Camino Real. Dvě stě liber zlata, víc na mulu naložit nemohl. Po několika dnech pouti po poušti Jornada jim došla voda. Tak Mondragón poslal Estevánika napřed s vydlabanou dýní, aby doplnil zásoby, on sám že zatím zůstane u koně a muly. Sluha našel vodu u pramene den cesty od toho místa, potom se tryskem vrátil. Jenomže když se vrátil, Mondragón byl už pryč.“

Ve vypravování pokračoval Harper. „Když se inkvizitoři dověděli, co se stalo, vydali se po stejné cestě. Asi po pěti týdnech přímo na úpatí Dračí hory našli u kůlu uvázaného mrtvého koně. Patřil Mondragónovi.“

„U Dračí hory?“ zeptal se Carson.

Singer přikývl. „Camino Real, Španělská stezka, vedla přímo přes pozemky laboratoře a kolem úpatí Dračí hory.“

Harper pokračoval dál. „Všude hledali stopy po Mondragónovi. Asi padesát yardů od mrtvého indiánského poníka našli jeho drahý kabátec na zemi. Ale ať se snažili sebevíc, nikdy nenašli Mondragónovo tělo ani mulu naloženou zlatem. Kněz pokropil úpatí hory svěcenou vodou, aby očistil místo od Mondragónovy špatnosti, a na vrcholu toho kopce vztyčili kříž. Místo se stalo známé jako La Cruz de Mondragón, Mondragónův kříž. Později, když američtí obchodníci přišli Španělskou stezkou, zjednodušili si to jméno Mondragón na Mount Dragon, tedy Dračí horu.“ Dopil pivo a spokojeně si vydechl.

„Slyšel jsem spoustu historek o zlatých pokladech,“ řekl Carson. „Když jsem byl malý, pátrali jsme po Lost Adams Diggings. Tenhle stát by podle všeho měl mít víc zakopaného zlata než Fort Knox. Tedy pokud člověk těm povídačkám uvěří.“

Vanderwagon odfrkl. „To je přesně ono: pokud člověk těm povídačkám uvěří. Harper je z Texasu, kde hlavním průmyslem je výroba a distribuce buvolích výkalů. Podle mě je teď nejvyšší čas jít si zaplavat.“ Zabořil svou láhev piva do písku a vstal.

„Podle mě taky,“ prohlásil Harper.

„Pojď, Guyi!“ zavolal Singer, když se vydal za vědci ke kontejneru a v poklusu si sundával košili.

„Za chvilku,“ řekl Carson a díval se, jak se tlačí u dřevěných schodů a skáčou dovnitř a při tom jeden strká do druhého. Dopil pivo a odložil láhev. Připadalo mu surrealistické sedět uprostřed pouště Jornada del Muerto, jednu míli od povrchového nulového bodu, a pozorovat několik nejlepších světových biologů, jak se cákají v kontejneru pro dobytek jako malé děti. Ale samotná neskutečnost celého toho místa byla jako droga. Takovýhle musel být pocit pracovat na projektu Manhattanu. Sundal si džíny a tričko a lehl si v plavkách do písku, zavřel oči a poprvé po několika dnech se uvolnil.

Za pár minut ho nemilosrdné vedro probudilo a on se posadil, zalovil v chladicí tašce a vyndal si další pivo. Otevřel ho a najednou nad ostatními hovory zaslechl smích de Vacaové. Stála na druhé straně kontejneru, odhrnovala si z obličeje dlouhé černé vlasy a mluvila s nějakými techniky. Bílé bikiny ostře kontrastovaly s její snědou pletí. Pokud Carsona viděla, nedala to nijak najevo.

Všiml si, že se ke skupině kolem de Vacaové přidal ještě někdo. Podivně kulhavá chůze mu byla povědomá. Uvědomil si, že je to Mike Marr, zástupce bezpečnostního ředitele. Marr si povídal s de Vacaovou, zvrátil hlavu dozadu a zřetelně byl vidět jeho široký nehybný úsměv. Najednou se k ní naklonil a něco jí zašeptal do ucha. Ta se v tom okamžiku zamračila a prudce se od něj odtáhla. Marr jí začal znovu něco povídat a dostal pořádnou facku. Ostrý zvuk se nesl přes pouštní písek až ke Carsonovi. Marr se zaklonil, černý kovbojský klobouk mu upadl do písku. Když se pro něj shýbal, mluvila hodně rychle a pohrdavě při tom špulila ret. Carson nevěděl, co přesně Marrovi řekla, ale skupina techniků vybuchla smíchy.

Ale to, jak se Marr tvářil, bylo znepokojující. Přimhouřil oči a přátelský výraz se mu z tváře okamžitě vytratil. Velmi rozvážně si nasadil klobouk na hlavu, oči upřené na de Vacaovou. Potom se rychle otočil na patě a odcházel od skupinky lidí.

„Ona je jako výbušná žabka, co?“ smál se Singer, když se vrátil s ostatními a všiml si, kam se Carson dívá. Singer si patrně celého drobného výstupu nevšiml. „Víš, původně sem přijela pracovat do lékařského oddělení, týden před tebou. Ale potom Myra Resnicková, Burtova asistentka, odešla. Myslel jsem si, že Susana se svým solidním vzděláním by ti mohla být skvělou asistentkou. Doufám, že jsem se nezmýlil.“ Hodil Carsonovi drobný kamének do klína.

„Co to je?“ Oblázek byl zelený a trochu průsvitný.

„Atomové sklo,“ řekl Singer. „Bomba Trinity roztavila písek kolem povrchového nulového bodu a zůstala po ní takováhle krusta. Většinou už ty úlomky všechny zmizely, ale sem tam se ještě nějaký dá najít.“

„Je to radioaktivní?“ zeptal se Carson a držel oblázek s maximální opatrností.

„V podstatě ne.“

Harper se rozchechtal. „V podstatě ne,“ opakoval a snažil se špičkou malíčku dostat vodu z ucha. „Pokud plánuješ nějaké děti, Carsone, tak si tu věc drž daleko od svých gonád.“

Vanderwagon potřásl hlavou. „Ty jsi ale vulgární prase, Harpere.“

Singer se otočil na Carsona. „Jsou to nejlepší kamarádi, i když bys to na nich asi nikdy nepoznal.“

„Jak jsi vlastně začal pracovat u GeneDyne?“ zeptal se Carson a hodil oblázek zpátky k Singerovi.

„Byl jsem profesorem biologie na Mortonu na technice v Kalifornii. Myslel jsem si, že je to vrchol mé pracovní kariéry. A potom se objevil Brent Scopes a udělal mi nabídku.“ Singer při té vzpomínce zavrtěl hlavou. „Dračí hora přecházela do rukou civilistů a Brent chtěl, abych se toho ujal já.“

„To je dost velká změna z akademické půdy,“ řekl Carson.

„Chvíli mi trvalo, než jsem se přizpůsobil. Na soukromý průmysl jsem vždycky nahlížel svrchu. Ale brzy jsem si uvědomil sílu trhu. Děláme tady mimořádnou práci. Ne proto, že jsme chytřejší, ale proto, že máme mnohem víc peněz. Žádná univerzita si nemůže dovolit mít Dračí horu. A potenciální návratnost je mnohem vyšší. Když jsem byl na technice v Kalifornii, prováděl jsem nenápadný výzkum bakteriální konjugace. Teď dělám jasně stanovenou věc, která má potenciál zachránit miliony životů.“ Dopil pivo. „Obrátil jsem se.“

„Já jsem byl obrácen,“ řekl Harper, „když jsem viděl, jaký prachy profesor asistent vydělává.“

„Třicet tisíc,“ řekl Vanderwagon, „po šesti nebo osmi letech vysokoškolského studia.“

„Vzpomínám si, když jsem byl v Berkeley,“ řekl Harper, „veškeré mé výzkumné návrhy musely projít přes vetchého byrokrata, vedoucího katedry. Ten vždycky brblal kvůli nákladům.“

„Pracovat pro Brenta,“ přidal se Vanderwagon, „je jako noc a den. On chápe, jak věda funguje. A jak vědci pracují. Nemusím mu nic vysvětlovat ani se ospravedlňovat. Pokud něco potřebuju, pošlu mu e-mail a dostanu to. Máme štěstí, že pro něj pracujeme.“

Harper přikývl. „Setsakramentský štěstí.“

Aspoň v něčem se dohodnou, pomyslel si Carson.

„Jsme rádi, že jsi tu s námi, Guyi,“ řekl nakonec Singer a pozvedl pivo na jeho počest. Ostatní jej následovali.

„Díky.“ Carson se zeširoka usmál a myslel na zvláštní manýru osudu, která ho najednou dostala mezi výkvět GeneDyne.

*****

Levine seděl ve své kanceláři, dveře měl otevřené a fascinován poslouchal telefonický rozhovor svého sekretáře Raye.

„Moc se omlouvám, pusinko. Přísahám, že jsem si myslel, že říkáš Boylston Street Theater, ne Brattle -“

Bylo ticho.

„Přísahám, slyšel jsem tě, jak říkáš Boylston. Ne, byl jsem tam, u hlavního vchodu, čekal jsem na tebe. U Boylston Theatre, samozřejmě! Ne, počkej, nezavěšuj! Miláčku, ne -“

Zaklel a položil telefon.

„Rayi?“ řekl Levine.

„Ano?“ Objevil se ve dveřích a uhlazoval si vlasy.

„Nic takového jako Boylston Street Theatre neexistuje.“

Rayovi se ve tváři zračilo pochopení. „Tak to asi proto zavěsila.“

Levine se usmál a zavrtěl hlavou. „Pamatuješ, jak mi volala ta žena na Sammy Sanchez show? Zavolej jí a řekni, že se mnou může počítat. Přijdu, jak nejdřív se jim to bude hodit.“

„Já? A co Toni Wheelerová? Nechtěla by -“

„Toni by nesouhlasila. Co se týče televizních show, je sto let za opicemi.“

Ray pokrčil rameny. „Dobře, máte to mít. Ještě něco?“

Levine zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Zapracuj trochu na svých výmluvách. A zavři, prosím tě, dveře.“

Ray se vrátil do sekretariátu. Levine se podíval na hodinky, zvedl telefon – ten den asi podesáté – a poslouchal. Tentokrát slyšel to, na co čekal: vyzváněcí tón se změnil z obvyklého pravidelného na rychlé pulzy. Hned zavěsil, zamkl dveře kanceláře a zapnul svůj počítač do zásuvky ve zdi. Během třiceti vteřin se na obrazovce znovu objevilo známé logo.

No, to mě teda podrž! Že by to byl profesorskej? objevila se slova na jeho obrazovce.

Zachytil jsem váš signál, Klaune. Jaké máte novinky?

Dobré i špatné. Strávil jsem několik hodin v síti GeneDyne. Je to docela zajímavé místo. Identifikační znaky mají hodnotu šedesáti K, jsou pospojované nahoru a dolů. Víte, satelity a vyhrazené pozemní linky, síť optických vláken a asynchronní přenos videokonferencí. Je to velmi působivé. Teď už se v tom samozřejmě dobře orientuji. Můžu vám udělat exkurzi.

To je ta dobrá zpráva.

Ano. Špatná zpráva je, že je to vybudováno jako bankovní sklepení. Je to design z izolačního kruhu s Brentem Scopesem uprostřed. Nikdo kromě Scopese nevidí za svůj profil, on vidí všechno. Je to Velký bratr, podle libosti se může po systému potulovat.

Pro vás to jistě není problém, Klaune, napsal Levine.

Co vás napadá! Bez většího úsilí můžu zůstat maskovaný, ubrat si pár milisekund času základní jednotky, pár zase jinde. Ale problém je to pro VÁS, profesore. Vytvořit bezpečný kanál do Dračí hory není nic triviálního. Znamená to duplikovat část Scopesova vlastního přístupu. A v tom je nebezpečí, profesore.

Vysvětlete mi to.

Mám to říct polopatě? Když čirou náhodou naváže kontakt s Dračí horou ve chvíli, kdy vy budete napojený na kanále, může se stát, že jeho vlastní přístup bude blokován. Potom s největší pravděpodobností spustí speciální program, který proslídí všechny linky a dojde k nejhoršímu – špatný to bude s dobrým profesorem, ne s Klaunem. Myslel jsem si, že to chápou i lidé na duchu nepříliš bystří. Vaše návštěvy budou muset být hodně stručné.

A co záznamy na Dračí hoře? napsal Levine. Kdybych se k nim mohl dostat, podstatně by se to urychlilo.

Je to nepřístupnější než korzet královny Marie.

Levine se zhluboka nadechl. Klaunovi nerozuměl, nedalo se s ním pohnout a přiváděl ho k zuřivosti. Levine si kladl otázku, jaký asi je jako člověk: nepochybně typický počítačový hacker, knihomol se silnými brýlemi, co hraje špatně fotbal, společenský život nemá žádný a má sklony onanovat.

Ale, Klaune, tohle jako byste ani nebyl vy, napsal.

Nepamatujete se? Jsem Monsieur Rick z kybernetického prostoru: jen tak pro nic za nic neustupuju. Scopes je příliš chytrý. Pamatujete si, jak jsem vám říkal o jeho milovaném projektu? Vypadá to, že si tvoří nějaký virtuální svět, aby ho používal jako navigátor sítě. Před třemi lety měl o tom přednášku na Institutu vyspělé neurokybernetiky. Samozřejmě jsem se do toho naboural a ukradl jsem opisy a kopie obsahu obrazovky na tiskárně. Bylo to veliký, hodně veliký. Průkopnické využití 3-D programování. V každém případě od té doby Scopes pořádně přitvrdil. Nikdo přesně neví, jaký je teď jeho program, ani co dokáže. Ale už tehdy předváděl na té přednášce silnej kalibr. Věřte mi, tenhle frajer není žádnej počítačovej negramot. Našel jsem jeho privátní server a měl jsem velikou chuť nakouknout dovnitř. Ale uvážlivost zvítězila nad zvědavostí. A to je u mě dost neobvyklá věc.

Klaune, pro mě je životně důležité, abych se na Dračí horu dostal. Znáte moji práci. Můžete mi pomoci zajistit bezpečnější svět.

Žádný fantazírování, můj zlatej! Jestli jsem se něco naučil, tak že jde jenom o Klauna. Zbytek světa pro mě neznamená naprosto nic.

Proč mi tedy vůbec pomáháte? Vzpomeňte si, vždyť vy sám jste mě vyhledal.

V konverzaci on-line byla pauza.

Moje důvody jsou ryze má osobní věc, odpověděl Klaun. Zato ty vaše dokážu odhadnout. Jde o soudní spor s GeneDyne. Tentokrát nejen o peníze, že mám pravdu? Scopes se snaží tít do živého. Pokud se mu to podaří, přijdete o koncesi poskytnutou vládou, o svůj časopis, svou důvěryhodnost. Trochu jste to se svými obviněními uspěchal a teď potřebujete nějakou špínu, abyste to mohl zpětně dokázat. Ale ale, pane profesore.

Máte pravdu jen zpoloviny, odpověděl Levine.

Tak mi teda prozraďte tu druhou půlku.

Levine nad klávesnicí zaváhal.

Profesore? Nenuťte mě, abych vám připomněl dva základní pilíře, na nichž je naše hluboké a smysluplné přátelství postaveno. První: nikdy nedělám nic, co by mě mohlo ohrozit. A druhý: moje vlastní skrytá agenda musí zůstat skrytá.

Na Dračí hoře je nový zaměstnanec, napsal Levine nakonec. Můj bývalý student. Myslím, že se mi podaří získat jeho podporu.

Další pauza. Abych připravil kanál, budu muset znát jeho jméno, odpověděl nakonec Klaun.

Guy Carson, napsal Levine.

Profesorskej, zněla odpověď, vy jste v podstatě sentimentální. A to je hlavní slabina válečníka. Pochybuju, že budete mít úspěch. Ale rád se podívám, jak se o to pokusíte; neúspěch je vždycky zajímavější než úspěch.

Potom obrazovka zhasla.

*****

Carson stál netrpělivě v syčící chemické sprše, díval se, jak ve žlutých proudech stéká jedovatá čisticí látka po masce jeho ochranného obleku. Snažil se sám sebe přesvědčit, že ten dávivý pocit a nedostatek kyslíku je jen jeho představa. Prošel do další komory, kde ho čekal chemický proces sušení. Další dveře ve vzduchové kapse se otevřely, vešel do oslepivě bílého světla Horečnaté jímky. Stiskl tlačítko globálního interkomu a ohlásil svůj příchod: „Carson je uvnitř.“ Bylo tam málo vědců, možná skoro nikdo, kdo by ho slyšel, ale byla to povinná procedura. Všechno se to stalo rutinní záležitostí – ale takovou, na níž si nikdy nezvykne, to cítil.

Posadil se za svůj stůl a zapnul PowerBook rukou v rukavici. Jeho interkom mlčel; v laboratoři bylo skoro pusto. Chtěl udělat nějakou práci a vyzvednout si zprávy v počítači, než přijde de Vacaová.

Když se nahlásil do systému, na obrazovce naskočila slova.

DOBRÉ RÁNO, GUYI CARSONE. MÁTE 1 NEPŘEČTENOU ZPRÁVU

Najel myší na ikonu e-mailu a na obrazovce se objevil text.

Guyi – co se děje s tím posledním očkováním? V systému není nic nového. Spojte se se mnou, abychom to mohli prodiskutovat.

Brent

Carson se spojil se Scopesem přes službu dálkové sítě GeneDyne. Odpověď generálního ředitele GeneDyne byla okamžitá, jako by na jeho zprávu čekal.

Ciao, Guyi! Co se děje s vašimi šimpanzi?

Zatím je to dobré. Jsou zdraví a aktivní – všech šest. John Singer mi navrhl, abychom za daných okolností dobu čekání zkrátili na jeden týden. Dnes to prodiskutuji s Rosalind.

Dobře. Hned mi laskavě předejte nejnovější údaje. Vyrušte mě, ať budu dělat cokoli. Pokud by se vám nedařilo spojit se mnou, kontaktujte Spencera Fairleye.

Udělám to.

Guyi, měl jste příležitost vyplnit prázdný papír ve svém protokolu? Vzhledem k tomu, že jsme si jisti úspěchem, přál bych si, abyste to interně rozšířil s tím, že lze eventuálně počítat s publikací.

Čekám jen na několik posledních dotvrzení, potom vám pošlu e-mailem kopii.

Když si spolu povídali, přicházelo do laboratoře stále více lidí a interkom byl velmi rušný, každý ohlašoval svůj příchod. „Přišla de Vacaová,“ slyšel a „Přišel Vanderwagon“; potom „Brandon-Smithová!“ – jako vždy to bylo hlasité a výstřední; vzápětí se ozvala hlášení dalších příchozích a jiné rozhovory.

De Vacaová se tiše vynořila z průlezu a přihlásila se na svém počítači do systému. Objemný ochranný oblek zakrýval kontury jejího těla, což bylo dobře, protože Carson nemohl potřebovat žádné rozptylování.

„Susano, rád bych si projel celou purifikaci těch proteinů, o kterých jsme mluvili včera,“ řekl a snažil se mluvit co možná nejneutrálněji.

„Jistě,“ odpověděla ostře.

„Jsou v centrifuze, označené nálepkou M-jedna až M-tři.“

Jednomu byl nesmírně rád: byla výborná technická asistentka, možná nejlepší z celé laboratoře. Skutečná profesionálka – pokud se ovládala.

Carson dopsal poslední dodatky k pochvalným slovům, která dokumentovala jeho postup. Zabralo mu to skoro celé dva pracovní dny a s výsledkem byl spokojen; měl sice pocit, že Scopes možná až příliš spěchá, když to od něj vyžaduje, ale ve skrytu duše byl pyšný. Kolem poledne se de Vacaová vrátila s fotografickými proužky gelu. Carson se na ně podíval a znovu pocítil vlnu radosti: další potvrzení jeho bezprostředně blízkého úspěchu.

Najednou se ve dveřích objevila Brandon-Smithová.

„Carsone, máš mrtvýho šimpanze.“

Byl to šok; všichni zůstali zticha.

„Myslíš X-FLU?“ zeptal se Carson, když se zmohl na slova. To nebylo možné.

„To si piš,“ oznámila půvabným hlasem a nevědomky si hladila bujná stehna rukavicemi. „Moc hezkej pohled, to tě můžu ubezpečit.“

„Který?“ zajímalo Carsona.

„Sameček, Z-devět.“

„Ještě to není ani týden,“ řekl Carson.

‚Já vím, udělal jsi to s ním ráz naráz.“

„Kde je?“

„Pořád ještě v kleci. Pojď, ukážu ti ho. Kromě toho, že to proběhlo tak rychle, jsou patrné i další neobvyklé aspekty, které bys měl raději vidět sám.“

Carson roztřeseně vstal a šel za Brandon-Smithovou do zoo. X-FLU přece nemůže být příčinou. Muselo se stát něco jiného. Myšlenka na to, jak bude Scopese informovat o vývoji situace, mu způsobovala tupou bolest hlavy.

Brandon-Smithová otevřela průlez do zoo a pokynula Carsonovi, ať jde dovnitř. Vešli do místnosti, nepřetržité bubnování a ječeni znovu pronikalo tlustými vrstvami Carsonova obleku.

Fillson seděl na vzdáleném konci zoo za pracovním stolem, připravoval si nějaký nástroj. Vstal a podíval se na příchozí. Carson jako by v pečovatelově boulovitém obličeji viděl záblesk pobavení. Otevřel dveře do očkovacího prostoru a uvedl je dál, ukázal směrem nahoru.

Z-devět byl v nejvyšší řadě, v kleci označené žluto-červenou nálepkou bioohrožení. Carson se nedokázal do klece podívat. Ostatních pět naočkovaných šimpanzů v klecích v první a druhé řadě vypadalo dokonale zdravě.

„Co přesně je tak divného?“ zeptal se Carson, nechtěl to nejdřív vidět.

„Podívej se sám,“ řekla Brandon-Smithová a znovu si přejížděla rukavicemi po stehnech nahoru a dolů, pomalu a rozvážně. Nepříjemná manýra, pomyslel si Carson. Připomnělo mu to pohyby silně retardovaných lidí.

O horní regál klecí byl opřený kovový žebřík, celý potažený bílou gumou. Carson opatrně lezl nahoru, Fillson a Brandon-Smithová zůstali dole. Nahlédl do klece. Šimpanz ležel na zádech, údy roztažené ve zjevné agónii. Mozková část lebky byla v přirozených švech prasklá, na několika místech z ní vyhřezly řasy šedivé látky. Dno klece bylo celé pokryto tím, co Carson odhadl na mozkomíšní mok.

„Mozek explodoval,“ řekla Brandon-Smithová zbytečně. „Carsone, tos musel vymyslet zvlášť virulentní kmen.“

Carson sestupoval po žebříku. Brandon-Smithová ho s rukama zkříženýma na prsou sledovala. Přes masku bylo vidět, že jí na rtech pohrává slabý sarkastický úsměv. Zůstal stát na žebříku. Něco – nevěděl přesně co – jako by bylo hodně špatně. Potom si to uvědomil: dveře od klece ve druhé řadě se otevřely dokořán a tři chlupaté prsty přejížděly po rámu a odstrkovaly průzor.

„Rosalind!“ vykřikl, šátral po interkomu. „Jdi od těch klecí!“

Nechápavě se na něj podívala. Fillson stál vedle ní a vyděšeně se ohlédl. Najednou to všechno vzalo obrovský spád: chlupatá paže začala kolem sebe mlátit a ozval se podivný zvuk, jako když se něco trhá. Carson viděl šimpanzovu ruku, podivně lidskou, jak mává kouskem gumové látky. Podíval se na Brandon-Smithovou a ke své hrůze uviděl v jejím obleku zubatou díru a v ní kombinézu na obnaženém tukovém polštáři. Na kombinéze byly tři rovnoběžné škrábance, z nichž v karmínových praméncích začala vytékat krev.

Nastalo paralyzující ticho.

Opice vyskočila z klece a s hodně hlasitým vítězným pokřikem triumfálně mávala kusem bioochranného obleku jako trofejí. Vyskočila z klece a potom se vydala dál otevřeným průlezem na chodbu.

Brandon-Smithová začala ječet. Měla vypnutý interkom, takže ten zvuk byl tlumený a podivný, jako by doléhal z veliké dálky. Fillson se ani nepohnul, byl hrůzou jako přibitý.

Potom našla tlačítko interkomu a do Carsonova obleku vybuchl tak hlasitý hysterický křik, že přesytil systém a bylo slyšet jen ostré praskání. Carson, pořád ještě na žebříku, stiskl tlačítko globálního interkomu. „Poplach druhého stupně,“ zaječel přes veškerý hluk. „Celistvost porušena, Brandon-Smithová, jednotka karantény zvířat.“

Poplach druhého stupně. Kontakt člověka se smrtícím virem. To byl největší postrach. Carson věděl, že pro takové výjimečné situace platí přísná pravidla: uzavření a následná karanténa. Několikrát ten dril absolvoval.

Brandon-Smithová si uvědomila, co ji čeká, odpojila vzduchovou hadici a rozběhla se.

Carson seskočil z žebříku, na okamžik se zastavil, vyměnil si vzduchovou hadici a protáhl se kolem Fillsona, který tam stál úplně zkamenělý. Dohonil ji u vzduchové kapsy východu, křičela a bouchala na dveře, nedokázala je otevřít. Už byly uzamčené.

De Vacaová přišla za ním. „Co se stalo?“ slyšel, jak se ptá. Zanedlouho byla chodba plná vědců.

„Otevřete dveře,“ řvala Brandon-Smithová přes globální kanál. „Panebože, prosím, otevřete ty dveře!“ klesla na kolena a rozeštkala se.

Ozvala se siréna – nízkým a monotónním zvukem. Dole na chodbě byl najednou patrný pohyb. Carson se rychle otočil a přes helmy dalších vědců viděl postavy v oblecích. Členové ochranky z přístupové chodby z nižších úrovní se rychle blížili ke skupině vědců u vzduchové kapsy. Byli čtyři, měli na sobě červené obleky, ještě objemnější než ty obyčejné, a Carson si uvědomil, že vlastně musí mít větší zásobu vzduchu. I když věděl, že pod Horečnatou jímkou je pomocná bezpečnostní stanice, rychlost, s jakou hlídka přiběhla, byla udivující. Dva měli brokovnice s krátkými hlavněmi, další měli podivné zahnuté nástroje s gumovými rukojeťmi.

Reflexy Brandon-Smithové byly bleskové. Vyskočila, odstrkovala vědce na stěnu a ve snaze utéci se drala kolem členů ochranky. Jednoho z nich shodila na zem, sténal bolestí. Další se otočil a chytil Brandon-Smithovou, když se chtěla kolem něj protáhnout. Ztěžka dopadli na podlahu, ona křičela a útočila na něj. Když spolu zápasili, přistoupil další člen hlídky a přiložil jeden konec nástroje ke kovovému prstenci na její masce. Následoval modrý záblesk, Brandon-Smithová sebou cukla a zůstala ležet bez hnutí, přestala křičet. Po chvíli bylo v interkomu slyšet změť hlasů.

Jeden člen bezpečnostní stráže vstal a v panice si ohmatával oblek. „Ta tlustá svině mi roztrhla oblek!“ slyšel ho Carson křičet. „To snad není pravda -“

„Sklapni, Rogere,“ řekl další a ztěžka oddechoval.

„V žádným případě nejdu do karantény. Já za to nemůžu- Ježíšikriste, co to děláte?“

Carson sledoval, jak další člen ochranky namířil zbraň. „Oba tam půjdete,“ řekl. „A hned.“

„Počkej, Franku, přece mě nechceš -“

Ten muž připravil náboj do komory.

„Ty hajzle. Franku, tohle mi nemůžeš udělat,“ zasténal Roger.

Carson viděl, jak se ze směru od převlékárny vynořili další členové ochranky. „Odveďte je oba do karantény,“ řekl ten, který se jmenoval Frank.

Najednou Carson uslyšel de Vacaovou. „Koukejte, jak sebou hází v tom obleku. Vždyť se zadusí! Sundejte jí helmu.“

„Až bude v karanténě,“ řekl důstojník.

Jdi se vycpat,“ zařvala na něj de Vacaová. „Ta žena je těžce raněná, potřebuje hospitalizaci. Musíme ji odtud dostat.“

Dozorce se rozhlédl a všiml si Carsona vepředu. „Doktore Carsone!“ zavolal. „Hněte zadkem a koukejte pomoct!“

„Guyi,“ řekla de Vacaová najednou úplně klidně. „Když v tom Rosalind takhle necháme, může zemřít a ty to víš.“

To už přišlo pár vědců z jiných částí Horečnaté jímky a tísnili se v úzké chodbě. Sledovali celou konfrontaci. Carson zůstal stát bez hnutí, díval se střídavě na člena hlídky a de Vacaovou.

Najednou prudce odstrčila příslušníka ochranky. Sklonila se nad Brandon-Smithovou a zdvihla jí hlavu, dívala se do průhledu.

Vanderwagon náhle promluvil. „Jsem pro, abychom je odtud dostali. Nemůžeme je přece dát do karantény jako opice. To je nehumánní.“

Rozhostilo se ticho. Člen ochranky zaváhal, nevěděl přesně, jak zvládnout konfrontaci s vědci. Vanderwagon postoupil dopředu a začal Brandon-Smithové odepínat helmu.

„Pane, přikazuji vám, abyste vstal,“ řekl důstojník.

„Jdi se vycpat,“ ozvala se de Vacaová a pomáhala Vanderwagonovi otevřít průzor na masce, potom Brandon-Smithové z úst a nosu setřela zvratky. Jednou zalapala po dechu, potom se jí zachvěly oči a otevřela je.

„Vidíte to? Mohla se zadusit. A to byste byli v pěkným průseru.“ Podívala se na Carsona. „Pomůžeš nám ji odtud dostat?“

„Susano, znáš přece pravidla, jak se má postupovat. Zamysli se na chvíli. Možná byla vystavena tomu viru. Může už mít nakažlivé onemocnění.“ Mluvil naprosto klidně.

„To ale nevíme! In vivo se to nikdy neukázalo!“

Další vědec postoupil dopředu. „Mohl by to být kdokoli z nás. Pomůžu vám.“

Brandon-Smithová se pomalu vzpamatovávala z elektrického omráčení, po bradě jí stékaly zvratky, hlavu v objemném obleku měla komicky maličkou. „Prosím,“ slyšel ji Carson. „Prosím, dostaňte mě odtud.“ V dálce uviděl, jak chodbou přichází další příslušník ochranky se zbraní v ruce.

„Neboj se, Rosalind,“ řekla jí de Vacaová. „To se právě chystáme udělat.“ Podívala se na Carsona. „Nejsi nic víc než vrah. Nechal bys ji zemřít v rukách těchhle prasat. Hijo de puta.“

V interkomu se najednou ozval Singerův hlas. „Co se děje v Horečnaté jímce? Proč mě nikdo o ničem neinformoval? Chci okamžitě -“

V tu chvíli ho přerušil globální interkom. Ozval se hlas, podle výslovnosti Carson poznal, že hovoří Nye.

„Při poplachu druhého stupně může ředitel ochranky podle své úvahy ředitele dočasně zbavit řízení. To tady právě dělám.“

„Pane Nye, dokud mimořádné okolnosti nevidím na vlastní oči, nepředávám svoji zodpovědnost vám ani nikomu jinému,“ řekl Singer.

„Odpojte interkom doktora Singera,“ nařídil Nye klidně.

„Nye, prokristapána -“ bylo ještě slyšet Singerova slova, než je najednou přerušili.

„Dopravte ty dva okamžitě do karantény,“ řekl Nye.

Zdálo se, že ten příkaz prolomil nerozhodnost členů ochranky. Jeden postoupil dopředu a pažbou odstrčil de Vacaovou. Se zaklením ustoupila. Najednou k ní přistoupil nově příchozí ochrankář a vztekle jí vrazil do břicha pažbu své zbraně. Svíjela se na podlaze, měla vyražený dech. Zdvihl pažbu a chystal se k další ráně. Carson vykročil, zaťal pěsti a ochrankář na něj namířil hlaveň zbraně. Podíval se na něj a překvapilo ho, že z průzoru na něj s líným úsměvem a zúženýma očima zíral Mike Marr.

Znovu se ozval Nye. „Všichni zůstanou na místě, než důstojníci odvedou ty dva do karantény. Jakýkoli další odpor se setká se smrtící silou. Toto je poslední varování.“

Dva příslušníci stráže pomohli Brandon-Smithové na nohy a odváděli ji, další se postaral o svého kolegu s roztrženým ochranným oblekem. Zbývající, včetně Marra, se rozestavili po chodbě a pozorně sledovali vědce a techniky.

Dva postižení s celým doprovodem zmizeli v tunelu vedoucím do nižších úrovní. Carson věděl, kam odešli: do těsných místností dvě poschodí pod karanténou pro zvířata. Tam zůstanou příštích devadesát šest hodin a průběžně jim budou dělat krevní testy na protilátky X-FLU. Pokud budou čistí, čeká je týdenní pozorování v ošetřovně; pokud ne – pokud se protilátky objeví, což je známkou infekce – budou muset strávit zbytek svého krátkého života v oddělení karantény jako první lidské oběti nebezpečné chřipky.

Znovu se ozval Nye ostrým hlasem. „Mendele, sejděte do karantény s novou helmou a znovu utěsněte obleky. Doktor Grady poskytne první pomoc a nabere vzorky krve. Úroveň 5 nebudeme evakuovat, dokud všichni – opakuji všichni – nebudou mít tlakově zkontrolovány obleky, zda nejsou porušeny.“

„Fašistickej hajzl,“ řekla de Vacaová do globálního interkomu.

„Každý, kdo neuposlechne příkazu bezpečnostních důstojníků, bude po celou dobu trvání výjimečné situace uvězněn do karantény,“ následovala klidná odpověď. „Hertzi, najděte to uprchlé zvíře a zabijte je.“

„Ano, pane.“

Na vzdálené straně haly se objevil doktor Grady, lékař na Dračí hoře, v červeném pohotovostním obleku s velkým kovovým kufříkem v ruce. Zmizel v přístupovém tunelu do karantény.

„Zkontrolujeme všechny podle abecedy,“ ozval se Nye. „Jakmile dostanete povolení opustit zařízení, jděte laskavě do hlavního zasedacího sálu podat hlášení. Barkley, dostavte se do vzduchové kapsy u východu.“

Vědec jménem Barkley se rozhlédl po shromážděných, potom rychle prošel průlezem.

„Další je Carson,“ řekl Nye po deseti vteřinách.

„Ne,“ vzepřel se Carson. „Tohle není správné. V oblecích nám za pár minut dojde vzduch. První by měly přijít na řadu ženy.“

„Další je Carson,“ opakoval hlas – klidný, avšak s výhružným podtónem.

„Nebuď sexistickej blboun,“ řekla de Vacaová a vsedě si držela břicho. „Tak sebou hni.“

Po chvilce zaváhání vešel do vzduchové kapsy. V přístupové komoře čekal člověk v obleku, vizuálně zkontroloval jeho oblek a potom zapojil do jeho vzduchového ventilu hadičku.

„Přezkouším váš oblek, jestli není porušený,“ řekl. Ozvalo se zasyčení zatuchlého vzduchu. Ucítil, že tlak v obleku stoupá, až mu začalo praskat v uších.

„V pořádku,“ řekl a Carson přešel dál do chemické sprchy. V převlékárně si všiml, že Barkley si při prohlídce svůj oblek potřísnil a když sám zápolil se svým, obrátil se zády.

Když ukládal oblek do skříňky, vyšla z Horečnaté jímky de Vacaová. Sundala si helmu.

„Počkej, Guyi. Chtěla jsem ti jen říct -“

Zavřel dveře v půli její věty a vydal se do zasedacího sálu.

*****

Během hodiny se shromáždili všichni.

Nye stál u velké videokonferenční obrazovky, Singer vedle něj. Mike Marr seděl nahrbený u jedné stěny, nohu přes nohu, žvýkal pořád ten kousek gumy a líně si prohlížel skupinku. Strach a zášť se kolem něj vznášely jako příkrov dýmu. Bez jediného slova místnost potemněla a na obrazovce se objevila Scopesova tvář.

„Žádné hlášení nepotřebuji,“ řekl. „Všechno je zaznamenáno na videopásku. Všechno.“

V naprostém tichu Scopes za tlustými skly pohyboval očima, jako by se rozhlížel po místnosti.

„Někteří z vás mě velmi zklamali. Znáte postup. Mnohokrát jste to nacvičovali.“

Obrátil se na Singera. „Johne, vy znáte pravidla ze všech nejlépe. Pan Nye situaci dokonale zvládl. Vy ne. Jednal naprosto korektně, když na sebe za výjimečných okolností přebral zodpovědnost. V takové situaci není prostor na handrkování o velení.“

„Rozumím,“ řekl Singer s naprosto bezvýrazným obličejem.

‚Já vím, že ano. Susano Cabeza de Vacaová?“

„Co,“ ozvala se vzdorovitě.

„Proč jste ignorovala protokol a snažila se dostat Brandon-Smithovou z úrovně 5?“

„Aby se jí dostalo lékařského ošetření v nemocnici, místo aby ji zamkli do klece.“

Scopes se na ni dlouze mlčky díval. „A kdyby náhodou byla nakažená X-FLU?“ zeptal se nakonec. „Co potom? Zachránilo by jí lékařské ošetření život?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Scopes si ztěžka vzdychl. „Susano, jste mikrobioložka. Nemusím vám dávat lekci epidemiologie. Kdyby se vám podařilo dostat Rosalind z úrovně 5 a kdyby byla nakažená, mohla jste odstartovat epidemii, jakou lidstvo za celou svoji historii existence nezažilo.“

Tvrdohlavě mlčela.

„Andrewe?“ Scopes se podíval na Vanderwagona. „Při takové epidemii by malé děti, pubertální mládež, matky, pracující, bohatí i chudí, lékaři a sestry, farmáři a duchovní – zkrátka všichni zahynuli. Tisíce lidí, možná miliony a možná -“ Odmlčel se. „- dokonce miliardy.“ Scopesův hlas změkl. Dlouho zůstal zticha.

„Jestli se mýlím, řekněte mi to někdo.“

Znovu mučivé ticho.

„Sakra!“ vyštěkl. „Bezpečnostní pravidla na úrovni 5 mají opodstatnění. Všichni pracujete s nejnebezpečnějším patogenem vůbec. Celý svět je závislý na tom, abyste to nepodělali. A to se vám skoro podařilo.“

„Omlouvám se,“ vyhrkl Vanderwagon. „Jednal jsem bez uvažování. Dokázal jsem myslet na jediné – že bych to klidně mohl být já -“

„Fillsone!“ řekl Scopes najednou.

Ošetřovatel zvířat přistoupil k obrazovce, nervózně si mnul ruce, povislý dolní ret měl vlhký.

„Tím, že jste špatně uzavřel klec, jste způsobil nevyčíslitelnou škodu. A také to zvíře z karantény nemělo ostříhané drápy, což jasně stojí v instrukcích. Jste samozřejmě propuštěn. Navíc jsem dal pokyn svým právníkům, aby proti vám zahájili soudní řízení. Jestli Brandon-Smithová zemře, její krev ulpí na vašich rukách. Stručně řečeno, vaše neodpustitelná nedbalost se vám po celý zbytek života bude neustále vracet právně, finančně a morálně. Pane Marre, dohlédněte laskavě, aby Fillson s doprovodem okamžitě opustil naše prostory, ať ho dopraví do Engle, domů ať se dostane sám.“

Mike Marr se odlepil od stěny, na rtech mu hrál úsměv a volným krokem k němu přešel.

„Pane Scopesi – Brente – prosím,“ začal Fillson, když ho Marr pevně chytil za paži a táhl ho dveřmi.

„Susano?“ řekl Scopes.

Mlčela.

Scopes zavrtěl hlavou. „Nechci vás vyhodit, ale pokud nechápete, jaké chyby jste se dopustila, budu to muset udělat. Je to příliš nebezpečné. V sázce tu bylo víc životů, ne jeden. Chápete?“

Sklopila hlavu. „Ano. Chápu,“ řekla nakonec.

Scopes se otočil k Vanderwagonovi. „Vím, že vy i Susana jste se řídili lidskými emocemi. Ale když pracujete s takhle nebezpečným virem, musíte být disciplinovanější. Zapamatujte si větu: ‚Pohoršuje-li tě pravé oko, vyloupni je.‘ Nemůžete dopustit, aby takové emoce, jakkoli dobře míněné, převážily nad rozumem. Jste vědci. Případné následky tohoto incidentu se později projeví na výši vaší odměny.“

„Ano, pane,“ řekl Vanderwagon.

„A u vás, Susano, také. Oba budete následujících šest týdnů ve zkušební lhůtě.“

Přikývla.

„Guyi Carsone?“

„Ano,“ ozval se.

„Je mi moc líto, že váš pokus nevyšel.“

Carson neříkal nic.

„Ale jsem pyšný na to, jak jste se zachoval. Mohl jste se přidat ke snaze ostatních pustit Brandon-Smithovou, ale vy jste to neudělal. Zachoval jste chladnou hlavu a uvažoval jste.“

Carson mlčel. Udělal to, co považoval za správné. Ale ta zničující urážka od de Vacaové, když ho označila za vraha, se ho velice dotkla. Tohle vychvalování přede všemi mu bylo nepříjemné.

Scopes si povzdechl. Potom oslovil celou skupinu. „Rosalind Brandon-Smithové a Rogeru Czernymu se dostane nejlepší možné lékařské péče, obleky mají vyspravené a v klidu a pohodlí odpočívají. Příštích devadesát Šest hodin musí zůstat v karanténě. Všichni znáte postup i důvody k němu. Úroveň 5 zůstane zavřená pro všechny s výjimkou ochranky a lékařského personálu, dokud neuplyne kritické období. Má někdo nějaký dotaz?“

Bylo ticho. Jestli budou mít testy X-FLU pozitivní -?“ začal někdo.

Na Scopesově obličeji se objevil bolestný výraz. „O téhle možnosti nechci ani uvažovat,“ řekl a obrazovka s praskotem statické elektřiny zhasla.

*****

„Jdi si, prosím tě, lehnout, Guyi. Tady už nemůžeš udělat vůbec nic.“

Singer, vyčerpaný a k smrti unavený, seděl na pojízdné židli v monitorovací stanici, očima přejížděl po černobílých obrazovkách. Za posledních třicet šest hodin se Carson vracel v čase na stanici a upřeně se díval na videozáběry, jako by pouhou silou vůle mohl ty dva dostat z karantény ven. Teď vzal svůj laptop, zdráhavě se rozloučil se Singerem a odešel tlumenou modrou září stanice do prázdných chodeb provozní budovy. Spát nemohl a nohy ho odnesly do nadzemních laboratoří za vnitřním ochranným plotem.

Seděl za dlouhým stolem v prázdné laboratoři a v hlavě pořád dokola probíral nepodařený pokus. Před chvílí se dověděl, že ten šimpanz, který utekl, je X-FLU pozitivní. Ani na vteřinu nemohl zapomenout na to, že pokud by byl úspěšný, tohle by se nestalo. Navíc už mu Scopes přestal posílat otcovské a povzbudivé zprávy. Všechny zklamal.

A přesto by očkování mělo zabrat. Nemohl najít žádnou trhlinu. Všechny předběžné testy ukázaly, že virus se mění přesně, jak by měl.

Zapnul počítač a psal seznam různých možností:

Možnost 1: Došlo k neznámé chybě. Odpověď: Opakovat pokus.

Možnost 2: Dr. Burt umístil geny v chromozomu chybně. Odpověď: Najít nové umístění, opakovat pokus. Možnost 3: Šimpanzi již v době očkování měli latentní X-FLU. Odpověď: Monitorovat výsledky dalších očkovaných. Možnost 4: Virový produkt byl vystaven teplu nebo jinému mutagenu. Odpověď: Opakovat pokus, maximální péči věnovat virové kultuře mezi propojením genů a pokusu in vivo.

Všechno to dospělo k témuž: opakovat ten zatracený pokus. Ale věděl, že se dopracuje ke stejným výsledkům, protože nic se nedá udělat jiným způsobem. Unaveně si nalistoval Burtovy poznámky a procházel si části, které mapovaly virový gen. Byla to dokonalá práce a Carson sotva najde okamžik, kdy se Burt dopustil omylu, ale i tak stálo za to všechno si znovu projít. Možná by měl úplně znovu zmapovat celý virový epizom. Věděl, že to potrvá nejméně dva měsíce. Myslel na to, že další dva měsíce stráví zavřený v Horečnaté jímce. Myslel na Brandon-Smithovou, která v tu chvíli byla někde v karanténě hluboko v jímce. Vzpomněl si na vyděšený a nevěřícný výraz v jejím obličeji, když jí z poranění tekla krev. Vzpomněl si na to, jak tam stál a díval se, jak ji příslušníci ochranky táhnou pryč.

Pracoval u velikého okna s výhledem na poušť. To byla jeho jediná útěcha. Občas se zadíval ven, pozoroval, jak odpolední slunce zlátne na žlutém písku.

„Guyi?“ zaslechl za sebou hlas. Byla to de Vacaová. Otočil se, stála ve dveřích, v džínách a tričku, laboratorní plášť přehozený přes ruku.

„Potřebuješ pomoct?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl.

„Hele, omlouvám se za to, co jsem řekla v Horečnatý jímce.“

Beze slova se odvrátil. Mluvit s touhle ženskou vždycky končí katastrofou.

Slyšel, jak se k němu blíží.

„Přišla jsem se omluvit.“

Povzdechl si. „Omluva se přijímá.“

„Tomu nevěřím. Pořád mi připadá, že tě to štve.“

Guy se na ni otočil. „Nejde jen o ten komentář v Horečnaté jímce. Ty prostě komentuješ všechno, co řeknu.“

„Říkáš spoustu hovadin.“ Byla nasupená.

„To je přesně ono. Ty ses nepřišla omluvit, ale pohádat.“

V prázdné laboratoři bylo ticho.

Postavila se zpříma. „Můžeme alespoň udržovat profesionální vztahy. Musíme. Potřebuju ten bonus pro svoji kliniku. Pokus nevyšel, tak to zkusíme znovu.“

Carson se na ni podíval. Stála tam ve světle, které do laboratoře vnikalo velkým oknem, fialové oči upřené na něj, dlouhé husté vlasy jí padaly přes ramena na záda. Až se mu zatajil dech, jak je krásná. Jeho vztek vzal za své.

„Copak se to děje mezi tebou a Mikem Marrem?“

Šlehla po něm pohledem. „Ten prevít? Jel po mně od prvního dne. Asi měl pocit, že žádná ženská prostě neodolá těm jeho obrovskejm černejm botám a desetigalonovýmu klobouku.“

„Ale ty jsi mu na pikniku Bomb odolávala velmi statečně.“

Na obličeji se jí objevil žalostný výraz. „Ano, on je ten typ chlapa, co nesnáší, když mu někdo odporuje. Pořád se jenom usmívá a dělá ze sebe kdo ví co, ale všechno je úplně jinak. Sám jsi viděl, jak mi v Horečnatý jímce zabořil pažbu zbraně do břicha. Jestli chceš vědět pravdu, něco mě na něm děsí.“ Jedním prstem si rychle odhrnula pramen vlasů. „Tak pojď, pustíme se do toho.“

Carson zhluboka vydechl. „Tak dobře. Podívej, tady jsem napsal, co mě napadlo. Možná tě napadnou ještě další důvody, proč se ten pokus nepovedl.“ Přitáhl PowerBook a ona si vzala další židli, posadila se k němu ke stolu a četla slova na obrazovce.

„Mám jinej nápad,“ řekla po chvíli.

„A sice?“

Napsala:

Možnost 5: Virový produkt byl kontaminován jinými kmeny X-FLU nebo fragmenty epizomu. Odpověď: Znovu vyčistit a zkontrolovat výsledky.

„Proč si myslíš, že byly kontaminované?“

„Je to prostě jedna možnost.“

„Jenomže ty vzorky prošly procesem čištění. Všechny jsou čisté jako slovo boží.“

„Je to prostě jenom možnost“ opakovala. „Stroji se nedá vždycky věřit. Ty kmeny X-FLU jsou si strašně podobné.“

„No dobře,“ povzdechl si. „Nejprve chci ale ještě znovu projít Burtovy poznámky o mapování epizomu X-FLU. Všechno už to znám zpaměti, ale chci to projít ještě jednou, jen pro jistotu.“

„Tak já ti pomůžu. Třeba spolu na něco přijdeme.“

V tichosti se pustili do čtení.

*****

Roger Czerny ležel v posteli na karanténě, díval se na Brandon-Smithovou, která seděla opřená o zeď. Jako obvykle trucovala. Při pohledu na ni měl pocit tak naprostého odporu a ošklivosti, jaké ještě ve vztahu k jinému člověku nikdy nepoznal. Hnusil se mu ten tlustý bioochranný oblek, který měla na sobě a vypadala v něm jako Michelin, hnusil se mu kňouravý sarkastický hlas, hnusil se mu i pouhý zvuk jejího dechu a fňukání přes interkom. Kvůli ní možná zemře. Moc mu vadilo, že s ní musí být v jedné místnosti v karanténě. GeneDyne má tolik peněz, copak nemohli postavit dva pokoje v karanténě? Proč ho přifařili k téhle tlusté ošklivé ženské, která celý den jen skuhrá a sténá? Musel se na ni dívat při vykonávání všech tělesných funkcí. Když jedla, spala, vyprazdňovala sáček s exkrementy, všechno. Bylo to nesnesitelné. A všechno bylo nesmírně složité, i třeba se jen vyčurat nebo se pokusit poobědvat při zachování sterilního prostředí. Až se odtud dostanu, pomyslel si, pokud pro mě neudělají něco skutečně pěkného – takových alespoň pár stovek odměny -podám na ně žalobu. Měli mu dát oblek, který se neroztrhne. To by mělo být součástí všech opatření. Je úplně jedno, že jim oběma dali nové ochranné obleky. Zavřeli ho tady s jeho samozvanou vražedkyní. Jednoznačně za to nesou odpovědnost a taky za to jaksepatří zaplatí.

Ke všemu mu ani neřeknou výsledky průběžných krevních testů. Na čem je, pozná, až uplyne čekací lhůta devadesát šest hodin. Jestli ho pustí, je čistý. Jestli ne…

Hergot, pomyslel si, za tohle mi vysolí tak dvě stovky. Dvě stě padesát. Budu si muset vzít dobrýho právníka.

Bylo deset hodin. Světlo ztlumili, podle toho poznal, že je večer. V tomhle vězení se to poznalo jen takhle. Znovu si vzpomněl na to, jak byl před deseti lety v nemocnici. Akutní apendektomie. Tady to bylo jako v nemocnici, jenže horší. O hodně horší. Byl sto stop pod zemí, zavřený v malé místnosti, odkud není úniku, s takovou spolubydlící – Několikrát otevřel a zavřel ústa, hyperventiloval, snažil se potlačit paniku, která pomalu bublala na povrch.

Pomalu začal dýchat normálně. Pohnul se na posteli a dálkové ovládání namířil na televizi, která visela ze stropu. Opakovali „Tři poskoky“. Cokoli, jen aby přišel na jiné myšlenky.

Ozvalo se jemné pípání a na stěně začalo blikat modré světlo. Bylo slyšet syčení, jak unikal stlačený vzduch; potom se průlezem protáhl doktor Grady, objemný červený oblek pohotovostního lékaře mu bránil v pohybu. „A už jsem tu zase,“ řekl zvesela do interkomu. Nejprve odebral krev Brandon-Smithové, jehlu prostrčil speciálním kroužkem s těsnící gumou na paži.

„Není mi dobře,“ kňučela Brandon-Smithová. To říkala pokaždé, když doktor přišel. „Trochu se mi točí hlava.“

Lékař jí přeměřil teplotu, do obleku zasunul teploměr.

„Třicet sedm pět!“ řekl písklavým hlasem. „To je z toho stresu. Zkus se uvolnit.“

„Jenomže mě bolí hlava,“ řekla zase, asi tak podvacáté.

„Ještě není čas na další injekci tylenolu. Až za dvě hodiny.“

„Jenomže mě hlava bolí teď.“

„Tak možná poloviční dávku,“ řekl lékař a dal jí injekci.

„Řekni mi, prosím, prosím, jestli to mám,“ žadonila.

„Ještě dvacet čtyři hodin,“ odpověděl lékař. „Už jenom jeden den. Vedeš si dobře, Rosalind, bezvadně. Jak jsem ti říkal, nevím nic víc než vy.“

„Lháři,“ odsekla Brandon-Smithová. „Chci mluvit s Brentem.“

„Uklidni se. Nikdo tady není lhář. To z tebe mluví jen to napětí.“

Lékař přešel k Czernymu, který odevzdaně natáhl ruku, aby mu mohl odebrat krev.

„Mohu pro tebe něco udělat, Rogere?“

„Ne,“ odpověděl Czerny. I kdyby se protáhl kolem doktora, věděl, že hned za karanténou jsou dva jeho kamarádi a hlídají.

Lékař vzal vzorky krve a odešel. Když se průlez uzavřel, přestalo modré světlo blikat. Czerny se vrátil ke třem poskokům, Brandon-Smithová si lehla a usnula přerušovaným spánkem. V jedenáct Czerny zhasl.

Náhle se probudil ve dvě hodiny. I když tam byla tma jako v pytli, s hrůzou cítil, že se nad jeho postelí sklání postava.

„Kdo to je?“ vykřikl a posadil se. Tápal po světle a potom nechal ruku klesnout, když zjistil, že je to Brandon-Smithová.

„Co chceš?“ zeptal se.

Neodpověděla. Její obrovská postava se lehce chvěla.

„Dej mi pokoj!“

„Moje pravá ruka,“ řekla.

„Co je s ní?“

„Je pryč. Probudila jsem se a není tam.“

Czerny si v temnotě sáhl na rukáv, nahmatal tlačítko globálního tísňového volání a prudce je stiskl.

Brandon-Smithová postoupila o krok dopředu, narazila do jeho postele.

„Jdi ode mě!“ vykřikl Czerny. Cítil, jak se postel chvěje.

„Teď mi odchází levá ruka,“ zašeptala podivně rozmazaným hlasem. Celé tělo se jí roztřáslo. „To je divný. Něco mi leze v hlavě, jako by to byly tasemnice.“ Zmlkla. Třas neustával.

Czerny se opřel o stěnu. „Pomoc!“ křičel do interkomu. „Sakra, přijďte sem někdo!“

Dvě skryté žárovky ve stropě se rozsvítily a zaplnily místnost tlumeným karmínovým světlem.

Brandon-Smithová najednou vykřikla. „Kde jsi? Já té nevidím! Prosím tě, neopouštěj mě!?

Přes interkom Czerny slyšel podivný vlhký zvuk neustále rušený slábnoucím hučením zpětné vazby. Vzhlédl a ke své hrůze viděl, jak šedá mozková tkáň naráží zevnitř na sklo průzoru Brandon-Smithové. A přesto ještě hodně dlouho stála, škubala sebou, než pomalu přepadla na jeho postel.

DRUHÁ ČÁST

Konírna stála u ochranného plotu, byla to skromná kovová budova se šesti stáními. Ve čtyřech stáli koně. Do úsvitu zbývala hodina času a Venuše, ranní hvězda, svítila jasně na východním horizontu.

Carson si prohlížel koně, jak dřímají ve svých boxech se svěšenými hlavami. Jemně zahvízdal a všechny hlavy se zvedly s napřímenýma ušima.

„Který z vás, vy ošklivý indiánský poníci, si chce zajezdit?“ zašeptal. Jeden kůň v odpověď zaržál.

Prohlédl si zvířata. Každý kůň byl jiný, zjevně je nakoupili v okolí, takové kusy, které nikdo na ranči nechtěl. Appaloosa, dva staří dostihoví koně a jeden pěkný kůň těžko určitelného plemene. Muerto, Nyeův úžasný valach, chyběl. Angličan se patrně vydal na jednu ze svých podivných jízd dokonce ještě časněji. Asi toho už tady má taky po krk, pomyslel si Carson. I když mu připadalo, že bezpečnostní ředitel opustil areál skutečně v podivnou hodinu. Carson měl alespoň výmluvu: prostory úrovně 5 byly stále ještě zavřené a zůstane to tak do zítra, dokud nepřijede inspektor z oddělení Bezpečnosti práce a ochrany zdraví. Carson nemohl pracovat.

Ale i kdyby Horečnatá jímka byla otevřená, dnes by pracovat nedokázal. Ušklíbl se v temném a ztěžklém vzduchu stáje. Právě když sám sebe přesvědčil, že je nesmysl dávat si vinu za nehodu Brandon-Smithové, zemřela na X-FLU. Czernyho potom převezli na ambulanci. Neměl sice virus, ale mluvil nesouvisle. Celou Horečnatou jímku dekontaminovali a potom uzavřeli. Nezbývalo než čekat a Carson už byl unavený z čekání v mlčenlivé, pohřební atmosféře obytného komplexu. Potřeboval čas, aby se mohl zamyslet nad problémem X-FLU, aby přišel na to, kde se stala chyba a – co možná bylo nejdůležitější ze všeho – aby znovu našel svůj klid a vyrovnanost. Neznal lepší tonikum než dlouhou projížďku na koni.

Zaujal ho ten pěkný kůň, tmavěčervený hnědák. Měl sice hlavu velikosti rakve, ale byl mladý a zdálo se, že i dost houževnatý. Podíval se na Carsona skrz rozcuchanou hřívu.

Vešel k němu do stání a pohladil ho po boku, měl tuhou a drsnou srst a pevnou kůži. Neucukl, ani se neroztřásl; jen otočil hlavu a přičichl mu k rameni. Měl klidný, bystrý lesk v oku, což se Carsonovi moc líbilo.

Zdvihl mu přední nohu. Kopyta měl dobrá, i když kovářská práce za moc nestála. Stál klidně, když mu kapesním nožem čistil kopyto. Pustil mu nohu a poplácal ho po krku.

„Ty jsi sakra prima kůň, ale určitě jsi pěknej prevít.“

Kůň při takovém ocenění zaržál.

Carson mu přehodil ohlávku přes hlavu a vyvedl ho k zábradlí venku. Dva roky už na koni nejezdil, ale staré instinkty se hned vracely. Šel se podívat na výstroj, prohlédl si kolekci sedel Dračí hory. Většina ostatních usedlíků zjevně o jezdectví nejevila zájem. Jedno sedlo mělo zlomenou kostru; další bylo sešroubované dohromady tak špatně, že by se rozpadlo hned poté, kdy by se kůň dal do klusu. Bylo tam jedno staré, docela dobré sedlo Abiquiu s vysokou zadní rozsochou. Carson si ho vzal, společně se sedlovou podložkou a plstěnkou. Všechno to odnesl k zábradlí, kde stál uvázaný kůň. Připnul si staré ostruhy a všiml si, že za ty roky, kdy se nepoužívaly, se jedno kolečko zlomilo.

„Jakpak se jmenuješ?“ zamumlal jemně, když ho hřebelcoval.

Kůň tam stál a v přibývajícím světle nijak nereagoval.

„Tak dobře, budu ti říkat Roscoe.“ Složil podložku, dal ji koni na hřbet, potom přidal plstěnku a na ni sedlo. Protáhl řemen a utáhl ho. Cítil, jak kůň nafoukl břicho, snažil se ho obalamutit, aby měl sedlový řemen volný.

„Ty jsi ale uličník,“ pokáral ho. Zapřáhl poprsník a volně připnul sedlový řemen na slabiny. Když kůň nedával pozor, dloubl ho kolenem do břicha a pořádně řemen utáhl. Kůň sklopil uši.

„A je to.“

Světlo na východě teď bylo jasnější, Venuše pobledla a skoro ji nebylo vidět. Carson připevnil sedlové tašky s jídlem, přehodil galonovou polní lahev přes hrušku sedla a nasedl.

U zadních vrat ochranného plotu nikdo nehlídal. Zastavil se u číselného panelu, sklonil se a navolil kód. Vrata se otevřela.

Vyklusal do pouště a zhluboka se nadechl. Po téměř třech týdnech uvěznění v laboratoři byl konečně volný. Osvobodil se od klaustrofobické Horečnaté jímky, od hrůzy posledních několika dní. Zítra přijede inspektor z oddělení Bezpečnosti práce a ochrany zdraví a zase začne lopota. Carson byl rozhodnut tenhle den si prostě užít.

Roscoe rychle a neobratně klusal. Carson ho nasměroval na jih a k indiánské zřícenině, která se tyčila nad horizont, bylo to několik stěn uprostřed hromady sutě. Byl na ni moc zvědavý už od chvíle, kdy ji spatřil z okna v Singerově kanceláři.

Jel kolem ní. Z velké části byla pokryta navátým pískem, ale místy se daly rozeznat stěny a bloky malých místností. Vypadala jako mnohé staré zříceniny, které protkávaly krajinu jeho mládí. Brzy z celé zříceniny byl jen bod daleko za ním.

Několik mil od laboratoře zvolnil tempo, kůň už neklusal, jen kráčel a Carson se mohl rozhlížet kolem. Dračí hora se scvrkla na malý bílý chomáček na severní straně. Vegetace pouště Jornada se nepatrně změnila, ocitl se mezi kreozotovými keři, které s téměř matematickou přesností ubíhaly k horizontu.

Pokračoval dál na jih, vychutnával si to známé pohupování v koňském sedle. Na nedaleké vyvýšenině se zastavil vidloroh a díval se jeho směrem. Po chvíli se k němu přidal ještě jeden. Najednou, jako by dostali nějaké znamení, se obrátili a utekli; zachytili jeho pach. Projel zvláštním porostem juky, vypadal neskutečně jako uklánějící se lidé, a vzpomněl si na příběh, který se v jejich rodině tradoval – o tom, jak Kit Carson a kolona vozů tažených koňmi obkroužila skupinu nepřátel a muži na ně začali střílet. Až po čtvrthodině si uvědomili, že střílí jen do jukového lesíku.

V poledne odhadoval, že je asi tak patnáct mil od Dračí hory. Rozeznal kužel popela, tmavý trojúhelník na severním horizontu, ale laboratoř už ztratil z dohledu. Hřeben nízkých kopců se vynořil na západě, on k nim koně nasměroval, chtěl si je prozkoumat.

Dojel až na okraj rozlehlého lávového toku, což byla černá drť prokvetlá voskovníkem. Carson věděl, že je to součást rozlehlého lávového útvaru známého jako El Malpaís, Špatná země, který pokrýval stovky čtverečních mil pouště Jornada. Západní kopce teď byly blíž a podoba s Dračí horou byla nápadná. Tvořily vlastně řetězec vyhaslých kuželů popela.

Jel podél okraje nepravidelného lávového toku, který se rozléval po poušti jako améba a vytvářel složité bludiště zátok, ostrovů a lávových jeskyní.

Zanedlouho zahlédl, jak se nad kopci velmi rychle stahují letní bouřkové mraky. Proti tropopauze najednou splynuly v jeden veliký bouřkový mrak, dole plochý a tmavý jako kovadlina. Cítil tu změnu ve vzduchu, osvěžující vánek, který s sebou přinášel vůni ozonu. Rostoucí mrak zakryl slunce a po krajině se rozhostilo ticho jako v katedrále. Během několika minut se z mraku začnou snášet k zemi proudy deště ocelové barvy. Carson pobídl Roscoea do klusu, opisoval okraje lávového toku, domníval se, že by bouřku mohl přestát v některé z jeskyní, které se zpravidla na okrajích toků vytvářely.

Proud deště houstl a vítr honil kotouče prachu při zemi. V mraku zazářil blesk, přes poušť se rozlehlo dunění hromu jako ozvěna vzdálené bitvy. Jak se bouře blížila, vzduchem se neslo tiché sténání a vůně vlhkého písku a elektřiny zesílila.

Carson objel špičku lávového toku a uviděl jeskyni mezi pahorky zdeformovaného čediče. Seskočil z koně, sundal sedlové brašny a uvázal Roscoea ke skále. Sám vyšplhal po lávovém toku ke vchodu do jeskyně.

Její ústí bylo tmavé a chladné, dno pokrýval navátý písek. Vešel dovnitř ve chvíli, kdy se k zemi začaly snášet první kapky deště. Viděl, jak Roscoe na dlouhém provaze otáčí zadek proti větru a nakonec si dřepl. Sedlo promokne. Měl ho vzít s sebou do jeskyně, ale takovéhle sedlo není třeba nijak zvlášť šetřit. Až se vrátí, naolejuje ho.

Poušť byla najednou zaplavena deštěm. Kopce zmizely a linie černé lávy se vytratila v šedém přívalu. Carson ležel na zádech v příšeří jeskyně. Myšlenky se mu neodbytně vracely na Dračí horu. Ani tady jim nedokázal uniknout. Pořád mu to připadalo neskutečné, laboratoř ztracená v poušti. A přece smrt Brandon-Smithové byla skutečná až příliš. Znovu sám sebe mučil myšlenkou, že kdyby byl při svém genetickém spojování úspěšný, žila by. Do jisté míry ji vlastně jeho přílišné sebevědomí zabilo. Kus jeho já si uvědomovalo, že tyhle myšlenky jsou iracionální, a přece se k nim neustále vracel a děsily ho. Věděl, že udělal, co mohl; zodpovědný byl Fillson a Brandon-Smithová, všechno to byla záležitost jejich nepozornosti. Stejně se ale nemohl zbavit pocitu viny.

Zavřel oči a přinutil se poslouchat déšť a vítr. Nakonec se posadil a díval se ústím jeskyně ven. Roscoe stál tiše a ničeho se nebál. Tohle všechno už předtím viděl. I když mu bylo koně líto, věděl, že od nepaměti je úděl koní stát v dešti, zatímco jejich pán si hoví v úkrytu.

Uvolnil se a mimoděk přejel rukou po písku, čekal, až bouřka přejde. Prsty nahmatal něco chladného a tvrdého, vyndal to. Byl to hrot oštěpu vyrobený z šedého rohovce, byl lehký a vyvážený jako list. Vzpomněl si, jak jednou při své cestě v pohoří našel podobný hrot šípu. Když ho přinesl domů, prastrýce Charleye to velmi rozrušilo, říkal, že je to mocný znak ochrany a že by ho měl nosit pořád u sebe. Udělal mu na ten hrot šípu maličký váček z jelenice, potom zazpíval a posypal ho pylem. Otce tohle všechno značně znechutilo. Později Carson ten váček zahodil a prastrýci řekl, že ho někde ztratil.

Strčil hrot oštěpu do kapsy, vstal a kráčel k ústí jeskyně. Zjistil, že najednou se cítí lépe. Překoná to; uspěje při neutralizaci X-FLU, i kdyby jen proto, aby smrt Brandon-Smithové nebyla zbytečná.

Bouře polevila a Carson vyšel z lávové jeskyně ven. Rozhlédl se a uviděl obrovskou duhu, která se klenula nad kopci na jižní straně. Z mraků se začalo prodírat slunce. Vzal Roscoea za vodicí lano, poplácal ho a omluvil se, potom otřel sedlo a vyskočil na koně.

Kopyta se mu bořila do mokrého písku, mířili znovu ke kopcům. Za pár minut bylo znovu vedro, poušť se začala odpařovat a Carson dostal žízeň.

Nechtěl vypít vodu, aby mu ještě nějaká zbyla, a tak sáhl do kapsy pro plátek žvýkačky.

Když vystupovali na pahorek, zarazil se, žvýkačku napůl cesty do úst. Přímo před ním byly v písku stopy: kůň s jezdcem, stejně špatně okovaný jako Roscoe. Stopy byly čerstvé, zůstaly tam po někom až po dešti.

Vložil si žvýkačku do úst a jel dál. Na vršku druhého pahorku uviděl v dálce koně s jezdcem mezi dvěma kužely popela. Hned poznal ten absurdní safari klobouk a tmavý oblek. Ale na tom, jak ten člověk zacházel s koněm, nebylo absurdního naprosto nic. Carson dojel pod pahorek, sesedl a díval se nahoru.

Nye po anglicku klusal v pravých úhlech. Najednou koně zastavil a z náprsní kapsy vyndal kus papíru. Rozprostřel ho a vyndal kompas, položil ho na ten kus papíru a obrátil se přímo ke slunci. Otočil koně o devadesát stupňů, znovu ho pobídl do klusu a brzy zmizel za kopci.

Carson opět nasedl, byl hodně zvědavý. Věřil svým stopařským schopnostem, dal Nyemu náskok a teprve po chvíli se vydal za ním.

Nye za sebou nechával prapodivnou stopu. Půl míle jel rovně, potom najednou změnil směr o devadesát stupňů, ujel další půl míle a tak pokračoval pořád dál a šachovnicově projížděl celou pouští. Carson podle stop poznal, že na každé odbočce na chvíli zastavil, pak se teprve vydal dál.

Carson ho dál stopoval, ta záhada ho fascinovala. Co to ten Nye dělá? Nebyla to projížďka pro radost. Připozdívalo se; ten muž se zjevně chystal přenocovat v poušti, v těch Bohem zapomenutých vulkanických kopcích dvacet mil od Dračí hory.

Znovu sesedl z koně, aby se podíval na stopu. Nye teď jel rychleji, lehkým klusem. Měl dobrého koně, v lepší formě než Roscoe, a Carson pochopil, že ho nemůže sledovat do nekonečna, aniž by svého koně nevyčerpal. S trochou tréninku by se Roscoe možná vyrovnal koni, kterého měl Nye, ale teď trénink ještě neměl, a navíc je čekala spousta mil do laboratoře. Byl čas pronásledování vzdát.

Chystal se nasednout, když vtom za sebou uslyšel ostrý hlas. Otočil se, přicházel k němu Nye.

„Co tady sakra děláš?“ zeptal se Angličan.

„Jsem na projížďce jako ty,“ odpověděl Carson a doufal, že ho hlas nezradí a nebude slyšet, jak je překvapený. Nye určitě poznal, že ho sleduje, a našel ho zcela klasicky, stopoval stopaře.

„Ty prolhanej parchante, tys mě sledoval!“

„Jen ze zvědavosti -“ začal Carson.

Nye k němu přijel blíž, nenápadně kolenem zatlačil koni na břicho a otočil ho na pravou stranu, současně položil pravou ruku na pažbu pušky, kterou měl v pouzdru zavěšenou u sedla.

„Lžeš,“ zasyčel. „Já moc dobře vím, po čem jdeš, Carsone, nedělej ze mě hlupáka. Jestli tě někdy ještě načapám, že mě sleduješ, zabiju tě. Slyšíš mě? Pohřbím tě tady venku a nikdo se nikdy nedozví, co se stalo s tvojí smradlavou mrtvolou.“

Carson se rychle vyšvihl na koně. „Se mnou nikdo takhle mluvit nebude.“

‚Já s tebou budu mluvit, jak se mi zlíbí.“ Nye vytahoval pušku z pouzdra.

Carson bodl koně do slabin a vyrazil dopředu. Nye s tím nepočítal, s trhnutím pušku vyndal a snažil se otočit. Roscoe strčil do Muerta, takže bezpečnostní ředitel se sesul v sedle k jedné straně; v ten okamžik Carson pustil otěže, oběma rukama chytil hlaveň pušky, vytrhl ji Nyemu z rukou.

Upřeně se mu díval do očí, uvolnil závěr a zásobník hodil do písku. Potom vyndal z úst žvýkačku a nacpal ji hluboko do komory. Zaklapl závěr a pušku odhodil daleko z kopce dolů.

„Přede mnou už nikdy pušku do ruky neber,“ řekl klidně.

Nye seděl na koni, ztěžka oddechoval a v obličeji byl rudý. Pohnul se směrem ke zbrani, ale Carson pobídl koně a zablokoval mu cestu.

„Na Angličana jsi pěkně drzej hajzl,“ řekl Carson.

„Ta puška stojí tři tisíce dolarů,“ řekl Nye.

„To je další důvod, proč s ní nemáš nikomu šermovat před obličejem.“ Carson pokynul směrem dolů z kopce. „Jestli se teď pokusíš tuhle pušku použít, tak si akorát ustřelíš ohon. Než ji vyčistíš, budu dávno pryč.“

Dlouho bylo ticho. Pozdní odpolední slunce se odráželo Nyemu v očích, dodávalo jim zvláštní temně zlatou barvu. Když se Carson do těch očí díval, viděl, že ty ohýnky nebyly jen od slunce; ty oči měly rudý nádech, jako by uvnitř plály plameny skryté posedlosti.

Bez jediného slova Carson otočil svého koně a pobídl ho ke klusu směrem na sever. Po několika minutách se zastavil a ohlédl. Nye zůstal bez pohnutí na svém koni, jeho silueta se rýsovala na pahorku, upřeně se za ním díval.

„Kryj si záda, Carsone!“ dolehl k němu vzdálený hlas. A Carson měl dojem, že slyší, jak mu k uším přes poušť doléhá podivný smích, než ho za chvíli odvanul vítr.

*****

Přenosný CD přehrávač stál na rozevřeném Wall Street Journal na bílém stole v dozorně rozebraný na dvacet nebo třicet kusů. Postava ve špinavém tričku se nad ním skláněla se soustředěným výrazem ve tváři. Legenda na tričku NAVŠTIVTE KRÁSNOU SOVĚTSKOU GRUZII pyšně zdobila obraz ponuré vládní budovy, prototyp stalinistické architektury, která působila trochu jako pevnost.

De Vacaová stála na jedné straně naprosto neposkvrněné dozorny a uvažovala o tom, jestli to tričko má být legrace. „Tvrdil jsi, že jsi ještě nikdy CD přehrávač neopravoval,“ řekla nervózně.

„Da,“ zamumlal muž, aniž by vzhlédl.

„No, tak jak…?“ Nedopověděla otázku.

Ten člověk znovu něco zamumlal, potom z obvodové desky vyndal jeden čip a držel ho v plastikem potažené pinzetě. „Hmmm,“ řekl a opatrně ho položil na noviny. Pinzetou potom vyndal ještě další čip.

„Možná to nebyl zase tak skvělý nápad,“ ozvala se.

Muž se na ni podíval přes obroučky brýlí na čtení, které měl nasazeny zhruba v polovině nosu. „Ale ještě jsem to nespravil,“ protestoval.

Pokrčila rameny, litovala, že vůbec přehrávač Pavlovi Vladimiroviči přinesla. Doslechla se sice, že je to technický génius, zatím jí to ale moc nepředvedl. A navíc sám přiznal, že CD přehrávač nikdy v životě neviděl, natož aby ho někdy opravoval.

Vladimirovič si ztěžka povzdechl, odložil druhý čip, ztěžka dosedl a posunul si brýle na nose.

„Je to rozbité,“‚ oznámil.

„To vím.“

Přikývl a pokynul jí, aby se posadila.

„Umíš to spravit, nebo ne?“ zeptala se, pořád ještě vestoje.

Přikývl. „Da, neboj se! Já to spravím. Problém je v čipu, který ovládá laserovou diodu.“

Posadila se. „Máš nějaký náhradní?“

Vladimirovič přikývl a promnul si zpocený krk. Potom vstal, přešel k vitríně a vrátil se s malou krabičkou, ze které nahoře vyčnívaly zelené obvodové desky. „Teď to složím dohromady,“ přikývl.

De Vacaová se dívala, jak s velikou vervou vyndává součástky z krabičky plné obvodových desek. Za necelých pět minut přehrávač složil. Zapojil ho do sítě, vložil CD, které de Vacaová přinesla, a čekal. Z reproduktorů se ozvala hudba skupiny B-52.

„Aiee!“ vykřikl a vypnul přístroj. „Někulturnyj. Co to je za rámus! Ten přehrávač je určitě pořád rozbitý.“ Řičel smíchy nad vlastním vtipem.

„Děkuju,“ řekla de Vacaová a v hlase bylo slyšet, že je skutečně ráda. „Pouštím si ho skoro každý večer. Už jsem se bála, že tu zůstanu bez muziky. Jak se ti to podařilo?“

„Mám tady spoustu součástek z rozbitých bezpečnostních mechanismů,“ řekl Vladimirovič. „Tak jsem jednu použil. Nic to není, je to velice jednoduchý přístroj. Ne jako tenhle!“ pyšně ukázal na řady kontrolních panelů, terminály a konzoly.

„Co tohle všechno umí?“ zajímalo de Vacaovou.

„Spoustu věcí!“ vykřikl a přešel ke stěně plné elektronických přístrojů. „Tímhle se ovládá laminární proudění vzduchu. Tudy se vzduch nasává, pec řídí tohle všechno.“ Neurčitě mávl rukou. „A tohle všechno zase řídí chlazení.“

„Chlazení?“

„Da. Určitě by se ti nezamlouvala teplota 540 stupňů Celsia. Než ten vzduch přijde zpátky, musí se ochladit.“

„A proč se prostě jenom nenasaje čerstvý vzduch?“

„Když nasáváš čerstvý vzduch, ten starý musí ven. To není dobře. Tohle je uzavřená soustava. Jsme jediná laboratoř na světě, která takovouhle soustavu má. Pochází to z pochroumaného bezpečnostního mechanismu z doby, kdy to tu patřilo armádě, horký vzduch jde do úrovně 5.“

„Zmínil ses o pochroumaném bezpečnostním systému. O tom jsem vůbec nic neslyšela.“

„No, to je pro poplach stupně nula.“

„Ale poplach stupně nula neexistuje. Stupeň jedna je ten nejhorší.“

„To ano, jenomže kdysi existoval poplach stupně nula.“ Pokrčil rameny. „Možná teroristi v úrovni 5, možná nehoda s totální kontaminací. Když se do úrovně 5 napumpuje vzduch horký 540 stupňů, dojde k naprosté sterilizaci. Nejen ke sterilizaci. Moc charašo to všechno vybouchne! Bum!“

„Aha,“ řekla trochu nejistě. „Ale ten poplach stupně nula se nedá jen tak čistě náhodou omylem spustit, že ne?“

Pavel se zasmál. „Nemožný. Když to převzali civilisti, celý systém deaktivovali.“ Mávl rukou směrem k terminálu počítače kousek dál. „Funguje to, jen když se to zase zapojí.“

„To je dobře,“ oddechla si. „Nechtěla bych se tu upéct zaživa jen proto, že někdo omylem strčí do nějakého vypínače.“

„To je fakt,“ zahřměl Pavel. „Stačí už to vedro venku, nět. Žarka!“ Zavrtěl hlavou a oči mu zcela náhodou padly na noviny. Najednou ztuhl. Zdvihl zmuchlaný konec a zabodl na jedno místo prst.

„Viděla jsi tohle?“

„Ne.“ Podívala se na sloupce malých čísel a pomyslela si, že noviny asi ukradl z knihovny, ta měla předplatné na přibližně desatery noviny a periodika, která nebyla dostupná na síti. Byly to jediné povolené tiskoviny v celém komplexu.

„Akcie DeneGyne zase klesly o půl bodu! Víš, co to znamená?“

De Vacaová zavrtěla hlavou.

„Přicházíme o peníze!“

„Přicházíme o peníze?“ nechápala.

„Dal Já mám akcie, ty máš akcie. No, a tyhle akcie klesly o půl bodu! Já přišel o tři sta padesát dolarů! Co jsem s těma penězma všechno mohl udělat!“

Zabořil hlavu do dlaní.

„Ale copak se to nedalo čekat?“ zeptala se.

„Što?“

„Copak akcie neklesají a nestoupají každý den?“

„Da, každý den! Minulé pondělí jsem vydělal šest set dolarů.“

„Tak o co jde?“

„O to je to horší! Minulé pondělí jsem byl bohatší o šest set dolarů. Teď jsou pryč! Puf!“ Zoufale rozhodil rukama.

De Vacaová se snažila nesmát. Ten člověk určitě denně sleduje pohyb akcií, když stoupají, zažívá pocity pýchy – myslí na to, jak ty peníze utratí – a děsí se ve dnech, kdy poklesly. To byla cena vlastnictví zaměstnavatele: dát akcie lidem, kteří nikdy předtím neinvestovali. A přesto byla přesvědčená o tom, že jako zaměstnanec GeneDyne určitě vydělává spoustu peněz. Od toho dne, co přijela na Dračí horu, nekontrolovala pohyb akcií, ale věděla, že v posledních měsících vyletěly vzhůru a že všichni bohatnou.

Vladimirovič znovu zavrtěl hlavou. „A v posledních několika dnech je to horší. Mnohem horší. Pokles o mnoho bodů!“

Zamračila se. „To jsem nevěděla.“

„Tys to neslyšela v kantýně! To ten profesor z Bostonu. Levine. Pořád o GeneDyne mluví ošklivě, o Brentu Scopesovi. Teď říká něco horšího, nevím co, a tak jdou akcie dolů.“ Pod vousy si mumlal. „KGB by si s takovým chlapem poradila raz dva.“

Hluboce si povzdechl a podal jí CD přehrávač.

„Když jsem slyšel tu dekadentní kontrarevoluční hudbu, je mi líto, že jsem to spravil,“ prohlásil.

De Vacaová se zasmála a rozloučila se. Dospěla k závěru, že to tričko je jenom legrace. Koneckonců ten člověk musel mít povolení přístupu k tajným informacím, aby za starých časů mohl na Dračí hoře pracovat. Rozhodla se, že si na něj někdy v kantýně počká a vytáhne z něho, jak se sem vlastně dostal.

*****

První horký letní den ležel na Harvard Yard jako odulá přikrývka. Listy na velkých dubech a kaštanech byly ovislé a ze stínu se ozývaly cikády. Levine si za chůze sundal ošoupané sako a hodil si je přes rameno, vdechoval vůni čerstvě posečené trávy a vysoké vlhkosti ve vzduchu.

V sekretariátě seděl Ray za svým stolem a šťoural se v zubech kancelářskou sponkou. Když Levine přišel, zabručel.

„Máte návštěvu.“

Zarazil se a podmračeně se zeptal. „Uvnitř?“ Pokynul hlavou směrem ke své zavřené kanceláři.

„Nechtěl jsem takovou společnost mít tady,“ vysvětlil Ray.

Když otevřel dveře, otočil se k němu s úsměvem Erwin Landsberg, rektor univerzity. Podal mu ruku.

„Charlesi, už je to tak dlouho,“ řekl chraplavě. „Příliš dlouho.“ Ukázal na druhého muže v šedém obleku. „Tohle je Leonard Stafford, náš nový děkan fakulty.“

Levine potřásl povadlou rukou, kterou mu podal, a kradmo se rozhlédl po kanceláři. Zajímalo ho, jak dlouho už tam ti dva muži byli. Pohled mu padl na laptop, otevřený na jednom rohu stolu, z jedné strany z něj visela telefonní šňůra. To je ale bláhovost nechat to tady takhle. Telefonát čekal za pouhých pět minut.

„Je tu vedro,“ prohlásil rektor. „Charlesi, měl byste si u centrální služby objednat klimatizaci.“

„Z klimatizace mívám rýmu. Vedro mi vyhovuje.“ Sedl si za stůl. „Tak co potřebujete?“

Návštěvníci se posadili, děkan se s nechutí podíval na neuspořádané hromady papírů. „No, Charlesi,“ začal rektor, „přišli jsme za vámi kvůli tomu soudnímu řízení.“

„Kvůli kterému?“

Rektor se zatvářil bolestně. „My tyhle záležitosti bereme vážně.“ Když Levine neřekl nic, pokračoval: „Samozřejmě se nám jedná o obžalobu GeneDyne.“

„To je čirá utrápenost. To bude zamítnuto.“

Děkan fakulty se naklonil dopředu. „Doktore Levine, obávám se, že váš názor nesdílíme. Tohle není lehkovážná obžaloba. GeneDyne uvádí odcizení obchodních tajemství, nezákonné vniknutí do elektronické sítě, pomluvu a urážku na cti a ještě řadu dalších deliktů.“

Rektor přikyvoval. „GeneDyne podala vážná obvinění. Nejde ani tak o samotnou nadaci, jako o vaše metody. To mě zajímá nejvíce.“

„Co je s mými metodami?“

„Není třeba se rozčilovat.“ Rektor si upravil manžety. „Už dříve jste se ocitl v nesnázích a my pokaždé drželi při vás. Nebylo to vždycky jednoduché, Charlesi. Existuje několik zplnomocněnců – velmi vlivných zplnomocněnců -, kteří by rádi viděli, abychom vás vyloučili z výboru bdělosti. Ale teď, když se začala zpochybňovat etika vašich metod…, musíme chránit univerzitu. Vy víte, co je a není legální. Pohybujte se v rámci těch hranic.

Jsem přesvědčen, že mi rozumíte.“ Úsměv ve tváři lehce povadl. „A proto už vás příště varovat nebudu.“

„Doktore Landsbergu, domnívám se, že nedokážete situaci ohodnotit. Nejedná se o žádný akademický čajíček. Hovoříme o budoucnosti lidské rasy.“ Levine se podíval na hodinky. Dvě minuty. Sakra.

Landsberg zdvihl tázavě obočí. „O budoucnosti lidské rasy?“

„To je ten problém. GeneDyne upravuje buňky bakterií lidských bytostí, páchá svatokrádež na samotném lidstvu. ‚Extremismus ve jménu obrany svobody není na závadu.‘ Vzpomínáte si? Když přišli vyčistit ghetta, nebyl čas, aby si někdo dělal starosti o etiku a zákon. Teď se šťourají v samotném lidském genomu. Mám na to důkazy.“

„Vaše srovnání je nepřístojné,“ řekl Landsberg. „Nemluvíme o nacistickém Německu a GeneDyne, bez ohledu na to, co si o ní myslíte, není SS. Takovýmito triviálními srovnáváními podkopáváte dobrou práci, kterou jste odvedl ve jménu holocaustu.“

„Ne? Tak mi řekněte, jaký je rozdíl mezi Hitlerovou eugenikou a tím, co dělá GeneDyne na Dračí hoře.“

Landsberg se opřel v křesle a podrážděně si povzdechl. „Charlesi, pokud nevidíte rozdíl, máte zdeformované morální názory. Obávám se, že se to všechno odvíjí od vašeho osobního sporu s Brentem Scopesem a že to s nějakou nabubřelou obavou o osud lidské rasy nemá nic společného. Nevím, co se mezi vámi dvěma stalo před dvaceti lety, kdy to všechno začalo – a je mi to jedno. My jsme vám přišli říci, abyste nechal GeneDyne na pokoji.“

„Tohle nemá nic společného se sporem -“

Děkan netrpělivě mávl rukou. „Doktore Levine, musíte pochopit pozici univerzity. Nemůžeme vás nechat pobíhat jako časovanou bombu, abyste se účastnil různých pochybných aktivit, když vedeme soudní při o dvě stě milionů dolarů.“

„Předpokládám, že tohle bude vměšování do autonomie nadace,“ řekl Levine. „Scopes na vás vyvíjí nátlak, že?“

Landsberg se zamračil. „Pokud nazýváte soudní proces o dvě stě milionů dolarů za ‚nátlak‘, pak ano!“

Zazvonil telefon a hned nato se ozvalo zasyčení, když se na Levinův laptop připojil počítač zvenčí. Rozsvítila se obrazovka a na ní se objevilo zobrazení: postava, které na špičce prstu balancuje svět.

Levine se nonšalantně opřel v křesle, aby jim zastínil výhled na obrazovku počítače. „Mám nějakou práci,“ řekl.

„Charlesi, mám pocit, že tohle neprojde,“ řekl rektor. „Chartu nadace můžeme kdykoli zrušit. A pokud nás k tomu přinutíte, uděláme to, Charlesi.“

„To byste se neodvážili,“ reagoval Levine. „Tisk by si na vás pochutnal. A kromě toho, mám definitivu.“

Rektor Landsberg najednou vstal a odcházel, v obličeji sinalý. Děkan vstal pomaleji, rukama si uhladil oblek. Naklonil se k Levinovi. „Slyšel jste někdy výraz ‚morální zkaženost‘? Ta je ve vaší smlouvě s definitivou.“ Vydal se ke dveřím, potom se zastavil a zamyšleně se rozhlédl.

Miniaturní glóbus na obrazovce začal rotovat rychleji a postava, která balancovala se světem, se začala netrpělivě mračit.

„Bylo příjemné si s vámi pohovořit,“ podotkl Levine. „Až budete odcházet, zavřete za sebou laskavě dveře.“

*****

Když Carson vešel do zasedací místnosti na Dračí hoře, bylo v tom chladném bílém prostoru už hodně lidí. Někteří si mezi sebou něco nervózně šeptali. Dnes byla elektronika ukryta za panely a telekonferenční obrazovka byla temná. Termosky s kávou a sušenky byly připraveny u jedné stěny, kolem nich postávaly hloučky vědců.

Carson si všiml, že v jednom rohu stojí Andrew Vanderwagon a George Harper. Harper na něj zamával. „Plenární schůze všech obyvatel s hlasovacím právem už začne. Jsi připraven?“ zeptal se ho.

„A na co?“

„To kdybych věděl,“ Harper si při těch slovech projel prořídlé hnědé vlasy. „Předpokládám, že na třetí stupeň. Prý když se mu nebude líbit, co tu uvidí, může to tu klidně zavřít.“

Carson zavrtěl hlavou. „To by nikdy neudělal kvůli neočekávané nehodě.“

Harper zabručel. „Taky jsem slyšel, že zařídil úřední obsílku a dokonce může vznést obvinění ze spáchání trestného činu.“

„To pochybuji,“ řekl Carson. „A kam na tyhle věci chodíš?“

„To se na Dračí hoře samozřejmě probírá – v kantýně. Včera jsem tě tam neviděl. Než otevřou úroveň 5, není co na práci, pokud si nechceš sednout do knihovny nebo si zahrát tenis ve čtyřicetistupňovém vedru.“

„Byl jsem se projet na koni.“

„Byl ses projet? To myslíš na té svojí rozpálené mladé asistentce?“ Harper se kdákavě rozesmál.

Carson obrátil oči v sloup. Harper dovedl lézt na nervy. Už předtím se rozhodl, že se nikomu nezmíní o tom setkání s Nyem. Byly by z toho jen další potíže.

Harper se otočil na Vanderwagona, ten se kousal do rtu a díval se zcela bezvýrazně do davu. „Když o tom tak mluvím, ani tebe jsem v kantýně neviděl. Zase jsi byl celý den ve svém pokoji, Andrewe?“

Carson se zamračil. Bylo jasné, že Vanderwagon je stále rozrušen z toho, co se přihodilo v Horečnaté jímce, a z toho, jak dostal od Scopese vynadáno. Podle zarudlých očí se dalo odhadnout, že toho moc nenaspal. Harper občas míval takt ručního granátu.

Vanderwagon se otočil a podíval se na Harpera ve chvíli, kdy to v davu zašumělo. Do místnosti vešli čtyři lidé: Singer, Nye, Mike Marr a drobný nachýlený muž v hnědém obleku. Ten nový muž nesl velký diplomatický kufřík, který mu při chůzi bouchal do nohy. Pískové vlasy měl na spáncích prošedivělé. Brýle s černými obroučkami dodávaly jeho bledé pleti nažloutlý nádech. Vypadal vysloveně nezdravě.

To musí být chlápek z Bezpečnosti práce a ochrany zdraví,“ zašeptal Harper. „Nepřipadá mi, že by z něj čišela hrůza.“

„Spíš vypadá jako mladý účetní,“ odpověděl Carson. „Pořádně se na slunci spálí.“

Singer přešel k řečnickému pultu, zaklepal na mikrofon a zdvihl ruku. Za normálních okolností měl zdravý červený obličej. Teď vypadal velmi vyčerpaně. „Jak všichni víte, o tragických nehodách, jako je ta, která se tu přihodila minulý týden, musíme informovat odpovídající správní orgány. Zde přítomný pan Teece je starší vyšetřovatel od Bezpečnosti práce a ochrany zdraví. Stráví tu s námi na Dračí hoře několik dní, bude hledat příčinu nehody a zkontroluje naše bezpečnostní postupy.“

Nye stál vedle Singera, nemluvil, díval se na shromážděné vědce. Čelist stále pracovala, jeho mohutná postava byla v dokonalém obleku ztuhlá. Vedle něj stál Marr, pokyvoval nakrátko ostříhanou hlavou a zeširoka se usmíval pod kloboukem s tak širokou krempou, že měl úplně skryté oči. Carson věděl, že do jisté míry byl Nye za nehodu docela určitě zodpovědný z titulu bezpečnostního ředitele. Sám si toho byl beze sporu vědom. Upřený pohled na chvilku zastavil na Carsonovi. Možná to vysvětluje jeho paranoidní chování v poušti, pomyslel si. Ale co má sakra za lubem? Ať je to cokoli, musí to být setsakra důležité, když ho to před takovýmhle setkáním přimělo strávit noc venku.

„Vzhledem k tomu, že ve věci jsou průmyslová tajemství GeneDyne, specifika našeho výzkumu zůstanou tajná bez ohledu na výsledky vyšetřování. Tisku se nebudou předávat žádné informace. Chci zdůraznit jednu věc: předpokládá se, že všichni z Dračí hory budou s panem Teecem plně spolupracovat. Toto je pokyn přímo od pana Brenta Scopese. Předpokládám, že je vám to všem jasné.“

V místnosti bylo ticho. Singer pokývl hlavou.

„Dobře. Myslím, že pan Teece by vám chtěl říct pár slov.“

Křehce vyhlížející muž přešel k mikrofonu, pořád měl v ruce kufřík.

„Dobrý den,“ úzkými rty se letmo usmál. „Jmenuji se Gilbert Teece – říkejte mi, prosím, Gile. Předpokládám, že tu strávím přibližně týden a do všeho budu šťourat a strkat nos.“ Krátce a suše se zasmál. „Tohle je za daných okolností standardní procedura. S většinou z vás budu mluvit jednotlivě a samozřejmě budu potřebovat vaši pomoc, abych pochopil, co přesně se přihodilo. Vím, že pro všechny zúčastněné je tato situace velice bolestná.“

Rozhostilo se ticho a zdálo se, že Teece už řekl všechno, co měl v úmyslu. „Nějaké dotazy?“ zeptal se nakonec.

Nikdo se na nic zeptat nechtěl. Teece odstoupil od mikrofonu.

Singer se vrátil k pultu. „Teď když přijel pan Teece a dekontaminace je hotová, jsme připraveni úroveň 5 bez odkladu otevřít. Přes velmi složitou situaci očekávám, že se všichni zítra ráno dostavíte na své pracovní místo. Ztratili jsme spoustu času a potřebujeme to dohnat.“ Přejel si rukou čelo. „To je všechno. Děkuji vám.“

Teece najednou vstal s prstem ve vzduchu. „Doktore Singere? Mohu ještě říct pár slov -?“

Singer přikývl a Teece znovu vystoupil na pódium. „Otevřít znovu úroveň 5 nebyl můj nápad, ale je docela možné, že to pomůže při vyšetřování. Jsem trochu překvapen, že se k nám dnes nepřipojil pan Scopes. Domníval jsem se, že by se rád zúčastnil – alespoň elektronickou formou.“ Odmlčel se a chvilku čekal, ale ani Singer, ani Nye nijak nereagovali.

„Vzhledem k této situaci,“ pokračoval Teece, „mám jednu otázku pro všechny. Možná byste mi mohli odpovědět, až se setkám s každým jednotlivě.“

Odmlčel se.

„Zajímá mě, proč byla pitva Brandon-Smithové provedena tajně a její ostatky zpopelněny v tak nepatřičném spěchu.“

Znovu bylo ticho. Teece stále držel kufřík, znovu se svými úzkými rty rychle usmál a potom se vydal za Singerem ke dveřím ven z místnosti.

*****

I když si Carson dal druhý den na čas, než se dostavil do převlékárny, nepřekvapilo ho, že většina ochranných modrých obleků byla na svém místě. Nikdo nebyl nijak dychtivý vrátit se do Horečnaté jímky.

Když se oblékal, cítil, jak se mu v žaludku dělá uzel. Od nehody uplynul téměř týden. Jakkoli ho to všechno děsilo – roztržený oblek Brandon-Smithové, červená krev, která vytékala z trhlin v kombinéze – snažil se Horečnatou jímku ze své mysli úplně vypudit. Teď se to všechno vrátilo zpátky:

těsné prostory, zatuchlý vzduch v obleku, neustálý pocit nebezpečí. Na chvilku zavřel oči, snažil se ze své mysli vypudit strach a paniku.

Právě si chtěl nasadit helmu, když zasyčely dveře a vzduchovou kapsou vešla de Vacaová. Podívala se na něj.

„Nevypadáš zrovna čiperně,“ prohlásila.

Pokrčil rameny.

„Já asi taky ne,“ podotkla.

Potom mlčeli. Od smrti Brandon-Smithové spolu příliš nehovořili a Carson měl podezření, že se mu de Vacaová kvůli vlastnímu pocitu viny a frustrace zdaleka vyhýbá.

„Aspoň ten chlap z ochranky přežil,“ řekla.

Přikývl. Poslední, o čem si chtěl povídat, byla ta nehoda. Na druhé straně místnosti byly dveře z nerezavějící oceli s velikou nálepkou upozorňující na bionebezpečí. Takhle si představoval plynovou komoru.

De Vacaová se začala oblékat. Carson na ni čekal, chtěl sice mít ta prvotní muka za sebou, ale nějak nedokázal těmi dveřmi projít.

„Nedávno jsem si vyjel na koni. Když se dostaneš z dohledu Dračí hory, je tam vážně moc hezky.“

„Vždycky jsem milovala poušť. Spousta lidí tvrdí, že je ošklivá, ale podle mě to může být nejkrásnější místo na světě. Jakého koně sis vzal?“

„Toho tmavěčerveného valacha. Vyklubal se z něho prima kůň. Jedna ostruha se mi zlomila, ale nakonec jsem je ani nemusel použít. Mít možnost někde si tu opravit kolečko na ostruze bude asi vyžadovat velkou dávku štěstí.“

Zasmála se, svázala si vlasy. „Znáš toho Rusa, Pavla Vladimiro-něco? Je strojní inženýr, řídí sterilizační pec a soustavu laminárního proudu. Ten dokáže opravit naprosto všechno. Rozbil se mi CD přehrávač, on ho prostě jen tak rozebral a spravil. Tvrdil, že žádný takový přehrávač do té doby neviděl.“

„No jestli umí opravit CD přehrávač, tak to by si možná poradil i s kolečkem na ostruze. Možná bych se u něj měl zastavit.“

„Máš tušení, kdy ten vyšetřovatel přijde za námi?“ zeptala se.

„Nemám. Podle mě to nebude trvat dlouho, když vezmeš v úvahu…“ Odmlčel se. Když vezmeš v úvahu, že jsem byl nápomocný příčině smrti.

„Yamashito, videotechnik, říkal, že ten vyšetřovatel si chce jeden den prohlížet pásky bezpečnostní služby.“ Soukala ruce do rukávů.

Nasadili si helmy, zkontrolovali si navzájem obleky a vydali se do vzduchové kapsy. V dekontaminační místnosti Carson polkl a při pohledu na žlutou kapalinu, která mu stékala po průzoru, se snažil ze všech sil potlačit nevyhnutelný pocit na zvracení.

Doufal, že propracované dekontaminační postupy po nehodě nějakým způsobem upraví interiér Horečnaté jímky, že to tam bude vypadat nějak jinak. Ale laboratoř mu připadala úplně stejná jako ve chvíli, kdy ji opustil, tehdy mu Brandon-Smithová přišla oznámit, že šimpanz zemřel. Židle byla odsunutá od stolu ve stejném úhlu a jeho PowerBook zůstal otevřený, zapojený do zásuvky a připravený okamžitě ke spuštění. Přistoupil k němu a mechanicky se přihlásil do sítě GeneDyne. Po obrazovce přejely nápisy jako vždy po zapojení; počítač se potom zapnul, na monitoru bylo přesně to místo, kde přestal psát. Kurzor blikal na konci nedopsané řádky, čekal s krutou netečností, až bude pokračovat dál. Svezl se na židli.

Najednou byla obrazovka prázdná. Chvíli čekal, potom kliknul na několik kláves. Přístroj nijak nereagoval. Tiše zaklel. Je možné, že došly baterie. Podíval se na stěnu a zjistil, že laptop je zapojený do sítě. Zvláštní.

Něco naskakovalo na obrazovku. To je určitě Scopes, napadlo ho. O řediteli GeneDyne bylo známo, že si moc rád pohrává s počítači jiných. To má nejspíš připraveno pár povzbuzujících slov, aby nějak odlehčil návrat do Horečnaté jímky.

Malý obrázek začal nabývat podobu: zobrazení klauna, kterému na špičce prstu balancuje zeměkoule. Zeměkoule se pomalu otáčela. Carsona to zarazilo, kliknul na klávesu Escape, ale bez úspěchu.

Postavička se najednou rozplynula do slov.

Guy Carson?

Ano, odepsal.

Mluvím s Guyem Carsonem?

Tady Guy Carson, kdo jiný?

Tak prima, Guyi! Konečně jste se napojil do systému. Čekal jsem na vás, parťáku. Ale nejdřív potřebuju, abyste se identifikoval. Napište laskavě datum narození svý mámy.

2. června 1936. Kdo je tam?

Děkuji. Tady je Klaun. Mám pro vás důležitej vzkaz od jednoho vašeho starýho krajana.

Klaun? To jsi ty, Harpere?

Ne, nejsem Harper. Doporučuju, abyste si kolem sebe udělal čisto, aby náhodou někdo neviděl zprávu, co se vám chystám poslat. Dejte mi vědět, až budete připravenej.

Carson se podíval na de Vacaovou, ta už pracovala na druhé straně laboratoře.

Kdo sakra jste? napsal rozzlobeně.

Ale no tak, klid! Nejlepší bude, když se nepokusíte Klauna rozbít odpojením, jinak bych mohl já odpojením rozbít vás. A to by se vám nelíbilo. Ani trochu.

Poslouchejte, nelíbí se mi Chcete tu zprávu, nebo ne?

Ne.

To bych neřekl. Než vám ji pošlu, chci, abyste věděl, že tohle je naprosto bezpečný kanál a že já, Klaun, a nikdo jiný, jsem se naboural do sítě GeneDyne. Nikdo z GeneDyne o tom nemá tušení a nemůže ani naši konverzaci zachytit. Udělal jsem to, abych vás ochránil, kovboji. Kdyby se náhodou někdo objevil u vás ve chvíli, kdy budete tu zprávu číst, stiskněte příkazovou klávesu a na obrazovce se objeví falešné zobrazení genetického kódu, ve kterém se bude ukrývat zpráva. Vlastně to nebude genetický kód, ale slova lyrické básně profesora Longhaira, ale šablony budou správné. Abyste se ke zprávě dostal zpátky, znovu stisknete příkazovou klávesu. Ejchuchu a tak vůbec. A teď se připravte.

*****

Carson se znovu podíval na de Vacaovou. Možná to byl jeden ze Scopesových vtípků. Ten člověk měl divný smysl pro humor. Na druhou stranu, po té nehodě Scopes neposlal jedinou zprávu na laptop. Možná se na něj naštval a zkouší přes nějakou hru jeho loajalitu. Carson se znepokojeně podíval zpátky na obrazovku laptopu. Na chvilku potemněla a potom se objevila zpráva:

Milý Guyi,

tady Charles Levine, váš starý profesor. Vzpomínáte? Biochem 162. Přejdu rovnou k věci, protože vím, že si teď musíte připadat kompromitovaný.

Ježíši, pomyslel si Guy. Zdrženlivé vyjádření roku. Doktor Levine se naboural do sítě GeneDyne? To se mu nezdálo pravděpodobné. Ale byl to Levine, a jestli na to přijde Scopes… Znovu rychle posunul prst na klávesu Escape a bezvýsledně ji několikrát stiskl.

*****

Guyi, slyšel jsem ledacos ze zdroje v regulačním vládním úřadu. Proslýchá se něco o nehodě na Dračí hoře. Všechno se to ale drží pořádně pod pokličkou a já se dověděl jenom tolik, že někdo byl náhodou nakažen nějakým virem. S největší pravděpodobností se jedná o smrtelný virus, ze kterého mají lidi panický strach.

Guyi, poslouchejte mě. Potřebuji, abyste mi pomohl. Potřebuji vědět, co se na Dračí hoře děje. Co je to za virus? Co s ním zkoušíte? Je skutečně tak nebezpečný, jak se proslýchá? Lidé v této zemi mají právo to vědět. Jestli je to pravda – jestli jste tam skutečně uprostřed ničeho a zahráváte si s něčím mnohem nebezpečnějším než atomová bomba – pak nikdo z nás není v bezpečí.

Pamatuji se na vás velmi dobře, Guyi. Byl jste skutečně nezávislý filozof. Skeptik. Nikdy jste nepřijal to, co jsem vám předložil jako hotovou věc; musel jste se o všem sám přesvědčit. To je velmi vzácná vlastnost a já se modlím, abyste ji neztratil. A teď vás žádám, abyste svůj přirozený skepticismus obrátil směrem ke své práci na Dračí hoře. Nepřijímejte všechno, co vám řeknou. Hluboko uvnitř víte, že nic není neomylné, že žádná bezpečnostní procedura nemůže zaručit stoprocentní ochranu. Pokud je pravda, co se proslýchá, tak vy to víte z první ruky. Prosím vás, zeptejte se sám sebe: stojí to za to?

Budu s vámi ve styku prostřednictvím Klauna, je to odborník ve věcech bezpečnosti sítí. Příště možná spolu budeme moci komunikovat přímo: Klaun nejprve nechtěl riskovat živou konverzaci.

Přemýšlejte o tom, co jsem vám napsal, Guyi. Moc vás prosím.

S pozdravem Charles Levine

*****

Obrazovka se vyprázdnila a Carson cítil, jak mu srdce buší, když šátral po vypínači. Měl to vypnout hned. Mohl to skutečně být Levine? Instinkt mu napovídal, že ano. Musí být šílenec, když se s ním takhle spojí a ohrožuje jeho kariéru. Jak o tom přemýšlel, namísto šoku ho začal jímat vztek. Jak si může být Levine jistý, že ten kanál je bezpečný?

Pamatoval si na Levina velmi dobře: když chodil po stupínku, dupal, mluvil netrpělivě, klopy od saka mu vždycky odstávaly, křídou skřípal o tabuli. Jednou se tak zabral do psaní dlouhého chemického vzorce na tabuli, že spadl ze stupínku. V mnoha ohledech byl výjimečný profesor: obrazoborecký, vizionářský. Ale vzpomněl si i na to, že býval popudlivý, zlobný a měl sklony ke zveličování. A tohle zašlo příliš daleko. Stal se z něho fanatik.

Znovu zapnul PowerBook a podruhé se přihlásil do systému. Jestli se mu Levine znovu ozve, řekne mu rovnou, co si myslí o jeho metodách. A než bude mít šanci odpovědět, přístroj vypne.

Vrátil se k obrazovce a srdce se mu zastavilo.

Brent

Scopes se hlásí. Stiskněte libovolnou klávesu k hovoru.

Carson se vší silou pokoušel v sobě potlačit hrůzu, která ho jímala, a psal. Našel Scopes tu zprávu?

Ciao, Guyi.

Ahoj, Brente.

Chtěl jsem vás jen uvítat zpátky. Víte, co řekl T. H. Huxley: „Velká tragédie vědy spočívá v tom, že ničí krásné hypotézy ošklivými fakty.“ A to se stalo právě tady. Byla to krásná myšlenka, Guyi. Je velká škoda, že to nevyšlo. Teď musíte pracovat dál. Každý den, který nepřinese žádný výsledek, stojí GeneDyne milion dolarů. Všichni čekají na neutralizaci toho viru. Nemůžeme pokračovat, dokud tenhle krok neuděláme. Všichni jsou závislí na vás.

Já vím, napsal Carson. Slibuju, že udělám, co je v mých silách.

To je začátek, Guyi. Dělat, co je ve vašich silách, je začátek. Jenomže my potřebujeme výsledky. Máme jeden neúspěch, jenomže ten neúspěch je nedílnou součástí ticha a já vím, že vy dokážete dojít dál. Počítám s tím, že dál dojdete. Měl jste skoro celý týden, abyste se nad tím mohl zamyslet. Doufám, že máte nové nápady.

Zopakujeme test a uvidíme, jestli jsme třeba náhodou něco nepřehlédli. Také znovu zmapujeme gen, pro každý případ.

To je dobře, ale udělejte to rychle. Také si přeji, abyste vyzkoušeli něco jiného. Ten neúspěch nám přinesl něco velmi důležitého. Mám tady před sebou výsledky pitvy Brandon-Smithové. Doktor Grady odvedl skvělou práci. Z jakéhosi důvodu je řetězec, který jste vymyslel, ještě virulentnější než obvyklý řetězec X-FLU. A mnohem nakažlivější, pokud jsou výsledky pitvy správné. Zabilo ji to tak rychle, že ve chvíli, kdy zemřela, protilátky v jejím krevním oběhu byly jen několik hodin. A já chci vědět proč. Před kremací jsme kultivovali kmen z mozkové tkáně Brandon-Smithové. Já vám ho pošlu. Říkáme mu nový kmen X-FLU II. Chci, abyste ten virus rozdělil. Chci vědět, jak funguje. Ve snaze ten virus neutralizovat jste zcela náhodou přišel na způsob, jak místo toho jeho vražedné schopnosti zvýšit.

Náhodně? Nejsem si jistý, jestli chápu -

Ježíšikriste, Guyi, když si dáte dohromady, že jste vytvořil virus ještě smrtelnější, tak můžete přijít na to, jak získat takový, který by byl smrtelný MÉNĚ. Trochu mě překvapuje, že vy sám o tom takhle nepřemýšlíte. A teď se pusťte do práce.

*****

Komunikační okno na obrazovce zablikalo a zhaslo. Carson se opřel a pomalu vydechl. Objektivně to všechno dávalo dokonalý smysl, ale při představě, že bude pracovat s virem vykultivovaným z mozku Brandon-Smithové, mu tuhla krev v žilách.

Jako na znamení vešel do laboratoře asistent a na podnosu z nerezavějící oceli nesl čisté plastikové bioboxy, každý z nich byl označen nálepkou se symbolem biologického ohrožení a prostým nápisem: X-FLU II.

„Dárek pro Guye Carsona,“ řekl asistent a morbidně se zasmál.

*****

Sluneční paprsky pozdního odpoledne svítily do oken obrácených na západ a zalévaly Singerovu kancelář zlatou září. Nye seděl na pohovce a beze slova upíral oči na krb ve tvaru kivy, ředitel stál obrácený k němu zády a díval se ven do rozlehlé pouště.

Muž křehké postavy s příliš velkým diplomatickým kufříkem se objevil ve dveřích a zdvořile si odkašlal.

„Pojďte dál,“ vyzval Singer Gilberta Teece. Ten vešel a oběma mužům pokynul. Jeho řídnoucí vlasy pšeničné barvy nedokonale zakrývaly lesklou a bolestivě červenou pokožku hlavy a spálený nos se mu už loupal. Ostýchavě se usmál, jako by si byl vědom vlastní nepatřičnosti v tomhle nepřátelském prostředí.

„Posaďte se někam.“ Singer mávl neurčitě rukou.

Byl tam sice volný ušák, ale Teece zamířil rovnou k pohovce, na které seděl Nye. Se spokojeným povzdechem usedl. Bezpečnostní ředitel poněkud ztuhl a kousek si odsedl.

„Začneme?“ zeptal se Singer a posadil se. „Velice nerad bych přišel pozdě na večerní koktejl.“ Teece v tu chvíli otevíral západku svého kufříku, vzhlédl a rychle se usmál. Potom vyndal diktafon a opatrně ho položil před sebe na stůl.

„Zdržím vás co možná nejméně,“ řekl.

Nye vyndal svůj diktafon a položil ho vedle Teecova.

„Správně,“ komentoval Teece jeho konání. „Vždycky je dobře uchovávat si věci na pásku, nemyslíte, pane Nye?“

„Ano,“ dočkal se úsečné odpovědi.

„Á!“ vykřikl Teece, jako by Nyeho předtím ještě neslyšel promluvit. „Angličan?“

Nye se na něj pomalu otočil. „Původem.“

„Já také,“ řekl Teece. „Můj otec byl sir Wilberforce Teece, baronet z Teecewood Hall v Peninách. Můj starší bratr dostal titul a peníze a já letenku do Ameriky. Znáte to? Myslím Teecewood Hall.“

„Ne,“ odpověděl Nye.

„Vážně?“ Teece zvedl obočí. „Krásná krajina. Hall je v Hamsterleyském lese, ale hned blízko tam je Cumbria. Je tam moc pěkně, zvlášť v tuhle roční dobu. Grasmere, Troutbeck… jezero Windermere.“

Atmosféra v kanceláři byla náhle plná elektřiny. Nye se otočil a zaostřil pohled na usmívající se obličej toho muže. „Navrhuji, pane Teece, abychom upustili od zdvořilostí a přistoupili přímo k jednání.“

„Ale, pane Nye, jednání už začalo! Jestli to dobře chápu, vy jste byl šéfem bezpečnostních operací v nukleárním komplexu ve Windermere. Myslím tak koncem sedmdesátých let. Tehdy se tam stala ta strašná nehoda.“ Zavrtěl hlavou při té vzpomínce. „Nikdy si nezapamatuji, jestli tam bylo šestnáct nebo šedesát obětí. V každém případě, než jste začal pracovat pro GeneDyne UK, téměř deset let jste marně sháněl práci ve svém oboru. Mám pravdu? Vzal jste místo u nějaké naftové společnosti na nějakém odlehlém místě na Středním východě. Informace o vaší práci jsou bohužel poněkud vágní.“ Poškrábal se na špičce loupajícího se nosu.

„Tohle nemá vůbec nic společného s úkolem, který vám tu byl přidělen.“

„Ale má to co dělat s mírou vaší loajality vůči Brentu Scopesovi. A tato loajalita zase může mít vztah k tomuto vyšetřování.“

„To je fraška,“ odsekl Nye. „Oznámím vašim nadřízeným, jak se chováte.“

„Jak se chovám?“ Teece se lehce usmál. Aniž by čekal na odpověď, dodal: „A jakým nadřízeným?“

Nye se k němu naklonil a mluvil velmi jemně. „Nehrajte si na neviňátko. Moc dobře víte, co se stalo ve Windermere. Takové otázky nemusíte klást a ode mě se o tom nedozvíte ani ň.“

„Tak okamžik,“ řekl Singer s hranou srdečností. „Pane Nye, neměli bychom -“

Teece zdvihl ruku. „Omlouvám se. Pan Nye má pravdu. Vím o všem, co se přihodilo ve Windermere. Jenom si rád prověřuji znovu fakta, která mám k dispozici. Tyhle zprávy“ – poplácal svůj masivní kufřík – „bývají často nepřesné. Píší je vládní úředníci a člověk nikdy neví, co o něm může nějaký neschopný byrokrat napsat, viďte, pane Nye. Domníval jsem se, že oceníte možnost uvést ten záznam na pravou míru, vymazat veškerá křivá obvinění a podobně.“

Nye seděl strnule a mlčel.

Teece pokrčil rameny a z kufříku vyndal konopný papír. „Dobře, pane Nye. Tak budeme pokračovat. Mohl byste mi svými slovy popsat, co se stalo dopoledne toho dne, kdy se přihodila ta nehoda?“

Nye si odkašlal. „V devět padesát jsem dostal zprávu o poplachu druhého stupně ze zařízení úrovně 5.“

„Spousta čísel. Co všechna znamenají?“

„Že došlo k porušení celistvosti. Někdo měl poškozený bioochranný oblek.“

„A kdo tu zprávu podal?“

„Carson. Doktor Guy Carson. Předal mi ji přes globální pohotovostní kanál.“

„Chápu,“ přikývl Teece. „Pokračujte.“

„Hned jsem šel na bezpečnostní stanici a po vyhodnocení situace jsem převzal řízení na dobu trvání poplachu druhého stupně.“

„Ano, v tu chvíli? Ještě než jste informoval doktora Singera?“ Teece se podíval na ředitele.

„To odpovídá protokolu,“ řekl Nye rezolutně.

„A doktore Singere, když jste se dověděl, že pan Nye převzal vedení, přirozeně jste radostně souhlasil, je to tak?“

„Přirozeně.“

„Doktore Singere,“ oslovil ho Teece poněkud ostřeji. „Celé odpoledne jsem si dnes prohlížel videozáznamy té nehody. Slyšel jsem většinu toho, co bylo řečeno. Odpověděl byste laskavě na mou otázku ještě jednou?“

Rozhostilo se ticho. „No,“ ozval se nakonec Singer, „pravda je taková, že jsem z toho radost neměl. Nicméně jsem souhlasil.“

„Pane Nye, podle vás tedy dočasné převzetí řízení je v protokolu společnosti. Podle mých informací se ale předpokládá, že se takto zachováte pouze v případě, kdy podle vašeho úsudku nemůže ředitel náležitě vykonávat své povinnosti.“

„Přesně tak,“ přitakal Nye.

„Takže mohu si udělat takový závěr, že jste již předem měl důvod domnívat se, že ředitel nedokáže své povinnosti náležitě plnit.“

Další dlouhá pauza. „Přesně tak,“ zopakoval Nye.

„To je absurdní!“ vykřikl Singer. „To nebylo zapotřebí. Měl jsem celou situaci plně pod kontrolou.“

Nye seděl ztuhle, obličej se mu proměnil v kamennou masku.

Teece klidně pokračoval. „Co vás tedy vedlo k domněnce, že tady doktor Singer nedokáže zvládnout výjimečnou situaci?“

Tentokrát Nye nezaváhal. „Cítil jsem, že doktor Singer se příliš sblížil s lidmi, kterým měl být nadřízený. Je vědec, ale je velice emocionální a špatně zvládá stres. Pokud by řízení výjimečné situace zůstalo v jeho rukách, všechno mohlo dopadnout úplně jinak.“

Singer vyskočil. „Co je špatného na tom, když se člověk chová trochu přátelsky?“ odsekl. „Pane Teeci, za tak krátkou dobu byste už měl mít jasno, jakého muže máte před sebou. Je megaloman. Nikdo ho nemá rád. Prakticky na každý víkend zmizí do pouště. Proč ho tu Scopes drží, je záhada pro nás všechny.“

„Ah! Chápu.“ Teece potěšené koukal do svých desek, nechal nepříjemné mlčení dlouho znít. Singer se postavil zpátky k oknu, opět zády k Nyemu. Teece vyndal z kapsy pero a udělal si několik poznámek. Potom jimi před Nyem zamával. „Chápu, že tyhle věci jsou tady streng verboten. Dobře že mě se to netýká. Nemám ani trochu rád počítače.“ Pečlivě pero uklidil.

„Doktore Singere,“ pokračoval, „přejdeme k tomu viru, na kterém pracujete. X-FLU. Dokumenty, které jsem dostal k dispozici, mi mnoho nenapověděly. Co přesně způsobuje, že je tak smrtelný?“

„Až na to přijdeme, dokážeme s tím něco udělat,“ odpověděl Singer.

„Něco s tím udělat?“

„Tak, aby byl bezpečný, samozřejmě.“

„Proč vůbec pracujete s tak příšerným patogenem?“

Singer se k němu obrátil. „To nebyl náš záměr, věřte mi. Virulence X-FLU je nečekaný vedlejší účinek naší techniky genetické terapie. Virus je v přechodném stadiu. Až bude produkt stabilizován, tento problém odpadne.“Odmlčel se. „Tragédie je v tom, že Rosalind byla viru vystavena v tomhle raném stadiu.“

„Rosalind Brandon-Smithová,“ opakoval Teece pomalu to jméno. „Jak víte, nejsme úplně spokojeni se způsobem, jakým byla provedena pitva.“

„Řídili jsme se standardními směrnicemi,“ skočil jim do hovoru Nye. „Pitva byla provedena v úrovni 5 v ochranných oblecích a po ní byla mrtvola spálena a v rámci bezpečnostního obvodu byla provedena dekontaminace všech laboratoří.“

„Mě spíš zaujala stručnost patologické zprávy, pane Nye,“ řekl Teece. „Je sice krátká, ale i tak mě na ní zarazilo několik věcí. Například pochopil jsem, že mozek Brandon-Smithové explodoval. A přece v době smrti byla uzamčená v karanténním pokoji, daleko od jakékoli lékařské pomoci.“

„Nevěděli jsme, že se tou nemocí nakazila,“ řekl Singer.

„Jak to, že ne? Poškrábal ji nainfikovaný šimpanz. Určitě měla v krevním oběhu protilátky.“

„Ne. Od chvíle, kdy se v krvi objevily protilátky, do chvíle smrti – no, může to trvat velmi krátkou dobu.“

Teece se zamračil. „Ukazuje se, že až znepokojivě krátkou.“

„Nesmíte zapomínat, že tohle je první případ, kdy byl působení viru X-FLU vystaven člověk. A doufejme, že i poslední. Nevěděli jsme, co se dá očekávat. A kmen X-FLU byl obzvláště virulentní. Než se nám vrátily krevní testy s pozitivními výsledky, byla mrtvá.“

„Krev. To je další zvláštní věc v té zprávě. Zjevně před smrtí došlo k výraznému vnitřnímu krvácení.“ Teece se podíval do desek a držel prst na odstavci. „Podívejte se tady. Orgány byly prakticky zaplavené krví. Píše se tady, že se jedná o prosakování cév.“

„Nepochybně je to symptom infekce X-FLU,“ řekl Singer. „Není to nic neznámého. Virus ebola zapříčiňuje totéž.“

„Jenomže zprávy z patologie, které mám o šimpanzích s X-FLU, se o tomto symptomu nezmiňují.“

„Zjevně ta nemoc zasahuje lidi jinak než šimpanze. Na tom není nic pozoruhodného.“

„Možná ne.“ Teece obrátil listy. „Ale na téhle zprávě jsou jiné zvláštní věci. Například, v jejím mozku je vysoká hladina určitých neurotransmiterů. Přesně řečeno, dopaminu a sérotoninu.“

Singer rozpřáhl ruce. „Podle mého názoru je to další symptom X-FLU.“

Teece zavřel desky. „A zase, nainfikovaní šimpanzi žádné zvýšené hladiny nevykazují.“

Singer si povzdechl. „Pane Teeci, o co vám jde? Všichni jsme si vědomi nebezpečnosti toho viru. Své úsilí směřujeme k jeho neutralizaci. Máme tu jednoho vědce, Guye Carsona, který se zabývá pouze tímto problémem.“

„Carson. Ano. Ten, který nahradil Franklina Burta. Ubohý doktor Burt, v současné době je v sanatoriu Featherwood Park.“ Teece se předklonil a ztišil hlas. „A teď další skutečně velmi podivná věc, pane doktore. Mluvil jsem s Davidem Fosseym, ošetřujícím lékařem Franklina Burta. I u něj se ukazuje prosakování krevních cév. A hladina dopaminu a sérotoninu je hodně zvýšená.“

V místnosti zavládlo šokované ticho.

„Ježíši,“ hlesl Singer. V očích měl vzdálený výraz, jako by něco počítal.

Teece zdvihl prst. „Ale! U Burta se nenašly protilátky X-FLU a od jeho odjezdu z Dračí hory už uplynuly celé týdny. Takže on tu nemoc mít nemůže.“

Napětí znatelně pokleslo. „Tak je to potom náhoda,“ řekl Nye a opřel se na pohovce.

„To je nepravděpodobné. Pracujete tady s nějakým jiným smrtelným patogenem?“

Singer zavrtěl hlavou. „Máme v ledu uchovávané obvyklé látky – marburg, ebolu, zaire, lassu – ale žádná z nich nemůže vyvolat šílenství.“

„To je pravda,“ řekl Teece. „Dál už nic?“

„Vůbec nic.“

Teece se obrátil na bezpečnostního ředitele. „Co se přesně stalo s doktorem Burtem?“

„Doktor Singer doporučil jeho odchod,“ řekl Nye prostě.

„Pane doktore?“ pobídl ho Teece.

„Začal se chovat zmateně a podrážděně.“ Singer zaváhal. „Byli jsme přátelé. Byl nezvykle citlivý, velmi laskavý a vnímavý. I když o tom moc nemluvil, domnívám se, že mu hodně chyběla manželka. Stres je tady hodně velký… Tady člověk prostě musí být do určité míry tvrdý, a to on nebyl. To ho zničilo. Když jsem zaregistroval příznaky počínající paranoie, doporučil jsem, aby ho vzali na pozorování do Albuquerque General.“

„Stres ho zničil,“ mumlal Teece. „Promiňte, že to říkám, pane doktore, ale to, co mi tady popisujete, mi nepřipadá jako obyčejné nervové zhroucení.“ Podíval se do otevřeného kufříku. „Doktor Burt získal titul MUDr. a PhDr. na Johns Hopkins za pět let – to je polovina času, který je k tomu obvykle zapotřebí.“

„Ano,“ souhlasil Singer. „Byl… je… geniální člověk.“

„Po studiu, jak jsem se dočetl v materiálech, které jsem dostal k dispozici, absolvoval jedno z koleček na pohotovosti v Harlem Meer Hospital, 944 East, 155. ulice. Byl jste někdy v té čtvrti?“

„Ne,“ řekl Singer.

„Lidé tam žijí v příšerných podmínkách. Tomu, co tam dělal, se interně říká speciál třicet šest. Byl na telefonu na pohotovosti třicet šest hodin v jednom kuse, potom měl dvanáct hodin volno, potom nastoupil na dalších třicet šest hodin. A tak to šlo den za dnem, tři měsíce.“

„To jsem nevěděl. Nikdy o své minulosti moc nemluvil.“

„Potom, za první dva roky stáže, napsal čtyřsetstránkovou monografii Metastázováni. Skvělá práce. Tou dobou prožíval hořký rozvod se svou první ženou.“

Teece se znovu odmlčel, potom pokračoval nahlas. „A vy mi chcete říct, že tenhle muž nezvládl stres?“ Rozesmál se, ale přestal se tvářit vesele, ještě než jeho smích utichl.

Nikdo neřekl ani slovo. Po chvíli inspektor vstal. „Pánové, myslím, že jsem vás připravil o hodně času.“ Uložil diktafon a desky do kufříku. „Nepochybně si ještě budeme mít o čem povídat, až promluvím s vaším personálem.“ Poškrábal se na loupajícím se nose a stydlivě se usmál.

„Někdo se opálí, někdo se spálí. Já si připadám jako rozžhavená plotna na kamnech.“

*****

Noc se snesla na bílý dům pobitý prkny na rohu Church Street a Sycamore Terrace na clevelandském předměstí River Pointe. Lehký májový větřík šelestil listím a vzdálený štěkot psa spolu s osamělým pískáním vlaku dodávaly celé té tiché čtvrti nádech tajemna.

Světlo, které vycházelo z okna opatřeného lomenicí ve druhém patře, nebylo teple žluté jako v ostatních oknech v téže ulici, ale tlumené modré, podobné záři televizní obrazovky, jeho barva ani intenzita se však neměnily. Kdyby se pod otevřeným oknem zastavil náhodný kolemjdoucí, slyšel by jemné pípání a slabé, pomalé klikání na klávesy počítače. Ale tou tichou uličkou nikdo nešel.

V pokoji seděl malý člověk. V holé stěně za ním byly zasazeny jednoduché dřevěné dveře; zbývající stěny až ke stropu pokrývaly kovové police plné vzorně naskládaných elektronických obvodových desek. Našly se tam i monitory, vyřazené hard disky a zařízení, jejichž vlastnictvím by nepohrdly vlády mnohých malých států: hackerský software, vybavení pro zachycování faxových zpráv, snímání obrazů z cizích displejů, programy pro dekódování hesel a zjišťování pozice mobilních telefonů. Místností se vznášel jemný zápach horkého kovu a ozonu. Mezi policemi visely svazky kabelů jako hadi v džungli.

Postava se posunula, až kolečkové křeslo, na němž byla usazena, zaskřípalo na protest. Ochablá končetina se posunula ke klávesnici vyrobené na míru, umístěné hned vedle opěrky na paži. V modrém světle se ohnul jediný křivý prst a začal ťukat do kláves. Ozval se slabý svižný tón vysokorychlostní volby telefonního čísla. Na jedné kovové polici se rozsvítila obrazovka. Po ní se ve spirálách vinul počítačový kód a potom se objevilo malé logo společnosti.

Prst se pohnul směrem k horní řadě velkých barevných kláves a jednu stiskl.

Tiché vteřiny přešly do minut. Ten člověk na kolečkovém křesle nevěřil, že se může nabourat do počítačových systémů tak drsnými způsoby, jako je brutální silový útok nebo změna algoritmu. Jeho program se do vertikálně řazených čipu na vstupním počítači napojil v bodě, kudy do soukromé sítě korporace vedla externí internetová linka, a tím se zcela vyhnul zadávání hesla. Obrazovka se najednou rozsvítila a začal na ní rolovat kód. Ochablá paže se znovu zdvihla a začala psát, nejdříve pomalu, po chvíli o něco rychleji části kódu šestnáctkového počítače, vždy po určité chvíli vyčkala na odpověď. Obrazovka zčervenala a objevila se na ní slova „Online systémy GeneDyne – pododdělení údržby“ a potom nabídka.

Znovu překonal firewall GeneDyne.

Nevyvinutá paže se zdvihla potřetí, spustila dva programy, které budou pracovat symbioticky. První umístí dočasnou vsuvku do souborů operačního systému, bude krýt ten druhý, takže navenek se projeví jako neškodný údržbový manažer. Druhý program mezitím vytvoří bezpečný kanál v páteři sítě na Dračí horu.

Člověk na kolečkovém křesle trpělivě čekal, když programy obcházely síť můstků a řetězců. Nakonec se ozval slabý signál a potom se na obrazovce objevila řada zpráv o směrování dat.

Paže se znovu posunula ke klávesnici a místnost naplnil pískavý zvuk modemu. Rozsvítila se druhá obrazovka a na ní se objevila věta rychle napsaná neviditelnou rukou.

Říkal jste, že zavoláte už před hodinou! Není pro mě jednoduché rezervovat si čas a čekat, až se mi ozvete.

Zkroucený prst napsal odpověď: Miluju, když na mě takhle oprávněně vyjedete, profesorskej. Napište si tu podělanou formuli sám!

Už je pozdě, určitě už z laboratoře odešel.

Prst napsal další zprávu.

Ale dejte pokoj! Nepochybuju o tom, že Dr. Carson má ve svém pokoji další počítač. Možná by se nám povedlo získat jeho nerušenou pozornost tam. Nezapomeňte na základní pravidla.

Dobře. Jdeme na to.

Prst stiskl tlačítko, spustil se další podprogram a přes dálkovou síť Dračí hory poslal Guyi Carsonovi anonymní stránku. Po předchozím setkání se Klaun rozhodl nepoužít svoji standardní pozdravnou kartu. Carson by mohl vypnout počítač hned, jakmile by znovu uviděl úvodní Klaunovo logo. Uplynula chvíle; potom ze vzdálené pouště v Novém Mexiku přišla odpověď:

Tady Guy. Kdo je tam?

Prst stiskl jednobarevnou kódovou klávesu a po síti poslal předem připravenou zprávu.

Dovolte, abych se znovu představil: jsem Klaun, nositel zpráv. Spojím vás s profesorem Levinem. Stisknutím další klávesy umožnil prst Levinovi vstup do bezpečného kanálu.

Na to zapomeňte, odpověděl Carson. Okamžitě odejděte ze systému.

Guyi, prosím vás, tady Charles Levine. Počkejte chvíli. Nechte mě promluvit.

Ani náhodou. Vypínám počítač.

Klaun stiskl další klávesu a na obrazovce se rozsvítila další zpráva.

Jen na okamžik, kámo! Tady je Klaun. Všechno to mám pod kontrolou. Připravil jsem léčku do vašeho síťového uzlu. Pokud teď přerušíte naše spojení, spustíte vnitřní alarmy. A pak se do vás pěkně obuje drahý pan Scopes. Je mi líto, ale Klauna se zbavíte jen tak, že vyposlechnete dobrýho profesora. A teď dávejte pozor, kovboji. Na žádost profesorskýho jsem vám připravil nástroj, jak mu můžete zavolat. Až se s ním budete chtít kdykoli spojit, prostě pošlete sám sobě žádost o chat. Přesně tak: sám sobě. Ta spustí komunikační daemon, který jsem uschoval do sítě. Ten vás spojí s dobrým profesorem, pokud bude jeho věrný laptop na síti. A teď vyklízím pole profesoru Levinovi.

Pokud si, Levine, myslíte, že mě takhle přesvědčíte, jste na velkém omylu. Ohrožujete celou moji kariéru. Nechci mít nic společného s vámi ani s vaší křížovou výpravou, ať je ve hře cokoli.

Nemám na výběr, Guyi. Ten virus zabíjí.

Máme nejlepší laboratorní bezpečnostní opatření na světě.

Ukazuje se, že nejsou dost dobrá.

To bylo dílo náhody.

To nehody většinou bývají.

Pracujeme na lékařském produktu, který přinese neocenitelné dobro, zachrání každoročně miliony životů. Netvrďte mi, že na tom, co děláme, je něco špatného.

Guyi, věřím vám. Ale proč se dělá tolik povyku kolem takového smrtícího viru?

Podívejte, celý problém je v tom, že se snažíme neutralizovat virus, prostě to udělat tak, aby byl neškodný. A teď se odpojte ze sítě.

Ještě ne. Co je ten lékařský zázrak, o kterém jste se zmiňoval?

O tom nemohu mluvit.

Odpovězte mi na tohle: Mění ten virus DNA lidských bakteriálních buněk nebo pouze somatických buněk?

Bakteriálních buněk.

To jsem věděl. Guyi, vy jste skutečně přesvědčen o tom, že máte morální právo měnit lidský genom?

Když je to změna k dobrému, proč ne? Když můžeme zbavit lidskou rasu děsivé nemoci navždycky, co je na tom nemorálního?

Jaké nemoci?

Do toho vám nic není.

Je mi to jasné. Používáte virus, abyste dosáhli genetické alterace. Je to virus posledního soudu? Mohl by zničit lidskou rasu? Odpovězte mi na tuhle otázku a odpojím se ze sítě.

Já nevím. Jeho epidemiologie u lidí není známa, ale u šimpanzů je stoprocentně smrtelný. Dodržujeme velmi přísná ochranná pravidla, zvlášť teď.

Přenáší se vzduchem?

Ano.

Inkubační doba?

Jeden den až dva týdny, podle kmene.

Doba mezi prvními symptomy a úmrtím?

To se nedá s určitostí stanovit. Od několika minut po několik hodin.

Několik minut? Panebože. Způsob úmrtí?

Odpověděl jsem už na dost otázek. Odpojte se.

Způsob úmrtí?

Nadměrná produkce mozkomíšního moku, která způsobí edém a krvácení mozkové tkáně.

To mi připadá jako skutečný smrtící virus. Jak se jmenuje?

To už stačí, Levine. Už žádné otázky. Vystupte hergot ze sítě a už mi nevolejte.

V malém domku na rohu Church a Sycamore ruka jemně klikla na několik kláves. Na obrazovce se objevil program daemon, který přerušil komunikaci a vyplížil se ze sítě GeneDyne. Potom se objevila zpráva od Levina:

Hergot! Ztratili jsme spojení. Klaune, potřebuju víc času!

Prst napsal odpověď:

Klid, profesore. Vaše horlivost vás zničí. Teď zase k něčemu jinýmu. Připravte si počítač, pošlu vám maličkej zajímavej soubor. Sám uvidíte, že se mi podařilo získat informaci, kterou jste ode mne žádal. Přirozeně. Bylo to hodně náročný a budete překvapenej, kolik peněz jsem protelefonoval. Jistá paní Harriet Smythová z Northfieldu v Minnesotě se asi dost rozčílí, až jí příští měsíc přijde hodně dlouhý účet za meziměstské telefonické hovory.

*****

Prst stiskl několik dalších kláves a počkal, až byl soubor převeden. Potom obě obrazovky v okamžení zhasly. Chvíli bylo v místnosti slyšet jen tiché vrčení ventilátorů počítače a zvenčí otevřeným oknem z teplé noci doléhalo cvrlikání osamělého cvrčka. A potom se ozval tichý smích, který se proměnil v sípavý veselý hurónský rámus a vznášel se nad zakrnělým tělem na kolečkovém křesle.

*****

Šéfkuchař na Dračí hoře – Ital Ricciolini – vždycky servíroval hlavní chod sám, aby si vychutnal očekávané komplimenty, takže večeře vždycky trvaly hrozně dlouho. Carson seděl u prostředního stolu s Harperem a Vanderwagonem a bezúspěšně se snažil zbavit urputné bolesti hlavy. Přes Scopesův nátlak nedokázal za celý den udělat nic kloudného, pořád myslel na Levinovu zprávu. Bylo mu divné, jak se vůbec dokázal nabourat do sítě GeneDyne a proč si vybral jako kontakt právě jeho. Aspoň si toho nikdo nevšiml, pomyslel si. Pokud věděl.

Drobný kuchař položil na Carsonův stůl talíře s rozmáchlým gestem a plný očekávání o krok ustoupil. Podle jídelního lístku to měl být brzlík.

„Vynikající!“ zvolal Harper, když kousek ochutnal. „Mistrovské dílo!“

Ital se zlehka uklonil a nasadil potěšený výraz.

Vanderwagon seděl tiše a leštil si příbor ubrouskem.

„Co to přesně je?“ zeptal se Carson podezřívavě.

„Animella con marsala e funghi!“ vykřikl séfkuchař. „Brzlík na víně s houbami.“

„A co to vlastně je?“

Ital se zatvářil zmateně. „Že bych se špatně vyjádřil?“

„Já myslím, která část krávy to přesně je -?“

Harper ho poplácal po zádech. „Víš, kamaráde, některé věci není radno zkoumat do detailů.“

Ital se zmateně usmál a odešel do kuchyně.

„Měli by lépe umývat nádobí,“ mumlal Vanderwagon, leštil sklenici, podržel ji proti světlu a znovu ji otíral.

Harper se podíval na Teece, jedl sám u stolu na druhé straně místnosti. Jeho úzkostlivé způsoby byly téměř karikaturou dokonalosti.

„Už s tebou mluvil?“ zeptal se Harper šeptem Carsona.

„Ne. A s tebou?“

„Hučel do mě dneska dopoledne.“

Vanderwagon se otočil. „Na co se ptal?“

„Měl jen pár zlomyslných otázek na tu nehodu. Nedejte se zmást jeho vzhledem. Není to žádný blboun.“

„Zlomyslné otázky,“ opakoval Vanderwagon, podruhé vzal nůž a pečlivě ho leštil. Potom ho položil a vyrovnal přesně s vidličkou.

„Proč nemůžeme mít jednou pro změnu třeba steak?“ postěžoval si Carson. „Nikdy pořádně nevím, co jím.“

„Ber to jako experiment mezinárodní kuchyně,“ řekl Harper, ukrojil si brzlík a vložil si do úst třesoucí se sousto. „Vynikající,“ řekl s plnými ústy.

Carson váhavě ochutnal. „Vůbec to není špatné,“ prohlásil. „Je to slinivka břišní,“ řekl Harper. Carson odložil vidličku. „Děkuju mockrát.“

„Jaké zlomyslné otázky?“ zeptal se Vanderwagon. „Nemám se o ničem zmiňovat,“ Harper mrkl na Carsona. Vanderwagon se otočil na jednu a na duhou stranu a pronikavě se na Harpera podíval. „O mně.“

„Ne, o tobě ne, Andrewe. No, možná tak trochu, to víš. Byl jsi tak říkajíc v ohnisku událostí.“

Vanderwagon odstrčil talíř s nedojedenou večeří a neřekl nic. Carson se sklonil. „Takovouhle slinivku břišní má kráva!“ Harper si vložil do úst další sousto. „Není to jedno? Ricciolini dokáže uvařit cokoli. Guyi, ty jsi stejně přece vyrostl na beraních varlatech, ne?“

„Nikdy jsem se jich ani nedotkl,“ řekl Carson. „To se jen z legrace servírovalo turistům.“

„Pohoršuje-li tě pravé oko,“ řekl Vanderwagon. Podívali se na něj.

„Takže se obrátíme na víru?“ zeptal se Harper. „Ano. Vyloupni je,“ dopověděl. Rozhostilo se stísněné ticho. „Všechno v pohodě, Andrewe?“ zeptal se Carson. „Jistě,“ odpověděl.

„Pamatuješ na biologii 101?“ zeptal se Harper. „Langerhansovy ostrůvky?“

„Buď zticha,“ varoval ho Carson.

„Langerhansovy ostrůvky,“ pokračoval Harper. „Ty shluky buněk ve slinivce břišní, které vyměšují hormony. To by mě zajímalo, jestli jsou pouhým okem viditelné.“

Vanderwagon upřeně koukal na svůj talíř, potom pomalu zvedl nůž a pečlivě ukrojil plátek brzlíku. Uchopil kousek orgánu mezi prsty, soustředěně si prohlížel řez, potom ten kousek hodil do talíře, až se omáčka s kousky hub rozstříkla na bílý ubrus. Nalil na ubrousek trochu vody, složil ho a pečlivě si otřel ruce. „Ne,“ řekl. „Co ne?“

„Nejsou viditelné.“

Harper se rozřehtal. „Kdyby Ricciolini viděl, jak si s tím tady hrajeme, asi by nás otrávil.“

„Cože?“ zeptal se Vanderwagon nahlas. „Já si jen dělal legraci. Klid.“

„Ty ne. Já mluvil na něj.“ Znovu bylo ticho.

„Ano, pane, udělám to!“ zařval Vanderwagon. Najednou se postavil do pozoru. Jak vstával, shodil židli. Ruce měl připažené, v jedné držel nůž a ve druhé vidličku. Pomalu zdvihl vidličku a namířil ji na obličej. Každý pohyb měl přesně vypočítaný. Vypadalo to, jako by se chystal vzít si sousto z prázdné vidličky.

„Andrewe, co děláš?“ zeptal se Harper a nervózně se zasmál. „Koukni na něj!“

Vanderwagon zdvihl vidličku o několik palců.

„Prokristapána, sedni si,“ řekl Harper.

Vidlička se o kousek přiblížila, její hroty se ve Vanderwagonově ruce lehce chvěly.

Carson si uvědomil, co se vědec chystá udělat, vteřinu před tím, než k tomu došlo. Vanderwagon jedinkrát nemrkl, když hroty vidličky přiblížil k rohovce. Potom odhodlaně zatlačil. Na vteřinu Carson s příšernou jasností viděl, jak pod hroty vidličky polevila oční membrána; potom se ozval zvuk, jako když někdo šlápne na kuličku hroznového vína, a čirá slizká tekutina se rozstříkla po ubruse. Carson ho popadl za ruku a trhl mu s ní. Vidlička vyklouzla z oka ven a cinkla o podlahu ve chvíli, kdy Vanderwagon začal vysokým hlasem naříkat.

Harper přiskočil ve snaze Vanderwagonovi pomoci, ale ten se po něm ohnal nožem, takže si sedl zpátky na židli a nevěřícně se díval na rudý proužek na hrudníku. Vanderwagon udělal znovu prudký výpad, Carson přiskočil a namířil mu sevřenou pěstí do břicha. On s tím ale počítal a ucukl stranou, takže dostal zcela neškodnou ránu do kyčle. Po chvíli Carson ucítil ohromující ránu ze strany do hlavy. Zapotácel se, zatřepal hlavou a nadával si za to, že toho chlápka podcenil. Když se mu rozjasnil zrak, uviděl, že se na něj. Vanderwagon znovu vrhá, a vymrštil pravičku vědci přímo do spánku. Zakolísal a upadl na zem, Carson ho popadl za zápěstí ruky, ve které držel nůž, praštil s ním o podlahu a nůž vypadl. Vanderwagon se naklonil dopředu, trhaně ječel a z oka mu vytékala tekutina. Carson mu zasadil dobře mířenou ránu do brady, on se sesul na stranu a zůstal ležet; slabiny se mu v pravidelném rytmu zvedaly a zase klesaly.

Carson opatrně couvl a až teprve v tu chvíli zaslechl kolem sebe změť hlasů. V ruce mu tepalo v rytmu srdečních ozev. Ostatní strávníci přišli blíže a utvořili kolem stolu kruh. „Lékařská pomoc už je na cestě,“ řekl někdo. Carson se podíval na Harpera. Ten pokýval hlavou. „Jsem v pohodě,“ vydechl prudce a k hrudníku si tiskl zkrvavený ubrousek.

Potom ucítil Carson na rameni něčí ruku a v jeho zorném úhlu se objevil Teecův hubený, loupající se obličej. Inspektor poklekl k Vanderwagonovi.

„Andrewe?“

Vanderwagon těkal zdravým okem a pak našel Teece.

„Proč jste to udělal?“ zeptal se ho soucitně.

„A co?“

Teece sešpulil rty. „To nic,“ řekl klidně.

„Pořád říkal…“

„Chápu,“ odpověděl Teece.

„Vyloupni…“

„Kdo vám říkal, abyste ho vyloupl?“

„Dostaňte mě odsud!“ zaječel znenadání Vanderwagon.

„To se právě chystáme udělat,“ řekl Mike Marr, prošel kruhem přihlížejících a odstrčil Teece stranou. Dva zdravotníci uložili Vanderwagona na nosítka. Vyšetřovatel doprovodil skupinu ke dveřím, naklonil se nad nosítka a polohlasem se zeptal: „Kdo? Řekněte mi kdo?“

Ale to už zdravotník zabodl Vanderwagonovi jehlu do ruky a zdravé oko se působením silného narkotika zavřelo.

*****

Studio, kde se natáčel pořad Zelený pokoj, vůbec nebylo zelené, ale světležluté. Pohovka a několik polstrovaných židlí bylo rozestaveno podél stěn a uprostřed stál poškrábaný konferenční stolek ve stylu Bauhaus se stohy různých čísel časopisů People, Newsweek a The Economist. Na protější roh někdo připravil konvici s kávou, sloupeček plastikových pohárků, smetanu, která vůbec nevypadala jako čerstvá, a neuspořádanou hromádku sáčků se sladidlem.

Levine se rozhodl kávu nepít. Usadil se na pohovce a znovu se rozhlédl kolem sebe. Kromě něj a Toni Wheelerové, konzultantky pro styk nadace se sdělovacími prostředky, byl v místnosti jen jeden další člověk. Muž s bledým obličejem v drobně kostkovaném obleku. Ucítil na sobě Levinův pohled, zvedl oči a potom se podíval jinam. Otřel si zpocené čelo hedvábným kapesníkem. Držel knížku Odvaha být jiný od Barrolda Leightona.

Toni Wheelerová mu šeptala do ucha a Levine se snažil ji poslouchat.

„- chyba,“ říkala. „Neměli bychom tu být a vy to víte. Tohle není místo, kde byste měl být viděn.“

Povzdechl si. „To už jsme spolu probírali,“ odpověděl jí také šeptem. „Pan Sanchez se o naší soudní při zajímá.“

„Sancheze zajímá jen jedno: kontroverze. Proč mě platíte, když se stejně nikdy mou radou neřídíte? Potřebujeme vaši image podepřít, je třeba, abyste vypadal důstojně, patricijsky. Politik, který vede křížovou výpravu proti nebezpečné vědě. Tahle show je přesně to, co vy v žádném případě nepotřebujete.“

„Potřebuji se víc ukazovat,“ odpověděl Levine. „Lidé vědí, že mluvím pravdu. A v posledních několika týdnech jsem udělal velký pokrok. Až o tom uslyší“ – poplácal se po náprsní kapse – „dozvědí se, co ‚nebezpečná věda‘ opravdu je.“

Slečna Wheelerová zavrtěla hlavou. „Výsledky soustředěného výzkumu naší skupiny ukazují, že začínáte být vnímán jako excentrik. Poslední soudní procesy, zejména ta záležitost s GeneDyne, zpochybňují vaši důvěryhodnost.“

„Moji důvěryhodnost? To není možné.“ Znovu se podíval na zpoceného muže. „Vsadím se, že je to sám Barrold Leighton,“ zašeptal. „Nepochybně je tu, aby udělal reklamu své knize. Určitě je v televizi poprvé. Odvaha být jiný, to tedy ano. Ten si tedy nevybral dobře, když chce odvahu prodávat podomně.“

„Neodbočujte od tématu. Vaše důvěryhodnost je kompromitována. Křeslo na Harvardu, vaše práce ve Fondu holocaustu už prostě nestačí. Potřebujeme provést přeskupení, zkontrolovat míru poškození, změnit způsob, jak vás vnímá veřejnost. Charlesi, znovu vás žádám. Nedělejte to.“

Do dveří strčila hlavu nějaká žena. „Levine, prosím,“ řekla bezvýrazně.

Postavil se, s úsměvem pokynul své poradkyni a odešel za tou ženou do maskérny. Zkontrolovat míru poškozeni to určitě, pomyslel si Levine, když ho maskérka usadila na holičské křeslo a začala pracovat pastelovou tužkou na linii jeho čelisti. Toni Wheelerová s ním mluvila spíš jako velitel ponorky než konzultantka pro styk s médii. Byla chytrá a chápavá, ale v srdci panikářka. Pořád ještě nepochopila, že jemu je cizí boj vzdát. Kromě toho si řekl, že takovouhle nosnou raketu potřebuje. Tisk nevěnoval skoro žádnou pozornost nehodě v Novoj družině, o které informoval. Podle novinářů k tomu došlo už moc dávno a moc daleko. Pořad „Sammy Sanchez o sedmé“ se vysílal z Bostonu, ale přebírala ho řada nezávislých stanic v celé zemi. Sáhl do saka od obleku na dvě obálky. Byl si jistý, dokonce ho naplnil optimismus, že tohle dopadne velmi, velmi dobře.

*****

Studio C bylo typické: pseudoviktoriánská oáza tmavých tapet a mahagonových křesel obklopených zavěšenými světly, televizními kamerami a množstvím kabelů. Levine znal druhého účastníka panelové diskuse velmi dobře: Finley Squires z farmaceutického průmyslu, pitbul v obleku, a zákaznická aktivistka Theresa Courtová. Už měli za sebou první část show, v ní účinkovali sami, ale Levine si vychutnával nevýhodu. Přešel přes betonovou podlahu, pečlivě si volil cestu přes kabely. Sammy Sanchez sám seděl na otáčecím křesle na vzdáleném konci kulatého stolu, hubený predátorský obličej upřený na Levina. Naznačil mu, kam se má posadit, a začaly se odpočítávat vteřiny do začátku druhé části.

Když show začala, Sanchez stručně představil Levina dalším účastníkům diskuse a předpokládaným dvěma milionům diváků, potom dal slovo Squiresovi, aby zahájil diskusi. Už před tím, na monitoru v maskérně, Levine viděl, jak Squires velmi zevrubně vykládá o tom, jak prospěšné je genetické inženýrství. Už se nemohl dočkat, cítil se jako boxer ve vrcholné formě před vstupem do ringu.

Teď říkal „Máte dítě, které trpí Tay-Sachsovou chorobou? Nebo srpkovitostí? Nebo hemofilii?“

Upřeně se zadíval do kamery, s ustaraným výrazem ve tváři. Potom ukázal na hosta, aniž by se na něj podíval. „Zde přítomný doktor Levine by vám upřel právo na vyléčení vašeho dítěte. Bude-li po jeho, miliony nemocných lidí, které by bylo možné těchto genetických onemocnění zbavit, budou muset trpět.“

Odmlčel se.

„Doktor Levine nazývá svou organizaci Nadace pro genetickou politiku. Nedejte se ošálit. Nejde o žádnou nadaci. Je to lobbistická organizace, která se pokouší před vámi ukrývat zázračné léčebné postupy, s nimiž přichází genetické inženýrství. Upírá vám právo volby. Nechává vaše děti trpět.“

Sammy Sanchez se se svým křeslem otočil, zdvihl jedno obočí. „Doktore Levine? Je to pravda? Upřel byste mým dětem právo na takovou léčbu?“

„V žádném případě,“ odpověděl s klidným úsměvem ve tváři. „Jsem vzděláním genetik. Koneckonců, jak jsem nedávno zveřejnil, byl jsem jedním z těch, kdo vyvinuli variantu kukuřice X-RUST, i když jsem odmítl na tom profitovat. Doktor Squires do značné míry překrucuje fakta.“

„Vzděláním možná genetikem jste, ale ne praxí,“ pokračoval Squires. „Genetické inženýrství nabízí naději. Doktor Levine nabízí zoufalství. To, čemu říká ‚opatrný konzervativní přístup‘, není nic jiného než nedůvěra v moderní vědu, a to tak hluboká, že se prakticky vyrovná středověku.“

Theresa Courtová začala něco říkat, potom přestala. Levine se na ni podíval bez jakéhokoli zájmu; věděl, že se postaví na stranu vítěze bez ohledu na to, co všechno se bude přetřásat.

„Domnívám se, že doktor Levine volá po větší zodpovědnosti ze strany společností zapojených do genetického výzkumu,“ řekl Sanchez. „Mám pravdu, pane doktore?“

„To je součást řešení,“ odpověděl Levine, spokojen s tím, že zatím nebyl nucen vystoupit se svým obvyklým prohlášením. „Avšak potřebujeme rovněž větší vládní dohled. V poslední době jako by si korporace zcela volně pohrávaly s lidskými geny, zvířecími a rostlinnými geny, virovými geny – to vše za minimální kontroly nebo dokonce bez jakékoli kontroly. V laboratořích dnes vznikají patogeny nepředstavitelné virulence. Stačí jediná nehoda a dojde ke katastrofě s potenciálními důsledky na celý svět.“

Squires vrhl na Levina opovržlivý pohled. „Větší vládní dohled. Víc regulací. Větší byrokracie. Tlumení volného podnikání. Přesně tohle naše země nepotřebuje. Doktor Levine je vědec. Měl by to vědět lépe. A přece trvá na živení těchto nepravd, neustále děsí lidi lživými tvrzeními o genetickém inženýrství.“

Čas v tu chvíli dozrál. „Doktor Squires se mě snaží vypodobnit jako podvodníka,“ řekl Levine. Sáhl do vnitřní kapsy svého saka. „Dovolte, abych vám něco ukázal.“

Vyndal jasně červenou obálku, podržel ji před kamerami. „Jako profesor mikrobiologie není doktor Squires na nikom závislý. Zajímá ho výlučně pravda.“

Lehce potřásl zalepenou obálkou, doufal, že se ze Zelené místnosti dívá Toni Wheelerová. Červená barva byl geniální nápad. Věděl, že kamery teď zaostřily na obálku a mnoho diváků čeká, až se otevře.

„A kdybych vám řekl, že v téhle obálce mám důkaz o tom, že doktor Squires dostal čtvrt milionu dolarů od společnosti GeneDyne? Jedné z předních světových geneticko-inženýrských firem? A co když tuto svou činnost tají dokonce i před svou vlastní univerzitou? Mohlo by to snad zpochybnit jeho motivaci?“

Položil obálku před Squirese.

„Otevřete ji, prosím, a ukažte na kameru její obsah.“

Squires se podíval na obálku, nepochopil úplně past, která je na něj přichystaná. „To je absurdní,“ řekl nakonec a shodil obálku ze stolu.

Levine nemohl uvěřit, jaké má štěstí. Obrátil se na kameru s triumfálním úsměvem. „Vidíte? Ví přesně, co je uvnitř.“

„To je neomluvitelně neprofesionální,“ odsekl Squires.

„No tak,“ pobízel ho Levine. „Otevřete ji.“

Obálka teď byla na podlaze a Squires by se pro ni musel sehnout. V každém případě, pomyslel si Levine, je to pro Finleye Squirese příliš pozdě. Kdyby ji otevřel hned, možná by si uchoval svoji důvěryhodnost.

Sanchez se díval z jednoho vědce na druhého. Squiresovi začalo svítat, co se děje. „Tohle je nejpodlejší forma útoku, jakou jsem kdy zažil,“ prohlásil. „Doktore Levine, měl byste se stydět.“

Squires byl v koncích, ale stále bojechtivý. Vyndal z kapsy druhou obálku.

„A v téhle obálce, doktore Squiresi, mám informace o současném vývoji v tajné geneticko-inženýrské laboratoři GeneDyne, známé jako Dračí hora. Tento vývoj je velice zneklidňující a zajímavý pro každého vědce, jemuž na srdci leží vyšší zájmy lidstva.“

Položil před něj druhou obálku. „Když jste neotevřel tamtu, otevřete alespoň tuhle. Staňte se tím, kdo odhalí nebezpečné hrátky GeneDyne. Dokažte, že na té společnosti nemáte pražádný zájem.“

Squires seděl ztuhle. „Nenechám se zastrašit intelektuálním terorismem.“

Levine cítil, jak mu srdce blázní. Vypadalo to skoro až příliš dobře, aby to byla pravda: ten muž vstupuje do všech pastí.

„Já sám to otevřít nemohu,“ řekl Levine. „GeneDyne podala žalobu na mou nadaci o dvě stě milionů dolarů ve snaze mě umlčet. Musí to udělat někdo jiný.“

Obálka ležela na stole, kamery na ni zaostřily. Sanchez se svým křeslem popojel a střídavě se díval na oba diskutující.

Courtová se natáhla a obálku popadla. „Pokud nemá nikdo jiný odvahu ji otevřít, tak to udělám já.“

Stará dobrá Theresa, pomyslel si Levine; věděl, že neodolá a využije příležitosti, kdy může v dramatu sehrát svoji roli.

V obálce byl jeden list bílého papíru se zprávou psanou jednoduchým, stroze vyhlížejícím typem písma.

JMÉNO VIRU:

Neznámé.

INKUBAČNÍ DOBA:

Jeden týden.

DOBA MEZI PRVNÍMI SYMPTOMY A SMRTÍ:

Pět minut až dvě hodiny.

ZPŮSOB SMRTI:

Rozjitřený mozkový edém.

NAKAZLIVOST:

Šíří se snadněji než běžné nachlazení.

ÚMRTNOST:

100% – všechny oběti umírají.

FAKTOR NEBEZPEČNOSTI:

„Virus posledního soudu“: pokud dojde k jeho uvolnění, náhodně či záměrně, může zničit celé lidstvo.

TVŮRCE:

GeneDyne, Inc.

ÚČEL:

Neznámý. Je to firemní tajemství chráněné zákonem USA o zachování soukromí. Práce na tomto viru pokračuje za minimálního vládního dohledu.

HISTORIE:

V posledních dvou týdnech tento virus nakazil neidentifikovaného vědce nebo technika v detašovaném testovacím zařízení GeneDyne. Technik byl s největší pravděpodobností izolován, ještě než mohlo dojít k dalšímu rozšíření. Technik zemřel během tří dnů. Pokud by nebyl nakažený pracovník umístěn do karantény, mohl by se virus rozšířit na veškerou populaci. Všichni jsme mohli zemřít.

*****

Courtová četla dokument nahlas, několikrát čtení přerušila a nevěřícně se dívala na Levina. Když skončila, posunul se Sanchez se svým křeslem k Finleyi Squiresovi.

„Chcete něco dodat?“ zeptal se.

„Proč bych měl něco dodávat?“ zeptal se Squires podrážděně. „S GeneDyne nemám absolutně nic společného.“

„Otevřeme tu první obálku?“ zeptal se Sanchez a na jeho mrtvolně bledém obličeji se objevil lehký škodolibý úsměv.

„Jen si poslužte,“ vybídl ho Squires. „Ať je uvnitř cokoli, nepochybně jde o podvrh.“

Sanchez zdvihl obálku. „Thereso, zdá se, že vy jako jediná tady máte kuráž,“ řekl a podal jí obálku.

Roztrhla ji. Uvnitř byl počítačový výpis, na němž stálo, že suma ve výši 265 000 amerických dolarů byla telegraficky převedena z GeneDyne v Hong-Kongu na účet uvedeného čísla u Rigel Bancorp na Nizozemských Antilách.

„Není tu uvedeno jméno účtu,“ řekl Sanchez, když se podíval zblízka.

„Podržte druhou stránku na kamery,“ řekl Levine.

Druhá stránka byla rozmazaná, ale čitelná. Byl to sítotisk, tajně okopírovaný ze zobrazení na počítačovém terminálu drahým a zakázaným zařízením. Na obrazovce byly instrukce od Finleyho Squirese týkající se účtu u Rigel Bancorp na Nizozemských Antilách. Účet měl totožné číslo.

Rozhostilo se mrazivé ticho a Sanchez ukončil program s tím, že poděkoval účastníkům diskuse a televizní diváky nabádal, aby zůstali u obrazovek a počkali na Barrolda Leightona.

V okamžiku, kdy se kamery vypnuly, se Squires postavil. „Tahle šaráda bude mít velikou právnickou dohru,“ řekl pádně a odkráčel ze studia.

Sanchez se obrátil na Levina, rty uznale sešpulené. „Roztomilé,“ řekl. „Kvůli vám doufám, že to můžete doložit.“

Levine se jenom usmál.

*****

Cestou do své laboratoře si Carson na patologii vyzvedl výsledky testů, nemotorně se pohyboval v úzkých prostorech Horečnaté jímky. Bylo po šesté a skoro nikdo tam už nezůstal. De Vacaová odešla již před několika hodinami do počítačové laboratoře provést nějaké enzymatické testy; nastal čas zavřít krám a vydat se na dlouhou, namáhavou a pomalou cestu na povrch. Ale jakkoli nesnášel těsné prostory Horečnaté jímky, uvědomil si, že odtud nijak zvlášť nespěchá. Přišel o své spolustolovníky u večeře: Vanderwagon samozřejmě odešel a Harper bude ještě jeden den na ošetřovně.

U laboratorního průlezu se na chvilku zastavil. U jeho pracovního stolu se kdosi podivný v modrém obleku probíral jeho věcmi. Carson stiskl tlačítko interkomu na rukávu svého obleku. „Hledáte něco?“ zeptal se.

Oblek se narovnal a otočil směrem k němu. Za průhledem bylo vidět bolestivě spálený obličej Gilberta Teece.

„Doktor Carson! Jsem moc rád, že se s vámi mohu seznámit. Mohl bych si s vámi chvilku popovídat?“ Postava k němu natáhla ruku.

„Proč ne,“ odpověděl Carson a připadalo mu hloupé, když si podával ruku s inspektorem přes několikanásobnou vrstvu gumy. „Posaďte se.“

Postava se rozhlédla. „Pořád jsem ještě nepřišel na to, jak se to dělá v tomhle zatraceném obleku.“

„Tak to asi budete muset stát,“ řekl Carson a sám se posadil k pracovnímu stolu.

„Asi ano. Je pro mě ctí mluvit s potomkem Kita Carsona.“

„Nikdo jiný si to patrně nemyslí.“

„Za to můžete děkovat jenom své skromnosti. Myslím, že mnoho lidí tady o tom neví. Je to samozřejmě ve složce vašich osobních údajů. Zdá se, že pana Scopese velmi zaujala historická ironie celé téhle situace.“ Teece se odmlčel. „Ten váš pan Scopes je vůbec fascinující postava.“

„Je skvělý.“ Carson se díval na vyšetřovatele a snažil se ho odhadnout. „Proč jste v zasedačce položil otázku o pitvě Brandon-Smithové?“

Chvilku bylo ticho. Potom Carson přes mikrofon uslyšel Teeceho smích. „Vy jste v podstatě vyrostl mezi Apači, mám pravdu? Tak možná znáte jedno jejich prastaré úsloví: ‚Některé otázky jsou delší než jiné.‘ Ta otázka, kterou jsem položil tehdy v zasedací místnosti, byla hodně dlouhá.“ Usmál se. „Ale vy jste tu relativně nový a nebyla mířena na vás. Raději bych si teď pohovořil o panu Vanderwagonovi.“ Všiml si, jak se Carson zašklebil. „Ano, já vím. Bylo to strašné. Znal jste ho dobře?“

„Po mém příjezdu sem jsme se docela spřátelili.“

„Jaký byl?“

„Pocházel z Connecticutu. V chování a oblékání byl velmi konzervativní, ale já ho měl rád. Pod tím vážným exteriérem se skrýval vynikající smysl pro humor.“

„Všiml jste si před tím incidentem v jídelně něčeho neobvyklého? Choval se nějak divně? Osobní změny?“

Carson pokrčil rameny. „Poslední týden mi připadal takový zamyšlený, roztržitý. Mluvil jsem na něj a on mi neodpovídal. Vlastně jsem tomu nepřikládal žádnou důležitost, protože jsme všichni byli v šoku po tom, co se tu stalo. Kromě toho, tady se lidé dost často chovají poněkud zvláštně. Napětí tady je neuvěřitelné. Všichni tomu říkají nemoc Dračí hory. Jako ponorková nemoc, jenže horší.“

Teece se zasmál. „Trochu to cítím i na sobě.“

„Po tom, co se stalo, Brent Andrewa veřejně pokáral. Myslím, že ho to pořádně vzalo.“

Teece přikývl. „Pohoršuje-li tě pravé oko,“ mumlal. „Podle pásků, na které jsem se díval, Scopes tohle citoval Vanderwagonovi, když mu dával co proto v konferenční místnosti. Přesto ale vyloupnutí vlastního oka je podle mého názoru poněkud extrémní reakce na stres. Jak to říkal vévoda Kornwallský v Králi Learovi: ‚Ven, nestydatý slize! A kde je teď tvůj blesk?‘“

Carson mlčel.

„Víte něco o Vanderwagonově minulosti u GeneDyne?“

„Vím, že byl skvělý, vysoce vážený. Tohle byla jeho druhá stáž tady. Absolvoval univerzitu v Chicagu. Ale tohle všechno určitě víte.“

„Mluvil s vámi o nějakých svých potížích? Měl z něčeho obavy?“

„Vůbec nic takového. Jen si jako každý jiný stěžoval na odloučenost. Byl vynikající lyžař, tady samozřejmě neměl příležitost k něčemu takovému, takže si občas postěžoval.“

„Měl přítelkyni?“

Carson se na chvíli zamyslel. „O někom se zmiňoval. Myslím, že o nějaké Lucy. Bydlí ve Vermontu.“ Zavrtěl se na židli. „Poslyšte, kam ho vlastně odvezli? Už jste se o tom něco dověděl?“

„Dělají mu testy. Zatím toho víme velmi málo. Tady je to velmi těžké, když nemáme možnost telefonovat ven. Ale objevil se jistý matoucí vývoj. Chtěl bych vás požádat, abyste si to zatím nechal pro sebe.“

Carson přikývl.

„Předběžné testy ukazují, že Vanderwagon trpí neobvyklými zdravotními problémy: má příliš prostupné kapiláry a zvýšenou hladinu dopaminu a sérotoninu v mozku.“

„Prostupné kapiláry?“

„Prosakující krevní cévy. Nějakým způsobem se malé procento jeho krevních buněk rozpadá a dochází k uvolnění hemoglobinu. Hemoglobin potom prosakuje do různých částí jeho těla. Obnažený hemoglobin, jak je vám možná známo, je pro lidské tkáně jedovatý.“

„Přispělo to k jeho zhroucení?“

„Je ještě příliš brzy něco takového tvrdit,“ odpověděl Teece. „Zvýšená hladina dopaminu je však velmi významná. Co víte o dopaminu? Sérotoninu?“

„Moc ne. Jsou to neurotransmitery.“

„Správně. Pokud se vyskytují v normální hladině, vše je bez problémů. Ale přílišné množství kteréhokoli z nich v mozku může do značné míry ovlivnit chování člověka. Paranoidní schizofrenici mají zvýšenou hladinu dopaminu. Účinky LSD jsou způsobeny dočasným zvýšením stejných neurotransmiterů.“

„Chcete říct, že Andrew má zvýšenou hladinu neurotransmiterů v mozku proto, že je blázen?“

„Možná,“ opověděl Teece. „Nebo je to naopak. Ale nemá smysl spekulovat, dokud toho nevíme víc. Vraťme se k původnímu účelu mé návštěvy tady. Povězte mi o tom kmeni X-FLU, na kterém pracujete. Možná mi vysvětlíte, jak se vám místo předpokládané neutralizace viru podařilo jeho smrtelné účinky naopak ještě zvýšit.“

„Panebože, kdybych na tuhle otázku dokázal odpovědět…“ Carson se odmlčel. „My vlastně ještě nerozumíme tomu, jak X-FLU škodí. Když rekombinujete geny, nikdy nemůžete přesně vědět, co se stane. Rady genů pracují velmi složitě a vyjmutí nebo přidání jednoho do skupiny často vyvolává nečekané efekty. Svým způsobem je to jako neuvěřitelně složitý počítačový program, kterému nikdo úplně nerozumí. Nikdy nevíte, co se může stát, když vložíte neznámá data nebo změníte jednu programovou řádku. Nemusí se stát vůbec nic. Nebo to může fungovat lépe. Anebo se může celý program zhroutit.“ Matně si uvědomoval, že s tímto vyšetřovatelem z oddělení Bezpečnosti práce a ochrany zdraví mluví otevřeněji, než by se zamlouvalo Brentu Scopesovi. Ale Teece byl velmi bystrý člověk; nemělo smysl cokoli zastírat.

„Proč jako vehikulum pro gen X-FLU nepoužijete méně nebezpečný virus?“

„To se těžko vysvětluje. Musíte vědět, že tělo se skládá ze dvou typů buněk: somatických a bakteriálních. Aby X-FLU znamenala permanentní vyléčení – aby se imunita proti ní přenesla na potomky – musíme vložit DNA do buněk bakteriální linie. Se somatickými buňkami by to nešlo. Hostitelský virus X-FLU má výjimečnou schopnost nainfikovat buňky lidských bakterií.“

„A co etika změny bakteriálních buněk? Vkládání nových genů do lidského organismu? Mluvilo se o tom v nějaké diskusi na Dračí hoře?“

Carson nevěděl přesně, proč začali hovořit na toto téma. „Podívejte se, děláme tady ty nejmenší představitelné změny: vkládáme gen dlouhý pouhých několik set základních párů. Potom budou lidé imunní proti chřipce. Na tom není nic nemorálního.“

„Ale neříkal jste sám, že drobná změna v genu může přinést nečekané výsledky?“

Carson netrpělivě vstal. „Samozřejmě! Ale proto se dělá celé fázové testování – hledají se nečekané vedlejší účinky. Tato genová terapie bude muset projít celou stupnicí nákladných testů, které budou DeneGyne stát miliony dolarů.“

„Testy na lidech?“

„Samozřejmě. Začíná se in vitro a na zvířatech. Ve fázi alfa použijete malou skupinu lidských dobrovolníků. Fáze beta je větší. Provádějí se testy na větším množství lidí, které GeneDyne monitoruje. Všechno probíhá maximálně opatrně. Tohle všechno víte stejně dobře jako já.“

Teece přitakal. „Promiňte, že to tolik rozvádím, doktore Carsone, ale pokud se objeví ‚nečekané vedlejší účinky‘, neuchovaly by se takové vedlejší účinky v lidské rase navždycky, kdybyste gen X-FLU vložili do bakteriálních buněk byť i jen několika lidí? Třeba by se tak vytvořila nová genetická choroba? Nebo rasa odlišná od všech ostatních? Vzpomínáte si, že stačila jedna jediná mutace u jednoho člověka -jednoho člověka -, aby se do celé rasy rozšířila hemofilie. Dnes je na světě nespočet tisíc hemofiliků.“

„GeneDyne by za žádných okolností neinvestovala skoro půl miliardy dolarů, pokud by vše nebylo propracováno do nejmenších podrobností,“ odsekl Carson a nebyl si docela jistý, proč má pocit, že se musí bránit. „Tohle přece není nově vzniklá společnost.“ Obešel pracovní stůl, aby se postavil tváří v tvář vyšetřovateli. „Mým úkolem je neutralizovat virus. A věřte mi, že to je až dost. Co se s ním bude dít, až se mi podaří ho neutralizovat, do toho mi nic není. Existují vládní omezení, která se týkají každičkého kroku v tomto ohledu. A vy to musíte vědět ze všech nejlépe. Patrně jste autorem poloviny z nich.“

Do sluchátek se mu ozvaly tři tóny. „Musíme odejít,“ řekl Carson. „Dnes začínají s večerní dekontaminací brzy.“

„Dobře. Můžete mě laskavě vést? Obávám se, že bych po padesáti stopách zabloudil.“

*****

Venku stál Carson chvilku beze slova, zavřel oči a nechal se ovívat teplým večerním větrem. Téměř cítil, jak z něj pouštní bríza uvolňuje nashromážděné napětí a obavy. Otevřel oči, všiml si neobvyklé barvy západu a zamračil se. Potom se obrátil na Teece.

„Omlouvám se, jestli jsem se tam choval trochu odměřeně. To místo na mně nechává stopy, zvlášť koncem pracovní doby.“

„To je naprosto pochopitelné.“ Vyšetřovatel se protáhl, poškrabal si loupající se nos a ohlédl se na bílé budovy v dramatickém reliéfu zapadajícího slunce. „Není to tu špatné, když to prokleté obrovské slunce zapadne.“ Podíval se na hodinky. „Měli bychom si pospíšit, jinak zmeškáme večeři.“

„Asi ano.“ Carsonův hlas prozradil jeho nechuť.

Teece se na něj otočil. „Říkáte to se stejným nadšením, jaké pociťuji i já.“

Carson pokrčil rameny. „Do zítra se dám do pořádku. Jen prostě nemám hlad.“

„Ani já ne.“ Vyšetřovatel se odmlčel. „Tak půjdeme do sauny.“

Carson se nevěřícně otočil. „Kam?“

„Do sauny. Setkáme se tam za patnáct minut.“

„Zbláznil jste se? To je poslední věc, co bych -“ Jakmile zahlédl výraz v Teecově obličeji, zmlkl. Uvědomil si, že to byl rozkaz, nikoli pozvání. Přimhouřil oči.

„Tak za čtvrt hodiny,“ řekl a bez dalších slov odešel do svého pokoje.

*****

Při přípravě plánů Dračí hory si projektanti uvědomovali, že obyvatelé tu vlastně budou uvězněni nekonečnou pouští, a velice se snažili jim připravit všemožná rozptýlení a pohodlí. Rekreační zařízeni, dlouhá nízká budova vedle obytného komplexu, byla vybavená lépe než většina profesionálních lázeňských domů, pyšnila se čtvrtmílovou závodní dráhou, kurty na squash a raketball, plaveckým bazénem a posilovnou. Projektanti si ovšem neuvědomili, že vědci na Dračí hoře budou posedlí svou prací, a pokud to půjde, budou se jakékoli fyzické námaze vyhýbat. Prakticky jediní, kdo využívali rekreační centrum, byli Carson, rád si po večerech chodil zaběhat, a Mike Marr, který trávil hodiny v posilovně.

Možná nejnepravděpodobnější zařízení v rekreačním centru byla sauna: dokonalý švédský model se stěnami a lavičkami z cedrového dřeva. Sauna byla populární během chladné pouštní zimy, ale v létě se jí každý zdaleka vyhýbal.

Carson vešel do sauny z pánské šatny a podle venkovního teploměru poznal, že Teece už je uvnitř. Otevřel dveře a podvědomě se odvrátil od proudu horkého vzduchu. Vešel, pálily ho oči a uviděl bledou Teecovu postavu u hromádky uhlí na vzdáleném konci místnosti s bílou osuškou omotanou kolem vychrtlých beder. Jeho krémovitě bledá kůže až komicky kontrastovala se spáleným obličejem. Pot mu lil z čela a stékal na spálený nos.

Carson si sedl co možná nejdále od inspektora, opatrně pokládal stehna na horké dřevo. Mělce vdechoval žhavý vzduch.

„Tak jo, pane Teece,“ řekl dopáleně. „O co jde?“

Podíval se na něj s pokřiveným úsměvem. „To byste měl vědět sám, doktore Carsone. Požádal jsem vás o schůzku tady z velmi dobrého důvodu.“

„Čekám, až mi ho řeknete.“ Už cítil, jak se mu potem leskne celá kůže. Teece to snad nařídil na sedmdesát stupňů, pomyslel si.

„Chtěl bych s vámi prodiskutovat něco jiného. Nebude vadit, když přidám trochu páry?“

Kdysi nějaký šprýmař z Dračí hory vyměnil klasickou dřevěnou naběračku na vodu křivulí s destilovanou vodou. Než mohl Carson něco namítnout, zdvihl vyšetřovatel křivuli a nalil pintu vody na žhavé uhlí. Okamžitě se zdvihla oblaka spalující páry a zaplnila úplně celou místnost.

„Proč jsme sakra museli jít zrovna sem?“ zaskřehotal Carson, zamotala se mu hlava.

„Pane Carsone, většinou mi nevadí, když se někdo přidá do diskuse,“ ozval se párou hlas bez těla. „Vlastně většinou to spíš posloužilo mým účelům. Jako třeba náš dnešní odpolední rozhovor ve vaší laboratoři. Ale teď chci mít trochu soukromí.“

Carson začal pomalu chápat. Všeobecně na Dračí hoře panovalo přesvědčení, že veškeré hovory v modrých oblecích jsou monitorovány. Teece zjevně nechtěl, aby někdo jiný slyšel, co chce říci. Ale proč se nemohli sejít v kavárně nebo v obytném komplexu? Carson si sám odpověděl: říkalo se, že Nye nasadil štěnice všude. Teece té šuškandě zjevně uvěřil. Zbývala jenom sauna – se zničujícím vedrem a párou – jako jediné místo, kde si mohou pohovořit.

Nebo je to jinak? „Proč jsme se nemohli prostě projít kolem plotu?“ Carson namáhavě oddechoval.

Teece se najednou v páře zhmotnil. Sedl si vedle Carsona a zavrtěl hlavou. „Mám hrůzu ze škorpionů. Teď mě chvíli poslouchejte. Divíte se, proč jsem ze všech lidí pozval sem zrovna vás. Mám k tomu dva důvody. Především jsem několikrát viděl na pásku, jak jste reagoval na výjimečnou situaci, ke které došlo v souvislosti s Brandon-Smithovou. Jako jediný vědec jste byl s projektem důvěrně obeznámen a jako jediný jste se v tom tragickém okamžiku zachoval racionálně. Možná budu takovou nestrannost v nadcházejících dnech potřebovat. Proto s vámi mluvím jako s posledním.“

„Vy už jste se všemi ostatními jednal?“ Teece byl na Dračí hoře jen pár dní.

„Je to malé místo. Hodně jsem se toho dověděl. Mám podezření na spoustu jiných věcí, ale nic nevím s jistotou.“ Hřbetem ruky si setřel pot z očí. „Druhý a nejdůležitější důvod se týká vašeho předchůdce.“

„Máte na mysli Franklina Burta? Co je s ním?“

„Ve vaší laboratoři jsem se zmínil o tom, že Andrew Vanderwagon má prosakující cévy a zvýšenou hladinu dopaminu a sérotoninu. Ale nezmínil jsem se o tom, že Franklin Burt má stejné symptomy. A podle výsledků pitvy je v menší míře měla i Rosalind Brandon-Smithová. Co myslíte, jak je to možné?“

Carson se na chvíli zamyslel. Nedávalo to smysl. Jedině… I přes úmorné vedro v sauně mu najednou po zádech přeběhl mráz.

„Mohli by být něčím nakaženi? Virem?“ Panebože, pomyslel si, mohl by to být nějaký řetězec X-FLU, který člověk dlouho nosí v těle? Projela jím hrůza.

Teece si utřel ruce do osušky a usmál se. „Copak se stalo s vaší neochvějnou vírou v bezpečnostní procedury? Uklidněte se. Nejste první, kdo učinil takhle ukvapený závěr. Ale ani Burt, ani Vanderwagon nemají v těle žádné protilátky X-FLU. Jsou čistí. Brandon-Smithovou naopak zničily. Takže zobecňovat nemůžeme.“

„V tom případě na to nemám vysvětlení.“ Carson, který až doposud zadržoval dech, vydechl. „Zvláštní.“

„Že je to zvláštní?“ mumlal Teece.

Přilil vodu na uhlíky. Carson čekal.

„Předpokládám, že když jste přijel, podrobně jste si prostudoval práci doktora Burta.“

Přikývl.

„Tak to jste musel pročíst jeho elektronický notebook?“

„Ano, četl jsem ho.“

„Odhaduji, že mnohokrát.“

„Mohl bych ze spaní recitovat celé pasáže.“

„Kde myslíte, že je ten zbytek?“

Chvíli bylo ticho.

„Co máte na mysli?“

„Četl jsem on-line soubory a něco mi na nich připadalo divné, jako když v melodii chybí pár not. A tak jsem si udělal statistickou analýzu vstupů a zjistil jsem, že během posledního měsíce průměrně denní vstupy poklesly ze dvou tisíc slov na několik set. To mě přivedlo k závěru, že Burt si z nějakých osobních nebo paranoidních důvodů začal psát vlastní záznamy. Něco, co Scopes a ostatní nemohli vidět.“

„Trvalá kopie je na Dračí hoře zakázaná,“ řekl Carson, vědom si toho, že říká věc naprosto zřejmou.

„Pochybuji, že v tomhle bodě by pravidla byla pro doktora Burta nějak významná. Každopádně jsem pochopil, že pan Scopes rád bloudí po kybernetickém prostoru GeneDyne celé noci, nakukuje a šťourá se ve věcech každého pracovníka. Skrytý deník je na tohle naprosto logická odpověď. Jsem přesvědčen, že pan Burt nebyl jediný. Je tu určitě pár naprosto normálních lidí, kteří si vedou soukromé záznamy.“

Carson přikývl, rychle přemýšlel. „To znamená -“ začal.

„Ano?“ pobídl ho Teece, najednou celý dychtivý.

„No, Burt se ve svých posledních vstupech on-line několikrát zmínil o ‚klíčovém faktoru‘. Pokud nějaký tajný deník existuje, mohl by obsahovat ten klíč, ať je to cokoli. Napadlo mě, že by to mohl být chybějící článek k vyřešení hádanky, jak změnit X-FLU v neškodnou látku.“

„Možná,“ řekl Teece. Potom se odmlčel. „Před X-FLU Burt pracoval na jiných projektech, že?“

„Ano. Vymyslel globální ekologický proces, to je vlastní filtrační technika GeneDyne. A dokončil PurBlood.“

„Á, ano. PurBlood.“ Teece znechuceně sešpulil rty. „Ohavná představa.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se Carson zmateně. „Krevní náhrada může zachránit nespočet životů. Odbourává se nedostatek krve, není potřeba zjišťovat krevní skupiny, odpadla ochrana proti transfuzím zkažené krve -“

„Možná,“ přerušil ho Teece. „Stejně, představa, že mi tohle někdo pumpuje do žil, není nijak příjemná. Chápu, že je to vyrobeno ze spousty geneticky upravených bakterií, do nichž byl vpraven gen lidského hemoglobinu. Je to tatáž bakterie, která se v trilionech vyskytuje v…“ Hlas mu zeslábl a slovo „hlíně“ skoro nebylo slyšet.

Carson se zasmál. „Říká se jí streptococcus. Je to bakterie, která se vyskytuje v půdě. Faktem je, že my v DeneGyne máme o streptokoku větší znalosti než o kterékoli jiné formě života. Je to jediný organismus kromě E. coli, jehož gen jsme od začátku do konce kompletně zmapovali. Takže je to dokonalý hostitelský organismus. To, že žije v hlíně, neznamená, že je odporný nebo nebezpečný.“

„Tak si o mně klidně myslete, že jsem staromódní. Ale to odbočuji od tématu. Lékař, který se stará o Burta, říká, že pořád dokola opakuje absurdní větu: ‚Chudák alfa.‘ Máte představu, co by to mohlo znamenat? Mohl by to třeba být začátek nějaké delší věty? Nebo třeba přezdívka, kterou pro někoho vymyslel?“

Carson se na chvíli zamyslel a potom zavrtěl hlavou. „Pochybuji, že by to mohl být někdo odtud.“

Teece se zamračil. „Další záhada. Možná i na to vrhne ten záznamník světlo. V každém případě mám pár nápadů, jak ho hledat. Mám v úmyslu se do toho pustit, až se vrátím.“

„Až se vrátíte?“ zopakoval po něm Carson.

Teece přikývl. „Zítra odjíždím do Radium Springs odeslat předběžnou zprávu. Komunikační spojení s vnějším světem odtud v podstatě neexistuje. Kromě toho potřebuji konzultovat s kolegy. Proto s vámi mluvím. Vy máte nejblíže k Burtově práci. V následujících dnech budu potřebovat vaši plnou spolupráci. Myslím si, že Burt je klíč k tomu všemu. Musíme brzy rozhodnout.“

„O čem?“

„Zda dovolit, nebo nedovolit, aby tento projekt pokračoval.“

Carson mlčel. Nedokázal si představit, že by Scopes připustil, aby byl projekt ukončen. Teece vstal a přitáhl si osušku k tělu.

„To bych neradil,“ podotkl Carson.

„Neradil co?“

„Abyste zítra odjel. Blíží se velká prachová bouře.“

„V rádiu jsem nic takového neslyšel,“ zachmuřil se Teece.

„V rádiu nevysílají předpověď počasí pro poušť Jornada del Muerto, pane Teeci. Nevšiml jste si toho zvláštního oranžového příkrovu na jižní obloze, když jsme vyšli z Horečnaté jímky? Už dřív jsem to viděl, a znamená to potíže.“

„Doktor Singer mi půjčí hummer. Ty stroje jsou stavěné jako kloubové nákladní vozy.“

Carsona poprvé v tu chvíli napadlo, že v Teecově tváři vidí nejistotu. Pokrčil rameny. „Já vám nebudu v ničem bránit. Ale být vámi, počkal bych.“

Teece zavrtěl hlavou. „To, co musím udělat, nesnese odkladu.“

*****

Fronta nabírala na síle nad oblastí Mexického zálivu, potom postoupila na severozápad a zasáhla mexické břehy státu Tamaulipas. Když se dostala nad pevninu, musela vystoupat nad Sierra Madre Oriental, ve výšinách se vlhký vzduch kondenzoval do velkých bouřkových mraků. Jak se fronta přesouvala na západ, začalo velmi vydatně pršet. Než sestoupila nad poušť Chihuahua, veškerá vlhkost z ní už byla vyždímána. Fronta se stočila na sever, uhnula stranou přes pánev a pás provincií v severním Mexiku. V šest hodin ráno dorazila nad poušť Jornada del Muerto.

Fronta teď už byla úplně vysušená. Žádné mraky ani déšť její příchod neohlašovaly. Z bouře v Zálivu zbyl jen obrovský rozdíl energie mezi čtyřicetistupňovou masou vzduchu nad pouští a sedmnáctistupňovou masou frontálního vzduchu.

Veškerá tato energie se projevovala větrem.

Jak se fronta přesouvala nad Jornadu, byla vidět jako míli vysoká stěna oranžového prachu. Hnala se po pevnině rychlostí expresního vlaku, unášela s sebou polámané laskavce, hlínu, suchý silt a rozmělněnou sůl z plání na jihu. Ve výšce čtyř stop nad povrchem unášel vítr také větévky, drsný písek, kousky suchých kaktusů a kůru stromů. Ve výšce šesti palců spoustu ostrých úlomků štěrku, drobných kaménků a kousků dřeva.

Takové pouštní bouře, docházelo k nim jedenkrát za několik let, dokázaly rozbít metaným pískem neprůstřelné přední sklo automobilu, sloupat lak ze zakřiveného povrchu, odfouknout střechy obytných přívěsů a nahnat koně na ostnaté dráty.

Bouře dospěla do středu pouště Jornada a na Dračí horu v sedm hodin ráno, padesát minut poté, kdy Gilbert Teece, vyšetřovatel z oddělení Bezpečnosti práce a ochrany zdraví, odjel v hummeru se svým tlustým kufříkem směrem do Radium Springs.

*****

Scopes seděl u fortepiana, prsty nehybně položené na černých klávesách z růžového dřeva. Zdálo se, že je hluboce zamyšlen. Vedle podnosu ve tvaru lidské ruky ležely bulvární noviny, roztrhané a pomuchlané, jako by je někdo rozzlobený zmačkal a potom zase pečlivě vyrovnal. Noviny byly otevřené na straně s článkem „Doktor z Harvardu obviňuje firmu GeneDyne z příšerné nehody“.

Najednou Scopes vstal, přešel do kruhu světla a praštil sebou na pohovku. Přitáhl si na klín klávesnici a zadal několik stručných instrukcí. Před ním se rozzářila obrovská obrazovka. Po jedné straně přebíhaly počítačové kódy a potom ustoupily obrovskému zrnitému zobrazení mužského obličeje. Silný krk mu přetékal přes límec košile nejméně o dvě čísla menší, než potřeboval. Upřeně se díval do kamery s grimasou, při níž odhaloval zuby, jak to dělají lidé, kteří nejsou zvyklí se usmívat.

„Guten Tag,“ pozdravil Scopes německy.

„Možná by se vám lépe mluvilo anglicky, pane Scopesi,“ poznamenal ten muž z obrazovky a sympaticky při tom naklonil hlavu.

„Nein,“ mluvil dál Scopes špatnou němčinou. „Chci se procvičit v německém jazyce. Mluvte pomalu a srozumitelně. Všechno opakujte dvakrát.“

„Dobře,“ řekl ten muž.

„Dvakrát.“

„Sehr gut, sehr gut,“ zopakoval.

„Herr Salzmann, náš přítel, mi říká, že máte volný přístup k nacistickým dokumentům v Lipsku.“

„Das ist richtig. Das ist richtig.“

„Tam byly nedávno převezeny dokumenty z ghetta v Lodži, je to tak?“

„Ja, ja.“

„Výborně. Mám takový menší problém – jak se to říká? – archivní problém. Problém v oboru, v němž jste specialista. Platím velmi dobře, Herr Saltzmann. Jeden tisíc německých marek.“

Úsměv se rozšířil.

Scopes dál lámanou němčinou nastínil celou záležitost. Muž na obrazovce pozorně poslouchal a úsměv mu z tváře postupně mizel.

Později, když obrazovka opět zhasla, se z jednoho zařízení na stole ozvalo jemné, téměř neslyšitelné zazvonění.

Scopes, stále ještě s klávesnicí na kolenou na vetché pohovce, se naklonil ke stolu a stiskl tlačítko. „Ano?“

„Váš oběd je připraven.“

„Dobře.“

Vešel Fairley Spencer, molitanové pantofle vypadaly v kontrastu k jeho tmavěšedému obleku směšně. Zcela neslyšně přešel po koberci a na vzdálený konec stolu položil pizzu a plechovku kokakoly.

„Budete si přát ještě něco?“

„Četl jste dnes ráno Herold?“

Fairley zavrtěl hlavou. „Já čtu Globe,“‚ odpověděl.

„Samozřejmě. Jednou za čas byste měl zkusit Herold. Je mnohem živější než Globe.“

„Ne, děkuji vám.“

„Je tamhle,“ Scopes ukázal k pianu.

Fairley k němu došel a vrátil se se zmačkaným bulvárním plátkem v ruce. Pročítal stránku a pronesl: „Jedovaté novinářské dílko.“

Scopes se zazubil. „Ale kdepak. Je to dokonalé. Ten cvok si sám položil nůž na krk. Já už teď jen potřebuji trochu ho do té ruky šťouchnout.“

Z kapsy u košile vytáhl pomačkaný výtisk z počítače. „Tady je seznam toho, co věnuji na charitu tento týden. Je to stručné, má to jen jednu řádku: jeden milion na Memoriální fond holocaustu.“

Fairley vzhlédl. „Levinova organizace?“

„Zajisté. Chci to udělat veřejně, ale v tichosti a důstojně.“

„Mohu se zeptat…?“ Fairley zdvihl obočí.

„… Proč?“ dokončil za něj větu Scopes. „Protože, Spencere, vy starý bráhmane, to za to stojí. A mezi námi dvěma, zanedlouho přijdou o svého nejštědřejšího přispěvatele.“

Fairley přikývl.

„Kromě toho, pokud byste se nad tím zamyslel, bylo by vám jasné, že i ze strategického hlediska je vhodné oprostit Levinovu milovanou charitu od přílišné závislosti na něm.“

„Ano, pane.“

„A Fairley, koukněte se, mám na saku na lokti díru. Chtěl byste jít se mnou zase nakupovat?“

Na Fairleyově obličeji se mihl výraz naprostého znechucení a zase zmizel. „Ne, děkuji, pane,“ řekl pevně.

Scopes počkal, až se dveře se sykotem zavřely. Potom odložil klávesnici a vzal si z krabice porci pizzy. Byla skoro studená, přesně jak to má rád. Když se zakousl do měkké mazlavé náplně, zavřel slastí oči.

„Auf wiedersehen, Charlesi,“ zamumlal.

*****

Carson vyšel z administrativní budovy v pět hodin a v úžasu zůstal stát. Všechno kolem něj, i budovy Dračí hory, bylo ponořeno do šera zkaleného prachovou bouří, temné obrysy vystupovaly z oranžového příkrovu. Krajina byla mrtvolně klidná. Opatrně se nadýchl, zkoušel vzduch. Byl vyprahlý jako cihlový prášek a podivně chladný. Když vykročil, bota se mu na palec hluboko zabořila do pudrového prachu.

To ráno šel do práce hodně brzy, ještě než vyšlo slunce, chtěl se nejdříve zbavit analýzy X-FLU II. Pracoval pilně, téměř zapomněl na větrnou bouři, která zuřila kolem tiché podzemní pevnosti Horečnaté jímky. De Vacaová přišla o hodinu později. Také se bouři vyhnula, ale jen tak tak; nadávala a průzorem se na něj mračil její špinavý obličej, který byl toho dotvrzením.

Takhle určitě vypadá povrch měsíce, pomyslel si, když stál před administrativní budovou. Nebo konec světa. Na ranči viděl bouři mnohokrát, ale něco takového ne. Prach ležel všude, pokrýval bílé budovy a byla jím potažena i okna. Malé návěje písku se vytvořily v dlouhých žebrech za každým sloupkem a vertikální vyvýšeninou. Byl to tajuplný, tlumeně ozářený, monochromatický svět.

Vydal se k obytnému komplexu, neviděl dál než na padesát stop. Po chvilce váhání se otočil a namířil do koňských stájí. Chtěl vědět, jak to přestál Roscoe. Věděl, že koně v divoké bouři ve svých stáních začnou jančit a někdy si i zlomí nohu.

Koně byli v bezpečí, byli zaprášení a nervózní, ale jinak v pořádku. Roscoe zaržál na pozdrav. Carson ho pohladil po krku a litoval, že u sebe nemá mrkev ani kostku cukru. V rychlosti si zvíře prohlédl a potom s úlevou odstoupil.

Zvenčí z výběhu uslyšel zvuk tlumený prachem. Z příkrovu prachu se vynořila postava. Panebože, pomyslel si, tady je něco živého, něco hodně velkého. Stín zmizel a potom se objevil znovu. Carson slyšel rachot brány v ochranném plotě. Vcházelo to dovnitř.

Otevřenými dveřmi stáje se díval, jak se z prachu zhmotnila postava muže na koňském hřbetě, vypadala jako duch. Muž měl svěšenou hlavu a kůň se sotva belhal na roztřesených nohách, vyčerpaný, na pokraji zhroucení.

Byl to Nye.

Carson přešel do šerých prostor stáje a sedl si do dřepu ve volném stání. Poslední, na co měl náladu, bylo další nepříjemné setkání.

Slyšel, jak se brána zavřela, potom jak boty pomalu kráčejí po prachem zaváté podlaze stáje. Přikrčil se a ze stání se díval prknem dírou po suku.

Bezpečnostní ředitel byl od hlavy k patě pokrytý šedohnědým prachem. Jen černé oči a ztvrdlá ústa narušovaly monotónnost prachového povlaku.

Nye se zastavil před prostorem, kam se ukládala jezdecká výstroj, pomalu odvazoval pouzdro na pušku a sedlové brašny, pověsil je na hák. Uvolnil sedlový řemen, sundal sedlo a pověsil je na nosič, přes něj přehodil deky. Každým pohybem rozvířil hřib šedého prachu.

Odvedl koně do jeho stání a zmizel Carsonovi ze zorného úhlu. Potom slyšel, jak zvíře hřebelcuje a mumlá mu uklidňující slůvka, jak přestřihl provaz na žoku, jak dopadlo seno do stání a jak plnil vědro vodou. Za pár chvil se Nye objevil znovu. Stál zády ke Carsonovi, z jednoho rohu stáje vyndal těžkou bednu na výstroj a odemkl ji. Potom přešel k sedlovým brašnám, na jedné straně rozepnul přezky a vyndal něco, co vypadalo jako dva čtverce čistého tuhého plastiku, mezi nimiž byl potrhaný – a přísně zakázaný – kus papíru. Položil je na zem v prostoru pro ukládání výstroje, ze sedlové brašny vzal něco, co vypadalo jako vosková tužka, naklonil se nad papírem a na plastikový obal si dělal poznámky. Carson přiložil oko těsně k otvoru, aby viděl lépe. Ten papír se zdál být starý a hodně opotřebovaný. Na horním okraji viděl rukou napsáno: Al despertar la hora el áquila del sol se levanta en un acuga del fuego, „Za úsvitu stojí sluneční orel na ohňovém obelisku“. Dál už nerozeznal nic.

Najednou Nye zbystřil a vstal. Rozhlédl se, natahoval krk, jako by hledal původce nějakého zvuku. Carson se přikrčil do stínu v zadní části stání. Slyšel dupání, zacvakání zámku, těžké kroky. Otvorem uviděl bezpečnostního ředitele odcházet ze stáje, šedé zjevení mizející v mlze.

Po chvíli se zvedl a zvědavě si prohlížel bednu s jezdeckou výstrojí, přešel ke stání, kde byl Muerto, Nyeův kůň. Stál tam s rozkročenýma nohama, z huby mu visel provaz hnědých slin. Natáhl ruku a sáhl mu na šlachy. Byly teplé, ale na zánět to nevypadalo. Koruna sice byla horká, ale kopyta v pořádku a kůň měl čisté oko. Ať dělal Nye cokoli, uhnal Muerta skoro do krajnosti, možná s ním za uplynulých dvanáct hodin najezdil i sto mil. Zvíře bylo zdravé, nemělo žádné poranění a za den dva bude zase ve formě. Nye věděl, kdy toho má nechat. A měl vynikajícího koně. Nula vypálená na jeho pravé čelisti a značka vysoko na krku prozrazovaly, že byl registrován u American Paint Horse Association a American Quarter Horse Association. Obdivně ho poplácal po boku.

„Ty jsi tedy pořádně drahý kus koně,“ řekl.

Odešel ze stání ke vchodu do stáje, vyhlédl do prachu, který se vznášel v dusném vzduchu jako dým. Nye už byl dávno pryč. Zavřel tiše dveře stáje a rychle se vydal k sobě do pokoje, snažil se pochopit, proč by člověk riskoval život v divoké prachové bouři. Nebo proč bezpečnostní ředitel riskuje svou kariéru a nosí u sebe kus papíru s nesmyslnou větou ve španělštině.

*****

Carson prošel kantýnou na terasu, otlučený obal na bendžo ho bouchal do kolen. Noc byla temná a měsíc zahalený mraky, ale on věděl, že muž, který nehybně sedí u zábradlí terasy, je Singer.

Od jejich prvního rozhovoru na terase si Carson všiml, že Singer poměrně často sedává venku, vychutnává si večer a brnká do strun své otlučené kytary. Pokaždé se Singer usmál a zamával na něj nebo ho zvesela pozdravil. Ale po smrti Brandon-Smithové jako by se změnil. Byl tišší, staženější do sebe. Příjezd Teece a Vanderwagonův náhlý záchvat v jídelně jako by jen tuhle náladu v Singerovi prohloubily. Po večerech dál vysedával na terase kantýny, ale hlava mu poklesla v pouštním tichu, kytara vedle něj zůstala tichá.

Prvních pár týdnů si Carson často chodíval sednout k řediteli na terasu na večerní popovídání. Ale jak čas ubíhal a tlak sílil, zjišťoval, že vždycky ještě musí dodělat něco kolem výzkumu, že musí zaznamenat další laboratorní poznámky v tiché samotě svého pokoje po pracovní době. Ten večer se ale rozhodl, že si čas udělá. Měl Singera rád a vůbec se mu nelíbilo, jak tam tak hluboce přemýšlí, bezesporu se naprosto zbytečně obviňuje z nedávných potíží. Možná by toho muže mohl trochu rozptýlit. Kromě toho rozhovor s Teecem zanechal v Carsonovi hlodavé pochybnosti o jeho vlastní práci. Věděl, že Singer se svou neochvějnou vírou v sílu vědy pro něj bude dokonalé tonikum.

„Kdo je tam?“ zeptal se Singer ostře. Měsíc vyhlédl z mraků, a zalil terasu bledým světlem a on uviděl Carsona. „Á. Ahoj, Guyi.“

„Dobrý večer.“ Carson si sedl vedle ředitele. I když už terasa byla zametená, příkrov prachu se stejně zdvihl, když plnou vahou dosedl na židli. „Krásná noc,“ řekl po chvíli.

„Viděl jsi západ?“ zeptal se Singer klidně.

„Neuvěřitelný.“ Jako by se poušť chystala na prachovou bouři, západ toho večera byl úchvatnou přehlídkou barev proti kouřovému oparu.

Bez dalších slov se Carson naklonil, rozepnul pouzdro a vyndal pětistrunného Gibsona. Singerovi v unavených očích vzplanula jiskřička zájmu.

„To je RB-3?“ zeptal se.

Carson přikývl. „Se čtyřiceti otvory v tónovém prstenci. Asi tak z roku 1932.“

„To je krása,“ řekl Singer a prohlížel si nástroj ve svitu měsíce. „Panebože, to je pravá teletina?“

„Přesně tak. Pouštní prostředí tomu moc neprospívá. Až doslouží, budu si muset opatřit plastikovou. Na, podívej se.“ Podal nástroj Singerovi.

Ředitel ho obracel v rukách. „Mahagonový krk a rezonátor. A taky originální struník Presto. Lemování je asi z barevného taveného skla, viď?“

„Ano. Trochu se kroutí.“

Vrátil mu bendžo. „Skutečně muzeální kousek. Jak jsi k němu přišel?“

„Mám ho od jednoho pomocníka, co pracoval u táty na ranči. Jednou nějak musel ve spěchu odejít. Tohle po něm zbylo. Několik desítek let leželo na knihovně a jen se na něj prášilo. Než jsem odešel na fakultu a propadl bluegrassu.“

Zdálo se, že při hovoru Singera poněkud opustila chmurná nálada. „Víš co, poslechneme si, jak to zní,“ řekl a natáhl se po své staré kytaře Martin. Zamyšleně zabrnkal, naladil jednu dvě struny a bezchybně zahrál „Salt Greek“. Carson poslouchal a pokyvoval hlavou do rytmu, když improvizoval doprovod. Bendžo už neměl v ruce několik měsíců a jeho stisk už nebyl to co na Harvardu, postupně se mu ale prsty uvolnily a zkusil i několik rozložených akordů. Potom ale najednou Singer přešel do doprovodu a Carson zjistil, že hraje sólo, usmíval se, spokojen, že ještě dokáže docela slušně a čistě hrát.

Nakonec si spolu dobře zadžemovali. Singer přešel na „Clinch Mountain Backstep“. Carson se vžil do melodie, uchvátila ho ředitelova virtuozita. Singer se nechal úplně strhnout a hrál s obrovským nadšením člověka, který se najednou zbavil obrovského břemene.

Společně si zahráli staré skladby jako „Rocky Top“, „Mountain Dew“ a „Little Maggie“, Carson s ním držel krok a bylo mu pořád lépe. Nakonec Singer přešel do propracovaného závěru a Carson se rozjel tak, že se na něj ředitel usmál. Společně celou hru uzavřeli bouřlivým G akordem. Když ozvěna ztichla, měl Carson dojem, že slyší slabé tleskání ve směru od obytného komplexu.

„Děkuji ti, Guyi,“ řekl Singer, odložil kytaru a spokojeně si mnul ruce. „Tohle jsme měli udělat už dávno. Jsi vynikající muzikant.“

„Tvých kvalit nedosahuji. Ale i tak děkuju.“

Nastalo ticho, oba muži upřeně hleděli do noci. Singer vstal a šel si do kantýny pro něco k pití. Nějaký neupravený muž procházel kolem terasy, počítal imaginární čísla na prstech a nahlas mumlal cosi podobného ruštině. To je určitě Pavel, pomyslel si Carson, o kterém mluvila de Vacaová. Ten muž zmizel do noci za ohybem chodby. Po chvíli se vrátil Singer. Šel pomalu a Carson cítil, že pokud z něj na chvíli spadla tíha zodpovědnosti, hned se zase vrátila.

„Tak jak to s tebou vlastně je, Guyi, jak se ti daří?“ zeptal se a posadil se do křesla. „Už strašně dávno jsme spolu nemluvili.“

„Předpokládám, že tě hodně zaměstnala Teecova návštěva,“ řekl Carson. Měsíc znovu zmizel za houstnoucí mraky a on spíš cítil, než viděl, že ředitel při vyslovení jména toho vyšetřovatele ztuhl.

„Vyklubal se z něj pěkný otrava.“ Upil ze sklenice. Carson čekal, co bude dál. „Nemohu říct, že by na mě pan Teece udělal nějak zvláštní dojem. Jeden z těch, co se chovají, jako by všechno věděli, ale o nic se nepodělí. Připadá mi, že spoustu informací získal jen tím, že stavěl lidi proti sobě. Víš, jak to myslím?“

„Já s ním moc dlouho nemluvil. Nepřipadalo mi, že je zrovna nadšený z toho, co děláme.“ Slova volil velmi opatrně.

Singer si povzdechl. „Nemůžeš očekávat, že někdo pochopí, natož ocení, co tady děláme, Guyi. To se týká zvlášť byrokratů a samozvaných ochránců zákona. S lidmi, jako je Teece, jsem se setkal už dřív. Většinou to jsou neúspěšní vědci. U těchhle typů nemůžeš podceňovat faktor žárlivosti.“ Napil se. „No, dříve nebo později dostaneme jeho zprávu.“

„Patrně dříve,“ odpověděl a hned litoval, že to řekl. Ve tmě cítil na sobě Singerovy oči.

„Ano. Velice odtud spěchal. Trval na tom, že si vezme jeden hummer a sám pojede do Radium Springs. Vypadá to, že ty jsi byl poslední, s kým mluvil.“

„Říkal, že chce zachránit ty, kteří jsou X-FLU nejblíže.“

„Hmm.“ Singer dopil a ztěžka odložil sklenici na podlahu. Znovu se podíval na Carsona. „No, teď už určitě slyšel o Levinovi. To naši situaci nijak neulehčí. Vrátí se se spoustou nových otázek, to bych se vsadil.“

Carsona polil studený pot. „O Levinovi?“ zeptal se co možná nejnedbaleji.

Singer se na něj pořád díval. „Překvapuje mě, že jsi o tom neslyšel. Hodně se o tom mluví. Charles Levine, prezident Nadace pro genetickou politiku. Je to několik dní, velmi kompromitoval naši práci na celostátním televizním kanále. Akcie GeneDyne výrazně klesly.“

„Ano?“

„Dnes se zase propadly o pět a půl bodu. Společnost přišla o téměř půl miliardy dolarů. Nemusím ti vysvětlovat, co to znamená pro naše akcie.“

Carson se cítil hloupě. Neměl ani v nejmenším obavy o akcie GeneDyne ve svém portfoliu; obavy měl z něčeho úplně jiného. „Co ještě Levine říkal?“

Singer pokrčil rameny. „Vlastně na tom ani moc nezáleží. Stejně to jsou všechno jenom lži, samý podělaný lži. Potíž je v tom, že lidi takovéhle věci baští. Jenom hledají, co ještě dalšího by použili proti nám, něco, co by nám bránilo v postupu.“

Carson si olízl rty. Nikdy ještě neslyšel Singera klít. Moc mu to nešlo. „Tak co se stane?“

Na Singerově tváři se objevil spokojený výraz. „Brent si s tím poradí. Tahle hra se mu moc líbí.“

*****

Helikoptéra přiletěla k Dračí hoře z východu, přes zakázaný vzdušný prostor Pásma řízených střel Bílé písky, nebyla monitorovaná civilní službou kontroly vzdušné dopravy. Bylo po půlnoci, měsíc se ukryl a poušť vypadala jako nekonečný černý koberec. Minimálně hlučné listy vrtule helikoptéry byly vyrobeny podle vojenského projektu a motor byl vybaven generátory, které na nejnižší možnou míru utlumily jejich zvuk. Světla měla zhasnutá a pilot pro vyhledání cíle použil radar otočený k zemi.

Cíleni byl malý vysílač uprostřed reflexního mylarového pruhu zatíženého kameny naskládanými do kruhu. Vedle vysílače byl hummer s vypnutým motorem a zhasnutými světly.

Helikoptéra přistála u mylaru, rotor rozerval plátno na kousky. Když ližiny dosedly, z hummeru vystoupila temná postava a přeběhla k poklopu helikoptéry s kovovým kufrem podivného tvaru s logem GeneDyne. Poklop se otevřel a pár rukou se natáhl po kufru. Okamžitě po zavření poklopu se helikoptéra vznesla, naklonila se a znovu zmizela v černotě. Hummer odjel, stíněné reflektory svítily na stopu po páru pneumatik, která ho sem přivedla. Jeden cár mylaru se vznesl nahoru v proudu vzduchu, zatočil se a odletěl pryč. Za pár chvil se na poušti znovu rozhostilo bezedné ticho.

*****

Tu neděli slunce vyšlo na dokonalou oblohu. Na Dračí hoře byla Horečnatá jímka stále zavřená na dekontaminaci a do povinného večerního pohotovostního cvičení měl vědecký personál osobní volno.

Carson si vařil kávu a díval se z okna na černý kužel Dračí hory, který byl před úsvitem sotva viditelný. Obvykle trávil neděle jako všichni ostatní: sám ve svém pokoji, společnost mu dělal laptop, doháněl, co nestihl zapracovat. Ale dnes vyšplhá na Dračí horu. Slíbil si to, když sem přijel poprvé. Kromě toho posezení na terase se Singerem podráždilo jeho chuť znovu si zahrát a věděl, že ostrý nosový zvuk strun bendža v tichém obytném komplexu by mu vynesl několik rozzlobených e-mailových zpráv po síti v laboratoři.

Nalil kávu do termosky, přes rameno si přehodil bendžo a vydal se do kavárny pro několik sendvičů. Kuchyňský personál, za normálních okolností až otravně veselý, byl nevlídný a tichý. Přece už nemohli být rozrušeni z toho, co se stalo Vanderwagonovi. To je určité tou časnou hodinou, pomyslel si. Všichni v poslední době jako by měli hodně špatnou náladu.

Odhlásil se u hlídače u ochranného plotu a vydal se polní cestou, která se vinula na severovýchod k Dračí hoře. Dorazil k jejímu úpatí a po strmé úzké stezce šel k jejímu vrcholu. Nástroj na zádech ho tížil a popel mu pod nohama klouzal. Po náročné půlhodině se dostal na vrchol.

Byl to klasický kužel popela, uprostřed s kráterem po dávné erupci, na okrajích porostlý meskytovými keři. Na vzdálené straně Carson uviděl několik krátkovlnných a rádiových věží a malou bílou boudu obehnanou pletivovým plotem.

Otočil se, zhluboka se nadechl a už se chystal vychutnat si výhled, kvůli kterému sem vyšel. Poušť v okamžiku úsvitu vypadala jako stojatá voda, která se chvěje a víří, jako by vůbec neměla hladinu, ale byla to pouhá hra světla a barvy. Když se slunce vyhouplo nad obzor, zalilo zemi zlatým světlem. Každý meskytový a kreozotový keř vrhal stín, všechny nekonečně ubíhaly k horizontu. Carson viděl, jak kraj světla postupuje po poušti z východu na západ, zalévá kopce a výmoly plní černí, až dosáhl za zakřivení země. Po krajině jako by se rozvinula světelná pokrývka.

O několik mil dál uviděl obrysy trosek starého puebla Anasaziů – teď už věděl, že se jmenuje Kin Klizhini – vrhaly stíny jako černé dlouhé sečné rány na prašné planině. O další kus dál byla poušť černá a skvrnitá: lávový tok Malpaís.

Vybral si příjemné místo za velkým sintrovým blokem. Položil bendžo vedle sebe, natáhl se a zavřel oči, vychutnával si nádhernou samotu.

„Hergot,“ ozval se za pár minut známý hlas.

Otevřel oči a překvapeně zíral na de Vacaovou, která nad ním stála s rukama v bok.

„Co tady děláš?“ ptala se.

Carson vzal držák pouzdra bendža. Celý den už měl zkažený. „Co asi?“

„Jsi na mém místě. Sem v neděli vždycky chodím já.“

Bez dalšího slova vstal a odcházel. Byl rozhodnut tentokrát se vyhnout hádce se svou asistentkou. Vezme Roscoea, projedou se tak deset mil, zahraje si někde jinde.

Zastavil se, když viděl, jak se zatvářila.

„Je ti dobře?“ zeptal se.

„Proč by nemělo být?“

Carson se na ni podíval. Instinkty mu napovídaly, aby se nepouštěl do hovoru, na nic se neptal, aby se prostě sebral a koukal odtud zmizet.

„Jako bys byla trochu rozčilená,“ řekl.

„Proč bych ti měla věřit?“ zeptala se najednou.

„Věřit mi co?“

„Jsi jeden z nich. Ze společnosti.“‚ Pod obviňujícím tónem cítil skutečný strach.

„O co jde?“

Po dlouhé odmlce řekla: „Teece zmizel.“

Ulevilo se mu. „Samozřejmě. Mluvil jsem s ním předevčírem večer. Jel hummerem do Radium Springs. Vrátí se zítra.“

Rozzlobeně zavrtěla hlavou. „Ty mi nerozumíš. Po bouři našli jeho hummer v poušti. Prázdný.“

Hergot. Teece ne. „Tak to v písečné bouři určitě zabloudil.“

„To právě říkají.“

Prudce se na ni otočil. „Co má tohle znamenat?“

„Zaslechla jsem Nyeho. Mluvil se Singerem a říkal, že Teecea ještě nenašli. Hádali se.“

Carson mlčel. Nye… V duchu uviděl obraz: muž, který se vynořil z písečné bouře, celý zaprášený, jeho kůň polomrtvý vyčerpáním.

„Ty myslíš, že byl zavražděn?“

Neodpověděla.

„Jak daleko od Dračí hory byl hummer?“

„To nevím. Proč?“

„Protože jsem viděl Nyeho na koni po prašné bouři. Určitě byl venku a hledal Teecea.“ Vyprávěl jí, co viděl tehdy večer ve stáji.

Napjatě poslouchala. „Ty myslíš, že ho jel do prašné bouře hledat? Spíš se vracel poté, co pohřbil tělo. On a ten hnusák Mike Marr.“

Carson odfrkl. „To je směšné. Nye je možná prevít, ale ne vrah.“

„Marr je vrah.“

„Marr? Vždyť je to naprostý hlupák. Není dost inteligentní, aby spáchal vraždu.“

„Jo? Mike Marr byl důstojník zpravodajské služby ve Vietnamu. Tunelová krysa. Pracoval v Iron Triangle, prohledával stovky mil tajných tunelů, hledal Vietkongy a jejich úkryty munice a odpráskl všechny, co tam dole potkal. Právě odtud má to kulhání. Byl dole v díře, pronásledoval ostřelovače. Aktivoval nástražný výbuch a tunel se mu zřítil na nohy.“

„Jak to víš?“

„Řekl mi to.“

Carson se rozesmál. „Takže vy jste kamarádi. To bylo před nebo po tom, co ti vrazil pažbu do břicha?“

Zamračila se. „Říkala jsem ti, že se o mě ten pitomec pokoušel, když jsem přijela. V tělocvičně mě zahnal do rohu a vyprávěl mi svůj životní příběh. Snažil se na mě udělat dojem, co byl za drsňáka. Když to nezabralo, sáhl mi na zadek. Myslel si, že jsem nějaká laciná děvka Hispaňo.“

„A co bylo dál?“

„Vysvětlila jsem mu, že si koleduje o pořádný kopanec do huevas.“

Znovu se zasmál. „Myslím, že na pikniku jsi určitě tou fackou jeho žár zchladila. Ale stejně, proč by on nebo kdokoli jiný chtěl zabít inspektora z oddělení Bezpečnosti práce a ochrany zdraví? To je šílenost. Dračí horu by hned zavřeli.“

„Ne, pokud by to vypadalo jako nehoda. Ta bouře byla výborná příležitost. Tak jako tak, proč by Nye bral koně do bouřky? A proč nám nikdo neřekl o tom, že Teece zmizel? Třeba přišel na něco, co neměl vědět.“

„Mohla sis špatně vysvětlit, co jsi slyšela. Koneckonců -“

„Já to slyšela, jasný? Jsi včerejší, cabrón Tady jsou v sázce miliardy. Myslíš si, že jde o záchranu životů, ale tak to vůbec není. Jde jen o peníze. A pokud jsou peníze v ohrožení…“ Podívala se na něj planoucíma očima.

„Ale proč zabíjet Teecea? Měli jsme strašnou nehodu v úrovni 5, ale virus neunikl. Zemřel jen jeden člověk. Nic se nezastíralo. Naopak.“

„Zemřel jen jeden člověk,“ opakovala. „Měl by ses slyšet. Tady se děje něco jiného. Nevím, co to je, ale lidi se chovají podivně. Nevšiml sis toho? Myslím, že ten tlak tady lidi zahání do krajností. Když Scopes má takový zájem na záchraně životů, proč tenhle nemožný harmonogram? Pracujeme s nejnebezpečnějším virem, jaký kdy byl vytvořen. Jediný chybný krok a adiós muchachos. Několik lidí už si kvůli tomuhle projektu zničilo život. Burt, Vanderwagon, ošetřovatel zvířat Fillson, strážný Czerny. A to nemluvím o Brandon-Smithové. Kolik ještě životů?“

„Susano, ty se vážně pro tuhle práci nehodíš,“ odpověděl unaveně. „Veškerý lidský pokrok byl vždy doprovázen bolestí a utrpením. Zachráníme miliony životů, pamatuješ?“ Už když ta slova říkal, zněla mu dutě a otřepaně.

„No, zní to dost ušlechtile. Ale je to skutečně pokrok? Co nám dává právo měnit lidský genom? Čím dýl tady jsem, tím jasněji vidím, co se tu děje, a tím víc nabývám jistotu, že to, co děláme, je prostě od základu špatně. Nikdo nemá právo předělávat lidskou rasu.“

„Nemluvíš jako vědec. Nepředěláváme lidskou rasu, léčíme lidi z chřipky.“

Rozzlobeně patou vyrývala do popela rýhu. „Měníme buňky lidských bakterií. Překročili jsme hranici.“

„Zbavujeme se jednoho malého defektu v našem genetickém kódu.“

„Defektu. To mi teda, Carsone, řekni, co je to přesně defekt. Když má nějaký chlap gen a plešatí, je to defekt? Když je někdo malý, je to defekt? Když má někdo špatnou barvu pleti? Vlasy jako koudel? A co třeba, když je někdo příliš plachý? Až zlikvidujeme chřipku, co přijde dál? Ty si vážně myslíš, že se věda zdrží toho, aby udělala lidi chytřejší, aby jim prodloužila život, aby její zásluhou byli vyšší, hezčí, milejší? Zvlášť když se na tom dají vydělat miliardy dolarů?“

„Samozřejmě by to bylo přísně regulované,“ řekl Carson.

„Regulované! A kdo rozhodne, co je lepší? Ty? Já? Vláda? Brent Scopes? Vždyť o nic důležitého nejde, prostě se jenom zbavíme fádních genů, takových, které nikdo nechce. Genů tloušťky, ošklivosti a závadnosti. Genů, ve kterých jsou zakódované nepříjemné lidské vlastnosti. Otevři na chvíli oči, zbav se zaslepenosti a řekni mi, co to znamená pro nedotčenost lidské rasy.“

„Tohle všechno ještě hodně dlouho nedokážeme udělat,“ mumlal Carson.

„Blbost. Děláme to právě teď s X-FLU. Mapování lidského genomu je skoro hotové. Změny mohou být zpočátku malé, ale potom se budou zvětšovat. DNA lidí a šimpanzů se liší v necelých dvou procentech a podívej se na ten rozdíl. V genomu nemusí dojít k žádným převratným změnám, abychom lidskou rasu předělali na něco, co bychom nikdy ani nepoznali.“

Carson mlčel. Stejný argument už nesčíslněkrát slyšel. Ale teď – i když se tomu urputně bránil – to začalo dávat smysl. Možná byl jen unavený a neměl dost síly hádat se s ní. Nebo možná to byl pohled do Teeceovy tváře, když mu řekl: To, co musím udělat, nesnese odkladu.

Seděli tiše ve stínu vulkanické skály, shlíželi dolů na krásný shluk bílých budov, které tvořily Dračí horu. V horkém vzduchu se chvěly a zdály se neskutečné. Carson se s tím snažil bojovat, ale stejně cítil, že se něco uvnitř něho zhroutilo. Byl to tentýž pocit, jako když se tehdy jako kluk z náklaďáku díval na vydražování ranče, kousek po kousku. Vždycky věřil, víc než čemukoli jinému, že největší nadějí lidstva je věda. A teď z jakéhosi důvodu hrozilo, že se ta víra rozplyne ve vlnách horka sálajícího z pouště.

Odkašlal si a zavrtěl hlavou, jako by se chtěl těch myšlenek zbavit. „Když v tom všem máš tak jasno, co chceš dělat?“

„Dostat se odtud a říct lidem, co se děje.“

Zavrtěl hlavou. „Děje se tu stoprocentně legální genetický výzkum regulovaný Správou pro potraviny a léčiva. To nemůžeš zastavit.“

„Můžu, když byl někdo zavražděn. Něco tu nehraje. Teece zjistil, co to vlastně je.“

Carson se na ni podíval. Seděla tam opřená o skálu, rukama si objímala kolena, vítr si pohrával s jejími havraními vlasy. Hergot, pomyslel si, a je to tady.

„Nevím s určitostí, co Teece věděl,“ řekl pomalu. „Ale vím, co hledal.“

Přimhouřila oči. „Jak to myslíš?“

„Domnívá se, že Franklin Burt si vedl soukromý zápisník. To mi řekl ten večer, kdy odjel. Taky mi říkal, že Vanderwagon a Burt měli zvýšenou hladinu dopaminu a sérotoninu v krvi. Brandon-Smithová také, v menší míře.“

Mlčela.

„Domníval se, že Burtův deník by mohl vrhnout světlo na to, co je příčinou těchto symptomů. Teece měl v úmyslu se po něm poohlédnout, až se sem vrátí.“

Vstala. „Tak. Pomůžeš mi?“

„V čem?“

„Najít Burtův záznamník. Dovědět se tajemství Dračí hory.“

*****

Charles Levine přijel do Greenough Hall záměrně hodně brzy, zavřel dveře sekretariátu a nechal Rayovi instrukce, že si nepřeje žádné telefonáty ani návštěvy. Dočasně předal vedení kursu dvěma mladším lektorům a zrušil veškeré své naplánované přednášky na následující měsíce. To bylo poslední, co mu Toni Wheelerová doporučila, než rezignovala na svou funkci poradkyně pro styk s veřejností. Pro jednou se rozhodl řídit jejími návrhy. Tlak ze strany členů správní rady fakulty narůstal a telefonické vzkazy od děkana fakulty byly stále ostřejší. Cítil nebezpečí a – zcela proti své přirozenosti – se rozhodl nějakou dobu mlčet.

Takže ho překvapilo, když v sedm hodin ráno před dveřmi své zamčené kanceláře našel trpělivě čekajícího muže. Instinktivně k němu natáhl ruku, ale ten člověk se na něj jenom díval, ruku mu nepodal.

„Přejete si?“ zeptal se, odemkl dveře a uvedl ho dál. Muž se škrobeně posadil, svíral na klíně diplomatický kufřík. Měl husté šedé vlasy a vystouplé lícní kosti. Vypadal přibližně na sedmdesát let.

„Jmenuji se Jacob Perlstein. Jsem historik Nadace pro výzkum holocaustu ve Washingtonu.“

„Ano. Znám dobře vaši práci. Máte jedinečnou pověst.“ Perlstein byl znám po celém světě svým neúnavným nadšením, s jakým odhaloval staré záznamy z nacistických táborů smrti a židovských ghett ve východní Evropě. Levine se posadil do svého křesla, nepřátelské chování toho muže ho mátlo.

„Přejdu k věci,“ řekl a upíral na Levina černé oči zpod zamračeného obočí.

Levine přikývl.

„Prohlásil jste, že váš židovský otec zachránil židovské životy v Polsku. Že ho zajali nacisté a Mengele ho zabil v Auschwitzu.“

Takto formulovaná otázka se mu nelíbila, ale neřekl nic.

„Byl zavražděn při lékařských pokusech. Je to pravda?“

„Ano.“

„A jak to víte?“

„Promiňte, pane Perlsteine, ale nejsem si zcela jist, zda chápu tón vašich otázek.“

„Otázka je docela jednoduchá. Chtěl bych, abyste mi řekl, jak to víte.“

Levine se snažil zakrýt podráždění. Vyprávěl svůj příběh při nesčíslných rozhovorech a na nespočetných setkáních přispěvatelů nadace. Perlstein to jistě už slyšel. „Protože jsem si to sám zjistil. Věděl jsem, že můj otec zemřel v Auschwitzu, ale nic víc. Moje matka zemřela, když jsem byl ještě malý. Musel jsem prostě vědět, co se s ním stalo. A tak jsem strávil téměř čtyři měsíce ve východním Německu a v Polsku a hledal jsem v nacistických dokumentech. Byla to nebezpečná doba a věnoval jsem se nebezpečné činnosti. Když jsem to zjistil – dovedete si jistě představit, jak mi bylo. Můj pohled na vědu, na medicínu se změnil. O genetickém inženýrství jsem měl velmi rozporné pocity, což zase -“

„Zajímají mě záznamy o vašem otci,“ skočil mu odměřeně do řeči. „Kde jste je našel?“

„V Lipsku, kde se uchovávají všechny tyto spisy. To už jistě víte.“

„A vaše matka, těhotná, uprchla a přivezla vás do Ameriky. Vzal jste si její jméno, Levine, raději než jméno po otci, Berg.“

„To je pravda.“

„Dojemná historie,“ řekl Perlstein. „Zvláštní, Berg není běžné židovské jméno.“

Levine se narovnal. „Takový tón si vyprošuji, pane Perlsteine. Žádám vás, abyste mi řekl, kvůli čemu jste za mnou přišel, a opustil mou kancelář.“

Muž otevřel kufřík, vyndal desky a s odporem je položil na kraj stolu. „Prosím, prohlédněte si tyto dokumenty.“ Posunul desky k Levinovi špičkami prstů.

Otevřel je a našel v nich slabý svazek fotokopií dokumentů. Hned je poznal; vybledlé gotické písmo a razítka se svastikou v něm vyvolaly vzpomínky na příšerné týdny za železnou oponou, kdy se ve vlhkých archivech probíral krabicemi papírů a jen ohromná touha poznat pravdu mu pomáhala pokračovat.

První dokument byl barevná kopie nacistického průkazu, který identifikoval Heinricha Berga jako Obersturmfuhrera ve Schutzstaffelu – německá SS – umístěného v koncentračním táboře Ravensbruck. Zdálo se, že fotografie je ve výborném stavu, podobnost byla až výjimečná.

Rychle prolistoval zbývající papíry, nemohl tomu uvěřit. Byly tam dokumenty z tábora, vězeňské seznamy, zpráva armádního oddílu, který osvobodil Ravensbruck, dopis přeživšího člověka s izraelskou známkou na obálce a přísežným prohlášením. V dokumentech se uvádělo, že mladou ženu z Polska jménem Miyrna Levinová poslali do Ravensbrucku na „zpracování“. Během svého pobytu navázala kontakt s Bergem, stala se jeho milenkou a později byla přemístěna do Auschwitzu. Tam přežila válku proto, že podávala informace o hnutí odporu v táboře.

Levine se podíval na Perlsteina. Ten se na něj upřeně díval suchýma očima plnýma obvinění.

Jak se opovažujete rozšiřovat takovéhle lži,“ zasyčel Levine, když dokázal promluvit.

Perlstein se skřípavě nadechl. „Takže vy to i nadále popíráte. To jsem očekával. Jak se vy odvažujete rozšiřovat své lži! Váš otec byl důstojníkem SS a vaše matka zrádkyně, která poslala stovky lidí na smrt. Vy osobně nemáte na činech svých rodičů žádnou vinu. Ale lež, ve které žijete, prohlubuje jejich zlo a je výsměchem vaší práci. Prohlašujete, že hledáte pravdu pro každého, přesto se ta pravda na vás nevztahuje. Vy – který jste dovolil, aby jméno vašeho otce bylo vytesáno mezi počestnými v Yad Ašemu: Heinrich Berg, důstojník SS! To je urážka skutečných mučedníků! A ta urážka vejde ve známost.“ Muž svíral kožený kufřík roztřesenýma rukama.

Levine se usilovně pokoušel zachovat klid. „Tyto dokumenty jsou podvrhy a vy jste blázen, pokud jim věříte. Východoněmečtí komunisté byli proslulí falšováním -“

„Byl jsem na tohle upozorněn před několika dny, proto originály prozkoumali tři nezávislí experti na nacistické dokumenty. Jsou pravé. Nepochybně.“

Najednou Levine vyskočil. „Odejděte!“ křičel. „Jste pouhým nástrojem revizionistů. Odejděte a tuhle špínu si odneste s sebou!“ Popošel dopředu a jednu paži výhružně zdvihl nad hlavu.

Starší muž se snažil popadnout desky, poplašeně se přikrčil a obsah se vysypal na zem. Nevšímal si toho a vyběhl do sekretariátu, potom dál do chodby. Levine praštil dveřmi své kanceláře a opřel se o ně, v hlavě cítil pulz jako údery kladiva. Byla to ohavná, mrzká lež a on to rychle objasní… měl ověřené kopie skutečných dokumentů, díkybohu… jednoduše si najme experta, který ty podvrhy postaví do správného světla. Urážka jeho zavražděného otce na něj zapůsobila jako bodnutí přímo do srdce, ale nebylo to poprvé, kdy na něj někdo hanebně zaútočil, a nebude to ani naposledy -

Zrak mu padl na desky, dokumenty plné špinavých lží ležely na podlaze. Vtom ho napadla příšerná myšlenka.

Spěšně přešel k zamčené registrační skříni, vsunul klíč do zámku a natáhl se pro desky s prostým nápisem „Berg“.

Desky byly prázdné.

„Scopes,“ zašeptal.

Druhý den přinesl Boston Globe s nekonečnou lítostí celou záležitost na první straně druhého vydání.

*****

Muriel Pageová, dobrovolnice v obchodě Armády spásy na Pearl Street, se dívala na mladého muže s rozcuchanými vlasy, jak se probírá sportovními kabáty na stojanu. Ten týden už přišel podruhé a nemohla si pomoci, prostě jí ho bylo líto. Nevypadal na feťáka – byl čistý a bdělý – nepochybně mladý muž, kterému prostě štěstí nepřálo. Měl chlapecký, trochu neohrabaný obličej a připomínal jí jejího vlastního syna, dnes už ženatého v Kalifornii. Jenomže tenhle mladík byl hrozně hubený. Určitě se nestravoval jak náleží.

Rychle si prohlížel věci na stojanu.

Najednou se zastavil, sundal jedno sako, natáhl si je přes černé tričko a šel se podívat k zrcadlu. Muriel ho koutkem oka sledovala a musela uznat, že má dobrý vkus. To sako bylo moc pěkné. S úzkými klopami, na bílém podkladě mírně se překrývající červené a žluté trojúhelníky a čtverce. Nejspíš někdy z počátku padesátých let. Velmi elegantní, ale ne to – pomyslela si s trochou smutku -, co by většina dnešních mladíků chtěla. Za jejího mládí se všichni oblékali mnohem elegantněji.

Mladík se otočil, prohlížel se v zrcadle z různých úhlů a usmál se. Přišel pomalým krokem k pultu a Muriel věděla, že bude mít tržbu.

Odstranila cenovku. „Pět dolarů,“ řekla s veselým úsměvem.

Mladík v černých brýlích ztuhl. „Ježíši, já doufal…“

Váhala jen chvilku. Pět dolarů pro něj patrně představovalo několik porcí jídla a vypadal, že je pořádně vyhladovělý. Naklonila se k němu a spiklenecky řekla: „Dám vám ho za tři, když to na mě nikomu neřeknete.“ Promnula rukáv mezi prsty. ‚Je to pravá vlna.“

Mladík se rozzářil a v rozpacích si uhladil esíčko vlasů z čela. „Jste velmi laskavá,“ zalovil v kapse a vyndal tři zmuchlané bankovky.

„Je to moc hezké sako,“ řekla. „Když jsem byla mladá, muž, který měl na sobě takovéhle sako… no!“ Zamrkala. Mladík na ni zíral a ona si hned připadala hloupě. Rychle mu vypsala paragon a podala mu ho. „Doufám, že si ho užijete.“

„To určitě.“

Znovu se naklonila dopředu. „Víte, přímo přes ulici máme moc hezké místo, kde byste dostal trochu teplého jídla. Je zadarmo a bez fronty.“

Podíval se na ni podezřívavě. „Žádné náboženské týrání?“

„Naprosto žádné. Nevěříme na vnucování náboženství lidem. Jen teplé a vydatné jídlo. Vyžadujeme jen, aby ti, kdo k nám přijdou, nebyli opilí nebo zfetovaní.“

„Vážně? Já myslel, že Armáda spásy je nějaká náboženská skupina.“

„To ano. Ale hladový člověk stěží pomýšlí na duchovní spásu, jen na jídlo. Nakrm tělo a osvobodíš duši.“

Muž poděkoval a odešel. Nenápadně se za ním podívala přes výlohu a moc ji potěšilo, když viděla, že míří přímo do vyvařovny, u dveří si bere tác a v řadě u pultu zapřádá rozhovor s mužem před sebou.

Cítila, jak se jí hrnou slzy do očí. Ten roztržitý, maličko zbloudilý výraz se velmi podobal výrazu tváře jejího syna. Doufala, že ať se mu v životě nevydařilo cokoli, urovná se to co nejdříve.

Druhý den dopoledne dostal obchod Armády spásy na Pearl Street anonymní dar ve výši čtvrt milionu dolarů a nikdo nebyl překvapenější než Muriel Pageová, když jí sdělili, že to byl výraz úcty k její práci.

*****

Carson a de Vacaová se v tichosti vraceli po stezce ke komplexu Dračí hory. Před krytou chodbou do obytného komplexu se zastavili.

„Takže?“ prolomila ticho pobídkou.

„Takže co?“

„Ještě jsi mi neřekl, jestli mi pomůžeš najít ten zápisník,“ šeptala divoce.

„Susano, mám práci. A mimochodem, ty také. Ten záznamník, pokud existuje, nikam neuteče. Trochu si to nechám projít hlavou, ano?“

Chvilku se na něj dívala. Potom se bez jediného slova otočila a vydala se k obytnému komplexu.

Carson se za ní díval. Nakonec s povzdechem vyšel po schodech do druhého patra, prošel dveřmi do chladné tmavé chodby. Možná měl Teece o tom tajném Burtově zápisníku pravdu. A možná měla de Vacaová pravdu o Nyem. V tom případě na tom, co si myslel Teece, už tolik nezáleželo. Ale největší starosti mu dělal ten strašný okamžik, kdy náhle pocítil, že jeho přesvědčení poněkud ochabuje. Od té doby, kdy jeho otec zemřel a poslední ranč přišel vniveč, znamenala pro něj láska k vědě – víra v dobro, které může přinést – naprosto všechno. Teď, kdyby…

Ale dnes už na to nebude myslet. Třeba zítra bude mít dost síly znovu se tomu podívat do tváře.

Když byl ve svém pokoji, chvíli se upřeně díval na jednotvárné bílé stěny, sbíral v sobě sílu zapnout laptop a pustit se do třídění údajů o výsledcích testů X-FLU II. Zrak mu padl na otlučené pouzdro bendža.

Do háje, pomyslel si. Trochu si zahraje; bez plektru, jen aby nenadělal příliš hluku. Jenom pět minut, možná deset. Odpoutat se v duchu od toho všeho. Potom se pustí do práce.

Když vzal do ruky pětistrunný nástroj, všiml si složeného kusu papíru na žloutnoucí plsti. S podmračeným výrazem ho sebral a rozložil na koleni.

Milý Guyi, nikdy jsem tenhle pekelný nástroj neměl rád. Pro jednou však doufám, že pravidelně cvičíte. S největší pravděpodobností jste už ráno odjel a já svůj odjezd již nemohu odkládat. Tohle mi připadá jako nejlepší- v podstatě jediný – způsob, jak vás kontaktovat.

Jak víte, pár dní budu pryč. Od toho, kdy jsme spolu mluvili, jsem se bezúspěšně snažil zjistit, kde mohl Burt ukrýt svůj zápisník. Vy znáte komplex Dračí hory, znáte okolí a – co je nejdůležitější – znáte Burtovu práci. Je docela možné, že třeba neuváženě za sebou zanechal stopu, která vede k záznamníku. Buďte tak laskav a pročtěte si jeho elektronické poznámky, snad se vám podaří na nějakou stopu narazit.

Ale hlavně se nepokoušejte záznamník hledat sám. Nechte to na mě, až se vrátím, pustím se do toho. Zatím se o tom, prosím, nikomu nezmiňujte.

Kdybych si myslel, že je víc času, nezatěžoval bych vás tím. Mám pocit, že vám mohu důvěřovat. Doufám, že se nemýlím.

Váš Gil Teece

Carson si v rychlosti znovu přečetl chvatně načmáraný dopis. Teece ho určitě hledal ráno, když byla bouře, a nenašel ho, nechal vzkaz na místě, kde ho s největší pravděpodobností najde. Když otevřel pouzdro na terase kantýny, noc byla temná a on si papíru nevšiml. Pocítil bodnutí úzkosti při představě, že papír mohl na terase bez povšimnutí vypadnout a později by ho objevil Singer. Nebo třeba Nye.

Rozzlobeně tu myšlenku zaplašil. Ještě pár dní a budu stejně paranoidní jako de Vacaová. Nebo dokonce jako Burt. Vložil papír do zadní kapsy a navolil číslo de Vacaové na interkomu v obytném komplexu.

*****

„Tak tady bydlíš, Carsone? Je pravda, že ti přidělili pokoj se slušnou vyhlídkou. To já ze svého pokoje vidím tak akorát zadní konec spalovny.“

De Vacaová přešla k oknu. „Prý to, jak si člověk vyzdobí místo, kde bydlí, je dobrý barometr osobnosti,“ pokračovala a rozhlížela se po prázdných stěnách. „To sedí.“

Naklonila se mu přes rameno, když zapínal laptop.

„Přibližně měsíc před odchodem z Dračí hory začal Burt zaznamenávat stručnější zápisy,“ řekl Carson. „Pokud má Teece pravdu, je to čas, kdy si začal vést svůj ilegální deník. Měli bychom začít od Burtových poznámek on-line.“

Prolistovával záznamy. Jak vzorce, seznamy a údaje rolovaly po obrazovce, nemohl si nevzpomenout, jak ten deník četl poprvé; od jeho prvního dne v Horečnaté jímce už uběhla věčnost. Srdce mu usedalo, když se znovu probíral nevydařenými pokusy, zápisy plnými naděje – střídavě obrovské a kolísající. Všechno se mu to zdálo nepříjemně povědomé.

Když procházel protokoly, byly poznámky stále častěji protkávány konverzací se Scopesem, osobními záznamy, dokonce sny.

20. května

V noci se mi zdálo, že putuji a zabloudil jsem na poušti. Šel jsem k horám, byla pořád větší tma. Potom se objevilo jasné světlo, jako druhý úsvit, a zpoza horského hřebenu bylo vidět veliký hřibovitý oblak. Stal jsem se svědkem exploze Trinity. Viděl jsem, jak se na mě žene tlaková vlna, a potom jsem se probudil.

„Hergot,“ řekl Carson, „když takovéhle věci píše na on-line, proč by se obtěžoval s tajným deníkem?“

„Pokračuj,“ pobízela ho. Listoval dál.

2. června

Když jsem si dnes ráno vyklepával boty, z jedné na podlahu vypadl naprosto zmatený malý škorpion. Bylo mi ho líto a vynesl jsem ho ven…

*****

„Jeď dál, jeď dál,“ pobízela ho netrpělivě.

Roloval dál. Mezi tabulkami s údaji a technickými poznámkami se začala objevovat poezie. Nakonec, když se projevilo Burtovo šílenství, záznam se proměnil ve zmatenou změť obrazů, nočních můr a frází, které postrádaly smysl. Potom tam byl poslední děsivý rozhovor se Scopesem; výbuch apokalyptické mánie a označení konce souboru.

Seděli a koukali na sebe.

„Není tam nic,“ řekl Carson.

„My nemyslíme jako Burt. Kdybys byl Burt a chtěl v záznamu něco naznačit, jak bys to udělal?“

Carson pokrčil rameny. „Já bych to asi neudělal.“

„Ale ano, udělal. Teece měl pravdu: podvědomí a vědomí, to je lidská přirozenost. Nejdřív by sis musel uvědomit, že Scopes čte všechno. Je to tak?“

„Přesně tak.“

„Tak, co z toho tady by Scopes četl s nejmenší pravděpodobností.“

Bylo ticho.

„Poezii,“ řekli oba najednou.

Přerolovali text zpátky k bodu, kde se v deníku básně objevily poprvé, a potom postupovali pomalu dál. Většinou, ale ne vždy, se v nich objevovala vědecká tematika: struktura DNA, kvarky a gluony, Velký třesk.

„Všimla sis, že se ty básně objevují přibližně ve stejnou dobu, kdy se záznamy v deníku zkracují?“

„Nikdo nikdy nepsal takovouhle poezii,“ odpověděla. „Svým způsobem je krásná.“ Četla nahlas:

Na skleněném talíři stín.

Dlouhé ozařování v emisním rozsahu alfa hydrogenu dosahuje uspokojivých výsledků.

M82 bývalo kdysi deset miliard hvězd, dnes se navrátilo do pomalého líného prachu tvoření.

Je tahle úžasná práce od stejného Boha, který zapaluje Slunce?

„Já tomu nerozumím,“ řekla.

„Messier 82 je velmi podivná galaxie v Panně. Celá galaxie explodovala a zničila miliardu hvězd.“

„To je zajímavé. Ale myslím, že tohle zrovna nehledáme.“ Rolovali dál.

Černý dům v zahaleném slunci havrani vzlétají, když přicházíš, krouží a plují, křičí na vetřelce, čekají, až se vrátí prázdnota. Velká kiva je zpoloviny plná písku, avšak sipapu zůstává otevřená.

Vyprazdňuje svůj tichý pláč do čtvrtého světa. Až odejdeš, havrani se znovu usadí, spokojené krákající.

„Krásné,“ řekla. „A jakoby povědomé. To by mě zajímalo, kde ten černý dům je.“

Carson se najednou narovnal. „Kin Klizhini,“ řekl. „To je v jazyce Apačů Černý dům. Píše o té zřícenině, která je tady kousek na jih.“

„Ty umíš jazyk Apačů?“ zeptala se a zvědavě se na něj podívala.

„Na ranči jsme měli spoustu pomocníků Apačů. Trochu jsem od nich pochytil, když jsem byl malý.“

Ztichli a četli si báseň ještě jednou.

„Sakra, nic tady nevidím,“ zaklel Carson.

„Počkej,“ zdvihla ruku. „Velká kiva byla podzemní náboženská místnost indiánů kmene Anasaziů. Uprostřed kivy byla díra, které se říkalo sipapu. Byla spojnicí mezi tímto světem a světem duchů dole. Tomu světu říkali Čtvrtý svět. My žijeme v Pátém světě.“

„To vím. Ale stejně tu nevidím žádný náznak.“

„Přečti si tu báseň znovu. Když je kiva naplněná pískem, jak může být sipapu otevřená?“

Carson se na ni podíval. „Máš pravdu.“

Usmála se na něj. „Konečně se, cabrón, naučíš mluvit pravdu.“

*****

Rozhodli se jet na koních, aby se vrátili včas na večerní nácvik výjimečné situace. Slunce překonalo kulminační bod a nastala nejteplejší část dne.

Carson se díval, jak de Vacaová hází sedlo na appaloosu s ocasem bez žíní. „Počítám, že už jsi na tomhle koni jela.“

„To si piš,“ odpověděla, zapnula přezku na řemeni přes slabiny a na hrušku sedla zavěsila na smyčku polní lahev. „Podle tebe mají Anglos monopol? Když jsem byla malá, měla jsem koně, jmenoval se Barbarian. Byl to španělský berberský kůň, trofejní.“

„Takového jsem nikdy neviděl.“

„Jsou nejlepší do pouště. Malí, statní a odolní. Můj otec jich pár získal ze španělské stáje na Romerově ranči. Ti koně se nikdy nekřížili s anglickými. Starý Romero říkal, že jeho předci vždycky stříleli každého zatraceného hřebce gringo, který si přišel očichat jejich klisny.“ Smála se a vyšvihla se do sedla. Líbilo se mu, jak na koni seděla: vyrovnaně a samozřejmě.

Nasedl na Roscoea a vyjeli společně k bráně v plotě, vyťukali kód, potom namířili ke Kin Klizhini. Stará ruina byla vidět na horizontu přibližně dvě míle daleko: z pouště se tyčily dvě stěny obklopené hromadami sutě.

Zaklonila hlavu a protřepala si vlasy. „Přes všechno, co se stalo, mi krása tohohle místa nezevšední,“ řekla.

Carson přikývl. „Když mi bylo šestnáct, strávil jsem léto na severním konci Jornady, jmenuje se to tam Diamantová písčina.“

„Vážně? Poušť je tam stejná jako tady?“

„Podobná. Jak míříš na sever, pohoří Fra Critóbal se stáčí do oblouku. Bývají tam přívalové deště z hor, takže je to tam trochu zelenější.“

„A co jsi dělal, pomocníka na ranči?“

„Jo, když táta přišel o ranč, pracoval jsem v létě jako kovboj, než jsem šel studovat na fakultu. Diamantová písčina byl velký ranč, asi čtyři sta dílů mezi pohořím San Pascual a Sierra Oscura. Pravá poušť začínala na jižním kraji ranče na místě, kterému se říká Lávová brána. Je tam mohutný lávový tok, táhne se až skoro k úpatí pohoří Fra Cristóbal. Mezi lávovým tokem a horami je úzká štěrbina přibližně sto yardů široká. Tudy kdysi vedla stará Španělská stezka.“ Zasmál se. „Lávová brána byla jako brána do pekel. Projít na jih se nikomu nechtělo, nemusel se totiž už nikdy vrátit. A teď jsem tady, uprostřed toho všeho.“

„Moji předkové po té stezce přišli s Onatem v roce 1598,“ řekla.

„Po Španělské cestě směrem vzhůru? Přešli Jornadu?“

Přikývla, mhouřila oči proti slunci.

„Jak našli vodu?“

„Už zase jsi nasadil ten pochybovačný výraz, cabrón. Můj dědeček mi říkal, že když měli poslední vodu, čekali do soumraku a potom putovali celou noc, zastavili se asi ve čtyři hodiny ráno, aby se koně trochu napásli. Kousek dál je jejich apačský průvodce přivedl k prameni Ojo del Aguila. Orlí pramen. Dnes už se ztratil. Aspoň tak to říkal můj dědeček.“

Carsona zajímala jedna věc a už nějakou dobu se na to chtěl zeptat, ale měl trochu obavy. „Kde přesně jsi přišla ke jménu ‚Cabeza de Vaca‘?“

Divoce se na něj podívala. „Kde ty jsi přišel ke jménu Carson?“

„Musíš uznat, že Kravská hlava je dost podivné jméno.“

„Carson, takže Son of Car, což znamená Syn auta.“

„Promiň, že jsem se ptal,“ v duchu si nadával.

„Kdybys znal španělskou historii, tak by ti to jméno nebylo neznámé. V roce 1212 označil jistý voják španělské armády jeden brod kravskou lebkou a dovedl španělskou armádu k vítězství nad Maury. Tomu vojákovi byl udělen královský titul a získal právo používat jméno Cabeza de Vaca.“

„Fascinující,“ Carson zívl. A s největší pravděpodobností vymyšlené, pomyslel si.

„Alonso Cabeza de Vaca byl v roce 1598 jedním z prvních evropských osadníků v Americe. Pocházíme z jedné z nejstarších a nejvýznamnějších evropských rodin v Americe. Ne že bych na takovéhle věci brala nějak příliš velký ohled.“

Ale podle jejího hrdého výrazu ve tváři poznal, že na takovéhle věci bere velký ohled.

Chvilku jeli dál beze slov, vychutnávali si teplý den a jemné pohupování na koňském hřbetě. Jela kousek vepředu, dolní polovinou těla pohybovala přesně podle pohybu koně, trup měla uvolněný, v levé ruce držela uzdu a pravou měla zasunutou za páskem. Když se přiblížili ke zbořenině, zastavila se a počkala, až ji dožene.

S pobaveným výrazem fialových očí se na něj zadívala.

„Kdo bude poslední, je pendejo,“ řekla najednou, předklonila se a pobídla koně ostruhami.

Než se vzpamatoval a přiměl Roscoea k pohybu, měla už tři délky náskok, její kůň uháněl tryskem s hlavou skloněnou, ušima sklopenýma, od kopyt mu odletovaly drobné kaménky až Carsonovi na obličej. Pobídl Roscoea lehkým dloubnutím patou do slabin.

Dohnal ji, koně teď běželi vedle sebe, přeskakovali nízké meskytové keře, vítr jim burácel v uších. Zbořenina se vynořila blíže, veliké kamenné stěny jakoby vyleptané do modré oblohy. Věděl, že on má lepšího koně, a přece nevěřícně hleděl, jak se sklonila k uchu zvířete a pobídla ho tichým, ale elektrickým hlasem. Zbytečně pobízel svého hřebce a křičel. Řítili se mezi dvěma pobořenými stěnami, ona teď byla o půl délky napřed, vlasy za ní vlály jako černý oheň. Vepředu uviděl dlouhou stěnu, která znenadání vystupovala z hnědého písku. Skupina havranů vzlétla s chrčivým křikem, když oba stěnu přeskakovali a najednou byli za zbořeninou. Zpomalili do lehkého klusu, obrátili koně nazpátek, nechali je pomalu vychladnout.

Carson se podíval na de Vacaovou. Byla červená v obličeji a vlasy měla rozcuchané. Na stehně jí ulpěla pěna koňského potu. Usmála se. „Docela dobrý,“ řekla. „Skoro jsi mě dohnal.“

„Podváděla jsi,“ sám slyšel vzdor ve svém hlase. „Měla jsi náskok.“

„Máš lepšího koně.“

„Ty jsi lehčí.“

Uculovala se. „Tak se s tím vyrovnej, cabrón, prohrál jsi.“

Smutně se usmál. „Příště tě dohoním.“

„Mě nikdo nedohoní.“

Když přijeli ke zřícenině, sesedli a uvázali koně ke skále. „Velká kiva bývala obvykle přesně uprostřed puebla nebo daleko za jeho hranicemi,“ řekla. „Doufejme, že se úplně nerozpadla.“

Havrani kroužili vysoko nad jejich hlavami, jejich vzdálený křik se nesl suchým vzduchem.

Carson se zvědavě rozhlédl. Stěny byly z kamenů z opracované lávy, spojené vepřovicemi. Stěny a bloky místností vyrůstaly na třech stranách zříceniny ve tvaru U, čtvrtá strana byla otevřená na centrální náměstí. Pod nohama jim skřípaly střepy nádob a poházené pazourky. Většinou to všechno bylo zaváté pískem.

Šli na náměstí, již dávno zarostlé jukou a meskytem. De Vacaová si klekla u velkého mraveniště. Červení mravenci se před poledním vedrem ukrývali uvnitř a ona opatrně prsty uhlazovala drobné kaménky a zblízka to všechno sledovala.

„Co to děláš?“

Místo odpovědi něco z hromádky sebrala a držela to mezi palcem a ukazováčkem. „Podívej.“

Dala si něco na dlaň a on se na to s přimhouřenýma očima díval: dokonalý tyrkysový korálek uprostřed s otvorem ne silnějším než lidský vlas.

„Tyrkysy leštili stébly trávy,“ řekla. „Nikdo vlastně pořádně neví, jak se jim podařilo udělat tak maličké a dokonalé otvory bez použití kovu. Možná celé hodiny otáčeli maličkou štěpinou kosti na jednom místě korálku.“ Vstala. „Pojď, najdeme kivu.“

Přešli doprostřed náměstí. „Tady nic není,“ prohlásil Carson.

„Rozdělíme se a budeme hledat za ochrannou zdí,“ odpověděla de Vacaová. „Já projdu severní půlkruh, ty jižní.“

Carson vyšel za zbořeninu a opisoval oblouk. Při tom pozoroval poušť. Bouře a vysušující vítr zahladily všechny stopy; nedalo se poznat, jestli tu Burt byl nebo ne. Před staletími by podzemní kiva měla horní část v rovině s pouští a pouze otvor na dým na povrchu by prozrazoval, že je tam dole.

S největší pravděpodobní se horní část kivy už dávno propadla, zbývala šance, že zůstala nedotčená a zcela ukrytá písečnými přesypy.

Carson našel kivu asi sto yardů na jihozápad. Střecha se propadla a z kivy teď zůstala jenom kruhová proláklina v poušti třicet stop napříč a asi sedm stop do hloubky. Stěny byly z opracovaného kamene, z něhož vystupovalo několik pahýlů starých střešních trámů. De Vacaová přiběhla, když na ni zavolal, a stáli spolu na jejím okraji. U dna Carson rozeznal místa, kde stěny byly stále ještě pokryté vepřovicovým blátem a pomalované červenou barvou. Na dně vítr vytvořil z písku obloukovitě zahnutý srpek, podlaha vůbec nebyla vidět.

„Tak kde je sipapu?“ zeptal se.

„Vždycky bývá přesně uprostřed kivy. Pomoz mi dolů.“ Slezla po stěně, došla doprostřed, klekla si a začala hrabat v písku prsty. Carson přišel za ní a pomáhal jí. Pod šestipalcovou vrstvou písku narazili na plochou skálu. Rozrušeně odstranila písek a odsunula kámen na stranu.

A tam, v otvoru sipapu, byla velká plastiková nádoba na vzorky, nálepka GeneDyne doposud netknutá. Uvnitř byl zápisník s oslíma ušima zabalený do skvrnitého olivového plátna.

„Madre de Dios,“ zašeptala a vyjmula nádobku ze sipapu, otevřela víčko a vyndala zápisník. Díval se, jak ho otevírá.

První stránka byla nadepsaná 18. května. Pod datem byla hustě popsaná dokonalým písmem tak drobným, že mezi dvě linky byly vepsány dva řádky.

Díval se na ni, jak nevěřícně obrací stránky. „Tohle nemůžeme na Dračí horu přinést,“ řekl.

„Já vím. Tak začneme.“

Nalistovala začátek.

*****

18. května Nejdražší Arniko, píšu ti ze zříceniny posvátné kivy indiánů Anasaziů nedaleko laboratoře.

Když jsme balili moje věci, to poslední ráno, než jsem odjel do Albuquerque, zasunul jsem si tenhle starý deník do kapsy saka, zcela impulzivně. Vždycky jsem si plánoval, že ho použiji pro pozorování ptáků. Ale teď mám dojem, že jsem pro něj našel lepší využití.

Strašně se mi po tobě stýská. Lidé tu jsou přívětiví, většinou. Některé, jako třeba ředitele Johna Singera, mohu dokonce považovat za přátele. Ale tady jsme především kolegové, až potom teprve přátelé, všichni směřujeme ke společnému cíli. Jsme tu pod tlakem; strašlivým tlakem, abychom pokročili dál, abychom se dopracovali úspěchu. Cítím, jak se pod takovým tlakem stahuji do sebe. Nekonečná prázdnota téhle příšerné pouště znásobuje moji osamělost. Jako bychom překročili kraj světa.

Papír a tužka jsou tu zakázané. Brent chce mít přehled o všem, co děláme. Někdy bych řekl, že chce mít přehled i o tom, co si myslíme. Využiju tenhle deník jako záchranné lano. Jsou věci, které ti chci říct. Takové, které se nikdy neobjeví na on-line záznamech GeneDyne. Brent je v mnoha ohledech pořád ještě kluk s chlapeckými nápady – a jeden z nich je, že může řídit to, co ostatní dělají a jak myslí.

Doufám, že ti nepřidělám starosti, když ti takovéhle věci vyjevím. Ale já zapomněl, až tohle budeš číst, budu vedle tebe sedět. A tohle se promění ve vzpomínky. Třeba až uplyne nějaký čas, dokážu se sám sobě a svým malicherným nářkům smát. Anebo se budu pyšnit tím, co jsme tady dokázali.

Do téhle kivy je to daleko a ty víš, jak špatný jsem jezdec. Ale myslím, že mi udělá dobře, když tenhle čas trávím s tebou. Tady bude deník v bezpečí, pod pískem. Nikdo z vědeckého zařízení neodjíždí, jen bezpečnostní ředitel, a mně připadá, že v poušti má nějaký hodně podivný zájem.

Brzy zase přijdu.

25. května

Moje drahá manželko, dnes je strašné vedro. Pořád zapomínám, kolik vody člověk tady v té strašné poušti potřebuje. Příště si budu muset vzít dvě polní lahve.

Není divu, že v téhle krajině bez vody byla celá víra kmene Anasaziů směrována k přírodě. Tady v kivě dešťoví kněží vzývali bouřňáka, aby přinesl déšť.

Ó, mužské božství!

V mokasínách z tmavého oblaku, přijď k nám, klikatý blesk vrhni vysoko nad svou hlavou, přileť k nám, tímto si přeji, aby pěna plula na proudící vodě přes kořeny velké kukuřice, toužím po šťastné hojných tmavých mracích, toužím po šťastné hojných tmavých mlhách, šťastné může krásná modrá kukuřice přijít s tebou až do konců země.

*****

Takhle se modlili. Je to velmi stará touha, ta žízeň o vědomostech a moci, ten hlad po ovládnutí tajemství přírody – po přivolání deště.

Ale déšť nepřišel. Stejně jako nepřišel dnes.

Co by si asi mysleli, kdyby nás tu teď viděli, jak pracujeme den po dni v našich podzemních bludištích, nejen abychom ovládli přírodu, ale abychom ji přetvořili k obrazu svému?

Dnes už ti nemohu psát víc. Úkol, který mi byl přidělen, je velmi náročný na čas a energii. Je těžké před ním uniknout, dokonce i tady. Ale brzy se vrátím, lásko moje.

4. června

Nejdražší Arniko, nezlob se, že jsem tu tak dlouho nebyl. Náš časový plán v laboratoři je krutý. Nebýt nezbytné dekontaminace, Brent by nás určitě nutil pracovat pořád.

Brent. Kolik jsem ti toho o něm řekl?

Je to zvláštní. Nikdy jsem nevěděl, že dokážu cítit hluboký respekt k člověku a současně ho nemít rád. Možná bych ho dokázal i nenávidět. I když mě vlastně nenutí pracovat rychleji, pořád vidím jeho podmračenou tvář, protože výsledky nejsou takové, jaké by si představoval. Slyším ho, jak mi šeptá do ucha: Už jen pět minut. Jen ještě jedna řada testů.

Brent je patrně nejsložitější člověk, jakého jsem kdy potkal. Skvělý, hloupý, nezralý, klidný, tvrdý. Má obrovskou zásobu vtipných aforismů, které využívá při každé příležitosti, a s velkou vervou je cituje. Vydává miliony, a přece je schopen pohádat se do krve kvůli několika stovkám. Dokáže být na jednoho až dusivě laskavý a na druhého neúnosně krutý. Má vynikající znalosti v oboru hudby. Má Beethovenovo poslední a nejlepší piano, to, které ho pravděpodobně přimělo napsat poslední tři sonáty. Cenu se můžu jen dohadovat.

Nikdy nezapomenu, jak jsem s ním mluvil poprvé. Tehdy jsem ještě pracoval v GeneDyne v Manchesteru, bylo to krátce po mém objevu ekologického filtračního systému. Dosáhli jsme vynikajících předběžných výsledků a všichni jsme byli rozrušení. Systém byl příslibem zkrácení potřebné doby produkce na polovinu. Všichni z týmu byli bez sebe. Prohlásili, že mě budou nominovat na prezidenta.

Právě v tu chvíli mi zavolal Brent Scopes. Domníval jsem se, že mi chce poblahopřát, třeba mi dát další prémii. Místo toho mě ale požádal, abych příštím letadlem přiletěl do Bostonu. Řekl mi, že musím všeho nechat a postavit se do čela nesmírně důležitého projektu GeneDyne. Dokonce mi ani nedovolil dodělat závěrečné testy globální ekologické filtrace; to všechno jsem musel nechat na svém personálu v Manchesteru.

Vzpomínáš, jak jsem si udělal výlet do Bostonu? Po návratu jsem ti určitě připadal vyhýbavý a za to se omlouvám. Brent zná způsob, jak člověka přimět, aby ho následoval, vysloveně ho dokáže nabít elektřinou svého vlastního nadšení. Ale myslím, že teď není důvod, proč bych ti to neřekl. Za pár měsíců to stejně bude ve všech novinách.

Můj úkol – zjednodušeně řečeno – bylo provést syntézu umělé krve. Použít rozsáhlé zdroje GeneDyne pro genetickou úpravu lidské krve. Přípravné práce už byly dokončeny, řekl Brent. Ale chtěl člověka s mým vzděláním a znalostmi, aby to dotáhl do konce. Moje práce na procesu globální ekologické filtrace ukázala, že právě já jsem ten nejlepší.

Musím připustit, že to byl ušlechtilý nápad a Brent ho dokázal dokonale podat. Nemocnice už nikdy nebudou trpět nedostatkem krve, nedostanou se do krajní situace, říkal. Lidé už se nebudou muset obávat, že při transfuzi dostanou do žil kontaminovanou krev. Bude vyhovovat všem krevním skupinám a bude k dispozici v neomezeném množství.

A tak jsem odjel z Manchesteru – opustil tebe, náš domov, všechno, co mi bylo drahé – a vydal se na tohle pusté místo. Uskutečnit sen Brenta Scopese a s trochou štěstí se přičinit, aby svět byl o trochu lepší. Sen žije. Ale cena za něj je hodně vysoká.

12. června

Nejdražší Arniko, rozhodl jsem se využít tenhle deník a pokračovat v příběhu zahájeném v předchozím záznamu. Možná to byl od začátku můj cíl. Můžu ti říct jen tolik, že jsem minule po odchodu z kivy pocítil ohromnou úlevu. Takže budu pokračovat kvůli sobě samému, když ne pro příští generace.

Vzpomínám si na jedno ráno, může to být tak čtyři měsíce. Držel jsem v ruce lahev krve. Byla to krev lidského jedince, a přece byla zpracována do formy života, aby pokud možno člověka zbavila jedné věci: streptokoka, bakterie, která mimo jiných prostředí žije i v půdě. Napojil jsem gen lidského hemoglobinu do streptokoka a přinutil ho produkovat lidský hemoglobin. Obrovské množství lidského hemoglobinu.

Proč použít streptokoka? Protože o něm víme víc než o většině jiných forem života na planetě. Zmapovali jsme celý jeho genom. Víme, jak rozstřihnout jeho DNA, jak do něj zasunout gen a všechno zase dohromady sešít.

Ty mi určitě promineš, když celý ten proces zjednoduším. Za použití buněk z výstelky lidské tváře (mé vlastní) jsem odstranil jednoduchý gen ve čtvrtém chromozomu, 16s rDNA, locus D3401. Zmnožil jsem ho milionkrát, vsunul jsem zmnožený materiál do bakterie streptokoka a kultivoval jsem je ve velikých nádobách s proteinovým roztokem. Bez ohledu na to, jak to zní, má drahá, nebyla tahle část nijak složitá. Předtím už jsem to dělal s jinými geny, včetně genu pro lidský inzulín.

Tuhle bakterii – tu nesmírně primitivní formu života – jsme nepatrně polidštili. Každá bakterie v sobě nesla maličký, neviditelný kousek lidské bytosti. Ten kousíček člověka v podstatě převzal na sebe funkce bakterie a přinutil ji k jednomu: aby produkovala lidský hemoglobin.

A to je podle mého názoru to kouzlo – neredukovatelná pravda genetiky, příslib, že nikdy nebude vyčpělá.

Ale tam také skutečně začíná obtížná práce.

Možná bych ti to měl vysvětlit. Molekula hemoglobinu se skládá z proteinové skupiny, jmenuje se globin, se čtyřmi hemovými skupinami, které putují s nimi. Sbírá kyslík v plicích, ve tkáních ho mění za oxid uhličitý, a ten potom převádí do plic, odtud se výdechem dostává z těla ven.

Je to moc chytrá a hodně složitá molekula.

Bohužel je hemoglobin sám o sobě smrtelně jedovatý. Kdybys člověku injekční stříkačkou aplikovala čistý hemoglobin, bylo by to patrně smrtelné. Hemoglobin musí být něčím opouzdřený. Za normálních okolností je to červená krvinka.

Proto jsme museli vytvořit něco, co by hemoglobin opouzdřilo, aby byl bezpečný. Mikroskopický sáček, chceš-li. Ale něco, co by „dýchalo“, co by umožňovalo průchod kyslíku a oxidu uhličitého.

Náš roztok měl vytvořit tyto „sáčky“ z kousků membrány protržených buněk. Použil jsem speciální enzym, který se jmenuje lyasa.

Potom nadešla chvíle posledního problému: hemoglobin očistit. Může se to zdát jako úplně nejjednodušší věc.

Nebylo to tak.

Ve velkých nádobách jsme vykultivovali bakterie. Protože se obsah bakteriálně vytvářeného hemoglobinu zvýšil, otrávil celou nádobu. Všechno zahynulo. Ze všeho nám zůstala jenom směs všelijakého svinstva: molekuly hemoglobinu smíchané s odumřelými a odumírajícími bakteriemi; kousky DNA a RNA; fragmenty chromozomů; mizerné bakterie.

Kumšt byl vyčistit tuhle polévku – oddělit zdravý hemoglobin od všeho toho odpadu -, abychom získali čistý lidský hemoglobin a nic jiného. Musel být naprosto čistý. Dostat krev transfuzí není jako polknout tabletu. Do těla člověka se může dostat mnoho pint této látky. Sebemenší nečistota násobená takovým množstvím by mohla mít nepředvídatelné vedlejší účinky.

Přibližně tou dobou se k nám donesla zpráva o tom, co se děje v Bostonu. Lidé z marketingu už studovali – přísně tajně -, jak obchodovat s naší geneticky zpracovanou krví. Shromáždili cílové skupiny obyčejných lidí. Zjistili, že většina lidí se děsí toho, že by měli dostat krev transfuzí – mají totiž strach z kontaminace: hepatitidou, AIDS, jinými nemocemi. Lidé chtěli mít jistotu, že krev, kterou dostávají, je čistá a bezpečná.

Takže náš nedokončený produkt dostal jméno PurBlood – čistá krev. A z ústředí společnosti přišlo nařízení: od této chvíle bude tento produkt ve všech novinách, časopisech, poznámkách a rozhovorech nazýván PurBlood. Každý, kdo použije jméno výrobku Hemocyl, bude potrestán. Obchodní výnos výslovně uvedl, že použití výrazu „geneticky upravený“ nebo „umělý“ je verboten. Veřejnosti se nelíbí představa čehokoli geneticky upraveného. Lidé nemají rádi geneticky upravená rajčata, nemají rádi geneticky upravené mléko a vysloveně nesnáší frázi „geneticky upravená umělá lidská krev“. Popravdě jim to nemohu mít za zlé. Představa, že nějaká taková látka bude napumpovaná do něčeho tak nedotknutelného jako jsou cévy, musí laika rozrušit.

Lásko moje, slunce už se sklání, musím jít. Ale zítra se vrátím. Řeknu Brentovi, že potřebuji jeden den volno. Není to lež. Kdybys věděla, jak obrovské tíhy z ramen se zbavuji, když si mohu takhle vylít duši.

13. června

Nedražší Arniko, dostávám se k nejtěžší části svého příběhu. Až do téhle chvíle jsem si nebyl jistý, jestli se přiměju ti to říct. Ještě mohu tyto stránky spálit, pokud mě opustí odvaha. Ale je to tajemství, které si už nemohu nechat pro sebe.

… Tak jsem zahájil proces čištění. Fermentovali jsme roztok, abychom osvobodili hemoglobin z bakteriálního vězení. Centrifugovali jsme ho, abychom ho oddělili od odpadu. Prohnali jsme ho keramickými mikronovými filtry. Rozdělili jsme ho na frakce. Nebylo to k ničemu.

Víš, hemoglobin je nesmírně choulostivý. Nelze ho zahřát, nelze na něj použít příliš silné chemikálie, nelze jej sterilizovat ani destilovat. Pokaždé když jsem se pokusil hemoglobin vyčistit, výsledek byl ten, že jsem ho zničil. Molekula ztratila svoji choulostivou strukturu, „denaturovala se“. Stala se nepoužitelnou.

Bylo zapotřebí použít jemnější způsob čištění. A tak Brent navrhl, abychom vyzkoušeli můj vlastní globální ekologický filtrační proces.

V tu chvíli jsem si uvědomil, že má pravdu. Neexistoval jediný argument proti. Určitě jsem byl nemístně zdrženlivý, když jsem to sám neprosadil už dříve.

Proces, na němž jsem pracoval v Manchesteru, byl typ modifikované elektroforézy, elektrického potenciálu, který protáhl molekuly o správné molekulární váze přes sadu gelových filtrů.

Jenomže zahájení takového procesu vyžadovalo čas – a tehdy začal Brent být stále netrpělivější. Nakonec se mi podařilo vyčistit šest pint PurBloodu za využití gelového procesu.

Globální ekologický proces byl daleko úspěšnější, než kam sahaly moje nejdivočejší představy. Použil jsem čtyři ze šesti pint jako vzorků a podařilo se mi dokázat, že směs byla čistá až na šestnáct částic na milion. Takže z jednoho milionu molekul hemoglobinu bylo pouhých šestnáct cizorodých částic. A patrně i méně.

Zdá se, že je to čisté. A pro většinu léků to skutečně je dost čisté. Avšak v tomto případě tomu tak nebylo. Správa pro potraviny a léčiva svou typickou rozmarností rozhodla, že bezpečných by bylo sto částic na jednu miliardu. Nikoli šestnáct částic na jeden milion. Ta cifra 16 mě bude děsit navždycky. Vědeckou terminologií to je čistota 1,6 X 10“‚.

Prosím tě, nevysvětluj si to špatně. Byl jsem přesvědčen – a to jsem pořád -, že PurBlood je mnohem čistější. Jen jsem to prostě nemohl dokázat. Rozdíl je důležitý. Ale co se mě týče, připadalo mi, že rozlišování bylo nefér a předstírané.

Provedl se ještě jeden test na čistotu – ten závěrečný -, který jsem nedělal já, protože to nebylo v souladu s regulemi Správy pro potraviny a léčiva. Ten test jsem provedl tajně. Lásko moje, prosím, odpusť mi – jednou v noci, v jedné nepříliš střežené laboratoři jsem si otevřel cévu v paži a vypustil jsem jednu pintu své krve. Potom jsem tu pintu nahradil transfuzí PurBlood.

Možná to bylo unáhlené. Ale PurBlood se osvědčila skvěle. Nic se mi nestalo a všechny zdravotní testy dokázaly, že je to bezpečné. Je jasné, že jsem ti nemohl napsat o výsledcích toho testu, ale mně udělalo dobře, když se ukázalo, že PurBlood je čistá.

A tak jsem udělal něco jiného. Rozpustil jsem nepatrný zbytek své poslední PurBlood v destilované vodě, poměr dvě stě ku jedné, a provedl jsem celou řadu testů, které automaticky vypočítaly a zaznamenaly čistotu. Výsledek byl, jak jinak, čistota osmdesát částic na miliardu. Takže se to dobře vešlo do rozpětí Správy pro potraviny a léčiva.

To bylo všechno, co jsem musel udělat. Nevypracoval jsem zprávu, nepozměnil jsem ani nezfalšoval údaje. Když si Scopes stáhl tu noc výsledky testů, pochopil, co znamenají. Druhý den mi blahopřál. Byl celý bez sebe.

Otázka, kterou si teď kladu – otázka, kterou bys mi mohla položit i ty -je, proč jsem to udělal.

Pro peníze to nebylo. Peníze pro mě nikdy nehrály významnou roli. Ty to víš, miláčku Arniko. Peníze jsou spíš na obtíž než k užitku.

Pro slávu to nebylo, ta je strašně nepříjemná.

Pro záchranu životů to nebylo, i když jsem si říkal, že tohle přesně ten důvod je.

Domnívám se, že to byla čistá, zcela obnažená touha. Touha vyřešit tento poslední problém, učinit poslední krok k dokončení. Je to tatáž touha, která vedla Einsteina k prozrazení příšerné síly atomu v dopise Rooseveltovi; tatáž touha, která vedla Oppenheimera k sestrojení bomby a provedení testů necelých třicet mil odtud; tatáž touha, která vedla kněží Anasaziů k setkáním v této kamenné komnatě, kde vzývali bouřňáka, aby seslal déšť. Byla to touha dobýt přírodu.

Ale – a tohle mě děsí a vedlo mě k tomu, abych to všechno napsal na papír – úspěch PurBlood se nijak nezměnil, i když jsem podváděl.

Já jako jediný si tohle velmi dobře uvědomuji. Zvlášť teď… teď když se PurBlood začala vyrábět ve velkém a já si lámu hlavu nad dalším, dokonce ještě neřešitelnějším problémem.

V každém případě, má nejmilejší, doufám, že mě svým srdcem pochopíš. Až se odtud dostanu, zařídím všechno tak, abych tě už nikdy v životě neopustil.

A možná to bude dřív, než si myslíš. Začínám tady podezírat určité lidi z…, ale o tom zase někdy příště. Dneska to bylo vynikající.

Nikdy nepochopíš, co pro mě znamená vypovídat se z toho tajemství.

30. června

Dneska mi trvalo strašně dlouho, než jsem se sem dostal. Musel jsem zvolit speciální tajnou cestu. Žena, která mi uklízí v pokoji, se na mě divně kouká a nechci, aby mě pronásledovala. Řekne to Brentovi, stejně jako to udělala moje asistentka v laboratoři a administrátor sítě.

Je to proto, že jsem objevil ten klíč. A teď už musím být neustále velice ostražitý.

Poznáš je podle toho, jak nechávají své věci na stole. To, jak jsou nepořádní, je prozradí. A jsou poskvrněni bakteriemi. Miliardy bakterií a virů se ukrývají v každé štěrbině jejich těl. Moc bych si přál, abych o tom mohl mluvit s Brentem, ale musím pracovat dál, jako by se nic nestalo, jako by všechno bylo v naprostém pořádku.

Asi jsem se na tohle místo raději neměl vracet.

*****

Carson mlčel. Slunce se sklonilo k horizontu, ve vrstvách vzduchu se nafouklo. Vůně prachu a horka starých kamenných stěn se mísila se slabým zápachem zkaženosti. Jeden kůň netrpělivě zaržál, druhý mu odpověděl.

De Vacaová sebou při tom zvuku trhla. Potom rychle ukryla deník do nádoby, tu uložila do sipapu, přikryla díru plochým kamenem a uhladila nad ním teplý písek.

Narovnala se, oklepala si džíny. „Radši bychom se měli vrátit. Kdybychom zmeškali nácvik výjimečné situace, asi by nám kladli nepříjemné otázky.“

Vylezli z pobořené kivy, nasedli na koně a pomalu se vydali směrem k Dračí hoře.

„Zrovna Burt falšoval údaje,“ mumlala de Vacaová za jízdy.

Carson mlčel, byl zamyšlený.

„A potom sám sebe použil jako pokusného králíka,“ pokračovala.

Zarazil se, najednou si to všechno uvědomil. „Tohle přesně měl asi na mysli, když říkal,chudák alfa‘.“

„Co?“

„Teece mi řekl, že Burt blouznil a neustále opakoval ‚chudák alfa, chudák alfa‘. Domnívám se, že mluvil o sobě jako o pokusném objektu alfa.“ Pokrčil rameny. „Stejně bych ho ale pokusným králíkem nenazval. To, že ze sebe udělal alfu, bylo velmi charakterní. Člověk jako Burt by záměrně neriskoval životy kvůli nedokonalé krvi. Byl pod obrovským časovým tlakem, když musel dokázat, že je to bezpečné. Vyzkoušel to na sobě. Není to nic nového. A není to ani protiprávní.“ Podíval se na de Vacaovou. „Toho chlápka musí člověk obdivovat za to, že to risknul sám. A nakonec triumfoval. Dokázal, že ta krev je bezpečná.“

Zmlkl, něco kdesi hluboko v mysli ho znepokojovalo; cosi, co vyplulo na povrch, když pročítali deník. Teď to zůstalo mimo dosah uvědomění jako zapomenutý sen.

„Jako by se pořád vysmíval. Někde v blázinci.“

Zamračil se. „To je ale hodně bezcitná poznámka, dokonce i na tebe.“

„Možná,“ odpověděla. Po malé odmlce řekla: „To asi proto, že o Burtovi každý mluví, jako by to byl nějaký velikán. Je to chlápek, který vymyslel filtrační proces GeneDyne, provedl syntézu PurBlood. A my jsme teď přišli na to, že falšoval údaje.“

A je to tu zas. Najednou si Carson uvědomil, co to v tom deníku bylo. „Susano, co víš o globální ekologické filtraci?“

Zmateně se na něj podívala.

„O tom filtračním procesu, který Burt vynalezl, když pracoval v Manchesteru. Teď jsi o tom mluvila. Vždycky jsme pokládali za samozřejmé, že filtrační proces funguje na X-FLU. A co když ne?“

Změnila výraz tváře od zmatení po opovržení. „X-FLU jsme testovali pořád dokola, abychom se ujistili, že kmen, který prochází filtrem, je absolutně čistý.“

„Čistý, ano. Ale je to tentýž kmen?“

„Jak by mohl filtrační proces změnit kmen? To nedává smysl.“

„Zamysli se nad tím, jak funguje globální ekologická filtrace. Vytvoříš elektrické pole, které protahuje těžké proteinové molekuly gelovým filtrem, je to tak? Pole je stanoveno přesně na molekulární váhu molekuly, o kterou máš zájem. Všechny ostatní molekuly ulpí v gelu a to, co chceš, se objeví na druhé straně filtru.“

„Takže?“

„Co když slabé elektrické pole nebo samotný gel způsobuje drobné změny v proteinové struktuře? Co když to, co vychází ven, se liší od toho, co vstoupilo dovnitř? Molekulární váha může být stejná, ale struktura se lehce pozmění. Jednoduchý chemický test takovou změnu neodhalí. Ukáže pouze to, že drobné změny na povrchu proteinu virové částice vytvoří nový kmen.“

„Ani náhodou,“ odpověděla. „Globální ekologická filtrace je patentovaný, testovaný proces. Byl už použit pro syntézu dalších produktů. Kdyby něco nebylo v pořádku, dávno už by se to ukázalo.“

Carson zastavil Roscoea, ani se nehnul. „Soustředily se některé testy čistoty, které jsme dělali, na tuto možnost? Tuhle specifickou možnost?“

Mlčela.

„Susano, to je jediná věc, kterou jsme nezkusili.“

Dlouze se na něj zadívala.

„Tak jo,“ řekla nakonec. „Tak se na to podíváme.“

*****

Dark Harbor Institute byl ve velkém viktoriánském domě, který trůnil na odlehlém mysu nad Atlantikem. V oficiálních seznamech ústavu bylo sto dvacet čestných členů, i když v rezidenci jich býval vždy vlastně jen tucet. Jedinou povinností těch, kdo do ústavu přišli, bylo myslet. Požadavek na členství byl stejně prostý: genialita.

Členové ústavu měli to rozlehlé viktoriánské sídlo velice rádi; po 120 letech bouří v Maine v něm nezůstal jediný pravý úhel. Zvláště se jim zamlouvala anonymita, protože ani lidé v bezprostředním okolí – většinou letní hosté – neměli nejmenší tušení, kdo jsou ti obrýlení muži a ženy, a bez povšimnutí budovu míjeli.

Edwin Bannister, mimořádný šéfredaktor Boston Globe, se odhlásil z hotelu, zavazadla si nechal odnést do range roveru, v hlavě mu pořád ještě tepalo, což byl následek popíjení nepříliš kvalitního bordeaux, které se podávalo ke včerejší večeři. Dal nosiči spropitné a podíval se na maličké město Dark Harbor s rybářskými loděmi, kostelní věží a slaným vzduchem. Velice podivné. Sakramentsky podivné. Měl raději Boston a zakouřené prostředí v Black Key Tavern.

Sedl si za volant a podíval se do rukou namalované mapy, kterou mu poslali faxem do redakce. K ústavu zbývalo pět mil. Přes vehementní ujišťování stejně pochyboval, jestli tam jeho hostitel skutečně bude.

Bannister projel na žluté světlo a zabočil na County Road 24. Auto se prudce naklonilo, když cestou z městečka vjelo do jednoho výmolu a potom do dalšího. Úzká silnice směřovala přímo na východ k moři, dál vedla podél několika strmých srázů nad Atlantikem. Stáhl okénko. Zdola slyšel vzdálené hučení příboje, křik racků a ponuré zvuky zvonové bóje.

Silnice uhýbala ke smrku a potom pokračovala loukou zarostlou borůvčím. Byla obehnaná dlouhým plotem z neopracovaného dřeva s dřevěnou bránou a strážním domkem se šindelovou střechou. Bannister zastavil u brány a stáhl okénko.

„Bannister. Redakce Globu,“ řekl a ani se neobtěžoval na strážného podívat.

„Ano, pane.“ Brána se s hučením otevřela a jeho pobavilo, že neopracované klády byly z druhé strany vyztuženy ocelovými tyčemi. Sem se hned tak někdo nedostane, pomyslel si.

Vstupní hala obložená dubovým dřevem se zdála prázdná, prošel dál do foyer. V obrovském krbu plápolal oheň a dlouhou řadou oken se naskýtal výhled na moře, které se třpytilo v ranním světle. Odkudsi z dálky bylo slyšet hudbu.

Nejdříve si myslel, že je sám. Potom si všiml muže v koženém křesle ve vzdáleném rohu místnosti; pil kávu a četl noviny. Měl bílé rukavice. Stránky šustily, jak je obracel.

Ten muž vzhlédl. „Edwine!“ řekl s úsměvem, „děkuji vám, že jste přijel.“

Bannister hned poznal rozcuchanou hřívu, pihy, chlapecký vzhled, retro sportovní sako na černém tričku. Takže nakonec přišel.

„Je příjemné se s vámi zase vidět, Brente,“ řekl a zdvořile se usadil do nabídnutého křesla. Automaticky se rozhlédl po číšníkovi.

„Kávu?“ zeptal se Scopes. Nepodal mu ruku na pozdrav.

„Ano, děkuji.“

„Máme tady samoobsluhu. Je to tamhle, u knihovny.“

Znovu se zvedl a vrátil se s hrnkem, jehož obsah nesliboval žádné veliké pochutnání.

Chvilku seděli v tichosti, Bannister pochopil, že Scopes poslouchá hudbu. Upil doušek kávy a zjistil, že je překvapivě dobrá.

Skladba skončila. Scopes si spokojeně povzdechl, pečlivě složil noviny a položil je k otevřenému kufříku na židli vedle sebe. Sundal si rukavice zašpiněné od tiskařské černi a dal je na noviny.

„Bachova Hudební obětina,“‚ řekl. „Znáte ji?“

„Trochu,“ odpověděl Bannister a doufal, že mu Scopes nepoloží otázku, která by odhalila jeho lež. O hudbě totiž nevěděl skoro nic.

„Jeden z kánonů Obětiny se jmenuje ‚Quaerendo Invenietis‘. ‚Kdo hledá, najde‘. To byla Bachova hádanka, chtěl, aby posluchač řekl, jaký kánonický kód při komponování této hudby použil.“

Bannister přikývl.

„Často mi to připadá jako metafora genetiky. Vidíte hotový organismus -třeba člověka – a divíte se, jak spletitý genetický kód byl použit pro vytvoření něčeho tak úžasného. A potom si samozřejmě položíte otázku: Kdybyste změnil maličký kousek toho záhadného kódu, jak by se to asi promítlo do masa a krve? Změna jediné noty v kánonu může někdy změnit celou melodii.“

Bannister sáhl do kapsy svého saka, vytáhl diktafon a ukázal ho Scopesovi. Když přikývl, zapnul ho, pohodlně se usadil v křesle a složil ruce.

„Edwine, moje společnost se vynachází v poněkud nepříjemné situaci.“

„Jak to?“ Už věděl, že všechno půjde hladce. Cokoli, co dostane Scopese z jeho orlího hnízda ven, musí být dobré.

„Víte o tom, jak Charles Levine útočí na GeneDyne. Doufal jsem, že lidé sami poznají, co je vlastně zač, ale ten proces je velmi pomalý. Tím, že se schovává za sukně Harvardské univerzity, si získal pro mě nepředstavitelnou důvěryhodnost.“ Scopes zavrtěl hlavou. „Doktora Levina znám přes dvacet let. Kdysi jsme byli hodně blízcí přátelé. Moc mě zraňuje, když vidím, co se s ním děje. Všechna ta prohlášení o jeho otci a nakonec se ukáže, že to byl důstojník SS. Nepřál bych to muži, který ochraňuje památku svého otce, ale copak musel vyjít na světlo s tak nechutným příběhem? Ukazuje se tak, že pro toho muže je pro dosažení cílů pravda druhořadou věcí. Ukazuje se, jak pečlivě musí uvažovat o každém slově. Tisk tohle v podstatě nedělá. Díky vám je Globe výjimka.“

„Nikdy nepublikujeme materiály, aniž bychom si ověřili fakta.“

‚Já vím a cením si toho. Určitě si toho cení lidé z Bostonu, vezmete-li v úvahu, že GeneDyne je jednou z významných firem ve státě, které nabízejí pracovní příležitost.“

Bannister sklonil hlavu.

„V každém případě, Edwine, nemohu už zůstat nečinně sedět a jen přihlížet těm hrubým útokům. Ale potřebuji vaši pomoc.“

„Brente, víte, že já vám pomoci nemohu.“

„Jistě, jistě,“ Brent mávl odmítavě rukou. „Situace je taková. Pochopitelně pracujeme na Dračí hoře na tajném projektu. Není to tajemství kvůli nějakému nebezpečnému faktoru, ale proto, že čelíme obrovské konkurenci. Zabýváme se oborem, v němž vítěz bere všechno. Víte, jak to funguje. Společnost, která patentuje lék jako první, vydělá miliardy, ostatní přijdou o investice do výzkumu a vývoje.“

Bannister znovu přikývl.

„Edwine, chci vás ujistit – jako člověka, jehož úsudku si vážím -, že na Dračí hoře se neděje nic neobvykle nebezpečného. Na to vám dávám své slovo. Máme tam jen jediné zařízení bezpečnostního stupně 5 a úroveň jeho zabezpečení je nejlepší ze všech farmaceutických společností na světě. To jsou fakta, která promlouvají ze záznamu. Na to vám své slovo nedávám.“

Vytáhl z kufříku desky a položil je před Bannistera.

„V těchto deskách je popis zabezpečení GeneDyne. Za normálních okolností jsou to chráněné informace. Přeji si, abyste je měl jako podklad pro svůj článek. Jen mějte na paměti: já jsem vám je nedal.“

Novinář se podíval na desky a ani se jich nedotkl. „Děkuji, Brente. Ale víte, mně nestačí vaše slovo, že nepracujete s nebezpečnými viry. Obvinění doktora Levina -“

Scopes se zasmál. ‚Já vím. Virus soudného dne.“ Naklonil se dopředu. „To je prvotní důvod, proč jsem vás požádal, abyste sem přijel. Chcete vědět, jak strašlivý, nepředstavitelně smrtící virus to je? Ten, o kterém Levine prohlašuje, že může znamenat konec světa?“

Přikývl, za mnohaletou praxi se naučil dobře skrývat nedočkavost.

Scopes se na něj díval se šelmovským úsměvem. „Edwine, tohle bude samozřejmě mimo záznam.“

„Raději bych -“

Scopes natáhl ruku a vypnul diktafon. Jedna japonská společnost provádí velice podobný výzkum. Ve výzkumu této řady bakterií má před námi náskok. Budou-li úspěšnější dříve než my, je po nás. Vítěz bere všechno, Edwine. Hovoříme tu o obchodu v hodnotě patnácti miliard dolarů ročně. Velmi nerad bych viděl, aby si Japonci vylepšili svůj tržní deficit kvůli nám a abych musel zavřít GeneDyne v Bostonu – jen proto, že Edwin Bannister v Globe prozradil, s jakým virem pracujeme.“

„Chápu, o co vám jde,“ ztěžka polkl. Občas bylo zapotřebí pracovat mimo záznam.

„Dobře. Je to chřipka.“

„Cože to je?“ vyhrkl.

Scopesův úsměv se rozšířil. „Pracujeme s virem chřipky. Jediný virus, se kterým na Dračí hoře pracujeme. Tohle je Levinův tak zvaný virus posledního soudu.“

Scopes se opřel v křesle s triumfálním výrazem ve tváři.

Bannister cítil náhlou a zoufalou prázdnotu, jak mu nosný článek v časopise právě unikal pod rukama. „O tohle se jedná? Jenom virus chřipky?“

„Přesně tak. To vám mohu odpřisáhnout. Chci, aby se vám podařilo napsat s čistým svědomím, že GeneDyne nepracuje na žádných nebezpečných virech.“

„Ale proč chřipka?“

Scopes se na něj překvapeně podíval. „Copak to není jasné? Každoročně kvůli chřipce klesne produktivita práce a přicházíme o nespočet dolarů. Pracujeme na léku proti chřipce. Ne něco jako injekce, na které je třeba chodit každý rok a které půl roku nezabírají. Mluvím o permanentní, jednorázové léčbě.“

„Panebože,“ hlesl Bannister.

„Jen si pomyslete, co by to udělalo s cenou našich akcií. Majitelé akcií GeneDyne zbohatnou. Zvlášť když se vezme v úvahu, jak levné jsou v poslední době díky našemu příteli Levinovi. Nebude to bohatství hned zítra, ale za pár měsíců, až oznámíme objev a budou zahájeny testy Správy pro potraviny a léčiva.“ Scopes se usmál a přešel do šepotu. „A my úspěšní budeme.“ Potom se natáhl a zapnul diktafon.

Bannister neříkal nic. Snažil se představit, jak velká suma je patnáct miliard.

„Podnikáme rázné kroky proti doktoru Levinovi a jeho nactiutrhačským prohlášením,“ pokračoval Scopes. „Doposud jste odvedl výbornou práci při informování o soudním řízení proti doktoru Levinovi a Harvardu. Mám pro vás v tomto ohledu nové zprávy. Harvard zrušil Levinově nadaci univerzitní koncesi. Zatím to odvolání udržují v tajnosti, ale zanedlouho se to dostane na veřejnost. Napadlo mě, že by vás to třeba zajímalo. Samozřejmě že soudní řízení proti Harvardu zrušíme.“

„Chápu,“ řekl Bannister a rychle uvažoval. Třeba se to dá ještě nějak zachránit.

„Fakultní výbor pro definitivu reviduje kontrakt doktora Levina. Ve všech univerzitních kontraktech je klauzule, podle níž může být definitiva zrušena v případě ‚morální nečestnosti‘.“ Scopes se jemně zasmál. „Zní to trochu jako z viktoriánského období. Ale mohu vám říct, že to Levinovi vypálí rybník.“

„Aha.“

„Nejsme si zatím úplně jisti, jak to udělal, ale určitá zrnka pravdy v jinak falešných obviněních použil ilegálně, nemluvě už o tom, že i neeticky získané důvěrné informace z GeneDyne.“ Scopes posunul k Bannisterovi další desky. „Tady najdete podrobnosti. Jsem přesvědčen, že objevíte ještě další. Samozřejmě se v souvislosti s čímkoli z tohoto materiálu nesmí objevit mé jméno. Říkám vám to jen proto, že vy jste reportér, jehož etického přístupu si nejvíce vážím, a že vám chci pomoci, abyste napsal vyvážený a slušný článek. Ať si jiné noviny otiskují vše, co Levine řekne, bez jakéhokoli ověřování. Vím, že Globe bude postupovat mnohem svědomitěji.“

„Vždycky fakta ověřujeme,“ řekl Bannister.

Scopes přikývl. „Počítám s tím, že napíšete jasnou zprávu.“

Bannister poněkud ztuhl. „Brente, jediné, s čím můžete počítat, je reportáž, která předloží přísně objektivní a přesné vyjádření faktů.“

„To je ono. Proto k vám budu zcela upřímný. Jedno Levinovo obvinění se částečně zakládá na pravdě.“

„A to je -?“

„Nedávno došlo na Dračí hoře k úmrtí. O celé té záležitosti jsme mlčeli, dokud nebude možné informovat rodinu, ale Levine se o tom nějakým způsobem dověděl.“ Scopes se odmlčel, při vzpomínce na tu událost zvážněl. Jeden z našich nejlepších vědců zahynul při pracovním úrazu. Jak uvidíte v prvních deskách, které jsem vám dal, nebyly dodrženy jisté bezpečnostní procedury. Okamžitě jsme informovali příslušné úřady, které na Dračí horu vyslaly své inspektory. Je to samozřejmě formalita, laboratoř pracuje dál.“

Znovu se odmlčel. „Znal jsem tu ženu velmi dobře. Byla – jak bych to vyjádřil – originální. Oddaná své práci. Svým způsobem to s ní někdy nebylo jednoduché. Ale bezesporu byla vynikající. Víte, pro ženu je velice těžké být v oblasti vědy vynikající, dokonce i dnes. Prožila krušné chvíle, než se dostala do GeneDyne. S ní jsem ztratil přítele i vědce.“ Podíval se na Bannistera, potom sklopil oči. „Generální ředitel nese rozhodující díl zodpovědnosti. S tím budu muset žít až do konce života.“

Novináře to skutečně dojalo. ‚Jak -?“ začal.

„Zemřela na následky zranění,“ odpověděl Scopes. Potom se podíval na hodinky. „Sakra! Už tam přijdu pozdě. Chcete se ještě na něco zeptat, Edwine?“

Vypnul diktafon. „Zatím ne -“

„Dobře. A teď mě laskavě omluvte. Zavolejte mi, když budete mít nějaké otázky.“

Bannister pozoroval štíhlou křehkou Scopesovu postavu, jak odchází z místnosti s nohama vytočenýma do stran, s kufříkem, který se pro něj zdál příliš velký. Úžasný člověk. Má hodnotu úžasného množství peněz.

Když se vracel po výběžcích nad Atlantikem, stále se v duchu vracel k té sumě patnácti miliard dolarů. A k tomu, co takové oznámení udělá s hodnotou akcií GeneDyne. Zajímalo ho, s čím obchoduje GeneDyne právě teď. Když o tom uvažoval, napadlo ho, že si to bude muset zjistit. Neuškodí zavolat svému brokerovi a uložit peníze do něčeho víc vzrušujícího, než jsou nezdaněné úroky.

*****

Carson se průhledem podíval na obrovské hodiny na stěně laboratoře. Jantarové cifry oznamovaly 22:45.

Před hodinou byla Horečnatá jímka plná frenetického hluku, když ječivý tón poplašné sirény oznámil začátek nácviku a lidé v oblecích se s dupotem pohybovali po nízkých chodbách. Teď už bylo v laboratoři zase prázdno a téměř nepřirozeně ticho, jediný slyšitelný zvuk byl šumot vzduchu v Carsonově modrém obleku a tiché hučení systému cirkulace vzduchu. Šimpanzi, které poplach vyděsil, se nakonec uklidnili, přestali vrčet a ječet a usnuli neklidným spánkem. Jeho laboratoř byla jasně osvětlená, chodby však zalévalo tlumené červené světlo a stísněné prostory Horečnaté jímky se nořily do šera.

Protože každý všední den se prováděla dekontaminace Horečnaté jímky a znovu ještě o víkendu, málokdy v ní Carson zůstával do tak pozdní hodiny. I když noční osvětlení nahánělo husí kůži a trochu špatně se v něm člověk orientoval, bylo to pro něj snesitelnější než to, co se tu dělo předtím. Nácvik poplachu prvního stupně – který po smrti Brandon-Smithové nahradil méně drsný poplach druhého nebo třetího stupně – byl odpuzující záležitost. Nye na nácvik dohlížel osobně, řídil běh událostí z pomocné bezpečnostní stanice v dolní úrovni Horečnaté jímky a jeho strohý hlas se ozýval v Carsonových sluchátkách.

Jediná výhoda nácviku spočívala v tom, že Carson se naučil pohybovat po Horečnaté jímce v modrém obleku. Zjistil, že dokáže rychle manévrovat chodbami a kolem laboratoří, obratně se vyhnout výstupkům, instinktivně odpojuje a zapojuje hadice s přívodem vzduchu do obleku.

Pohled mu sjel z hodin na de Vacaovou, ta na něj upírala skeptický pohled.

„Jak máš v úmyslu otestovat tuhle svoji teorii?“ ozval se její hlas na soukromém kanále.

Místo aby si nechal prostor na odpověď, otočil se k malému laboratornímu mrazáku, navolil kombinaci čísel a vyndal dvě zkumavky se vzorky X-FLU. Nahoře byly uzavřeny silnou gumovou zátkou. Kdybych s tímhle manipuloval milionkrát, pomyslel si, nikdy si nezvyknu, že je to pro lidskou rasu potenciálně smrtelnější než největší vodíková bomba. Umístil obě zkumavky do bioprofylaxního stolu a opatrně jej uzavřel. Čekal, až vzorky budou mít pokojovou teplotu.

„Nejdřív rozštěpíme virus a zbavíme se genetického materiálu,“ řekl.

Přešel ke stříbrné skříni u vzdálené stěny laboratoře, vyndal nějaká činidla a dvě zazátkované lahvičky s nálepkou DEOXYRIBAZA.

„Dej mi, prosím tě, Soloway číslo čtyři,“ požádal ji.

Protože podkožní injekce byly považovány za příliš nebezpečné, aby se používaly pro něco jiného než očkování zvířat v Horečnaté jímce, pro transport materiálu bylo zapotřebí jiné zařízení. Nosič Soloway dostal jméno po svém vynálezci. K přečerpání kapaliny z jednoho kontejneru do druhého se používaly vakuové plastikové jehly s tupým koncem.

Čekal, až jeho asistentka umístí nástroj do bioprofylaxního stolu. Potom prostrčil ruce v rukavicích gumovými otvory na přední straně stolu, vložil jednu trubici Solowayova vynálezu do činidla a druhou prostrčil gumovou zátkou jedné ze zkumavek. Do zkumavky stříkla kalná kapalina. S velikou opatrností jednou zkumavkou potřásl. Kapalina se pročistila.

„Právě jsme zabili bilion virů,“ řekl. „A teď je svlékneme. Sundáme jim proteinové kabáty.“

Za použití zařízení přidal několik kapek modré kapaliny přes gumovou zátku, potom odebral 0,5 kubického centimetru vzniklého roztoku a přenesl jej do kontejneru s deoxyribazou. Vyčkal, dokud enzym nerozbil DNA viru, nejprve na základní páry a potom na nukleinové kyseliny.

„A teď se zbavíme nukleinových kyselin.“ Vyzkoušel přesnou kyselost roztoku, potom provedl titraci s chemikálií s vysokým pH. Nakonec roztok odčerpal, centrifugou oddělil usazeninu a přenesl zbylé čisté, nefiltrované molekuly X-FLU do malé lahvičky.

„Podíváme se, jakpak ta stará molekula vypadá,“ řekl.

„Rentgenová difrakce?“

„Přesně tak.“

Carson opatrně umístil lahvičku X-FLU do žlutého bioboxu a zazátkoval ji. Box držel opatrně před sebou, odšrouboval svoji vzduchovou hadici a vydal se za de Vacaovou do středu Horečnaté jímky, na konci se protáhl průlezem do pusté laboratoře. Na stropě svítilo jediné červené světlo. Do už tak malého prostoru byl ještě natěsnán osmistopý sloup z nerez oceli, který dominoval prostředku místnosti. Vedle něj byla skříň a v ní počítačová pracovní stanice. Na sloupu nebyla žádná tlačítka, vypínače ani číselníky. Difrakční stroj byl plně řízen počítačem.

„Zahřej to,“ řekl Carson. „Já připravím vzorky.“

Posadila se k počítači a začala psát. Ozvalo se kliknutí a jemné hluboké hučení, které postupně nabývalo na výšce, až nakonec nebylo slyšet vůbec, následovalo syčení, jak byl vzduch z interiéru sloupu odčerpáván. De Vacaová napsala dodatečné pokyny, naladila difrakční paprsek na správnou vlnovou délku. Po chvilce dal terminál pípnutím signál, že je připraven.

„Otevři, prosím tě, stojan,“ řekl.

Naťukala příkaz a plošina stojanu ze slitiny titanu vyjela ze základny sloupu. Na ní byla malá snímatelná jímka.

Mikropipetou přenesl jedinou kapku proteinového roztoku do jímky. Stojan se zavřel.

„Zmrazit.“

Ozvalo se hlasité bubnování, jak stroj zmrazoval kapku roztoku, snižoval teplotu na absolutní nulu.

„Vakuum.“

Netrpělivě čekal, dokud nebyl z komory vzorku odčerpán vzduch. Výsledné vakuum vytlačí z roztoku všechny molekuly vody. Slabé elektromagnetické pole umožní molekulám proteinu usadit se do nejnižší energetické konfigurace. Zbude mikroskopický film čistých proteinových molekul rozmístěných na titanové desce s matematickou přesností, teplota bude udržována na dvou stupních nad absolutní nulou.

„Hotovo,“ oznámila.

„Tak jdeme na to.“

To, co se dělo dál, mu vždycky připadalo jako kouzlo. Obrovský stroj začal generovat rentgenové paprsky, vystřeloval je rychlostí světla do vakua ve sloupu. Když vysoce energetické rentgenové paprsky zasáhly proteinové molekuly, došlo k difrakci krystalové mřížkové struktury. Rozptýlené paprsky by měly být digitálně zaznamenány uspořádanými čipy zobrazovací jednotky řízené počítačem a jako zobrazení předány do počítače.

Carson se díval na rozmazaný obraz, který se objevil na monitoru, byly to tmavé a světlé pásy. „Prosím tě, zaostři.“

Optickou myší manipulovala s řadou difrakčních mřížových signálů uvnitř sloupu, vyladila a zaostřila rentgenové paprsky na vzorek dole. Rozmazaný obraz se pomalu zaostřoval: složité sledy tmavých a světlých kruhů připomínaly Carsonovi hladinu rybníka v dešti.

„Skvěle,“ řekl jemně. „Jde to bezvadně.“

Difrakční rentgenový přístroj právě náležitě zapracoval a de Vacaová to zachytila.

„Takhle je to nejostřejší,“ řekla. „Připraveno na snímání a shromažďování údajů.“

„Prosím tě, chci to ze šestnácti úhlů.“

Napsala příkazy a čipy zobrazovací jednotky řízené počítačem zaznamenaly difrakční vzor ze šestnácti různých úhlů.

„Série dokončena,“ oznámila.

„Tak tohle zadáme do ústředního počítače.“

Počítač stroje začal převádět difrakční údaje do sítě GeneDyne, odkud byly přes vyhrazenou telefonní linku rychlostí 110 000 bitů za vteřinu převedeny do superpočítače GeneDyne v Bostonu. Všechny práce na Dračí hoře byly prioritní a superpočítač okamžitě začal vzor difrakčního rentgenu převádět do trojrozměrného modelu molekuly X-FLU. Po dobu více než jedné minuty lidé, kteří v domovské kanceláři GeneDyne pracovali dlouho, zaznamenali zjevně viditelné zpomalení, kdy probíhalo několik trilionů operací s pohyblivou řádovou čárkou, veškerá data se potom vracela na Dračí horu, kde se zobrazení opět sestavilo na pracovní stanici difrakčního stroje.

Zobrazení se objevilo na monitoru pracovní stanice: úžasný složitý shluk živě barevných koulí, které zářily sytými duhovými barvami: purpurovou, červenou, oranžovou a žlutou. Byly to proteinové molekuly, které vytvářely virový obal X-FLU.

„A je to tady,“ řekl Carson s upřeným pohledem přes rameno de Vacaové.

„Příčina tak strašného utrpení a smrti,“ slyšel ve sluchátkách její hlas. „A podívej, jaká je to nádhera.“

Chvíli upřeně koukal na zobrazení, hypnotizovalo ho. Potom se narovnal. „Tak vyčistíme druhou zkumavku globálním ekologickým filtračním procesem. Už skoro nadešel čas dekontaminace, stejně na hodinu na dvě musíme Horečnatou jímku vyklidit. Potom se vrátíme a uvidíme, jestli se molekula změnila.“

„Jsem příliš unavená, abych něco namítala. Jdeme na to.“

*****

Když na obrazovce počítače vykrystalizovala druhá přefiltrovaná molekula X-FLU, na poušti padesát stop nad jejich hlavami byl úsvit. Carson znovu obdivoval krásu molekuly: jak byla surrealistická a jak smrtelná.

„Tak, teď ty dvě molekuly dáme vedle sebe a porovnáme je,“ řekl.

De Vacaová rozdělila obrazovku do dvou oken a z paměti počítače vyvolala zobrazení nefiltrované molekuly X-FLU a umístila je vedle přefiltrované molekuly.

„Mně připadají stejné,“ prohlásila.

„Otoč je o devadesát stupňů podle osy X.“

„Žádný rozdíl,“ řekla.

„Devadesát stupňů podle osy Y.“

Dívali se, jak na obrazovce rotují zobrazení. Najednou ticho, jako by bylo elektrické.

„Madre de Dios,“ vydechla.

„Podívej, jak se ten terciární záhyb filtrované molekuly rozvinul!“ Carson byl velice rozrušený. „Slabá vazba síry po celé straně dopadla špatně.“

„Stejná molekula, stejné chemické složení, jiný tvar. Měl jsi pravdu.“

„Ale, ale co to?“ podíval se na ni s úsměvem.

„No dobře, cabrón. Tentokrát jsi vyhrál.“

„A celý ten rozdíl dělá tvar proteinové molekuly.“ Odstoupil od difrakčního přístroje. „Teď už víme, proč X-FLU mutuje zpátky do své smrtelné formy. Poslední věc, kterou vždycky děláme před testem in vivo, je vyčištění roztoku pomocí globální ekologické filtrace. A právě tenhle proces sám způsobuje tu mutaci.“

„Na vině byla Burtova originální filtrační technika,“ odpověděla. „Od samotného začátku byl odsouzen.“

Přikývl. „A přesto nikoho, a Burta už vůbec ne, nenapadlo, že úplně kazí ten proces. Předtím ho používali bez jakýchkoli problémů. A celou tu dobu jsme bušili hlavou do špatných dveří. Dělení genů a všechno ostatní bylo v pořádku. Je to, jako když se probíráš troskami letadla po havárii a pokoušíš se stanovit příčinu nehody, když ve skutečnosti problém byl ve špatném navedení z kontrolní věže.“

Unaveně se opřel o vitrínu. Když si začal plně uvědomovat význam takového objevu, jako by měl v těle plamen. „Hergot, Susano,“ vydechl. „Tak jsme to nakonec vyřešili! Po takové době. Je třeba jenom změnit filtrační proces. Možná chvíli potrvá, než se nám to podaří vyspravit, ale teď známe skutečného viníka. X-FLU jako by už byla upravená.“ Skoro si dokázal představit Scopesův výraz tváře.

De Vacaová byla zticha.

„Souhlasíš se mnou, ne?“

„Ano,“ odpověděla.

„Tak v čem je problém? Proč ten protažený obličej?“

Dlouze se na něj zadívala. „Víme, že defekt v procesu filtrace způsobuje mutace proteinového pláště X-FLU. Moc by mě zajímalo, co to dělá s PurBlood.“

Zíral na ni nechápavě. „Susano, co je komu do toho?“

„Jak to myslíš, co je komu do toho?“ vybuchla. „PurBlood může být šíleně nebezpečná věc!“

„Ale to vůbec není totéž. My nevíme, že defekt při filtraci může ovlivnit i něco jiného než molekulu X-FLU. A kromě toho typ čistoty nezbytný pro X-FLU se nemusí nutně vztahovat k hemoglobinu.“

„Tobě se to říká, cabrón, ty si to nepouštíš do žil.“

Měl co dělal, aby udržel na uzdě svůj temperament. Tahle ženská se mu prostě pokoušela zkazit největší triumf jeho života. „Susano, mysli chvíli. Burt to testoval na sobě a přežil. V současné době to prochází fázovým testováním Správy pro potraviny a léčiva. Kdyby kdokoli onemocněl, dozvěděli bychom se to. Věděl by to Teece. A věř mi, Správa pro potraviny a léčiva by to okamžitě vyhodila.“

„Tak nikdo neonemocněl, jo? A kdepak je teď Burt? V nějaký hnusný nemocnici!“

„K nervovému zhroucení u něj došlo měsíce poté, co na sobě PurBlood vyzkoušel.“

„Ale pořád to může mít souvislost. Třeba se to rozkládá v těle nebo tak.“ Vzdorovitě se na něj podívala. „Chci vědět, co proces globální ekologické filtrace dělá s PurBlood.“

Carson si zhluboka povzdechl. „Podívej. Je půl osmé ráno, právě jsme učinili největší objev v historii GeneDyne. A já sotva stojím na nohou. Chystám se dát zprávu Singerovi. Potom si dám sprchu a dopřeji si zasloužený odpočinek.“

„No tak si jdi pro svoji zlatou hvězdu,“ odsekla. Já tu zůstanu a dokončím, co jsme začali.“

Vypnula přístroj, odpojila vzduchovou hadici z ventilu svého obleku se zlostným trhnutím, otočila se a vyšla z místnosti. Díval se za ní a v interkomu zaslechl hlasy lidí, kteří oznamovali příchod do laboratoře. Začal pracovní den. Odstoupil od vitríny. Byl strašně unavený. De Vacaová si klidně může pohrávat s PurBlood, jak se jí zlíbí. On rozšíří tu dobrou zprávu.

*****

Carson vyšel ven, s potěšením se nadechl chladného ranního vzduchu. Byl unavený, ale v radostné náladě. Možná se vyskytnou další potíže, věděl, že tohle je cílová rovinka, na kterou se dostává po dlouhém čekání.

Šel do administrativní budovy a namířil do Singerovy rohové kanceláře. Viděl, že na vzdáleném konci hlavní haly jsou ředitelovy dveře otevřené a světlo se zářivě odráží od bílého povrchu. Někde v dálce vrčela tiskárna.

Vešel do kanceláře a našel ředitele u krbu ve tvaru kivy. Před ním, zády ke Carsonovi, stál muž s koňským ohonem a tropickou helmou.

Singer vzhlédl. „Á, Guy. Pan Nye a já jsme si zrovna chtěli soukromě pohovořit.“

„Johne, stalo se něco, co tě -“

Nye se k němu obrátil a netrpělivým mávnutím rukou ho přerušil.

Singer se naklonil nad konferenční stolek a narovnal časopis. „Guyi, prosím tě, někdy jindy.“

„Doktore, je to nesmírně důležité.“

Znovu vzhlédl, podíval se na něj se zmateným výrazem v obličeji. Carsona šokovalo, jak má krví podlité oči a lehce zažloutlé bělmo. Zdálo se, že ho Singer neslyšel. Pozoroval ředitele, jak prudce uchopil malachitové vejce z konferenčního stolku a začal jím otáčet v rukách.

Nye nasupeně koukal na Carsona, ruce zkřížené na prsou, ponurý výraz ve tváři. „No? Tak co je tak strašně důležité?“

Singer znovu položil vejce na stolek a pečlivě upravoval jeho polohu. Potom rukama pomalu přejel přes všechny předměty na stole, neuvědoměle je urovnával, skládal a vršil.

„Carsone?“ promluvil znovu Nye, tentokrát ostřeji.

Ředitel se podíval na Carsona, jako by úplně zapomněl, že tam je. Oči mu slzely.

V okamžiku se mu v podvědomí vybavily jiné obrazy. Jak si Brandon-Smithová neustále otírala dlaně o stehna. Jak na svém stole měla vzorně složené všelijaké tretky. Jak Vanderwagon pečlivě leštil a srovnával nádobí na stole tenkrát při večeři těsně před tím, než si vypíchl oko.

Oko. To byla další věc: všichni měli oči podlité krví.

Najednou to všechno bylo dokonale, příšerně jasné.

„To počká,“ řekl a vycouval ze dveří.

Nye se za ním pozorně díval. Potom beze slova vykročil a zavřel dveře.

*****

V temnotě svého apartmánu v institutu si Scopes s úzkostlivou pečlivostí umýval ruce. Neklidně přešel přes místnost, čekal na helikoptéru, která ho měla odvézt zpátky do Bostonu. Z jeho sekretariátu byl nádherný výhled na bouřlivý Atlantik, ale těžké závěsy byly zatažené.

Najednou se zastavil. Rychle přešel ke svému PowerBooku, zapojil ho do zásuvky. Věděl, že institut má rezervovavé spojení na Fleshnet a odtud se se svým přístupovým klíčem může dostat do sítě GeneDyne.

Už několik dní mu něco leželo v hlavě; něco z rozhovoru s reportérem z Globu se nakonec vyjasnilo. Od začátku to bylo zjevné, vezme-li se v úvahu kvalita údajů o Brandon-Smithové a X-FLU, že informace pocházejí přímo z GeneDyne spíše než ze zdrojů Správy pro potraviny a léčiva nebo Úřadu pro oblast bezpečnosti práce a ochrany zdraví. Ale Scopesově pozornosti ušlo časové rozvržení Levinových informací.

Levine znal podrobnosti o X-FLU, kterých se nemohl dopídit dokonce ani ten bastard vyšetřovatel Teece, co všude strkal nos, dokud nepřijel na Dračí horu. Levine všechnu špínu vytáhl v show Sammyho Sancheze v době, kdy Teece ještě šťoural do všeho v Novém Mexiku. A z Dračí hory nebylo možné volat meziměstsky. Scopes věděl, že jediná komunikace z Dračí hory ven byla možná pouze přes síť GeneDyne. To věděl s jistotou, protože na to sám dohlédl.

To tedy znamenalo, že Levine určitě informace získává nejen ze zdroje v GeneDyne – jeho zdroj je určitě na Dračí hoře. A to znamenalo, že získal nepředpokládaný přístup do kybernetického prostoru GeneDyne.

Když se Scopes dostal do sítě GeneDyne, pracoval tiše a s maximálním zaujetím. Během několika minut byl v místech, do kterých měl přístup jen on sám, tady se dotýkal samotného tepu celé organizace: terabytů údajů, které pokrývaly každé slovo každého projektu, e-mailu, souboru programu a on-line rozhovoru, které vyprodukovali zaměstnanci GeneDyne za celých čtyřiadvacet hodin. Scopes kliknul na několik dalších kláves, prošel svou soukromou oblastí sítě do vyhrazeného serveru s jedinou obrovskou aplikací, již on sám nazval velmi rozmarně Šifrovaný prostor.

Pomalu se na malé počítačové obrazovce začala objevovat podivná krajina. Nepodobala se pozemské krajině a byla příliš složitá a symetrická, aby ji vymyslel sám člověk. Byla to virtuální krajina kybernetického prostoru GeneDyne. Aplikace Šifrovaného prostoru využívala přímé spojení do operačního systému GeneDyne, aby transformovala toky dat, obsah paměti a všechny aktivní procesy do tvarů, povrchů, stínů a zvuků. Podivný zvuk povzdechnutí, jako držené hudební tóny, vibroval z reproduktoru laptopu. Laikovi by taková krajina připadala surrealistická a bizarní, ale Scopes, který touhle džunglí moc rád po nocích putoval, ji znal důvěrně jako dvorek, kde si v dětství hrál.

Procházel krajinou, díval se, poslouchal, pozoroval. Na chvíli měl chuť zajít do zvláštního místa v té krajině – tajemství mezi tajemstvími -, ale uvědomil si, že na to nemá čas.

Najednou se narovnal a vydechl. V krajině nebylo něco v pořádku. Bylo to vlákno, samo o sobě neviditelné, ukázalo se jen v místech, kde něco přetínalo. Scopes překročil neviditelné vlákno a ta podivná hudba utichla. Byl to tunel ničeho, absence dat, černá díra v kybernetickém prostoru. Věděl s jistotou, co to je: skrytý kanál dat viditelný jen proto, že byl příliš dobře ukrytý. Ať tenhle černý kanál programoval kdokoli, byl neskutečně chytrý. Levine to být nemohl. Byl sice geniální, ale Scopes věděl, že počítačové schopnosti byly jeho slabou stránkou.

Určitě měl pomocníka.

Scopes použil své digitální triky, vybral si transparentní přepojovač, připravil jej pro vstup do kanálu. Potom pomalu, s nekonečnou opatrností sledoval vlákno, postupoval za ním, zatáčel a otáčel se, bloudil za ním, občas je ztratil z očí, znovu je našel, postupoval metodicky zpátky ke skrytému cíli.

*****

Carson našel de Vacaovou, pracovala v laboratoři C. Na bioprofylaxním stole měla malou lahvičku PurBlood -ještě se z ní kouřilo, protože ji vyndala z mrazáku.

„Byl jsi pryč osm hodin,“ slyšel její hlas přes soukromý kanál. „Copak, odvezli tě letadlem do Bostonu na slavnostní ceremoniál předání ocenění?“ Přešel ke své židli a otupěle se posadil. „Byl jsem v knihovně v archivu.“ Natočila k němu obrazovku počítače. „Podívej se na tohle.“ Dlouho seděl bez hnutí. Nakonec se obrátil k obrazovce. Ani v nejmenším neměl chuť dovědět se, co objevila.

Na monitoru byla vedle sebe dvě zobrazení fosfolipidových pouzder. Jedno bylo hladké a dokonalé. Druhé potrhané, samá ošklivá díra zcela zjevně v místech, odkud byly molekuly vytlačeny.

„První zobrazení je nefiltrovaná ‚buňka‘ PurBlood. Na druhém je vidět, co se stane, když projde procesem globální ekologické filtrace.“ Rozrušení v jejím hlase bylo slyšitelné i přes reprodukci ve sluchátkách. Jeho mlčení si chybně vysvětlila jako nevěřícnost a pokračovala: „Poslouchej. Pamatuješ si, jak se vyrábí PurBlood. Pokud byl hemoglobin opouzdřen, musí být očištěn od všech vedlejších produktů vzniklých při zpracovávání a všech toxinů, které produkují bakterie. Takže použili Butrovu filtrační metodu na hemoglobin, aby -“

Zmlkla a dívala se na Carsona. Posunul se tak, aby byl mezi ní a kamerou, aby ji blokoval. Pohybem rukou jí naznačoval, aby se zklidnila. Přes průzor viděla, jak vrtí hlavou a neslyšně otevírá ústa a říká slovo přestaň.

Zamračila se. „Co je? Žvýkal jsi meskalin, cabrón?“

Rychle jí naznačil, aby počkala. Potom se rozhlédl po laboratoři, jako by něco hledal. Najednou se natáhl k vitríně, vyndal velikou lahev dezinfekčního pudru a lehce jím poprášil bioprofylaxní stůl. Stál pořád tak, aby překážel kameře ve výhledu, a do bílého prachu na stole psal prstem v rukavici písmena:

Nepoužívej interkom.

Chvíli zírala na ta slova. Potom natáhla ruku a na stůl namalovala veliký otazník.

Zbytek mi napiš SEM, napsal.

Podívala se na něj přivřenýma očima. Potom napsala: PurBlood kontaminovaná globální ekologickou filtrací. Burt sám sebe použil jako alfa testem. Tohle je právě jeho problém.

Rychle vzkaz smazal a nasypal další prášek. Napsal: MYSLI. Kdyby byl Burt alfa tester, kdo by byl beta?

Viděl, jak jí po obličeji přeběhl výraz strachu. Bez zvuků mu říkala nějaká slova, ale on jí nerozuměl.

Napsal: Knihovna. Za půl hodiny. Počkal, až přikývne na souhlas, a potom všechno rukavicí ze stolu smazal.

*****

Knihovna Dračí hory byla oáza ve venkovském stylu uprostřed vysoce přetechnizované pouště: žluté, ginghamové kostkované závěsy, hrubě otesané střešní trámy a drsná prkna na podlaze – všechno vyprojektované tak, aby to připomínalo abnormálně velký dům na Západě. Cílem projektantů bylo ve zbylých částech zařízení poskytnout úlevu od bílých sterilních chodeb. Vzhledem k moratoriu na papír na Dračí hoře byla sice většina titulů v knihovně v elektronické podobě, v každém případě si však pár členů přepracovaného personálu Dračí hory mohlo užít samoty. Carson sám byl předtím v knihovně jen dvakrát: jednou na začátku, když se seznamoval s novým prostředím, a potom před pár hodinami, bezprostředně po tom, kdy odešel od Singera a nechal ho s Nyem o samotě.

Zavřel za sebou těžké dveře a byl moc rád, že de Vacaová byla v knihovně sama. Seděla v bílém křesle a proti své vůli usnula, černé vlasy jí spadly přes obličej. Když se k ní blížil, otevřela oči.

„Dlouhej den,“ řekla. „A dlouhá noc.“ Podívala se na něj hloubavě. „Budou se divit, proč jsme odešli z Horečnaté jímky tak brzy,“ dodala tišším tónem.

„Divili by se ještě víc, kdybych tě nechal, aby sis pustila pusu na špacír.“

„Sakra, já myslela, že paranoidní jsem já. Ty si vážně myslíš, že někdo poslouchá všechny ty nahraný pásky, cabrón?“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžeme to riskovat.“

Lehce ztuhla. „Nezkoušej na mě dělat Vanderwagona, Carsone. Tak co je s těmi beta testery PurBloodu?“

„Já ti to ukážu.“ Přešel k terminálu ve vzdáleném rohu knihovny. Přitáhl dvě židle, na kolena si položil klávesnici, rychle vložil svůj osobní kód.

„Jaký výzkum jsi dělala na PurBlood od toho dne, co jsi tady?“ obrátil se k ní.

Pokrčila rameny. „Nic moc. Četla jsem Burtovy poslední laboratorní zprávy. Proč?“

Přikývl. „To je ono. Totéž, co jsem prohlížel i já: záznamy o vzorcích, laboratorní poznámky, které si Burt dělal, když svou pozornost soustředil na X-FLU. Jediný důvod, proč jsme se o PurBlood zajímali, byl, že Burt na tom pracoval, než se pustil do našeho projektu X-FLU.“

Kliknul na několik kláves. „Dnes dopoledne jsem viděl Singera. Ale vlastně jsem s ním ani nemluvil. Místo toho jsem se vydal sem. Vzpomněl jsem si, co jsi říkala o PurBlood, a chtěl jsem se o jejím vývoji dovědět něco víc. Podívej, co jsem našel.“

Ukázal na obrazovku:

mol_desc_one vcf 10,240,342 11/1/95

mol_desc_two vcf 12,320,302 11/1/95

bipol_symmetr vcf 41,234,913 12/14/95

hemocyl_grp_r vcf 7,713,653 01/3/96

diffrac_series_a vcf 21,442,521 02/5/96

diffrac_series_b vcf 6,100,824 02/6/96

pr vid 940,213,727 02/27/96

trnasfec_locus_h vcf 18,921,663 03/10/96

„Tohle všechno jsou videosoubory v archivu výzkumu PurBlood,“ pokračoval tichým hlasem. „Většinou jsou normální: animace molekul a tak. Ale podívej se na druhý údaj od konce seznamu, ten nazvaný pr. Všimni si rozsahu: je to digitální reprodukce dat z videokamery, nikoli z videa zhuštěného formátu, které se používá při počítačových animacích. A podívej se na tu velikost: téměř gigabyte.“

„Co to je?“ zeptala se.

„To je video, patrně vytvořené pro účely public relations.“ Kliknutím na několik kláves vyvolal multimediální softwarový objekt, aby si videosoubor přehrál. V okně na terminálu se objevilo zobrazení, sice zrnité, ale dokonale zřetelné.

„Budeš se muset pozorně dívat,“ řekl. „Není k tomu audiozáznam.“

Pouští jede řada hummeru. Kamera krátce přejíždí na komplex Dračí hory, bílé budovy, modrá novomexická obloha.

Kamera znovu zabírá karavanu, teď už v záložním automobilovém parku na Dračí hoře. Dveře prvního vozu se otevírají a vystupuje muž. Stojí na silnici z dehtového makadamu, mává, usmívá se a podává si ruce s ostatními.

„Scopes,“ zamumlal Carson.

Veškerý personál Dračí hory je přítomen, aby ho pozdravil. Spousta poplácávání po zádech a úsměvů.

„Vypadá to jako shromáždění v táboře,“ komentovala. „Kdo je ten chlápek s velkým nosem, co stojí vedle Singera?“

„Burt. To je Franklin Burt.“

Burt teď stojí vedle Scopese na silnici z dehtového makadamu, mluví ke shromážděným. Scopes ho bere kolem ramen, oba zdvihají ruce v gestu vítězů. Kamera zabírá shromážděný dav.

Scéna se mění, vše se teď odehrává v tělocvičně Dračí hory. Veškeré tělocvičné nářadí je uklizeno, uprostřed jsou dvě řady pečlivě urovnaných židlí. Sedí na nich snad úplně všichni zaměstnanci Dračí hory. Kamera umístěná na balkoně na kolejnici zaostřuje na provizorní pódium na jedné straně tělocvičny. Scopes hovoří k nadšenému davu.

Při jeho proslovu kamera znovu zabírá dav. Zdá se, že několik lidí se zachmuřilo, dokonce znejistělo.

Ze zákulisí vychází zdravotní sestra oblečená v bílém, veze stolek s intravenózním stojanem. Na stojanu je jediná nádoba s krví.

Scopes sedí vedle pojízdného stolu, sestra mu vyhrnuje rukáv. Franklin Burt vystupuje na pódium a vášnivě hovoří, přechází dopředu a dozadu.

Kamera zabírá detail, jak sestra dezinfikuje Scopesovu paži a zavádí intravenózní trubičku. Potom zavěšuje pintu krve a otáčí plastikový kohoutek, pozoruje průtok. Když Scopes přijímá krev, Burt na něj hovoří, zjevně kontroluje jeho životní funkce.

„Ježíšikriste,“ vydechla de Vacaová. „Dostává PurBlood, že jo?“

Kamera udělá několik střihů a za pár minut je nádobka na krev prázdná. Sestra odstraňuje intravenózní hadičku, na paži lepí polštářek gázy a ohýbá paži, aby se žíla uzavřela.

Scopes vstává, usmívá se a zvedá druhou ruku s gestem vítěze.

Kamera se obrací k obecenstvu. Všichni tleskají, někteří nadšeně, jiní rezervovaněji. Jeden vědec se zvedá. Potom další. Brzy už celá skupina tleská Scopesovi vestoje. Přichází další sestra, veze dva veliké intravenózní stojany, na každém z nich jsou zavěšeny asi tak dva tucty pint krve.

Nye kráčí na pódium. Potřásá si rukou se Scopesem a vyhrnuje si levý rukáv. Sestra mu do paže zavádí intravenózu a pouští krev.

Další vědec předstupuje, potom pracovník údržby. Vzápětí na pódium přichází sám Singer a obecenstvo znovu začíná tleskat. Kamera zaostřuje na Singerův kulatý obličej. Je bílý, krůpěje potu mu vyrážejí na obočí. A přece si i on sedá na skládací lůžko, vyhrnuje rukáv a brzy už mu do žil proudí krev.

Posléze přihlížející všichni najednou vstávají. Za okamžik se vytváří fronta na pódium, která se kroutí až k řadám židlí.

„Podívej,“ zašeptala. „Tamhle je Brandon-Smithová. Tamhle Vanderwagon a Pavel, nevím jak dál. A tamhle – panebože.“

Carson najednou zastavil video, odpojil se ze sítě a vypnul terminál.

„Pojď se projít,“ řekl.

*****

„Oni byli beta testeři,“ řekla de Vacaová, když šli pomalu kolem vnitřního ochranného plotu. „Dostali to všichni, že jo?“

„Úplně všichni,“ přitakal Carson. „Od správců až po samotného Singera. Všichni kromě nás. My jediní jsme přijeli po 27. únoru, to datum bylo uvedeno na tom souboru.“

„Jak přesně jsi na tohle přišel?“ Měla ruce pevně přimknuté k tělu, jako by jí byla zima, i když bylo horké odpoledne.

„Když jsem se šel dneska dopoledne podívat na Singera, viděl jsem, jak si pečlivě narovnává věci na konferenčním stolku. Na jeho pohybech bylo něco posedlého, zdálo se mi to velice neobvyklé a vůbec mi to k němu nesedělo. Vzpomněl jsem si, jak se Vanderwagon choval těsně před tím, než si vypíchl oko, a jak posedlá byla v posledních dnech Brandon-Smithová. Potom jsem si všiml Singerových očí podlitých krví s nažloutlým bělmem. Přesně takhle vypadal Vanderwagon. A Nye. Zamysli se nad tím. Nepřipadá ti, že spousta lidí tady má oči podlité krví? Domníval jsem se, že je to stresem.“ Pokrčil rameny. „Tak jsem šel na den do knihovny a procházel jsem výzkumné soubory.“

„A našel jsi tenhle pásek,“ doplnila ho.

„Ano. To aby zbývající členové týmu Dračí hory byli beta testery PurBlood, byl určitě Scopesův nápad. V jistých farmaceutických společnostech je tohle zcela běžná praxe, víš, prostě získat dobrovolníky z řad vlastních lidí. Museli to natočit, domnívali se, že to bude dobrý příklad do budoucna.“

„Jenomže někteří dobrovolníci z toho všeho nebyli moc nadšení,“ řekla zatrpkle.

Přikývl. „Scopes je vynikající řečník. Není těžké pochopit, proč se všichni postavili do řady.“

„Ale co se s nimi děje teď?“ snažila se, aby jí v hlase nebyla slyšet panika.

„Zjevně se jim v těle PurBlood rozkládá a má to toxické účinky. Možná se nečistoty dostaly do fosfolipidového pouzdra a došlo k mutacím DNA. Nemáme čas to přesně zjistit. Jak se pouzdro rozpadá, všechno se uvolňuje.“

„Jak si můžeš být jistý, že to je PurBlood?“ mračila se.

„Co jiného by to mohlo být? Všichni přijali transfuzi. A u všech se začínají objevovat stejné symptomy.“

De Vacaová si něco mumlala pro sebe. „Dopamin. Co to Teece říkal o dopaminu?“

„Že Burt a Vanderwagon měli zvýšenou hladinu dopaminu a sérotoninu. V menší míře i Brandon-Smithová. Řekl mi, že příliš velké množství těchto neurotransmiterů v mozku může způsobit paranoiu, halucinace, psychotické chování. Ty máš dva roky medicíny. Měl pravdu?“

Zůstala stát.

„Pojď dál. Měl pravdu?“

„Ano,“ odpověděla nakonec. „Produkce tělesných chemikálií je velice pečlivě vyvážená. Pokud mutovaná DNA v PurBlood dává tělu signál, aby odčerpalo velké množství…“ Zamyslela se a po chvíli pokračovala: „Může se vyvinout mentální vyčerpanost a dezorientovanost, možná kombinovaná s posedlým a nutkavým chováním. Pokud by takové převody byly dostatečně velké, výsledkem by mohla být paranoia a prudká psychóza.“

„A propustnost krevních cév, kterou Teece popisoval, je určitě další symptom,“ dodal Carson.

„Obnažený hemoglobin, který prostupuje stěnami kapilár, celou situaci jenom zhoršuje. Otráví celé tělo. Oči podlité krví by byly nejmenší potíž.“

Chvíli šli dál beze slova. „Burt byl tester alfa. Logicky by měl být první postižený. Minulý týden ho následoval Vanderwagon. Všimla sis, že se někdo další chová divně?“

Zamyslela se. Potom přikývla. „Včera při snídani na mě ječela technička ze sekvenční laboratoře kvůli tomu, že sedím na její židli. Posadila jsem se jinam, ale hulákala dál. Za normálních okolností je to taková tichá myška. Myslela jsem si, že na ni působí ten tlak tady.“

„Je jasné, že na každého to působí jinak. Ale je jenom otázka času, než -“

Zmlkl. Dokončovat tu větu nebylo nutné. Než se celé osazenstvo této laboratoře – této detašované laboratoře uprostřed pouště, opatrovníci viru, který může zničit celou lidskou rasu – zblázní.

Najednou ho napadlo něco dalšího. „Susano, víš, kdy se má začít PurBlood distribuovat?“

Zavrtěla hlavou.

„Četl jsem o tom několik záznamů dneska dopoledne v knihovně. Marketing GeneDyne organizuje masivní reklamní kampaň v médiích. Rozjede se to všechno ve velkém stylu a za zvuku fanfár. Vybrali čtyři nemocniční oddělení v zemi. Jako první dostane PurBlood sto hemofiliků a dětí, které čeká operace.“

„Kdy k tomu má dojít?“ zeptala se.

„Třetího srpna.“

Ruka jí vyletěla k ústům. „Ale to je přece už tenhle pátek!“

Přikývl. „Musíme varovat úřady. Přimět je, aby prodej PurBloodu zastavily, a musíme pomoct lidem tady.“

„A jak tohle asi máme udělat? Jediná meziměstská linka odtud je do Bostonu. A i kdyby se nám podařilo vyvolat se ven, kdo by nám uvěřil?“

„Třeba už má příznaky i Scopes.“

Odfrkla. „I kdyby, nikoho ani nenapadne dávat to do souvislosti s tím, co se tady děje.“

Otočil se k ní. „Možná si děláme starosti zbytečně. Jestli se paranoia vyvine u všech obyvatel Dračí hory, nepostaví se jeden proti druhému, aby vyvážili tu hrozbu?“

Zavrtěla hlavou. „V téhle atmosféře? To sotva. Zvlášť když tu všechno řídí tak charismatický člověk jako Scopes. Tohle je jako učebnice pro folie a deux.“

„Cože?“

„Sdílené šílenství. Každý se bude chovat podle stejně zdeformované iluze. Na medicíně jsme tomu říkali dvojitý cvok.“

Carson se zašklebil. „Skvěle. Takže nám zbývá jediná možnost. Dostat se odtud.“

Jak?“

„To nevím.“

De Vacaová se usmála, začala něco říkat a potom přestala a šťouchla ho do lokte. „Koukni se tamhle.“

Před nimi byl záložní automobilový park: půl tuctu naleštěných bílých hummeru v řadě jako na stráži vrhalo dlouhé stíny na štěrkem vysypané parkoviště.

S předstíranou lhostejností přišli blíž k vozidlům. „Za prvé,“ zašeptal Carson, „bychom museli mít klíčky. Potom bychom museli z komplexu odjet tak, aby si toho nikdo nevšiml.“

Najednou si klekla vedle něj do prachu.

„Co děláš?“

„Zavazuju si botu.“

„Vždyť máš mokasíny!“

Stoupla si. „To vím taky, blboune.“ Oprášila si jedno koleno, odhrnula si vlasy z tváře a podívala se na něj. „Neexistuje auto, které bych nedokázala nastartovat drátky bez klíče.“

Podíval se na ni.

„Kdysi jsem je kradla.“

„Tomu bych věřil.“

Jen ze srandy,“ bránila se.

„No jo. Jenomže to bývaly vojenské vozy a všechno tady je přísně tajné zařízení. To nebude, jako když se chceš dostat do hondy civic.“

De Vacaová se zamračila, patou kopla do prachu.

Carson mluvil dál. „Když jsem tu byl první den, Singer mi naznačoval, že bezpečnost je tu zajištěná líp, než to na první pohled vypadá. I kdyby se nám podařilo projet ochranným plotem, za vteřinu by se za námi pustili a uštvali by nás.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

Jsou dvě další možnosti. Můžeme si vzít koně. Nebo jít pěšky.“

Zadíval se na rozlehlou, nekonečnou poušť. „Do něčeho takového by se pustil jen blázen,“ řekl tiše.

Oba se beze slova dívali do pouště. Carson si uvědomil, že chvíli necítil vůbec strach: jenom nesnesitelnou zátěž na ramenou, jako by nesl obrovské břemeno. Nevěděl, jestli to znamená, že je odvážný, anebo prostě vyčerpaný.

„Teece nebyl příznivcem toho produktu,“ řekl nakonec. „Mluvil o tom se mnou v sauně. Vsadím se, že jeho spěšný odjezd má něco společného s PurBlood. Patrně měl o X-FLU dost pochybností, aby chtěl zabránit distribuci dalších našich produktů, alespoň dokud si nebude jistý, že naše postupy nemají jedinou slabinu. Nebo dokud se nedozví něco víc o Burtovi.“

Všiml si, že najednou ztuhla. „Někdo jde,“ zašeptala.

Ozvaly se kroky a potom se z kryté chodby z obytného komplexu vynořil Harper. Carson zaregistroval bouli pod košilí, kde měl obvaz.

Harper se zastavil. Jdete na večeři?“ zeptal se.

„Jistě,“ řekl po drobném zaváhání.

„Tak jdeme.“

V jídelně bylo plno, volných bylo jen pár stolů. Carson se rozhlédl, kam se posadí. Od Vanderwagonova odjezdu chodil na večeře sám až po největším návalu. Teď se cítil nesvůj, když viděl pohromadě tolik pracovníků Dračí hory. Je možné, že tihle všichni lidé doopravdy… Zaplašil tu myšlenku.

K jejich stolu přistoupil číšník. Když si objednávali pití, sledoval Carson, jak si uhlazuje pomyslný knír: nejprve na levé straně, potom na pravé, na levé, na pravé. Kůži nad horním rtem už měl zarudlou a krvavou, jak se jí neustále dotýkal.

„Takže!“ řekl Harper, když číšník odešel. „Co jste vy dva měli za lubem?“

Carson jeho otázku sotva slyšel. Uvědomil si, co ještě přispívá k jeho neklidu.

Atmosféra v jídelně jako by byla napjatá, skoro záludná. Stoly byly obsazené, lidé jedli, ale jen málokdo hovořil. Jako by celá večeře probíhala automaticky. Ze zvyku, spíše než že by někdo měl hlad. Doznívající ozvěna Harperovy otázky jako by zvonila o tři tucty sklenic na vodu. Kristapána, copak jsem spal? ptal se sám sebe. Jak mi to mohlo uniknout?

Harper si dal pivo, oni dva sodovku.

Jste abstinenti?“ zeptal se Harper a pořádně se napil.

Carson zavrtěl hlavou.

„Ještě jste mi neodpověděli na moji otázku,“ upozornil je a nervózně si uhladil hnědé řídnoucí vlasy. „Ptal jsem se, co vy dva máte v poslední době za lubem.“ Podíval se z jednoho na druhého, rychle mrkal červenýma očima.

„Ale, nic zvláštního,“ řekla de Vacaová, seděla strnule a upřeně koukala na prázdný talíř před sebou.

„Nic zvláštního?“ opakoval Harper, jako by taková slova slyšel poprvé v životě. „Nic zvláštního. To je docela divné. Pracujeme tady na největším projektu v historii GeneDyne a vy prostě neděláte nic zvláštního.“

Carson přikývl a přál si, aby Harper nemluvil tak nahlas. I kdyby se jim podařilo ukrást hummer, co by řekli, až se dostanou do civilizace? Kdo uvěří dvěma lidem s vyděšeným pohledem, kteří přijeli z pouště? Musí s sebou vzít nějaký důkaz. Ale mohli by se odvážit nechat X-FLU v rukou skupiny lidí, která postupně šílí? Ne že by mohli udělat něco dobrého, kdyby tu zůstali. Pokud by se jim nepodařilo dostat důkaz k Levinovi. Samozřejmě není možné poslat gigabyty údajů po síti, toho by si všimli, ale -

Cítil, jak mu něčí ruka mačká přední díl košile. Harper ho uchopil do pěsti.

„Mluvím s tebou, ty kreténe,“ řekl a táhl Carsona k sobě. Už se na protest zvedal, ale ucítil významný tlak na předloktí. „Omlouvám se,“ mumlal. Stisk de Vacaové povolil. „Proč mě ignoruješ?“ zeptal se Harper nahlas. „Ty se mnou nemluvíš?“

„Vážně, Georgi, promiň. Jen jsem myslel na něco jiného.“

„Poslední dobou máme moc práce,“ dodala de Vacaová, zoufale se snažila mluvit lehkým tónem. „Máme skutečně o čem přemýšlet.“

Znovu ucítil pevnější stisk. „Právě jste říkali, že neděláte nic zvláštního. Řekli jste to, já vím, že jste to řekli. Tak co je?“ Carson se rozhlédl. Lidé od vedlejších stolů se na ně dívali, a i když byly jejich pohledy otupělé a prázdné, pořád ještě na nich bylo vidět jakési mizivé očekávání, které neviděl od jedné rvačky v baru, jíž byl kdysi dávno svědkem.

„Georgi,“ řekla de Vacaová, „slyšela jsem, že jsi nedávno udělal důležitý vědecký objev.“

„Cože?“ zeptal se Harper.

„To mi říkal doktor Singer. Prý jsi udělal obrovský pokrok.“ Harper svěsil ruku, na Carsona okamžitě zapomněl. „To říkal John? To mě nepřekvapuje.“

Usmála se a položila ruku Harperovi na paži. „A víš, že na mě udělalo velký dojem, jak sis poradil s Vanderwagonem.“ Harper se opřel na židli a díval se na ni. „Díky,“ řekl nakonec.

„Možná jsem se o tom měla zmínit dřív. Bylo to ode mě bezohledné. Promiň mi to.“

Carson se díval, jak de Vacaová zírá Harperovi do očí, ve tváři výraz soustrasti a pochopení. Potom oči významně sklopila na Harperovy ruce. Neuvědomila si, co tím gestem vyvolá. Harper se podíval dolů a prohlížel si svoje nehty.

„Podívej se na to,“ řekl. „Tady je špína. Hergot. Se všema těma bakteriema tady okolo musí bejt člověk strašně opatrnej.“

Bez dalšího slova odsunul židli a vydal se na pánskou toaletu.

Carson vydechl: „Ježíši.“ Vědci u okolních stolů se vrátili k jídlu, ale ve vzduchu zůstal podivný pocit: tíživé, odposlouchávající ticho.

„Asi nebyl nejlepší nápad jít sem,“ mumlala de Vacaová. „Stejně nemám hlad.“

Carson se pokusil vyrovnat dech, na chvilku zavřel oči. V tu chvíli jako by se celý svět pod jeho nohama propadl. Panebože, byl tak unavený!

„Už nemůžu myslet,“ řekl. „Setkáme se o půlnoci v radiologické laboratoři. Do té doby se pokus trochu prospat.“

Odfrkla. „Ty ses zbláznil? Jak bych mohla spát?“

Podíval se na ni. „Další šanci už mít nebudeš.“

*****

Charles Levine se upřeně díval na modré desky, které držel v ruce; byla na nich spousta razítek a reliéfní hlavička, přes pečeť velký podpis. Už je otvíral, ale potom se zarazil. Věděl předem, co v nich bude. Otočil se, aby je vyhodil do odpadkového koše, ale potom si uvědomil, že i to je zbytečné. Tím, že ten dokument zničí, nepřestane existovat jeho podstata.

Podíval se otevřenými dveřmi na krabice a bedny stěhováků do prázdného sekretariátu. Ještě před týdnem tam seděl Ray, s klidem vyřizoval telefonáty a zbavoval ho fanatiků. Ray byl loajální až do samotného konce, na rozdíl od mnoha jeho jiných kolegů a členů nadace. Jak je možné, že jeho celoživotní práce může být tak totálně kompromitována, udušena za tak krátkou dobu?

Posadil se do křesla a vyhaslým pohledem se díval na poslední nezabalenou věc na svém stole: notebook, pořád ještě zapojený do univerzitní sítě. Je to pár dní, co hodil své lano do hlubokých, chladných vod té sítě, hledal pomoc na své křížové výpravě. Místo toho chytil na háček mořskou obludu; vražedného krakena, který zničil všechno, na čem mu záleželo.

Největší chyba, jaké se dopustil, bylo podcenění Brenta Scopese. Nebo možná přecenění. Scopes, kterého znal, by s ním takhle nebojoval. Napadlo ho, že možná on sám byl vinen – za nadsázku, za příliš rychlé závěry, a možná dokonce za neetické nabourání do sítě GeneDyne. Vyprovokoval Scopese. Ale ten velmi chladnokrevně poskvrnil památku jeho zavražděného otce – to bylo neomluvitelné, sociopatické. Levine vždycky někde hluboko v sobě choval vzpomínku na jejich přátelství – přátelství hluboké, intelektuální intenzity, kterou už nikdy u nikoho nenašel. Nikdy se s tou ztrátou nevyrovnal a svým způsobem věřil, že Scopes má stejné pocity.

Ale zjevně se musel zmýlit.

Přejížděl očima po prázdných policích, otevřených zásuvkách, šedém zvířeném prachu, který se pomalu usazoval v nehybném vzduchu. To, že přišel o svoji nadaci, pověst a majetek, všechno změnilo. Měl tak zjednodušené rozhodování; v podstatě se mu všechno zúžilo na jedinou možnost. Jakmile si to uvědomil, hned se mu v duchu rýsoval plán.

*****

Po setmění se Dračí hora stala domovem tisíce stínů. Kryté chodby a pusté mnohostranné budovy vyzařovaly bledou modř ve světle srpku měsíce. Občasné kroky a chřupání štěrku jen podtrhovaly ticho a naprostou osamělost. Za řídkým náhrdelníkem světel, která ozařovala ochranný plot, se rozprostírala rozlehlá temnota, jež se na sto mil rozlévala do všech směrů a kterou neporušilo jediné světlo ani táborový oheň.

Carson procházel stíny k radiologické laboratoři. Venku neviděl vůbec nikoho a v obytném komplexu bylo naprosté ticho, což jenom zvyšovalo jeho nervozitu. Vybral si radiologickou laboratoř proto, že ji vystrnadili kvůli novému vybavení z Horečnaté jímky. Využívala se jen sporadicky a proto, že to byla jediná laboratoř s nízkým stupněm bezpečnosti, kde byl plný přístup na síť. Ale teď si nebyl docela jistý, jestli zvolil správně. Laboratoř se nacházela mimo hlavní cestu, za opravárenskou dílnou, a kdyby na někoho narazil, dost složitě by vysvětloval svoji přítomnost právě tady.

Otevřel dveře laboratoře, zavrzaly. Chvilku čekal. Z místnosti uvnitř vycházelo bledé světlo a zaslechl rychlý pohyb.

„Ježíši, Carsone, tys mě ale vyděsil.“ Byla to de Vacaová, bledý přízrak ve světle počítačové obrazovky. Pokynula mu, aby šel dál.

„Co děláš?“ zašeptal a posadil se na židli vedle ní.

„Přišla jsem dřív. Poslouchej, myslela jsem na to, jak bychom to všechno mohli zkontrolovat. Přesvědčit se, že jsme se s PurBlood nezmýlili.“ Mluvila hodně rychle šeptem a zároveň psala. „Každý týden chodíme na lékařské kontroly, je to tak?“

„Ani mi to nepřipomínej.“

„No? Tobě to nedošlo? Můžeme se podívat na punkce.“

Svitlo mu. V rámci lékařské prohlídky jim dělali páteřní punkce. Tak se dala kontrolovat hladina dopaminu a sérotoninu v mozkomíšní tekutině.

„Ale k těm záznamům se nemůžeme dostat,“ namítl.

„Cabrón, máš hodně veliké zpoždění. Já už jsem u nich. Přece víš, že první týden tady jsem pracovala na lékařském oddělení, ne? Privilegia v síti, která jsem měla kvůli obsluze lékařského souboru, mi nikdy nebyla odebrána.“ Ve světle obrazovky byly její lícní kosti dva ostré modré výstupky na černém pozadí. „Začala jsem kontrolou nových záznamů, jenomže tam je příliš mnoho údajů, abychom se v tom mohli šťourat. Tak jsem přešla na jazyk pro přístup k databázím s dotazem na lékařskou databázi.“

„A co to dělá? Vyplivne to seznam množství dopaminu a sérotoninu v organismu každého z nás?“

Zavrtěla hlavou. „Neurotransmitery by se v páteřní punkci neukázaly. Ale produkty při jejich rozpadu – jejich hlavní metabolity – ano. Kyselina homovanilová, HVA, je produkt rozpadu dopaminu a kyselina 5-hydroxyindoletanová, 5-HIAA, je produkt rozpadu sérotoninu. Tak jsem dala programu pokyn, aby se na to podíval. A jen tak pro kontrolu jsem dala pokyn, aby mi program vypracoval tabulku MHPG, 3-metoxy-4-hydroxyfenylglykolu, a VMA, kyseliny vanilomandolové, což jsou produkty rozpadu dalšího neurotransmiteru, noradrenalinu. Tak získáme něco pro porovnání výsledků.“

„A?“ pobídl ji.

„Ještě nevím. Už to jede.“

Obrazovka se zaplnila.

MHPG HVA VMA 5-HIAA

Aaron 1 6 1 5

Alberts 1 9 1 10

Bowman 1 12 1 9

Bunoz 1 7 1 6

Carson 1 1 1 1

Cristoferi 1 8 1 5

Davidoff 1 8 1 8

De Vacaová 1 1 1 1

Donergan 1 10 1 8

Ducely 1 7 1 9

Engels 1 7 1 6

K DISPOZICI JSOU DALŠÍ ZOBRAZENÍ

„Panebože,“ vydechl.

Smutně přikývla. „Podívej na sumy HVA a 5-HIAA. V každém případě je hladina dopaminu a sérotoninu v mozku mnohonásobně nad normálem.“

Probíral seznam dál. „Podívej na Nyeho!“ řekl najednou a ukazoval na obrazovku. „Metabolity dopaminu, čtrnáctinásobek normálu. Metabolity sérotoninu, dvanáctinásobek normálu.“

„Takhle vysoké hladiny znamenají nebezpečnou paranoiu, která se může projevovat jako schizofrenie,“ řekla. „Vsadím se, že Teeceho chápal jako hrozbu pro Dračí horu – nebo možná pro sebe sama – a v poušti na něj připravil nějakou léčku. To by mě zajímalo, jestli v tom jel i ten bastard Marr. Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že zabít Teeceho je bláznivina.“

Podíval se na ni. Jak to, že tyhle abnormální údaje se neuváděly dřív?“

„Protože na místě, jako je Dračí hora, nikdo nekontroloval hladinu neurotransmiterů. Hledaly se protilátky, virová kontaminace a tak. Kromě toho mluvíme o nanogramech na jeden milimetr. Pokud tyhle metabolity speciálně nehledáš, tak je nenajdeš.“

Zavrtěl nevěřícně hlavou. „Můžeme udělat něco proti nepříznivým účinkům?“

„Těžko říct. Můžeš zkusit antagonistický receptor dopaminu jako třeba chlorpromazin. Nebo imipramin, který blokuje transport sérotoninu. Ale Pochybuju, že s takhle vysokými hladinami by došlo k výraznému zlepšení. Ani nevíme, jestli je vůbec možné tenhle proces zvrátit. A to ještě za předpokladu, že bychom měli po ruce dostatečné zásoby obou drog a přišli bychom na to, jak je dávkovat každému jednotlivci.“

Vyděšeně a fascinovaně hleděl na obrazovku. Potom najednou položil ruce na klávesnici, okopíroval údaje na soubor terminálu lokální jednotky. Vzápětí obrazovku vymazal a ukončil program.

„Co, prosím tě, děláš?“

„Už jsme toho viděli dost. Scopes byl také beta tester, pamatuješ? Kdyby nás u toho nachytal, je s námi konec.“Odhlásil de Vacaovou ze systému a na bezpečnostní obrazovku GeneDyne uvedl své heslo. Čekal na zprávu o přihlášení do systému, vyndal z kapsy dva kompaktní disky, na které mohl zapisovat.

„Vrátil jsem se do knihovny a na tyhle cédéčka jsem nahrál nejdůležitější údaje: video, údaje o filtraci, moje vlastní logaritmy o X-FLU, Burtovy poznámky. Teď přidám tyhle údaje o mozkomíšním moku, abych -“

Zarazil se a upřeně koukal na obrazovku.

DOBRÝ VEČER, GUYI CARSONE. MÁTE 1 NEPŘEČTENOU ZPRÁVU

Carson rychle vyvolal čekající elektronickou poštu.

Ciao, Guyi, nemohu si pomoci, ale všiml jsem si pekelného času dnes brzy ráno na základní jednotce, kdy jste se napojil a procházel modelový program. Hřeje mě u srdce, když pracujete dlouho do noci, ale ze zpráv na on-line mi nebylo jasné, co přesně jste dělal.

Určitě byste nehazardoval se svým ani s mým časem, kdybyste k tomu neměl dobrý důvod. Znamená to, že jste učinil nějaký výrazný pokrok? Doufám v to kvůli nám oběma. Nepotřebuji vidět žádné pěkné obrázky, chci výsledky. Čas se nám neúprosně krátí.

A, skoro jsem zapomněl. Proč ten náhlý zájem o PurBlood?

Čekám na vaši odpověď.

Brent

„Ježíši, podívej se na to,“ řekla de Vacaová. „Skoro cítím jeho dech za krkem.“

„Čas se neúprosně krátí, tak dobře,“ zamumlal Carson. „Kdyby tak věděl.“ Zasunul do zdířky terminálu jedno CD a nakopíroval na ně výsledky rozboru mozkomíšního moku. Potom spustil režim sítě chat.

„Zbláznil ses?“ zasyčela. „S kým se chceš spojit?“

„Mlč a dívej se,“ řekl a psal dál.

Cíl chat: Guy Carson@Biomed.Dragon.GeneDyne

„Teď už je mi jasné, že jsi cvok. Když si chceš povídat sám se sebou.“

„Levine mi říkal, že kdybych se s ním potřeboval někdy spojit, mám poslat do sítě požadavek chatu a mám sebe použít jako příjemce i odesilatele. To spustí komunikačního agenta, kterého podstrčil, abych se spojil s jeho počítačem.“

„Chceš mu poslat údaje o PurBloodu?“

„Ano. On jediný nám může pomoci.“

Čekal, snažil se být klidný. Představoval si malý komunikační daemon, který se tajně podzemními chodbami plíží sítí GeneDyne, ven do veřejně přístupné sítě a do Levinova počítače. Někde teď právě jeho laptop ukazuje na obrazovce zprávu. Za předpokladu, že je napojený na síť a že Levine je dost blízko, aby to slyšel. No tak. Honem. Honem.

Najednou se obrazovka vymazala.

Ahoj. Čekal jsem, až se ozvete.

Carson horečně psal.

Doktore Levine, dávejte dobrý pozor. Tady na Dračí hoře je krize. S tím virem jste měl pravdu. Ale jde o víc, mnohem víc. My s tím tady nemůžeme udělat vůbec nic a potřebujeme vaši pomoc. Je nanejvýš důležité, abyste jednal rychle. Pošlu vám dokument, který jsem pro vás připravil. Vysvětluje celou situaci. K němu připojuji soubory s podpůrnými informacemi. Musím ještě dodat jednu věc: Prosím vás, udělejte, co je ve vašich silách, abyste nás odtud co možná nejdříve dostal. Jsem přesvědčen, že nám hrozí skutečné nebezpečí. A udělejte vše potřebné, abyste zásoby X-FLU dostal bezpečně z rukou personálu Dračí hory. Jak se dozvíte z údajů, které vám posílám, všichni potřebují nezbytně lékařskou péči. V tomto okamžiku zahajuji přenos údajů za použití standardních síťových protokolů.

Kliknul na několik kláves a zahájil přenos dat, na stínítku terminálu se rozsvítila kontrolka přístupu. Carson se s velikou opatrností opřel a sledoval přenos dat. I při maximální kompresi a na nejširším vlnovém pásmu, jaké síť dává k dispozici, bude přenos dat trvat téměř čtyřicet minut. Až bude příště Scopes čmuchat, s největší pravděpodobností si všimne značného použití zdrojů. Nebo některý z jeho podlézavých lokajů na síti ho na to upozorní. A jak sakra vůbec odpoví na Scopesův e-mail?

Najednou se tok dat přerušil.

Guyi, jste tam?

Jsme tady. Co se děje?

Kdo to je „my“? Je tam s vámi ještě někdo další?

Moje asistentka z laboratoře o celé situaci také ví.

To je moc dobře. Poslouchejte mě. Je tam ještě někdo další, kdo by vám mohl pomoci?

Ne. Jsme úplně sami. Doktore Levine, dovolte, abych pokračoval v přenosu dat.

Na to není čas. Už jsem toho dostal dost na to, abych pochopil, v čem je problém, a to, co nemám, si mohu opatřit ze sítě GeneDyne. Děkuji vám za důvěru. Postarám se, aby se situací začaly okamžitě zabývat náležité úřady.

Poslouchejte, doktore Levine, potřebujeme se odtud dostat pryč. Jsme přesvědčeni o tom, že inspektor z Úřadu pro oblast bezpečnosti práce a ochrany zdraví, který sem přijel, byl zavražděn.

Samozřejmě. Dostat vás odtud bude pro mě prioritní. Vy i de Vacaová zůstaňte, kde jste, a nepokoušejte se utéci. Buďte klidní. Ano?

Ano.

Guyi, vaše práce je geniální. A teď mi řekněte, jak jste na tohle všechno vlastně přišel.

Carson už se chystal odpovědět, najednou ho zamrazilo. Vy i de Vacaová buďte klidni. Jenomže Levinovi nikdy o de Vacaové nic nesdělil.

Kdo je tam? napsal.

Najednou se zobrazení na terminálu začalo rozpadat do sněžné bouře bílé a černé barvy. Z reproduktoru se ozýval vřískot statické elektřiny. De Vacaová překvapením zalapala po dechu. Carson jako přimražený k židli pozoroval nevěřícně obrazovku, zoufalství se proměnilo v olovo v jeho údech. Byl to chraplavý smích, který smíchaný s vřískotem statické elektřiny vytvořil ďábelskou fugu? Byl obličej to, co se z chaosu na obrazovce vytvářelo: obličej s velkýma ušima, tlustými brýlemi a impertinentní neposlušnou kadeří?

Najednou obrazovka zhasla a zvuk statické elektřiny ustal. Místnost se ponořila do tiché temnoty. A potom Carson uslyšel osamocené kvílení alarmu Dračí hory, jehož intenzita se na pouštním písku zvyšovala.

TŘETÍ ČÁST

Carsonovy oči se setkaly s pohledem de Vacaové.

Jdeme,“ vybafl na ni a zabodnutím prstu vypnul terminál.

Vyšli z radiologické laboratoře a tiše za sebou zavřeli dveře. Carson rychle přehlédl bezprostřední okolí. Podél ochranného plotu byly rozmístěny křemíkové poplašné světelné majáky. Ostrá světla se bíle oslnivě rozzářila, nejprve u přední strážní věže, potom u zadní. Dvojitý paprsek pomalu přejížděl po celém chráněném komplexu budov. Měsíc nesvítil a veliké prostory se nořily do neproniknutelné tmy. Pobídl de Vacaovou, aby přešla do stínu opravárenské dílny. Plížili se kolem budovy a dál za roh, potom přeběhli přes krytou chodbu do temného prostoru za spalovnou.

Ozval se křik a uslyšeli, jak v dálce někdo běží.

„Pár minut jim potrvá, než se zorganizují,“ řekl. „To je naše šance dostat se odtud pryč.“ Poplácal se po kapse, ujistil se, že má cédéčka s důkazy v bezpečí. „Zdá se, že budeš mít příležitost ukázat, jak umíš auto startovat jen dráty. Vezmeme si hummer, dokud to ještě jde.“

Zaváhala.

„Tak honem!“ pobízel ji.

„Nemůžeme odjet,“ šeptala mu rozohněně do ucha. „Nejdřív musíme zničit kmeny X-FLU.“

„Ty ses zbláznila!“ odsekl.

„Když necháme X-FLU v rukou těchhle cvoků, nepřežijeme, ani kdyby se nám podařilo utéct. Sám jsi viděl, co se stalo Vanderwagonovi, co se děje s Harperem. Stačí, aby jediný člověk vyšel s nádobkou X-FLU, a je po všem.“

„My ale X-FLU s sebou v žádným případě vzít nemůžeme.“

„To ne, ale poslouchej mě. Vím, jak můžeme zničit X-FLU a zároveň utéct.“

Carson viděl tmavé postavy, jak běží přes střežený komplex, byli to strážní s ošklivě vyhlížejícími útočnými zbraněmi. Zatáhl ji hlouběji do stínu.

„Aby to šlo provést, musíme jít do Horečnaté jímky.“

„Taková blbost! Tam budeme v pasti jako krysy!“

„Poslouchej mě, Carsone, to je poslední místo, kde nás budou hledat.“

Zamyslel se. „To je asi pravda. Ani šílenec by se tam teď nevracel.“

„Věř mi.“ Popadla ho za ruku a vlekla ho kolem vzdálené části spalovny.

„Počkej, Susano -“

„Hejbni sebou, cabrón.“

Vydal se za ní přes tmavý dvorek k vnitřnímu oplocení. S prudkým oddechováním se vrhli do stínů provozních budov.

Najednou se ozval výstřel, projel pouštní nocí. V rychlém sledu se ozvaly další.

„Střílejí do stínů,“ řekl.

„Nebo možná na sebe navzájem. Kdo ví, jak daleko se někteří z nich dostali.“

Ostré světlo se k nim obloukem pomalu blížilo, ukryli se do stínu provozní budovy. Po rychlém průzkumu běželi opuštěnou halou a do výtahu ke vchodu do laboratoře páté bezpečnostní úrovně.

„Asi bys mi raději měla říct, co máš v úmyslu,“ řekl, když sjížděli dolů.

Podívala se na něj divokýma fialovýma očima. „Poslouchej mě dobře. Vzpomínáš si na Pavla, co mi spravil CD přehrávač? Hráli jsme spolu vrhcáby v kantýně. Je hrozně upovídanej a mluví víc, než by měl. Vykládal mi o tom, jak když armáda budovala tohle místo, trvali její představitelé na instalaci zabezpečovacího zařízení proti selhání. Nějakou ochranu pro případ katastrofy úniku radioaktivity z Horečnaté jímky. Když byla Dračí hora zprivatizovaná, mechanismy se odpojily, ale nikdy vlastně nebyly odstraněny. Pavel mi dokonce popsal, jak snadno by se daly znovu aktivovat.“

„Susano, jak bychom -“

„Mlč a poslouchej. Celou tuhle chingareda vyhodíme do povětří. To zařízení zabezpečení proti selhání se jmenovalo poplach 0. Obrátilo laminární proudění vzduchu ve spalovně, do Horečnaté jímky se načerpal vzduch o teplotě tisíc stupňů, všechno se sterilizovalo. Ví o tom jenom pár pamětníků jako třeba Singer a Nye.“ Uculovala se v matném světle výtahu. „Když se takhle horký vzduch dostane do styku se všemi hořlavinami tady, bude z toho docela roztomilá exploze.“

„No to jistě. A usmaží to i nás.“

„Ne. Než se proud vzduchu obrátí, trvá to několik minut. Nám zbývá jen vyvolat poplach, dostat se ven a čekat na výbuch. Potom ve zmatku, co tu určitě vypukne, naskočíme do hummeru a jedeme.“

Dveře výtahu se tiše otevřely do stinné chodby. Rychle přešli k šedým kovovým dveřím do Horečnaté jímky. Carson řekl do boxu pro rozlišování hlasu své jméno a dveře se s klapnutím otevřely.

„Víš, teď by nás krásně mohli sledovat,“ řekl, když se soukal do ochranného obleku.

„To by mohli. Jenže když se zamyslíš nad tím, co se tam nahoře teď děje, myslím, že mají na práci důležitější věci než sledovat monitorování.“

Zkontrolovali si navzájem obleky a vstoupili do dekontaminační místnosti. Carson stál pod proudem jedovaté kapaliny, díval se na matnou postavu de Vacaové a najednou mu všechno začalo připadat neskutečné. Lidi nás hledají. Střílejí po nás. A my si klidně jdeme do Horečnaté jímky. Pocítil, jak se mu na prsou pomaličku usazuje klaustrofobický strach, až si připadá jako ve svěráku. Oni nás najdou. Budeme tu v pasti jako krysy a… Nasál vzduch z hadice, naplnil si plíce několikanásobnými panickými prudkými vdechy.

„V pohodě, Carsone?“ Její klidný hlas na soukromém interkomu ho přenesl do reality. Přikývl a vešel do předpokoje, kde byl vysoušecí mechanismus.

Po dvou minutách vešli do Horečnaté jímky. Signály globálního poplachu hučely tiše v opuštěných chodbách a vzdálené bubnování šimpanzů připomínalo potlačenou vzpouru. Carson se podíval na bílé stěny, hledal hodiny: skoro půl jedné. Světla na chodbě byla ztlumená a takhle to zůstane do dvou, kdy nastoupí dekontaminační směna. Jenomže tou dobou -s trochou štěstí – nebudou mít co dekontaminovat.

„Musíme se dostat do bezpečnostní pomocné stanice. Ty víš asi líp, kde to je,“ ozvala se de Vacaová.

„Jo.“ To věděl až příliš dobře. Bezpečnostní pomocná stanice úrovně 5 byla na nejnižším podlaží Horečnaté jímky. Přímo pod prostory karantény.

Rychle prošli chodbami do centra. Carson nechal sejít de Vacaovou první. Potom se chytil zábradlí a sešel tunelem i on. Všiml si obrovského svislého kanálu rozdělovacího potrubí nad jejich hlavami; za pár minut možná bude chrlit maximálně ohřátý vzduch.

Pomocná stanice byla těsná kruhová místnost s několika otočnými židlemi a nízkým stropem. Pětipalcové obrazovky byly namontovány v pravidelných řadách na zakřivené stěně a byla na nich z mnoha úhlů zobrazena pustá Horečnatá jímka. Pod nimi vystupovala směrem do místnosti instrukční konzola.

De Vacaová se k ní posadila a začala psát. Nejdříve pomalu, potom přidala na tempu.

„Co to sakra děláme?“ zeptal se a napojil na ventil svého obleku hadici s čerstvým vzduchem.

„Aby se ti něco nestalo, cabrón,“ odbyla ho. Zdvihla jednu ruku v rukavici, aby stiskla komunikační tlačítko. „Jak řekl Pavel, tak to bude. Jsou tu zabezpečení proti násilnému vniknutí. Nikdy nikoho nenapadlo namontovat zabezpečení proti záměrnému spuštění falešného poplachu. Proč by to taky někdo dělal? Zanesu krizové parametry stupně 0 na on-line a potom provedu aktivaci poplachu.“

„A kolik času potom budeme mít, abychom se odsud dostali?“

„Spoustu, věř mi.“

„Kolik přesně?“

„Neotravuj mě, Carsone. Copak nevidíš, že mám práci? Ještě pár příkazů a je to.“

Sledoval ji, jak píše. Potom znovu promluvil, tentokrát tišším hlasem. „Susano, pojď se nad tím ještě jednou zamyslet. Chceme vážně tohle udělat? Zničit celé zařízení páté úrovně? Šimpanze? Všechno, na čem jsme pracovali?“

Přestala psát a otočila se k němu obličejem. „Máme snad jinou možnost? Šimpanzi zahynou tak jako tak, všichni jsou nakažení X-FLU. Uděláme jim vlastně službu.“

„To vím, ale odtud vyšla spousta dobrých věcí. Bude trvat celé roky, než se dá dohromady veškerá práce, která se tu udělala. Teď víme, co je špatného na X-FLU, můžeme celý proces zkorigovat.“

„A když nás zastřelí, kdo dá X-FLU do pořádku?“ zeptala se rozzlobeně. „A když se k té látce dostane nějaký cvok, komu bude záležet na tom, jakou škodu v konečném výsledku GeneDyne uděláme? Já prostě hodlám -“

„Carsone,“ ozval se chladný hlas Nyeho. „De Vacaová. Dobře mě poslouchejte. S okamžitou platností přestáváte být zaměstnanci GeneDyne. Takže jste vnikli na cizí území, majetek GeneDyne, a vaše přítomnost v zařízení páté úrovně musí být považována za nepřátelský akt. Pokud se vzdáte, mohu vám zaručit bezpečí. Když ne, uštveme vás, totálně vyřídíme. Neexistuje možnost útěku.“

„To ty videokamery,“ mumlala.

„Možná monitoruje privátní kanál,“ napadlo Carsona. „Mluv co možná nejmíň.“

„To nevadí. Jsem tam.“ Psala pomaleji, potom se natáhla, zdvihla závěsnou ochrannou mřížku před skupinkou černých vypínačů, stiskla ten nejvyšší.

Okamžitě se ozvalo hlasité kvílení nouzové sirény a na stropě začala blikat řada výstražných světel.

Pozor, ozval se Carsonovi do sluchátek klidný ženský hlas, který ještě nikdy neslyšel. Za šedesát vteřin bude aktivován poplach stupně nula.

De Vacaová stiskla další vypínač, potom se zvedla a pořádně kopla do konzoly. Na oblek jí spadla sprcha jisker.

Bezpečnostní mechanismus aktivován, řekl ženský hlas. Vnější okruh spuštěn.

„Tak jsi to udělala,“ řekl Carson.

Stiskla pohotovostní globální tlačítko na komunikačním panelu svého ochranného obleku, vysílala svá slova do systému vysílání Dračí hory. „Nye? Chci, abys mě hodně pozorně poslouchal.“

„Ty můžeš říct jen ano nebo ne,“ odpověděl Nye chladně.

„Poslouchej, canaya! Jsme v bezpečnostní pomocné stanici. Spustili jsme poplach stupně nula. Absolutní, nezkrácenou sterilizaci.“

„De Vacaová, jestli jsi -“

„Už se to nedá vrátit, už jsem to spustila. Rozumíš tomu? Za pár minut bude pátá úroveň zaplavená vzduchem o teplotě tisíc stupňů. Celý tohle podělaný místo vybuchne, bude to jako vikinskej pohřeb. Všichni v okruhu tří set yardů se promění v kus vysušenýho masa.“

Jakoby na zdůraznění se do globálního kanálu opět ozval klidný hlas: Poplach stupně nula spuštěn. Na evakuaci prostoru zbývá deset minut.

„Deset minut?“ vyhrkl Carson. „Ježíšikriste!“

„De Vacaová, jsi větší šílenec, než jsem si myslel,“ ozval se Nye. „To ti nevyjde. Slyšíš mě?“

Rozesmála se. „Ty mně budeš tvrdit, že jsem šílenec? Já nejezdím denně do pouště v tropický helmě s koňským ohonem a nevyskakuju a neklekám si jako připitomělej dragoun.“

„Susano, mlč!“ vyštěkl Carson.

V interkomu bylo mrtvolné ticho.

Otočila se k němu, obočí zlostně svraštělé. Potom se její výraz rychle změnil.

„Gyui, koukni na to,“ řekla do privátního kanálu a ukázala mu přes rameno.

Otočil se; stál tváří v tvář stěně plné videomonitorů. Přelétl očima spoustu malých černobílých zobrazení, nevěděl přesně, co Susanu zaujalo. Laboratoře, chodby, skladovací prostory – všude byl klid a prázdno.

Až na jedno místo. V hlavní chodbě, hned za vstupním portem, se pohybovala osamělá postava. Carsonovi tuhla krev v žilách při tom, jak kradmo a velmi opatrně se ten člověk pohyboval. Přistoupil k monitoru blíž a soustředěně se díval. Postava měla objemný ochranný oblek s vnitřní zásobou kyslíku, který používal výlučně bezpečnostní personál. V jedné ruce měl ten člověk dlouhý černý předmět, který připomínal policejní obušek. Když se objemný biooblek přiblížil a šel přímo pod kamerou, Carson poznal, že v ruce drží dvouhlavňovou brokovnici s revolverovou rukojetí.

Potom si všiml chůze toho člověka. Občas sebou podivně škubl, jako kdyby se mu na chvilku uvolnil kloub.

„Mike Marr,“ zamumlala de Vacaová.

Sáhl rukavicí na svůj rukáv, aby odpověděl, potom se zarazil. Instinkt mu napověděl, že v nepořádku je něco jiného; něco je velmi, velmi špatně. Nehnutě stál a snažil se přijít na to, co bylo příčinou toho podvědomého znepokojení.

Pak si to uvědomil, bylo to jako rána kladivem.

Během těch nespočetných hodin, které strávil v Horečnaté jímce – při celé spoustě pípání, zvuků a hlasů při komunikaci, které se mu linuly do sluchátek – byl jeden vytrvalý, nepřetržitý zvuk: uklidňující syčení vzduchové hadice připojené k ochrannému obleku.

Teď to syčení ustalo.

Rychlým pohybem odpojil hadici od ventilu na obleku, popadl jinou a rychle ji vsunul na místo.

Nic.

Obrátil se k de Vacaové, která ho sledovala. V očích jí vyčetl pochopení.

„Ten bastard nám vypnul vzduch,“ slyšel její slova.

Na evakuaci prostoru zbývá devět minut.

Carson vztyčil prst v rukavici před průzor, naznačoval, že bude zticha.

Jak dlouho. Ta slova neřekl, jen pohyboval ústy.

De Vacaová zdvihla jednu ruku s roztaženými prsty. V ochranných oblecích měli ještě pět minut rezervu.

Pět minut. Prokristapána, tak dlouho trvá dekontaminace… Carson se v sobě snažil potlačit paniku, která v něm narůstala. Podíval se na videoobrazovky, hledal Marra. Znovu příslušníka ochranky objevil, teď se pohyboval po provozních prostorech.

Uvědomil si, že mají jedinou možnost.

Odpojil nepoužitelnou vzduchovou hadici od obleku a naznačil de Vacaové, aby ho následovala ven z bezpečnostní pomocné stanice zpátky do centra. Chytil se kovových příčlí žebříku a zvrátil hlavu, aby se podíval vzhůru. O pět úrovní výše rozeznal svislý kanál rozdělovacího potrubí, působilo na něj jako ponurý příslib na samotném vrcholku Horečnaté jímky. Po Marrovi ani stopa. Stoupal jak to šlo nejrychleji po žebříku kolem generátorů a záložních laboratoří do druhého patra. De Vacaová mu byla v patách, rychle se protáhl za rozměrnou zmrazovací plochou.

Otočil se na de Vacaovou, rukama jí naznačil, aby zmírnila tempo, a soustředil se na zpomalení dechu, snažil se šetřit si ubývající kyslík. Nahlédl do temných skladovacích prostor směrem k žebříku do centra.

Věděl, že z Horečnaté jímky se nedostane bez dekontaminace. To věděl i Marr. Nejprve je hledal u exitového průlezu. Když zjistil, že tam nejsou, pochopil, že zůstali ještě v bezpečnostní pomocné stanici. Koneckonců Marr věděl, že nikdo by nebyl takový blázen, aby ztrácel čas v jakékoli jiné sekci Horečnaté jímky, když mu ubývá vzduch a za pár minut dojde k obrovské explozi.

Carson aspoň doufal, že to Marr ví.

Na evakuaci prostoru zbývá osm minut.

Čekali ve tmě, oči upřené na žebřík do centra. Carson cítil, jak do něj de Vacaová zezadu netrpělivě šťouchla, ale naznačil jí, aby zůstala, jak je. Jen tak mimochodem ho napadlo, jaký asi příšerný patogen je uložený v mrazicím zařízení jen pár palců od něj. Vteřiny ubíhaly. Mělce dýchal a v duchu se ptal, jestli je svým plánem oba neodsoudil k smrti.

Najednou na žebříku uviděli nohu v červeném obleku. Carson strhl de Vacaovou do stínu. Postava se vynořila celá. Zůstala stát ve druhé úrovni a rozhlížela se. Potom pokračovala dál dolů k bezpečnostní pomocné stanici.

Carson počkal, jak nejdéle se odvážil. Potom se pohnul do tlumeného červeného světla, de Vacaová za ním. Opatrně vyhlédl přes okraj do centra: bylo prázdné. Marr teď bude na nejnižší úrovni, vstupuje do bezpečnostní pomocné stanice. Bude se pohybovat pomalu pro případ, že by byl Carson ozbrojený. To jim dávalo pár vteřin navíc.

Pobídl de Vacaovou na žebřík do hlavní úrovně Horečnaté jímky, naznačil jí, aby na něj počkala u vzduchové kapsy exitu. Potom rychle prošel chodbou k zoo.

Šimpanzi, zamčení v prostoru, kde neustále hučely alarmy, zuřili. Dívali se na něj rozzlobenýma rudýma očima, divoce bušili do mříží. Několik prázdných klecí tam zůstalo jako němé svědectví zvířat obětovaných účinkům viru.

Carson přišel blíž k řadě klecí. Opatrně se vyhýbal jejich bušícím napřaženým rukám, postupně uvolňoval závlačky na každých dvířkách a nakonec jim otevřel lícní desky. Zvířata rozlícená jeho přítomností ječela ještě víc. Připadalo mu, že celý jeho oblek vibruje jejich zoufalým křikem.

Na evakuaci prostoru zbývá sedm minut.

Carson vyrazil ze zoo chodbou ke vzduchové kapse exitu. Když ho de Vacaová uviděla, otevřela dveře opatřené gumovým těsněním a oba rychle prošli do dekontaminační komory. Když na ně začaly stékat sterilizační prostředky, stál Carson blízko průlezových dveří a díval se skleněným průhledem do Horečnaté jímky. Věděl, že v tuhle chvíli už bušící šimpanzi otevřeli lícní desky a dveře klecí. Představoval si ta zuřivá stvoření, kterým je špatně, jak pobíhají potemnělými prostory, po laboratorních stolech, po chodbách… slézají po žebřících…

Na evakuaci prostoru zbývá pět minut.

Najednou si Carson uvědomil, že už nemá vzduch. Otočil se k de Vacaové a rukou udělal pohyb, jako když si řeže krk. Kdyby se dál pokoušeli dýchat, nalokají se tak akorát kysličníku uhličitého.

Nažloutlá sprcha skončila a průlez na vzdálené straně se otevřel. Carson přešel k další vzduchové kapse a snažil se překonat urputnou touhu nadýchnout se. Když se spustily vysoušecí mechanismy, strašlivá touha po kyslíku jako by rozhořela oheň v jeho plicích. Podíval se na de Vacaovou, která se sklesle opírala o stěnu. Zavrtěla hlavou.

Byl to výbuch? V hukotu sušičky si Carson nebyl jistý.

Náhle se otevřela poslední vzduchová kapsa a oni oba prudce klesli do převlékárny. Carson pomohl de Vacaové sundat helmu, potom zoufale zápolil se svou, hodil ji na zem a lapal po nádherném čerstvém vzduchu.

Na evakuaci prostoru zbývají tři minuty.

Rychle si stáhli ochranné obleky a odešli z převlékárny, dál pokračovali chodbou do výtahu směrem k provozním budovám. „Možná na nás čekají venku,“ podotkl.

„Ani náhodou,“ zajíkla se, jak zhluboka vdechovala vzduch. „Budou jako blázni utíkat na druhou stranu komplexu.“

Chodby provozních budov byly temné a prázdné. Rychle proběhli atriem a na chvíli se zastavili u předního vchodu. Když Carson s bouchnutím otevřel dveře, zvenčí je do uší udeřil jekot poplašných sirén. Rozhlédl se a přeběhl do stínů venku. Naznačil de Vacaové, aby běžela za ním.

Na Dračí hoře byl zmatek. Carson viděl několik hloučků lidí, jak se k sobě choulí, mluví spolu nebo ječí. Ve světle před obytným komplexem stálo několik vědců – někteří v pyžamech – a vzrušeně diskutovali. Viděl mezi nimi i Harpera, jak mával pěstí. Bylo vidět postavy, které pochodují nebo běhají v oslnivě bílých pátracích světlech.

Přeběhli branou opuštěného vnitřního ochranného plotu a dál do stínu spalovny. Když se Carson díval na vzdálený konec komplexu, oči mu padly na vozový park. Hummery obklopil půltucet ozbrojených stráží, muži tam stáli v záplavě světla. Uprostřed skupiny byl Nye. Carson viděl, jak bezpečnostní ředitel gestikuluje směrem k Horečnaté jímce.

„Stáje!“ zařval Carson de Vacaové do ucha.

Koně byli ve svých stáních, neklidní, vystrašení. De Vacaová je vyvedla do místnosti s výstrojí, Carson zatím došel pro přikrývky a sedla.

Ve chvíli, kdy se otáčel k Roscoeovi se sedlem v obou rukách, zem se mu pod nohama prudce zachvěla. Potom vnitřek stájí osvítila tvrdá, neústupná záře. Exploze začala jako tlumené bušení, po něm nekonečné burácení budov. Carson cítil, jak se tlaková vlna opřela do stájí, všechna okna se prolomila dovnitř, na podlaze konírny byla v okamžení změť střepů a úlomků dřeva. Appaloosa, kterou si de Vacaová vzala, zděšeně ucouvla.

„Jen klid,“ utěšovala ji, vzala do rukou otěže a hladila zvíře po krku.

Carson se rozhlédl po stáji, uviděl Nyeho sedlové brašny, popadl je a hodil je de Vacaové. „Měly by tam být kanystry, naplň je z koňského koryta!“ zařval, přehodil koním přes hřbet deky a natáhl se po sedlech.

Když se de Vacaová vrátila s kanystry, už utahoval svému koni sedlový řemen, přehodil brašny, přivázal je. De Vacaová nasedla.

„Moment,“ řekl. Běžel zpátky do místnosti s výstrojí, popadl dva jezdecké klobouky z věšáků. Naskočil na Roscoea a projeli otevřenými dveřmi.

Horko od ohně je udeřilo do obličeje, když pozorovali tu spoušť venku. Z malého filtračního bednění, které pokrývalo střechu Horečnaté jímky, teď zbyl jen kráter, z něhož k obloze šlehaly obrovské plameny. Betonová střecha provozní budovy se zřítila a zevnitř sálala načervenalá zář. V obytném komplexu ze stovky rozbitých oken divoce povlávaly záclony. Obrovský oheň burácel ze spalovny, zbarvoval okolní písek do jasně oranžové barvy.

Podle zničeného komplexu bylo přesně vidět, kudy se hnala tlaková vlna, strhla střechu kantýny a povalila velkou část ochranného plotu. „Jeď za mnou!“ vykřikl Carson a pobídl svého koně. Ujížděli kouřem a ohněm ke strženému plotu, přeskočili trosky, které z něj zbyly, a tryskem uháněli do pouště, do vítané tmy.

Když byli půl míle od komplexu a mimo dosah záře ohně, Carson zpomalil, kůň teď klusal.

„Máme před sebou dlouhou cestu,“ řekl, když ho de Vacaová dostihla. „Měli bychom koně trochu šetřit.“

Další exploze zničila zbytky operační budovy a z díry v zemi, kde bývala Horečnatá jímka, vyletěla k obloze ohnivá koule. Několik druhotných výbuchů udeřilo do temnoty: další laboratoř, transferinová, se rozpadla v nicotu, stěny obytného komplexu se otřásly, potom se zhroutily.

Světla na Dračí hoře zhasla, zůstala jen blikající záře hořících budov jako označení místa se zbytky komplexu.

„Tam odchází můj předválečný Gibson tupohlavec,“ zamumlal Carson.

Otočil Roscoea zpátky směrem do tmy a vtom uviděl paprsky světla na poušti. Zdálo se, že míří k nim. Občas se jim ztratily z očí, jak opisovaly hrbolatý povrch pouště. Najednou se rozsvítily silné dálkové reflektory a osvítily poušť dlouhými žlutými pruhy.

„Qué chingá o,“ řekla de Vacaová. „Hummery výbuch přežily. V poušti ty bastardy nikdy nepředhoníme.“

Carson neřekl nic. S trochou štěstí by se mohli hummerům vyhnout. Ale spíš než na tohle myslel na to, že nemají skoro žádnou vodu.

*****

Scopes seděl zcela sám v oktagonu a zkoumal stav své rozjitřené mysli.

O Carsona a de Vacaovou se nikdo nepostaral. Útěk byl nemožný.

Přerušil jejich přenos a téměř okamžitě odpojil Carsonův přísun dat. Pravda, průhledný přenos, který použil jako alarm, by nezastavil úvodní část vysílání dat. Bylo docela možné, že Levine – nebo kdokoli, kdo se naboural do sítě GeneDyne – by přerušené vysílání obnovil. Ale Scopes už podnikl kroky a zajistil, aby se takový neoprávněný vstup nemohl opakovat. Možná to byly kroky drastické, ale byly nezbytné. Zvlášť v této ožehavé době.

V každém případě se ven dostalo jen minimum informací. A to, co Carson poslal, skoro nedávalo smysl. Bylo to všechno o PurBlood. I kdyby se k Levinovi takové údaje dostaly, nedověděl by se nic hodnotného o X-FLU. A teď měl natolik pošramocenou pověst, že by nikdo nevěnoval pozornost jeho příběhu, ať by byl jakýkoli.

Všechny základny byly chráněné. Mohl pokračovat podle plánu. Nebylo čeho se bát.

Tak proč ten podivný, tajemný, zneklidňující pocit?

Scopes seděl na svém pohodlném ošoupaném gauči a vychutnával svoje vlastní lehké znepokojení. Byl to pro něj zcela cizí a velmi zajímavý pocit. Možná proto, že Carsona naprosto špatně odhadl. Zradu de Vacaové by dokázal pochopit, zvlášť po tom incidentu v zařízení úrovně 5. Ale Carson byl poslední, koho by podezíral z průmyslové špionáže. Jiný člověk by možná propadl příšerné, možná i zdrcující zlobě nad takovou zradou. Ale Scopes cítil jen lítost. To dítě bylo bystré. Teď to s ním bude muset vyřídit Nye.

Nye – to mu připomnělo. Nějaký pan Bragg z Úřadu pro oblast bezpečnosti práce a ochrany zdraví nechal dva vzkazy, dotazoval se na to, kde je ten vyšetřovatel Teece. Bude muset Nyeho požádat, aby se na to podíval.

Znovu se zamyslel nad souborem dat, který se Carson pokusil poslat ven. Nebylo toho moc a nijak pečlivě si to neprohlížel. Jenom pár dokumentů vztahujících se k PurBlood. Scopes si vzpomněl, že je to několik dní, co se Carson a de Vacaová ochomýtali kolem souborů o PurBlood. Proč ten náhlý zájem? Měli v úmyslu sabotovat PurBlood i X-FLU? A co to Carson vykládal o tom, že všichni potřebují okamžité lékařské ošetření?

To si zasloužilo podrobnější prozkoumání. Vlastně z jeho strany bude velmi prozíravé zkontrolovat si přerušený přenos pečlivěji, společně s Carsonovými on-line aktivitami za posledních několik dní. Možná by si mohl najít čas po prvním pracovním pokynu dnes večer.

Při té nové myšlence Scopes přejel očima na hladkou černou přední stěnu sejfu u dolního kraje vzdálené stěny. Byl postaven podle jím samotným stanovených specifikací do konstrukční oceli budovy, když se stavěla věž GeneDyne. Jediný člověk, který ho mohl otevřít, byl on sám, a kdyby mu přestalo bít srdce, nikdo se do něj nedostane. K jeho otevření by se muselo použít takové množství dynamitu, že by se zničilo naprosto všechno. Když si v duchu maloval obraz toho, co je uvnitř, podivný pocit znepokojení se rychle rozplynul. Jediný box s biologicky nebezpečnou látkou – nedávno ho sem dopravili vojenskou helikoptérou z Dračí hory -, uvnitř je zapečetěná skleněná ampule naplněná neutrálním dusíkatým plynem a speciálním virovým transportním médiem. Kdyby se na ampuli podíval z větší blízkosti, věděl, že by rozeznal kalnou suspenzi v kapalině. Úžasné, když si člověk pomyslí, že takhle bezvýznamně vyhlížející věc by mohla být tak cenná.

Podíval se na hodinky: 22:30 východního času.

Z monitoru vedle gauče se ozvalo jemné praskání a veliká obrazovka se rozsvítila. Po napojení na satelit se objevil celý příval dat; potom se objevila stručná zpráva psaná písmeny vysokými patnáct palců:

TELINT-2 datové spojení zřízeno, zakódování umožněno. Pokračujte ve vysílání.

Zpráva zmizela a na obrazovku naskočila nová slova:

Panu Scopesovi: Jsme připraveni nabídnout tři miliardy dolarů. Nabídka je konečná, nelze o ní diskutovat.

Scopes si přitáhl klávesnici a začal psát. V porovnání s nepřátelskými korporacemi byla armáda bábovka.

Můj milý generále Harringtone, o všech nabídkách lze diskutovat. Za produkt, o němž jsme hovořili, žádám čtyři miliardy. Dávám vám dvacet minut, abyste podnikli nezbytná opatření.

Scopes se usmál. Zbývající jednání bude muset vést z jiného místa. Tajné místo, kde teď přebýval, bylo mnohem pohodlnější, než s jakým se ve všedním světě setkal.

Vrátil se k psaní, a když vydával řadu pokynů, slova na obrovském monitoru se začala rozpouštět do podivné a nádherné krajiny. Jak psal, recitoval si skoro neslyšně své oblíbené verše z Bouře.

*****

Charles Levine seděl na vybledlém přehozu přes postel, upřeně se díval na telefon položený na polštáři. Aparát měl tmavěčervenou barvu a na horní straně sluchátka stálo bílými písmeny MAJETEK HOTELU HOLIDAY INN, BOSTON, MA. Celé hodiny mluvil do mikrofonu toho sluchátka – křičel, lichotil, škemral. Teď už neměl co říct. Pomalu vstal, protáhl si nohy a přešel k posuvným skleněným dveřím. Jemný vánek vzdouval záclony. Vyšel ven k balkonovému zábradlí a zhluboka vdechl noční vzduch. Do horké tmy svítil nápis Jamaica Plain, připomínal závoj diamantů ležérně pohozený přes krajinu. Na ulici dole předjelo auto, čelními reflektory osvítilo sešlé dělnické výkladní skříně a osiřelé benzinové pumpy.

Telefon zazvonil. V šoku z příchozího hovoru – po tolika omluvách a úsečných odmítnutích – zůstal Levine chvíli bez hnutí stát a přes rameno se díval na telefon. Potom vešel dovnitř a zvedl sluchátko.

„Haló?“ řekl hlasem ochraptělým z dlouhého mluvení.

Z maličkého reproduktoru se nesla ozvěna nezaměnitelného zvuku modemu.

Levine rychle zavěsil, přepojil zástrčku z telefonu na počítač a spustil laptop. Telefon zazvonil znovu a ozval se horečnatý hlomoz, jak spolu přístroje komunikovaly.

Jak se daří, profesorskej? Písmena naskočila na obrazovku hned, bez obvyklého úvodního loga. Předpokládám, že vám ještě pořád můžu volat, je to tak?

Jak jste mě našel? odepsal Levine.

Bez větších problémů, zněla odpověď.

Celé hodiny jsem telefonoval, mluvil jsem s každým, na koho jsem si dokázal vzpomenout, psal Levine. S kolegy, přáteli v různých agenturách, reportéry, dokonce i s bývalými studenty. Nikdo mi nevěří.

Já vám věřím.

Ta práce byla velice důkladná. Pokud nedokážu svoji nevinu, ztratím navždycky svoji důvěryhodnost.

Nedělejte si starosti, profesore, dokud znáte mě, můžete si bejt jistej uznáním, když ničím jiným.

Zbývá jeden člověk, se kterým jsem nemluvil: Brent Scopes. Ten je další na řadě.

Tak moment, chlape! přišla Klaunova odpověď. I kdybyste s ním mohl mluvit, pochybuju, že by vás zrovna teď nějak zvlášť rád slyšel.

To není nutné. Teď musím jít, Klaune.

Moment, profesore. Nespojil jsem se s vámi, jen abych vám kondoloval. Je to pár hodin, co se váš krajan ze Západu Carson pokusil poslat vám naléhavou zprávu. Přenos byl ale téměř okamžitě přerušený a mně se podařilo zachytit jen úvodní část. Myslím, že byste si to měl přečíst. Jste připravený na příjem zprávy?

Levine napsal, že ano.

Tak jo, přišla odpověď. Už se to veze.

Levine se podíval na hodinky. Bylo za deset minut dvanáct.

*****

Carson a de Vacaová jeli sametovou tmou Jornada del Muerto, nad hlavami jim plula široká řeka hvězd. Terén se svažoval směrem od komplexu a brzy dojeli na dno vyschlého řečiště, koně se po nárty bořili do jemného písku. Hvězdy tak akorát stačily osvětlit písek pod jejich nohama. Carson věděl, že jakmile by se vynořil měsíc, znamenalo by to pro ně smrt.

Jeli dál po dně řečiště a on přemýšlel.

„Budou předpokládat, že se vydáme na jih, do Radium Springs a Las Cruces,“ řekl nakonec. „To jsou nejbližší města – kromě Engle, které stejně patří GeneDyne. Osmdesát mil, plus minus. Vystopovat někoho v téhle poušti chce čas, zvlášť na lávě. Takže kdybych byl Nye, šel bych po stopě, dokud si nebudu jistý, že vede na jih. Potom bych roztáhl do rojnice hummery a jel bych, dokud bych oběť nepolapil.“

„To dává smysl,“ ozvala se de Vacaová z přítmí.

„Takže my ho k tomu donutíme. Namíříme na jih, jako kdybychom jeli do Radium Springs. Až dojedeme k Malpaís, vydáme se po lávě, tam se moc špatně stopuje. Potom se otočíme o devadesát stupňů na východ, urazíme pár mil a změníme směr. Pojedeme na sever.“

„Ale na severu není žádné město, přinejmenším sto čtyřicet mil.“

„Právě proto je to jediná cesta, kterou se můžeme vydat. Tím směrem nás nebudou hledat. Ale my nemusíme jet až do města. Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl o ranči Diamantová písčina? Znám jeho nového majitele. Na jižním okraji je hraniční tábor, tam se můžeme vydat. Říká se tomu Lávový tábor. Odhaduji, že odtud to bude tak sto deset mil, je to asi tak dvacet nebo třicet mil severně od Lávové brány.“

„Hummery za námi na lávu jet nemůžou?“

„Láva je ostrá, obyčejnou pneumatiku rozřeže na cáry. Ale hummery mají něco, čemu se říká systém centrálního huštění pneumatik, který může zvýšit nebo snížit jejich tlak. Kola jsou vyrobena speciálně tak, aby mohla ujet celé míle s prasklou gumou. Ale i tak pochybuji, že by mohly po lávě jet moc dlouho. Jakmile budou s jistotou vědět, kterým směrem jsme se vydali, sjedou z lávy, pojedou dál a pokusí se nás odříznout.“

Bylo ticho. „To stojí za pokus,“ řekla nakonec.

Carson odbočil s koněm na jih a de Vacaová za ním. Když vystoupali na protější břeh řečiště, stále ještě viděli v dálce, směrem na sever, blikavou žlutou zář hořícího komplexu.

„Myslím, že bychom se měli vydat na cestu,“ řekl Carson. „Hned jak je setřeseme, můžeme nechat koně odpočinout.“

Pobídli zvířata do lehkého cvalu. Za pět minut se před nimi v písku vynořil zubatý lávový tok. Sesedli a vydali se do lávy.

„Pokud si dobře pamatuju, láva se stáčí na východ,“ řekl. „Raději bychom měli pár mil po ní pokračovat, než odbočíme na sever.“

Šli pomalu lávou, nechali hřebce, aby si sami volili cestu ostrou drtí. To je tedy klika, pomyslel si Carson, že koně ve tmě vidí líp než člověk. Sám nedokázal rozeznat ani povrch lávy pod Roscoeovými kopyty; byla černá jako sama noc. Představu o terénu si mohl udělat jen podle roztroušených juk, ostrůvků lišejníku a navátého písku a trsů trávy, která vyrůstala v puklinách. Bylo to hodně těžké, ale u kraje toku se jim šlo lépe. O kousek dál uviděl velké bloky lávy, které se jako sloupcovitá hlídka tyčily k noční obloze a zakrývaly hvězdy.

Carson se otočil a uviděl rychle se blížící světla hummeru. V pravidelných intervalech se světla zastavovala – patrně vždy, když se Nye šel podívat na stopy. Láva je zpomalí, ale nezastaví.

„A co voda?“ promluvila najednou de Vacaová z nekonečné tmy. „Bude nám stačit?“

„Ne. Budeme muset nějakou najít.“

„Ale kde?“

Carson mlčel.

*****

Nye stál sám v prázdném záložním automobilovém parku, rozhlížel se do tmy. Jeho stín od světla ohně dopadal na pouštní písek. Zničená Dračí hora za ním zcela nekontrolovatelně hořela, ale on si toho nevšímal.

Přiběhl k němu bezpečnostní důstojník, lapal po dechu, obličej umazaný od sazí. „Pane, během pěti minut klesne tlak vody v hadicích. Máme to přepnout na pohotovostní rezervy?“

„Proč ne?“ odpověděl nepřítomně, ani se neobtěžoval na toho muže pohlédnout.

Vůbec tu situaci nezvládl, to věděl. Carson mu proklouzl mezi prsty, ale předtím ještě zničil to zařízení, jehož ostrahou byl on sám pověřen. Na chvilku myslel na to, co by měl říct Brentu Scopesovi. Potom tu myšlenku zahnal. Bylo to největší selhání v celé jeho kariéře, dokonce horší než to, o kterém si zakázal přemýšlet. Na záchranu nemá šanci.

Ale má možnost se pomstít. Carson je zodpovědný a také za to zaplatí. A ta španělská děvka jakbysmet. Nedovolí jim uniknout.

Sledoval, jak světla hummeru ustupují do pouště, a ret se mu opovržlivě zkroutil. Singer je blázen. Z hummeru není možné vystopovat nic. To se musí vždycky zastavit, vystoupit, zkontrolovat stopu; bude to trvat déle, než kdyby se vydali pěšky. Kromě toho Carson zná poušť. Zná koně. A s největší pravděpodobností i pár jednoduchých triků pro stopování. Lávové toky v Jornadě byly tak spletité, že prozkoumat každý ostrov, každou „díru ve zdi“ by trvalo roky. Na poušti byly písečné plošiny, na kterých vítr zavane stopu za pár hodin.

Tohle všechno Nye věděl. Věděl také, že je téměř nemožné v téhle poušti stopu zahladit úplně. Vždycky zůstane památka, byť i jen na kameni nebo v písku. Za deset let služby u arabské speciální bezpečnosti v Rub‘ al-Khali, v Empty Quarter se o poušti naučil všechno, co o ní člověk vůbec může vědět.

Hodil do písku radiokomunikátor, který mu teď už stejně k ničemu nebyl, a vydal se směrem ke stájím. Nevšímal si zoufalého křiku, hlomozu plamenů, skřípotu hroutícího se kovu. Myslel na něco nového: Jestli Carson unikl, pak byl chytřejší, než předpokládal. Možná byl dost chytrý na to, aby cestou ven ukradl nebo dokonce zlikvidoval jeho koně Muerta. Bezpečnostní ředitel zrychlil krok.

Když procházel pobořenými dveřmi stáje, automaticky se podíval na místo v boxu s výstrojí, kam si ukládal pušku. Zůstala tam zcela nedotčená.

Najednou Nye ztuhl. Hřebíky, na kterých normálně visely jeho sedlové brašny, byly prázdné. A přece tam ty brašny včera byly. Před očima se mu udělala rudá mlha. Carson si ty brašny i s dvougalonovými kanystry vzal; směšné množství vody na Jornada del Muerto, Cestu smrti. Už jen tímhle faktem byl Carson odsouzen.

Nedělalo mu starosti, že přišel o kanystry. Chybělo ještě něco mnohem důležitějšího. Vždycky byl přesvědčen o tom, že sedlové brašny jsou nenápadným úkrytem pro jeho tajemství. Jenomže teď mu je Carson ukradl. Zničil mu kariéru a teď se chystá vzít mu to poslední, co mu ještě zbylo. Na chvíli byl Nye úplně ztuhlý vztekem, který ho rozpálil doběla.

Potom uslyšel známé zaržání. Navzdory vzteku se mu ústa rozjela do polovičního úsměvu. Teď totiž věděl, že pomsta je nejen možná, ale jistá.

*****

Mířili na východ a Carson si všiml, že hummery míří dál vlevo od nich. Blížily se k Malpaísu. Tam s trochou štěstí ztratí stopu. Pronásledovatelé by potřebovali velmi zkušeného stopaře, který by šel pěšky a oni by za ním jeli po lávě. Nye byl dobrý, ale ne tak dobrý, aby dokázal vystopovat koně v lávě. Když ztratí stopu, napadne ho, že to vzali zkratkou přes lávu a pořád míří k jihu. Kromě toho, s nakaženou PurBlood, která mu koluje v žilách, patrně představuje stále větší hrozbu tak akorát pro sebe. V každém případě, pomyslel si Carson, se musí on i de Vacaová osvobodit. Musí se dostat do civilizace a varovat svět o plánované distribuci PurBloodu. Buď se osvobodí, nebo umřou žízní.

Na hrušce svého sedla cítil chladný těžký kanystr. Byly v něm čtyři quarty vody – hodně málo pro člověka, který se vydal na Jornada del Muerto. Ale uvědomil si, že tohle je druhotný problém.

Carson se zastavil. Hummery zůstaly stát na kraji lávového toku, přibližně míli od nich.

„Najdeme si nějaké místo v proláklině a schováme koně. Chci se jen ujistit, že ty hummery pojedou dál na jih.“

Odvedli koně do rozsedliny v lávě. De Vacaová držela otěže, Carson zatím vyšplhal na nejvyšší bod a rozhlédl se.

Nechápal, proč jeho pronásledovatelé nezhasli světla. Takhle vypadali jako loď na bezměsíčném oceáně, kterou je vidět na deset nebo i víc mil. Zvláštní, že to Nyeho nenapadlo.

Světla se minutu nebo dvě ani nepohnula. Potom se rozjela na lávový tok a znovu se zastavila. Na chvíli Carsona napadlo, že by mohli najít jejich stopu a vydat se směrem k nim. Vozy se ale rozjely na jih, teď o něco rychleji, světla poskakovala a přejížděla po lávě. Slezl zpátky dolů. „Jedou na jih,“ řekl. „Díky bohu.“

Zaváhal. „Přemýšlel jsem. Tuhle vodu budeme muset asi ušetřit pro koně.“

„A co my?“

„Koně v poušti potřebují dvanáct galonů vody denně. Když jedou jen v noci, sedm. Jestli zvířata zkolabují, jsme vyřízeni. Nebude záležet na tom, kolik máme vody, nedojdeme pět mil v lávě nebo hlubokém písku. Ale když ji ušetříme pro koně, i malé množství může být k dobru. Dokáží ujít dalších deset nebo dvacet mil. To nám dá šanci najít vodu.“

De Vacaová v temnotě mlčela.

„Bude moc těžké nenapít se, když budeme mít žízeň. Ale musíme vodu nechat koním. Jestli chceš, tak až to bude špatné, můžu vzít od tebe kanystr.“

„Abys ho mohl vypít sám?“ neodpustila si sarkastickou poznámku.

„Až přijde krize, bude to vyžadovat velikou disciplínu. A věř mi, krize přijde. Takže než pojedeme dál, měla bys znát ještě jedno pravidlo o žízni. Nikdy, vůbec nikdy se o ní ani slovem nezmiňuj. Ať to bude sebehorší, nemluv o vodě. Nemysli na vodu.“

„Takže budeme pít vlastní moč?“ zeptala se. V té tmě si nebyl jistý, jestli to myslí vážně, nebo je zase kousavá.

„To se stává jenom v knížkách. Až budeš mít potřebu čurat, zadrž moč. Jakmile si tvé tělo uvědomí, že má žízeň, automaticky bude zpětně vstřebávat vodu. A nutkání močit přejde. Nakonec se samozřejmě vymočit budeš muset, ale to už budeš mít v moči tolik soli, že by se stejně nedala pít.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Vyrostl jsem v takovéhle poušti.“

„Jo. A vsadím se, že ti pomáhá i to, že jsi zčásti z kmene Uteů.“

Carson otevřel ústa, že odpoví, potom si to rozmyslel. Argumenty si nechá na pozdější dobu.

Další míli šli dál východním směrem po lávě, postupovali pomalu, vedli koně za uzdu a nechali je, aby si sami vybírali cestu. Občas některý kůň klopýtl a od kopyt se vznesla sprška jisker. Carson se co chvíli zastavil, vylezl na vršek lávové vyvýšeniny a podíval se na jih. Pokaždé byly hummery kus dál od nich. Nakonec světla úplně zmizela.

Naposledy sestoupil dolů a nebyl si jistý, jestli má de Vacaové říct tu nejhorší zprávu. I když nechají koním veškerou vodu, dokáží ujít stěží polovinu vzdálenosti, kterou potřebují urazit. Cestou budou muset nejméně jednou najít vodu.

*****

Nye utáhl Muertovi sedlový řemen a zkontroloval sedlovou výstroj. Všechno bylo v pořádku. Puška připravená na pravé straně, v případě potřeby ji jedním rychlým pohybem uchopí. Kovová trubice s topografickými mapami z geologického průzkumu Spojených států 1:24 000 byla na bezpečném místě.

Za zadní rozsochu sedla si připevnil další sedlové brašny plné munice. Potom naplnil dva pětigalonové lněné pouštní pytle vodou, svázal je dohromady a pověsil přes zadní rozsochu sedla, na každou stranu jeden. Znamenalo to sice dalších dvacet kilo váhy, ale bylo to nezbytné. Dost možná ani nebude zapotřebí obtěžovat se stopováním Carsona. To, že má jen dva galony vody, mu hraje do karet. Ale chtěl mít jistotu, vidět jejich mrtvá, seschlá těla, ujistit se, že tajemství patří zase jen a jen jemu.

K hrušce sedla přivázal malý sáček s bochníkem chleba a dvoukilovým, voskem pokrytým kolem čedaru. Vyzkoušel halogenovou baterku a uložil ji do sedlových brašen i s náhradními bateriemi.

Postupoval metodicky. Nemusel spěchat. Muerto byl cvičený jako vytrvalec a je v mnohem lepší formě než ty dva exempláře, co si vzal Carson. Určitě koně zpočátku hnal tryskem nebo klusem, aby unikl hummerům. To je pro ně hodně špatné. Jenom blázni a herci z Hollywoodu jezdí na koni tryskem. Jestli Carson a ta ženská počítají s tím, že přejdou poušť, měli by postupovat pomalu. Ale i tak, až zvířata budou trpět nedostatkem vody, začnou zaostávat. Nye si spočítal, že bez vody, pokud pojedou jenom v noci, by mohli urazit možná čtyřicet pět mil, než se zhroutí. Kdyby se pokusili jít ve dne, tak možná vydrží jen půlku. Každé zvíře, které leží nehybně na pouštním písku – nebo dokonce i takové, které se pohybuje pomalu nebo bloudivě – okamžitě přiláká hejno supů. Už jen podle toho je najde.

Ale nebude potřebovat supy, aby věděl, kde jsou. Stopování je umění a věda současně jako hudba nebo jaderná fyzika. Vyžaduje obrovské množství technických znalostí a dokonalou intuici. O tom se hodně naučil, když byl v Empty Quarter. A roky pátrání v poušti Jornada del Muerto jeho znalosti jen vybrousily.

Naposledy zkontroloval stav výstroje. Dokonalý. Vyšvihl se do sedla a vyjel ze stáje, ve světle ohně šel po stopách kopyt koní Carsona a de Vacaové. Jak odcházel od hořícího komplexu do pouště, zář slábla. Občas si rozsvítil baterku, když sledoval jejich putování jižním směrem. Přesně jak si myslel: jeli tryskem. Vynikající. Každá minuta trysku tady bude na druhé straně o jednu míli méně. Nechali po sobě stopy, po kterých může jít každý pitomec. A pitomec po nich jde, pomyslel si Nye pobaveně s pohledem na změť otisků pneumatik, které se zmateně křížily, když sledovaly otisky kopyt směrem na jih.

Na chvilku se ve tmě zastavil. Nějaký hlas znenadání zašeptal jeho jméno. Otočil se v sedle, rozhlížel se po nekonečné poušti kolem sebe, snažil se najít zdroj toho hlasu. Potom znovu pobídl koně do pomalého klusu.

Čas, voda a poušť byly na jeho straně.

*****

Carson se zastavil na vzdáleném konci lávového toku a podíval se směrem na sever. Na obloze se klenula velká Mléčná dráha, ztrácela se až daleko na horizontu. Byli vydáni na pospas nekonečné temnotě. Slabá načervenalá záře na severu označovala Dračí horu. Blikající světlo na krátkovlnné věži už dávno pohaslo, když přestaly fungovat generátory.

Vdechl vůni suchých travin smísenou s chladem noční pouště, která je obklopovala.

„Až sejdeme z lávy, budeme muset po sobě zahladit stopy,“ řekl.

De Vacaová vzala otěže obou koní a odváděla je z lávy do tmy. Carson šel za ní na okraj lávového toku. Otočil se, sundal si košili, klesl na všechny čtyři a pozadu postupoval po písku. Košilí zahlazoval stopy koňských kopyt i své otisky. Dělal to pomalu a pečlivě. Ale odvedl dobrý kus práce. Hummer projede kolem a nikdo si ničeho ani nevšimne.

Pro jistotu pokračoval dál přes sto yardů. Potom si stoupl, vyklepal košili a znovu se oblékl. Všechno mu trvalo deset minut.

„Zatím to jde dobře,“ řekl, došel k de Vacaové a vyhoupl se do sedla. „Odtud se vydáme na sever. Tak se vyhneme Dračí hoře na tři míle.“

Podíval se na oblohu a našel Polárku. Pobídl svého koně do pomalého, lehkého cvalu – to bylo nejvhodnější tempo. De Vacaová vedle něj udělala totéž. Pokračovali v tichosti sametovou nocí. Podíval se na hodinky. Byla jedna hodina po půlnoci. Do úsvitu zbývaly čtyři hodiny; pokud se jim podaří udržet tempo, ujedou dvacet čtyři mil. To budou přes dvacet mil severně od Dračí hory, pořád ještě budou muset urazit dalších sto mil. Znovu se nadechl, tentokrát pozorněji. Vzduch byl ostrý, což předznamenávalo, že před úsvitem možná bude rosa.

Jet v horkém dni nepadalo v úvahu. Nezbývalo, než najít nějaké nízko položené místo, kam by mohli ukrýt koně, kde by se mohli pohybovat a trochu napást.

„Říkala jsi, že tvoji předkové tudy prošli v roce 1598,“ ozval se Carson do tmy.

„To je pravda. Dvacet dva let před tím, než se Puritáni vylodili v Plymouth Rock.“

Carson to nechal bez poznámky. „Nezmiňovala ses o prameni?“

„Ojo del Águila. Vydali se přes Jornadu a došla jim voda. Nějaký Apač jim ukázal skrytý pramen.“

„Kde to bylo?“

„To nevím. Pak se to místo ztratilo. Myslím, že to bylo v nějaké jeskyni na úpatí pohoří Fra Cristóbal.“

„Ježíši, Fra Cristóbal je šedesát mil dlouhé.“

„Když jsem ten příběh poslouchala, nekreslila jsem si při tom mapu, jasný? Bylo to v nějaké jeskyni, říkal můj abuelito. Voda natekla zpátky do jeskyně a zmizela.“

Carson zavrtěl hlavou. Láva a hory byly protkány spoustou jeskyní. Nikdy nenajdou pramen, který by vyvěral na povrch na denní světlo, kde by rostlo alespoň trochu zeleně.

Pokračovali dál klusem, jediný zvuk na poušti bylo cinkání sedlové výstroje a tiché vrzání kůže. Carson se znovu podíval na hvězdy. Byla krásná, bezměsíčná noc. Za jiných okolností by se mu takováhle projížďka velice zamlouvala. Znovu se zhluboka nadechl. Ano, určitě bude rosa. To by bylo veliké štěstí. V duchu přidal deset mil, které ujedou bez vody.

*****

Levine si zběžně prohlédl nedokončenou stránku Carsonovy zprávy, potom ji rychle zálohoval.

Klaune, jste si tím jistý? napsal.

To tedy jo, byla odpověď. Scopes byl moc chytrý. A k tomu podlý. Objevil můj přístup a napojil na něj transparentní softwarové relé. Relé spustilo alarm ve chvíli, kdy se Carson pokusil s námi spojit.

Klaune, vyjadřujte se srozumitelně.

Ten mazanej bastard narafičil nástražný drát přes moji tajnou cestičku a Carson o něj zakopl. Upadl přímo na virtuální obličej. Jenomže jeho přerušená data zůstala na síti. Mně se podařilo je znovu získat.

Je možné, že vás odhalil? napsal Levine.

Odhalil? Mě? (VSS)

(VSS)? Tomu nerozumím.

„Válím se smíchy.“ Schoval jsem se sakra dobře. Jakýkoli takový pokus by skončil v bludišti komutování paketů. Ale mně nepřipadá, že by se mě Scopes snažil najít. Přesně naopak. Vykopal kolem GeneDyne vodní příkop.

Jak to myslíte, vodní příkop? zeptal se Levine.

Fyzicky odstřihl celý provoz sítě ven z ústředí GeneDyne. Do budovy se nedá proniknout telefonicky, faxem ani přes počítač. Veškerá detašovaná pracoviště byla odstřižena.

Pokud je ta zpráva pravdivá, je PurBlood nějak strašlivě kontaminovaná a Scopes sám je její obětí. Myslíte, že o tom ví? Proto zablokoval ten přístup?

To asi ne, odpověděl Klaun. Víte, když jsem pochopil, že se Carson chce s námi spojit, vstoupil jsem sám do kybernetického prostoru GeneDyne. Po několika vteřinách jsem viděl, co se nepodařilo. Uvědomil jsem si, že náš přístup byl odhalen. Nemohl jsem ze systému odejít, aniž bych o sobě dal vědět. Tak jsem přiložil ucho ke dveřím a poslouchal jsem všechny nechráněné hovory na síti. Než Scopes odstřihl všechny vnější linky, dověděl jsem se pár zajímavých věcí.

Jako třeba?

Jako třeba: vypadá to, že Carson bude nakonec nad Scopesem triumfovat. Aspoň si to myslím. Patnáct minut po tom, co Scopes ukončil veškerý přísun dat, došlo k obrovskému ošklivému zhroucení sítě a veškerá komunikace s Dračí horou byla přerušena. Vážně guláš.

Scopes přerušil veškerou komunikaci s Dračí horou?

Au contraire, profesorskej. Ústředí se zuřivě pokoušelo spojení navázat. Zařízení, jako je Dračí hora, by mělo mít pořádný zálohovací systém. Ať se stalo cokoli, bylo to tak zničující, že to smetlo všechno naráz. Nějaká mohutná magická síla. Když si Scopes uvědomil, že se na Dračí horu nedostane, přerušil síť GeneDyne.

Ale já musím mluvit se Scopesem, napsal Levine. Je nezbytné, aby přestal distribuovat PurBlood. Nikdo zvenčí mi neuvěří. Je nesmírně důležité, abych ho přesvědčil.

Vy mě neposloucháte, profesorskej. Scopes fyzicky zlikvidoval všechny linky. Dokud on sám nerozhodne, že výjimečná situace skončila, není možné se do budovy jakkoli dovolat. Nemůžete se nabourat do systému vzduchem, profesore. Ledaže…

Co?

Je JEDEN kanál z GeneDyne v Bostonu. Objevil jsem jeho datový příznak, když jsem se potloukal na krajích vodního příkopu. Je to napojení Scopesova osobního serveru na komunikační satelit TELINT-2.

Je nějaká šance, že byste mohl ten satelit použít, abyste mě dostal do kontaktu se Scopesem?

Ani nejmenší. Je to rezervovaná dvousměrná linka. Kromě toho, ať Scopes mluví s kýmkoli, používá velmi neobvyklé kódovací schéma. Nějaký typ šifer spojených konci k sobě, což mi zavání armádou. Ať je to kdo chce, nepřibližoval bych se k němu s ničím, čemu by chybělo Cray-2. A jestli je to kód faktoriálu prvočísla, tak se to nedá rozluštit.

Je na té lince provoz?

Občas, nepatrný. Pár tisíc bytů v nepravidelných intervalech.

Levine se zvědavě díval na slova na obrazovce. I když z nich přímo čišela nestoudnost, vychloubačný Klaun, se kterým byl zvyklý komunikovat, byl nezvykle mlčenlivý.

Na chvilku se zamyslel. Je možné, že Scopes by všechno zavřel kvůli PurBloodu? Ne, to nedává smysl. Co se dělo na Dračí hoře? Na jakém dalším nebezpečném viru tam pracovali?

Nezbývalo nic jiného: musí s ním mluvit, upozornit ho na PurBlood. Scopes byl schopný ledasčeho, ale nikdy by nedovolil úmyslnou distribuci nebezpečného zdravotnického produktu. To by jeho společnost zničilo. A potom, samozřejmě, pokud se sám stal beta testerem, možná bude potřebovat okamžitou lékařskou pomoc.

Potřebuji se velmi naléhavě spojit se Scopesem, napsal Levine. Jak to mohu udělat?

Je jenom jedna možnost, musíte se fyzicky dostat do budovy.

Ale to není možné. Budova je velmi přísně střežena.

Nepochybně. Ale nejslabším článkem všech bezpečnostních systémů jsou lidi. Napadlo mě, že s podobnou žádostí přijdete, a už jsem zahájil přípravy. Před několika měsíci, když jsem se kvůli vám naboural do sítě GeneDyne, nahrál jsem si jejich systém a bezpečnostní plány. Kdyby se vám podařilo dostat se do budovy, dost možná se dostanete ke Scopesovi. Ale nejdřív si musím vyřídit jednu menší záležitost.

Já nejsem hacker, Klaune. Budete tam muset jít se mnou.

Nemůžu.

Jste určitě v Severní Americe. Ať jste kdekoli, během pěti hodin můžete doletět do Bostonu. Zaplatím vám letenku.

Ne.

Proč sakra ne?

Prostě nemůžu.

Klaune, tohle už není hra. Záleží na tom tisíce životů.

Poslouchejte mě, profesore. Pomůžu vám dostat se do budovy. Ukážu vám, jak se spojíte se mnou, až budete uvnitř. Pokud se chcete dostat do Scopesovy blízkosti, budeme muset ohrozit spoustu bezpečnostních systémů. Zapomeňte na to, že by k tomu mohlo dojít v reálném prostoru. Budete si muset udělat vejlet do kyberprostoru, profesorskej. Pošlu vám pár útočnejch programů, co jsem napsal přímo pro GeneDyne. Přes ně byste se měl dostat do sítě.

Já vás tam potřebuju u sebe, ne jako nějakou podpůrnou službu na dálku. Klaune, nikdy mě nenapadlo, že byste byl zbabělec. Musíte -

Obrazovka zhasla. Levine netrpělivě čekal, zajímalo ho, jakou hackerskou hru teď Klaun hraje. Najednou se vynořilo zobrazení:

Levine rozpačitě hleděl na obrazovku. Zobrazení bylo tak nečekané, že mu trvalo několik vteřin, než si uvědomil, že se dívá na chemický strukturální vzorec. Podstatně kratší dobu trvalo, než si uvědomil, jaká je to sloučenina.

„Panebože,“ zašeptal. „Talidomid. Talidomidové dítě.“

Najednou mu bylo jasné, proč Klaun nemůže přijet do Bostonu. A bylo také jasné – poprvé -, proč se Klaun naboural do sítí velkých farmaceutických společností s takovým pocitem pomsty; proč mu vlastně v tom všem pomáhá.

Na dveře hotelového pokoje někdo zaťukal.

Levine otevřel a uviděl neupraveného posluhu v červeném obleku, který mu byl o několik čísel menší. Zvedl ramínko se dvěma hnědými kusy oděvu zabalenými v ochranném plastiku.

„Vaše uniforma,“ řekl.

„Já ale ne -“ začal, potom se zarazil. Poděkoval posluhovi a zavřel dveře. Neobjednal žádnou čistírnu. Ale Klaun ano.

*****

Ze změti stop na okraji lávového toku Nye vyčetl, že Singer a jeho hummery zastavovaly a jezdily sem a tam. Zdálo se, že poměrně dlouhou dobu. Jejich neobratností se jim podařilo poškodit a částečně zahladit stopy Carsona a de Vacaové. Potom se vozy vydaly na samotnou lávu. Drápaly se po ní. Ten hlupák neznal první pravidlo stopaře – nikdy nenič stopu, po které jdeš.

Nye se zastavil a vyčkával. Znovu uslyšel hlas, teď už mnohem jasněji, ozýval se z příjemné temnoty. Carson nemířil přímo na jih. Když se dostal na lávu, vydal se buď na východ, nebo na západ v naději, že setřese své pronásledovatele. Potom určitě zahnul na sever, nebo znovu na jih.

Nye šeptem Muertovi přikázal, aby zastavil. Sesedl a vyšplhal se po lávě s baterkou v ruce. Ušel asi sto yardů západně od té paseky, co po sobě zanechaly hummery, znovu se otočil a hledal stopu, nasměroval světlo baterky na lávové skály, hledal otisky podkovy na skále. Žádná stopa. Zkusí to na druhé straně.

A tam to uviděl: doběla odřený kraj lávového kamene, byl to čerstvý otisk podkovy. Pro jistotu hledal dál a našel další bělavou šmouhu na černé lávě a potom další a ještě převrácený kámen. Koně klopýtali sem a tam, podkovami tloukli do skal a zanechávali po sobě neklamné stopy. Carson s tou ženskou udělali devadesátistupňový obrat a mířili na východ.

Ale jak dlouho? Zatočí potom zase na jih, nebo zpátky na sever? Žádným směrem nebyla voda. Vodu na Jornadě viděl Nye, jen když se po vydatných bouřkových deštích utvořily na nějakou dobu kaluže. Kromě zcela neočekávané přeháňky v ten den, kdy poprvé podezíral Carsona, že mu chce ukrást jeho tajemství, tu už měsíce nepršelo. S největší patrností se do začátku období dešťů na konci srpna deště nedočkají.

Zdálo se jasné, že půjdou na jih, protože cesta na sever by byla mnohem delší a vedla by přes větší množství lávových polí.,

Nepochybně si Carson myslel, že tohle napadne jeho pronásledovatele.

Na sever, řekl ten hlas.

Nye se zastavil a naslouchal. Ten hlas mu byl povědomý, cynický, vyšperkovaný peprnou cockneyovskou výslovností, kterou nedokázaly vymazat žádné veřejné školy. Připadalo mu docela přirozené, že mluví k němu. Do jisté míry mu bylo lhostejné, komu ten hlas vlastně patří.

Vrátil se k Muertovi a nasedl. Bylo lepší mít jistotu o Carsonových úmyslech. V nějakém místě ti dva museli z lávy sejít. A Nye věděl, že právě v tom místě by mohl narazit na stopu.

Rozhodl se nejdříve vydat po severním okraji lávy. Když stopu neobjeví, přejede přes lávu na druhou stranu a vydá se podél jižního kraje.

Do půl hodiny našel v písku otisky – tam, kde se Carson snažil jejich stopy zahladit. Takže ten hlas měl pravdu: nakonec se obrátili na sever. Jak Carson zakrýval jejich stopy, vyrovnal povrch, který se jasně rýsoval v jinak nepravidelně členitém písku navátém větrem. Nye se horlivě vydal po zahlazených stopách, až narazil znovu na vyšlapanou stezku, v hlubokém písku byla jasně vidět, vedla přímo k Polárce.

Bude to jednodušší, než si myslel. Carsona chytí do slunce východu. S puškou Holland & Holland ho může dostat ze vzdálenosti čtvrt míle. Ještě než ten chlap uslyší výstřel, bude mrtvý. Všechno se obejde bez závěrečných konfrontací, zoufalého žadonění. Jen jeden čistý výstřel ze vzdálenosti šesti set yardů. Druhý výstřel na tu děvku. Potom bude konečně moci svobodně najít to, co pro něj teď znamená úplně všechno: zlato Dračí hory.

Znovu v duchu kalkuloval. Tomu už se dříve nesčíslněkrát oddával a připadalo mu to příjemné. Na jednom mezkovi může najednou uvézt tak sto osmdesát až dvě stě čtyřicet liber, podle zvířete. V každém případě to bude jenom v prutech hodně přes milion. Patrně to budou označené pruty z doby ještě před revoltou a novošpanělské zlaté mince. To jejich hodnotu zdesetinásobí. Možná bude i vyšší.

Teď už se osvobodil od Dračí hory; osvobodil se od Scopese. Jenom Carson – Carson, zrádce v temnotě, Carson, příležitostný zloděj – mu stál v cestě. A o to se postará kulka.

*****

Ve tři hodiny ráno byl vzduch ostřejší. Carson a de Vacaová přešli přes vyvýšeninu a sjížděli do čehosi, co vypadalo jako široká, travnatá pánev. Dračí hora za horizontem zmizela už skoro před dvěma hodinami; mířili na sever. Za sebou neviděli žádná světla. Hummery definitivně odjely.

Carson se zastavil, sesedl z koně a sklonil se, ucítil stébla trávy. Byla to ovesná tráva, s vysokým obsahem proteinů: pro koně vynikající.

„Na pár hodin se zastavíme. Necháme koně napást.“

„Nebylo by lepší jít dál, dokud je tma?“ zeptala se. „Třeba vyšlou helikoptéry.“

„Přes Pásmo řízených střel ne. V každém případě za denního světla nepojedeme daleko, jen abychom si našli nějaký úkryt. Ale musíme maximálně využít té rosy. Byla bys překvapená, kolik vody koně přijmou jen tím, že se pasou na orosené trávě. Nemůžeme si dovolit takovouhle příležitost nechat ujít. Hodina strávená tady znamená deset mil navíc. Dokonce přes deset.“

„Aha. To je určitě zase nějaký trik kmene Uteů.“

Carson se k ní ve tmě obrátil. „To nebylo moc legrační. To, že mám předka z kmene Uteů, ze mě ještě nedělá indiána.“

„Myslíš rodilého Američana,“ škádlila ho.

„Prokristapána, Susano, i indiáni přišli z Asie. Nikdo není ‚rodilý Američan‘.“

„Že bych slyšela obranný tón, cabrón?“

Carson si jí nevšímal a sundal svému koni vodicí lano z ohlávky. Omotal bavlněné lano Roscoeovi kolem předního kopyta, uvázal uzel, dvakrát ho omotal a udělal smyčku na druhé kopyto, uvázal druhý uzel. Totéž udělal s druhým koněm. Potom jim povolil sedlové řemeny a provlékl je kroužky na ohlávce, aby konce s přezkami volně visely.

„To je šikovný způsob, jak jim zabránit v pohybu,“ řekla de Vacaová.

„Nejlepší způsob.“

„Na co je to cincha?“

„Poslouchej.“

Chvilku byli zticha. Když se koně začali popásat, ozvalo se cinknutí dvou přezek.

„Normálně s sebou vozím kravský zvon,“ řekl Carson. „Ale tohle funguje skoro stejně dobře. V klidu noci je tohle cinkání slyšet na vzdálenost tří set yardů. Jinak by ti koně prostě zmizeli ve tmě a už bychom je nenašli.“

Posadil se do písku, čekal, že zase uslyší nějakou poznámku o indiánech kmene Uteů.

„Víš, cabrón,“ dolehl k němu ze tmy její hlas bez těla, „trochu mě překvapuješ.“

„Jak to?“

„No, především jsi sakra fajnovej na to, abys přecházel přes Jornada del Muerto.“

Takový kompliment ho překvapil a chvilku přemýšlel, jestli to třeba nemyslela sarkasticky. „Máme před sebou ještě hodně dlouhou cestu. Ušli jsme sotva jednu pětinu.“

„Jo, ale já už to můžu říct. Bez tebe bych neměla šanci.“

Neodpověděl. Pořád cítil, že mají méně než padesátiprocentní naději na to, že najdou vodu. To znamenalo méně než padesátiprocentní šanci na přežití.

„Takže ty jsi tam pracoval na ranči?“ znovu promluvila.

„Diamantová písčina. To bylo potom, co náš táta přišel o svůj ranč.“

„Byl veliký?“

„Jo. Můj táta ze sebe moc rád dělal čachráře – kupovat ranče, prodávat je a zase je kupovat nazpátek. Obvykle se ztrátou. Banka mu zabavila čtrnáct dílů půdy, kterou naše rodina vlastnila sto let. Plus získali pronájem pastvin na stovce sekcí amerického Pozemkového úřadu. Ranč byl hodně veliký, ale většinou bylo všechno spáleno na troud. Můj táta měl moc rád dobytek a koně a tahle zvířata tady prostě nemohla přežít.“

Lehl si. „Pamatuju si, když jsem jako dítě kontroloval plot. Jen venkovní plot měl šedesát mil a vnitřní oplocení dvě stě mil. Celé léto jsme s bratrem kontrolovali stav plotu a cestou jsme dělali drobné opravy. To byla ale psina. Každý jsme měli svého koně a ještě mezka, který nám nesl kolo drátu, svorky a napínací rám. A navíc svinuté pokrývky a trochu jídla. Ten mezek se jmenoval Bobb. Se dvěma b.“

Zasmála se.

„Při téhle práci jsme kempovali venku. Večer jsme si v nějaké proláklině rozložili spacáky a zapálili oheň, koně měli svázané nohy, aby neutekli. První den venku byl vždycky obrovský steak, který nám na ranči do sedlových brašen dali zmrzlý. Byl velikánský a do večeře náležitě povolil. A potom už jsme měli jen fazole a rýži. Po večeři jsme koukali na hvězdy a popíjeli tábornickou kávu, když oheň pomalu dohasínal.“

Carson přestal mluvit. Ty vzpomínky mu připadaly jako staletí starý sen. A přece se jako dítě díval na tytéž hvězdy na nebi.

„Přijít o ranč muselo být asi hodně tvrdé,“ řekla de Vacaová tiše.

„Myslím, že to bylo nejhorší, co mě kdy potkalo. Celým svým tělem a duší jsem té zemi náležel.“

Pocítil žízeň. Šátral kolem sebe v písku a našel oblázek. Otřel ho o džíny a vložil do úst.

„Moc se mi líbilo, jak jsi setřásl Nyeho a ty další penjeros v hummerech.“

„Jsou to hlupáci,“ odpověděl Carson. „Náš skutečný nepřítel je poušť.“

Ta ledabylá věta ho přiměla k zamyšlení. Setřást hummery bylo snadné. Překvapivě snadné. Nezhasly světla, když je pronásledovaly. Dokonce se ani nerozdělily, aby sledovaly stopu, když dojely na kraj lávového toku. Místo toho se hnaly jižním směrem jako lumíci. Překvapilo ho, že Nye vůbec může být tak hloupý.

Ne, Nye tak hloupý nebude.

Poprvé si položil otázku, jestli Nye vůbec byl v některém z hummeru. Čím víc na to myslel, tím méně pravděpodobné mu to připadalo. Ale jestli nevedl hummery, kde je? Že by na Dračí hoře, kde se snaží zvládnout celou kritickou situaci?

S tupým chladným bodnutím strachu si uvědomil, že Nye je bude pronásledovat. Ne v hlučném a těžkopádném hummeru, ale na koni.

Hergot. Měl si toho koně vzít sám. Nebo aspoň mu zatlouct hřebík hluboko do kopyta.

Sám sebe huboval za nedostatek prozíravosti. Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na čtyři.

*****

Nye zastavil, sesedl z koně a prohlížel si stopy, které směřovaly na sever. V ostré žluté záři baterky viděl jednotlivá zrníčka písku téměř mikroskopických rozměrů na okrajích stop. Byly čerstvé a ošidné, žádný závan větru je nenarušil. Nemohly být starší než jednu hodinu. Carson pokračoval pomalým klusem, už se nesnažil otisky za sebou likvidovat ani případného stopaře jakkoli mást. Nye odhadoval, že ti dva mohou být tak pět mil vepředu. Až vyjde slunce, zastaví se a ukryjí na místě, kde si budou moci koně v denním žáru odpočinout.

A právě tehdy je dostane.

Vyšvihl se do sedla Muerta a pobídl do ho ostrého klusu. Nejvhodnější chvíle, aby je překvapil, bude těsně před svítáním, ještě než si vůbec stačí uvědomit, že je pronásleduje. Pak už jenom postačí držet se chvilku zpátky, počkat, až bude dost světla, aby mohl vystřelit. Jeho kůň si vedl moc dobře, měl trochu zpocenou srst od námahy, ale nic víc. Dalších padesát mil ještě zvládne v tomhle tempu. A ještě mu zbývalo deset galonů vody.

Najednou něco zaslechl. Okamžitě zhasl baterku a zastavil se. Lehká bríza vála z jihu a odnášela od něj zvuky. Zklidnil koně, čekal. Uplynulo pět minut, potom deset. Bríza maličko změnila směr a on slyšel dva zvýšené hlasy, hádaly se. Potom něco slabě zacinkalo. Jako sedlová výstroj.

Už zastavili. Ti blázni si mysleli, že setřásli své pronásledovatele a že si mohou odpočinout. Čekal téměř bez dechu. Hlas – ten druhý hlas – neříkal nic.

Nye seskočil a vedl koně zpátky za mírnou vyvýšeninu, kde se může schovat a nerušené popásat. Potom se připlížil zpátky k okraji pánve. V tůni temnoty pod sebou slyšel mumlající hlasy.

Lehl si na břicho podle svého odhadu tak tři sta yardů od nich. Hlasy teď byly jasnější; ještě pár yardů a uslyší, co přesně říkají. Možná se dohadují, jak naloží se zlatem. Jeho zlatem. Nehodlal však všechno pokazit svou zvědavostí.

Ale i kdyby ho viděli, kam by se poděli? Kdyby to bylo dřív, možná by si to vychutnal a pořádně je vyděsil. Hned by se samozřejmě dali na útěk, ani by nestačili naskočit do sedla. Rychlá honička by byla krásná, byl by to lov. Nikde se nestřílí lépe než v otevřené poušti, jako je tahle. Bylo to trochu něco jiného než lov kozorožců v Hejazu. Kozorožec se pohyboval rychlostí čtyřicet pět mil za hodinu, člověk dvanáct.

Lov toho bastarda Teece byl dokonalý, mnohem lepší než všechny ostatní, co kdy zažil. Písečná bouře všechno velmi zajímavým způsobem zkomplikovala a – když nechal Muerta stát bez jezdce v cestě přijíždějícímu hummeru – mohl se snadněji schovat, když vyšetřovatele vylákal na chvíli z vozu. A Teece sám byl nečekané překvapení. Ten chlápek byl na pohled kost a kůže, ale ukázal se mnohem houževnatější, než Nye předpokládal, ukrýval se v bouři, utíkal a do poslední chvíle vzdoroval. Možná čekal na útok ze zálohy. V každém případě žádný smrtelný děs v očích, který by si mohl náležitě vychutnat, žádné podlézavé prosby o milost ke konci. Teď už byl ten zženštilý týpek bezpečně několik stop pod povrchem písku, dost hluboko, aby ho nemohl najít ani sup, ani kojot. A jeho špinavá pokoutní tajemství s ním. Nikdy se nedostanou na své místo určení.

Ale to všechno už se stalo před hodně dlouhou dobou. Před tím, než Carson utekl se svými zakázanými znalostmi. Nyeova vzorová loajalita vůči GeneDyne a slepá oddanost Scopesovi shořely na popel při explozi. Teď už neměl žádné zábrany.

Podíval se na hodinky. Tři čtyřicet pět. Ještě hodinu a začne svítat.

*****

GeneDyne v Bostonu, ústředí GeneDyne International, bylo postmoderní monstrum, které se tyčilo nad nábřežím. I když Boston Aquarium hořekovalo, že zůstává v jeho stínu skoro celý den, šedesátiposchoďová věž z černé žuly a italského mramoru byla považována za jeden z nejkrásnějších projektů ve městě. V letních měsících bylo atrium plné turistů, zdola si fotili Calder Mezzoforte, největší volně zavěšený mobil na světě. Kromě těch nejchladnějších dní se lidé řadili před průčelím budovy, v rukou fotoaparáty, a pozorovali pět fontán, v nichž stříkala v obloucích voda ve složitém, počítačem řízeném baletu.

Ale největší lákadlo ze všeho byly obrazovky s virtuální realitou rozvěšené po zdech veřejného vestibulu. Na panelech vysokých dvanáct stop, které využívaly speciální systém zobrazení s vysokým rozlišením, se předváděla různá místa GeneDyne na celém světě: Londýn, Brusel, Nairobi, Budapešť.

Když se všechny propojily, objevil se na všech jeden velikánský obraz krajiny, nad jejímž realismem se až tajil dech. Protože zobrazení řídil počítač, nebyla statická: před výzkumným zařízením v Bruselu se stromy pohybovaly ve větru, dvouposchoďové červené autobusy s rachotem projížděly kolem londýnského úřadu. Po obloze, která se podle denní doby prosvětlovala nebo tmavla, pluly mraky. Tahle zobrazení byla nejveřejnějším příkladem Scopesova prosazování nových technologií. Když se krajiny změnily, patnáctého každého měsíce, nikdy o tom místní zpravodajské vysílání nezapomnělo informovat.

Z parkovacího místa na příjezdové cestě u zadní stěny věže natahoval Levine krk, upřeně se díval na místo, kde neporušená fasáda najednou ustoupila do bludiště krychlí, k vrcholu budovy. Horní poschodí budovy, jak věděl, byla Scopesovou osobní doménou. Od toho, co se před pěti lety do Vanity Fair dostala fotografie, do těchto prostor nepronikl jediný fotoaparát. Někde v šestnáctém poschodí, za bezpečnostními stanicemi a počítačem řízenými zámky, byla Scopesova známá osmiúhelníková místnost.

Dál se zahloubaně díval nahoru. Potom hlavu schoval do prostoru dodávky a znovu se pustil do pročítání tlustého manuálu s názvem Digitální telefonie.

Klaun dostál svému slovu a poslední dvě hodiny připravoval Levina, využil svého spojení na byzantijskou hackerskou komunitu, dostal se do odlehlých informačních bank, splétal záhadné toky dat. Jeden po druhém, jako příslušníci moderní cizinecké legie, přicházeli ke dveřím Levinova hotelového pokoje. Byli to většinou chlapci: darebáci a sirotci z hackerského podzemí. Jeden mu přinesl identifikační průkaz, podle něj byl teď Joseph O’Roarke z New England Telephone Company. Fotografie na průkaze byla jedna z těch, které se před dvěma lety objevily v Business Week. Karta se připínala na klips na přední stranu uniformy telefonní společnosti, kterou mu poslíček přinesl už předtím.

Jeden chlapec mu s nestydatě sešpuleným rtem přinesl maličké elektronické zařízení, které se trochu podobalo ovladači na otevírání garážových vrat. Další přinesl několik technických manuálů – zakázané bible v podivínské telefonické komunitě. Nakonec mu o maličko starší mladík přinesl klíče od dodávky, která patřila telefonní společnosti a čekala na něj před Holiday Inn. Levine měl nechat klíče pod palubní deskou. Mladík mu oznámil, že vůz bude potřebovat kolem třetí hodiny ráno. Na co, to neřekl.

Klaun byl často ve spojení přes modem: poslal Levinovi plány budovy a prošel s ním bezpečnostní opatření, která se mu podařilo zjistit; ukázal mu, kudy se dostane do budovy. Nakonec poslal do Levinova počítače hodně dlouhý program s instrukcemi na jeho použití.

Ale teď měl Levine laptop vedle sebe na sedadle, vypnutý, a Klaun byl v nějakém odlehlém, nepředstavitelném místě, on zůstal sám.

Zavřel manuál a šeptal rychlou modlitbu do blízké a tiché temnoty. Vzal laptop, vystoupil z dodávky a hlučně za sebou zavřel dveře, bez ohlédnutí odcházel. Čerstvý vzduch v přístavu byl lehce prosycen zápachem dieselového motoru. Všude se snažil chodit lehkým, pomalým krokem techniků. Oranžový telefon na prozkoumání spojení mu nešikovně narážel do boku. V duchu znovu probíral různé varianty rozhovoru, který ho čeká. Potom ztěžka polkl. Bylo tolik možností a on byl připraven jen na pár.

Přistoupil k neoznačeným dveřím v zadní stěně budovy, stiskl bzučák. Rozhostilo se dlouhé ticho. Hodně bojoval sám se sebou, aby to nevzdal a neodešel. Potom byla slyšet statická energie a ozval se hlas: „Ano?“

„Telefonní společnost,“ řekl hlasem, o němž doufal, že je zcela bezvýrazný.

„Co je?“ Oznámení na toho člověka neudělalo nijak zvláštní dojem.

„Naše počítače ukazují, že vedení T-1 na téhle lokaci je mimo provoz. Přišel jsem zkontrolovat stav.“

„Všechna externí vedení jsou mimo provoz,“ odpověděl hlas. ‚Je to dočasná záležitost.“

Levine chvilku váhal. „Nemůžete uzavřít pronajaté vedení. To je proti regulím.“

„Je to domluva.“

Hergot. „Jak se jmenujete, synku?“

Dlouhé ticho. „Weiskamp.“

„Víte dobře, Weiskampe, že regule vyžadují, aby pronajaté komunikační spojení point-to-point zůstalo otevřeno, když už jednou bylo zřízeno. Ale poslouchejte, já vám něco řeknu. Nechci se vracet a vyplňovat o vás spoustu papírů. A já vím, že ani vám, ani vašemu vedoucímu by se nechtělo celou záležitost dlouze vysvětlovat Federální komisi pro sdělovací techniku. Takže na vedení namontuji dočasný terminátor. Až zase systém nahodíte, všechno se automaticky otevře.“ Doufal, že jeho slova zní tomu hlasu v telefonu přesvědčivěji než jemu samotnému.

Žádná odpověď.

„Jinak budeme muset vyjmout ty obvody ručně z externího spoje. A nebudou tam, až se u vás všechno zase rozjede.“

Skrze malý reproduktor vedle bzučáku se ozval povzdech. „Ukažte mi nějakou identifikační kartu.“ Levine se rozhlédl kolem, našel kameru nenápadně umístěnou nad dveřním rámem a nasměroval na ni odznak, který měl připevněný na náprsní kapse. Když vyčkával, napadlo ho, zcela mimovolně, proč vlastně dostal zrovna jméno O’Roarke. Doufal, že židovskému profesorovi z Brooklynu se podaří imitovat bostonskou irskou línou řeč.

Ozvalo se hlasité cvaknutí, po něm zvuk, jako když se něco těžkého kutálí pryč. Dveře se otevřely a vyhlédl z nich vysoký muž s dlouhými blonďatými kadeřemi, které mu padaly přes límec na šedo-modrou uniformu GeneDyne.

„Tudy,“ řekl a pokynul Levinovi, aby šel dál.

S laptopem v náruči scházel za strážným po dlouhém schodišti z vlnitého plechu. Zpod jeho nohou bylo slyšet chraplavé dunění velkého generátoru. Betonové stěny se ve vlhkém vzduchu potily.

Strážný otevřel dveře s nápisem POUZE PRO ZAMĚSTNANCE, odstoupil stranou a nechal Levina vejít jako prvního. Dostal se do místnosti od podlahy po strop naplněné čímsi, co považoval za digitální vypínače a síťová relé. Zásoby jednotek hromadného přístupu byly urovnány v nekonečných řadách na kovových policích. I když věděl, že skutečný mozek GeneDyne – superpočítač, který napájel obrovskou globální síť – byl umístěn jinde, tahle místnost obsahovala vnitřnosti celého systému, éterové kabely, které umožňovaly všem v budově propojit se do jednoho rozsáhlého elektronického nervového systému.

Vysoko nahoře viděl obrysy centrální konzoly pro předávání zpráv. Na jednom konci konzoly seděl další strážný, upřeně zíral na monitor, zabudovaný do jejího rámu. Když vešli, otočil se. „Kdo to je?“ mračil se a střídavě se díval z Levina na Weiskampa.

„Kdo asi, ty vole Tinkerbelle?“ odpověděl Weiskamp. „Je tu kvůli pronajatým linkám.“

„Musím na ně namontovat dočasný terminátor,“ řekl Levine, položil laptop na terminál a ve složitých ovládacích prvcích hledal škvírku, která, jak tvrdil Klaun, tam určitě je.

„Nic takovýho jsem nikdy neslyšel,“ řekl strážný.

„Taky jste je ještě nikdy neodstřihli,“ odpověděl Levine.

Strážný zamumlal něco výhružného o „odstřižení“, ale nijak mu nebránil v práci. Soustředil se na ovládací prvky, v hlavě se mu rozezněl tichý varovný signál. Ten druhý strážný dělá potíže.

Našel to: přístupový port do sítě. Klaun mu řekl, že ústředí GeneDyne je tak propojeno sítí, že dokonce i kabiny toalet byly pro velmi zaneprázdněné výkonné pracovníky vybaveny zásuvkami, aby se mohli napojit na síť. Rychle pustil laptop a zapojil ho do přístupového portu.

„Co to děláte?“ zeptal se strážný u terminálu podezřívavě. Vstal a šel k laptopu.

„Zpracovávám program ukončení.“

‚Ještě jsem nezažil, že by někdo od vás používal počítač.“

Levine pokrčil rameny. „Časy se mění. Teď můžete prostě poslat signál ukončení po lince do ovládací jednotky. Je to plně automatizované.“

Na obrazovce laptopu naskočilo logo telefonní společnosti a potom se přetáčely řádky s údaji. Levine byl hodně nervózní, ale i tak se mu podařilo potlačit úsměv. Klaun myslel na všechno. V době, kdy se na obrazovce předváděl složitý nesmysl, jen pro zabavení strážných, do sítě GeneDyne se dostával vlastní Klaunův program.

„Radši bysme o tom měli říct Endicottovi,“ ozval se podezřívavý strážný.

Alarm v Levinově hlavě se hlasitě rozezvonil.

„Sakra nech toho,“ uťal ho rozzlobeně Weiskamp. „Máme dost těch tvejch řečiček.“

„Znáš přece postup, kámo. Endicott by měl schválit veškerou údržbu prováděnou na systému zvenku.“

Laptop zavrčel a na obrazovce se znovu ukázalo logo telefonní společnosti. Levine rychle vyškubl kabel ze zásuvky systému.

„Vidíš?“ vyštěkl Weiskamp. „Už to dodělal.“

„Ven trefím,“ ujistil Levine druhého strážného, který se natahoval po interním telefonu. „Účetní od nás vám pošle fakturu, až se znovu napojíte na síť.“

Vrátil se na chodbu. Weiskamp za ním nešel. To bylo dobře; za chvíli bude muset sehrát ještě jednu menší roli.

Ale druhý strážný, ten podezřívavec, patrně volal Endicottovi. A to bylo špatně. Pokud se Endicott – ať je to kdokoli – rozhodne zavolat do telefonní společnosti a zeptá se na pracovníka jménem O’Roarke…

Nahoře na schodech zabočil vpravo, potom se vydal krátkou chodbou. Přímo před ním byly služební výtahy, přesně jak tvrdil Klaun.

Nastoupil do nejbližšího služebního výtahu a jel do druhého poschodí. Dveře se prudce otevřely do úplně jiného světa. Ty tam byly šedivé betonové prostory, čtyři stopy dlouhé zářivky zavěšené u stropu. Místo toho plyšový koberec v barvě indigo ubíhal ode dveří výtahu a dál elegantní chodbou. Malá fialová světélka ve stropě vrhala na tlustý samet barevné kruhy. Levine si všiml velkých černých čtverců, které v pravidelných intervalech lemovaly stěny. Trochu ho to zmátlo, ale potom si uvědomil, že to jsou ploché panely displejů, v tu chvíli vypnutých. Přes den dozajista ukazují digitalizovaná umělecká díla, čísla poschodí, kursy na burze – skoro všechno, co si člověk dokáže vymyslet.

Vystoupil z výtahu, šel pustou chodbou a za roh k výtahům pro veřejnost. Když stiskl tlačítko Nahoru, ozvalo se cinknutí a černé dveře jednoho výtahu se tiše otevřely. Naposledy se rozhlédl a potom nastoupil. Ve výtahu byl stejný nádherný indigo koberec jako na chodbě. Boční stěny byly obložené lehkým hutným dřevem, Levine to typoval na týkové dřevo. Zadní skleněnou stěnou byl nádherný výhled na bostonský přístav. Hluboko pod jeho nohama blikal nespočet světel.

Poschodí, prosím, řekl výtah.

Teď musel rychle pracovat. Pod telefonem pro tísňové volání uviděl zdířku, zapojil svůj laptop do kovové zásuvky. Rychle počítač zapnul a napsal krátký příkaz: clona.

Čekal, až Klaunův program odpojí napájení bezpečnostní kamery ve výtahu, nahrál deset vteřin videa ze sousedního výtahu a pustil ho na smyčku. Teď bude bezpečnostní kamera ukazovat prázdnou kabinu – místo té, která bude vyřazena z provozu.

Poschodí, prosím, řekl výtah.

Napsal další příkaz: ochromit.

Světla ve výtahu pohasla, potom se znovu rozsvítila. Dveře se zavřely. Nade dveřmi sledoval čísla poschodí, kterými projížděl. Když se rozsvítila sedmička, výtah zastavil.

Prosím pozor, oznámil hlas klidně. Tento výtah je mimo provoz.

Levine si z pásku odepjal oranžový mobilní telefon, posadil se zády ke dveřím výtahu, laptop na kolenou. Sáhl do kapsy, vyndal podivně vyhlížející zařízení, které mu dal hacker předchozího večera, a zapojil je do řadového portu počítače. Z jednoho konce zařízení vytáhl krátkou anténu. Potom napsal další příkaz: větřit.

Obrazovka se vyčistila a téměř okamžitě přišla odpověď. Můj nejvyšší pane! Předpokládám, že všechno šlo dobře a že v tuto chvíli jste v bezpečí výtahu mezi sedmým a osmým poschodím.

Jsem mezi sedmým a osmým poschodím, odepsal Levine, ale nejsem si úplně jistý, že všechno šlo dobře. Nějaký člověk jménem Endicott možná kvůli mojí přítomnosti zbystřil pozornost.

To jméno už jsem někdy viděl, přišla odpověď. Myslím, že je to šéf bezpečnosti. Moment. Obrazovka znovu pohasla.

Udělal jsem si stručný přehled aktivit v budově GeneDyne, ozval se Klaun po několika minutách. Zdá se, že v nepřátelském táboře je klid. Jste připraven pokračovat dál?

Proti svému přesvědčení Levine odpověděl: Ano.

Výborně. Nezapomeňte, co jsem vám říkal, profesorskej. Scopes, jen Scopes sám, řídí zabezpečení počítačů ve vyšších poschodích budovy. To znamená, že musíte vklouznout do jeho osobního kybernetického prostoru. Řekl jsem vám, co o něm vím. Bude to něco, co si ani nedokážete představit. Nikdo o Scopesově kybernetickém prostoru moc neví, ne víc než z několika pracovních zobrazení, která před lety předvedl v Centru pro vyspělou neurokybernetiku. Tehdy říkal, že nová technologie, kterou právě vyvíjel, se jmenuje „kybernetický prostor“. Je to nějaký druh trojrozměrného prostředí, jeho soukromá domácí základna, z níž může podle libosti surfovat po své síti. Od té doby ani nudle. Myslím, že ta věc byla natolik soukromá, že si ji chtěl nechat jen pro sebe. Tohle podezření jsem pojal z kompilátorských záznamů, že program dosahuje kódu až patnáct milionů řádek. To je pořádná dávka, profesorskej. Vím, kde je server kybernetického prostoru. A můžu dát k dispozici navigační nástroj, který vám umožní se k němu dostat. Ale nic víc. Je třeba, abyste fyzicky byl v budově a mohl se zapojit do zásuvky.

A nemohu si vás vzít s sebou, když použiji tohle dálkové spojení?

Nepadá v úvahu. Tahle obrovská směrová infračervená jednotka připojená na váš laptop nám umožňuje komunikaci pouze přes standardní síť a jenom z přístupového bodu, který umožňuje roaming. Interní zařízení GeneDyne pro přenos dat je umístěno v sedmém poschodí, jen kousíček od vašeho výtahu. Proto jsem vás tam zaparkoval.

Nic víc už mi říct nemůžete?

Můžu vám říct, že vedle počítačových zdrojů, které tento Scopesův program nasává, vypadá práce Vědeckého poradního výboru na dráze řízených střel jako počítání fazolí. A pro ukládání dat potřebuje terabyty. Tohle potřebuje jen obrovský videoarchiv. Může to být mnohem reálnější, než si vůbec dokážete představit.

To asi stěží na devítipalcové obrazovce laptopu, odpověděl Levine.

Vy jste spal, když jsem vám dával nalejvárnu, profesorskej? Scopes ve svým ústředí pracuje s mnohem většíma plachtama. Nebo jste si toho nevšiml?

Levine zaraženě koukal na ta slova. Potom si uvědomil, co má Klaun na mysli.

Vzhlédl od laptopu. Pohled z výtahu byl úchvatný. Ale bylo tam něco zvláštního, čeho si ve spěchu, když poprvé nastupoval, nevšiml. Hvězdy na východní obloze se klenuly nad poklidnou scenerií. Pod sebou viděl přístav, milion maličkých světel v teplé tmě Massachusetts.

A přece byl jenom v sedmém poschodí. Pohled, který se mu naskýtal, byl určitě z nějakého vyššího výhodného bodu.

Vůbec se nedíval prosklenou stěnou. Ta stěna byl plochý displej, právě ukazoval virtuální zobrazení imaginárního pohledu z budovy GeneDyne.

Rozumím, napsal.

Dobře. O vašem výtahu jsem napsal, že je mimo provoz a že se opravuje. To by mělo odradit všetečné pohledy. Ale nezůstanu déle, než bude potřeba. Tady na síti zůstanu, jak dlouho to půjde, čas od času budu aktualizovat informaci o opravě, abych odvrátil jakákoli podezření. To je bohužel všechno, co můžu pro vaši ochranu udělat.

Děkuji vám, Klaune.

Ještě něco. Tvrdil jste něco v tom smyslu, že tohle není hra. Chtěl bych vás poprosit, abyste si svoji vlastní radu zapamatoval. GeneDyne na vetřelce pohlíží se značnou nedůvěrou, bez ohledu na to, jestli je v kybernetickém prostoru nebo ne. Pouštíte se na nesmírně nebezpečnou cestu. Jestli vás odhalí, budu muset utéct. Už pro vás nebudu moct udělat vůbec nic a nemám v úmyslu podruhé se stát mučedníkem. Víte, kdyby mě našli, vzali by mi počítače. A to by pro mě bylo totéž co smrt.

Chápu, napsal Levine.

Chvíli byla pauza. Je docela možné, že už spolu nikdy nebudeme mluvit, profesore. Chtěl bych říct, že je mi ctí znát se s vámi.

Mně také.

MTRRUTMY; MTWABAYB; AMYBIHHAHBTDKYAD.

Klaune?

To je jen takové sentimentální irské pořekadlo, profesore Levine. Sbohem.

Obrazovka potemněla. Teď nebyl čas na rozšifrování Klaunova akronyma na rozloučenou. Levine se zhluboka nadechl a napsal další stručný příkaz:

Skalpel.

*****

„Co je?“ zeptala se de Vacaová, když se Carson najednou napřímil.

„Jen jsem něco ucítil,“ zašeptal. „Myslím, že je to kůň.“ Olízl si prst a zdvihl ho do vzduchu.

„Náš?“

„Ne. Vítr fouká z jiného směru. Přísahám bohu, cítil jsem zpoceného koně. Za námi.“

Bylo ticho. Náhle pocítil chlad hluboko v žaludku. Byl to Nye. Jiné vysvětlení se nenabízelo. A ten člověk byl hodně blízko.

„Jseš si jistý -?“

Honem jí přikryl ústa rukou a druhou jí přiložil k uchu, aby mohl zašeptat.

„Poslouchej mě. Nye na nás tady někde čeká. Nejel v hummerech. Za úsvitu budeme mrtví. Musíme se odtud dostat – v naprosté tichosti. Rozumíš?“

„Ano,“ byla její napjatá odpověď.

„Vydáme se ke koním podle zvuku. Ale budeme muset jít s citem. Nemůžeš jenom klást nohu před nohu; drž ji palec nad zemí, dokud si nebudeš jistá, že můžeš došlápnout nehlučně. Jestli šlápneme na suchou trávu nebo keř, uslyší nás. Budeme muset odvázat řemeny bez jediného zvuku. Nenasedej na koně – odveď ho. Nejlepší bude jít východním směrem, zpátky na lávu. Tak jedině máme naději, že ho setřesem. Vydej se devadesát stupňů vpravo od Polárky.“

Spíš cítil než viděl, jak de Vacaová zdvihla hlavu a znovu ji sklonila na znamení souhlasu.

„Půjdu stejnou cestou, ale ty nezkoušej jít za mnou. Na to je moc velká tma. Jen se snaž udržet směr co možná nejpřesněji. Drž se při zemi, trochu se skloň, protože by tě mohl zahlédnout proti hvězdám. Uvidíme se za úsvitu.“

„Ale co když uslyší -?“

„Jestli se za námi pustí, utíkej co možná nejrychleji na lávu. Až se tam dostaneš, zbav se koně, prašť ho do zadku a sama se co možná nejlépe schovej. On se s největší pravděpodobností vydá za koněm.“ Odmlčel se. „Nic lepšího se nedá dělat. Je mi líto.“

Chvilku bylo ticho. Carson si uvědomil, že de Vacaová se lehce chvěje. Pustil ji. Ve tmě tápal po její ruce, nahmatal ji a pevně ji stiskl.

Pomaličku postupovali ke zvonivému zvuku, který se ozýval z místa, kde měli koně. Věděl, že jejich šance na přežití, nikdy nijak veliká, byla teď nepatrná. I bez Nyeho to bylo dost špatné. Ale bezpečnostní ředitel je našel. A našel je hodně rychle – ani na chvíli se nenechal zmást jejich zajížďkou na lávu. Měl lepšího koně. A tu zatracenou nebezpečnou pušku.

Carson pochopil, jak moc Nyeho podcenil.

Jak se plížil po písku, znovu se mu v paměti vybavil Charley, jeho prastrýc, poloviční Ute. Zarazilo ho, jakým synaptickým trikem se mu v mysli vynořil Charley zrovna v tuhle chvíli.

Ten starý muž většinou vyprávěl příběhy o Gatovi, svém předkovi z kmene Uteů, který kradl hospodářská zvířata Navahů a americké kavalerie. Charley o tom s velikou oblibou vyprávěl. Slýchal tehdy i další příběhy o Gatových pozoruhodných stopařských výkonech, o tom, jak dokázal zacházet s koněm. A o různých tricích, které používal, aby se zbavil pronásledovatelů, zpravidla úředních vykonavatelů. Charley tyto příběhy vyprávěl vždycky s velikou chutí, sedával při tom v houpacím křesle u krbu.

Carson našel ve tmě Roscoea, odepínat mu řemeny a šeptal mu chlácholivá slůvka, aby předešel jeho tázavému zaržání. Kůň se přestal popásat a našpicoval uši. Jemně ho pohladil po krku, stáhl vodicí lano a opatrně odstranil sedlový řemen z ohlávky. Potom velice opatrně zaklapl přezku na ohlávku a smyčku vodícího lana přehodil přes sedlo. Zastavil se a poslouchal: noční ticho bylo absolutní.

Za ohlávku vedl koně západním směrem.

*****

Nyemu zdřevěněla noha, opatrně změnil polohu a při tom svíral pušku oběma rukama. Na východě se nad pohořím Fra Cristóbal objevila slabá záře. Ještě deset minut, možná méně. Rozhlédl se v temnotě. Byl spokojen, jak dobře se ukryl. Podíval se za sebe na vyvýšeninu a uviděl nejasné obrysy svého koně, který stál klidně a čekal na další příkaz. Usmál se pro sebe. Jen Angličané skutečně umí vytrénovat koně. Tenhle americký kovboj o koních neví skoro nic.

Obrátil svou pozornost na širokou mělkou prohlubeň. Za několik minut mu světlo všude kolem ukáže, co potřebuje vidět.

Velmi opatrně odjistil pušku Holland & Holland. Nehybný, možná spící terč měl tři sta yardů od sebe. Při té myšlence se usmál.

Světlo za Fra Cristóbal nabývalo na síle a on se díval na pánev; hledal temné obrysy, které by mu prozradily, kde jsou koně a lidé. Byla tam různě roztroušená juka, v tom pološeru hodně připomínala lidské postavy. Ale neviděl nic dost velkého, aby to mohl být kůň.

Čekal, slyšel, jak mu pomalu tluče srdce. Byl spokojen se svým vyrovnaným dechem a s tím, že dlaně na pažbě pušky má suché.

Pomalu mu začalo svítat, že pánev je prázdná.

A znovu se ozval ten hlas: tiché, cynické chichotání. Otočil se a v pološeru uviděl stín.

„Kdo sakra jsi?“ zamumlal Nye.

Chichot byl intenzivnější a Nye poznal, že zní přesně jako jeho vlastní.

*****

V okamžení Boston zmizel do černoty. Úžasný výhled z výtahu byl ten tam, celá ta krajina působila natolik realisticky, až Levina na chvíli napadla příšerná myšlenka, že oslepl. Avšak tlumená světla ve výtahu pořád svítila a on si uvědomil, že zobrazení na stěně kabiny před ním prostě jen pohaslo. Natáhl před sebe ruku, dotkl se tvrdého a neprůhledného panelu; takové viděl na chodbě GeneDyne, jen ve větším provedení.

Potom byl výtah najednou dvojnásobně velký. Několik obchodníků v oblecích s kufříky v rukou se na něj upřeně dívalo. Skoro shodil z klína laptop a vyskočil, ale včas si uvědomil, že je to zase jen zobrazení promítané na displej: zobrazení, při němž je výtah hlubší a obsazený imaginárními zaměstnanci GeneDyne. Okouzlilo ho rozlišení, které bylo třeba použít, aby ten obraz vypadal takhle živě.

Potom se zobrazení znovu změnilo a před ním zíval černý prostor. Dole se v čistém éteru líně otáčel šedý Měsíc a bezostyšně ukazoval svůj podobaný povrch. Za ním viděl jemné zakřivení Země, modrý mramor zavěšený ve vzdálené černotě. Pocit hloubky byl absolutní; Levine musel na minutu zavřít oči, aby ho přešla závrať.

Uvědomil si, co se děje. Jak se Klaunův skalpel naboural do Scopesova osobního serveru, určitě byla přerušena běžná rutina softwaru, který řídil zobrazení ve výtahu. Protože přechodně nebyl ten software nijak řízen, různá zobrazení se ukazovala jedno po druhém, bylo to jako fantasticky drahá show diapozitivů. Levine se v duchu ptal, jaké asi další pohledy Scopes naprogramoval pro pobavení a ohromení cestujících ve výtahu.

Zobrazení se znovu změnilo a on najednou koukal do bizarní krajiny: trojrozměrná konstrukce chodníků a budov, které se tyčí z rozlehlého, skoro jakoby bezedného prostoru. Zdálo se, že na tu krajinu hledí z terasové plošiny s tlumenými hnědými, červenými a žlutými dlaždicemi. Na konci plošiny se do mnoha směrů rozbíhaly mosty a chodníky: některé vedly dolů, jiné nahoru a některé horizontálně dál, větvily se do různých směrů v nepředstavitelně rozlehlých prostorech. Mezi chodníky se tyčily desítky obrovských staveb, temných, s nespočetnými rozsvícenými okny. Mezi budovami se rozlévaly proudy barevného světla a v dálce se klikatily a blikotaly jako blesky.

Krajina to byla nádherná, dokonce svou spletitostí vzbuzovala posvátnou bázeň, ale po několika minutách byl Levine nervózní. Nevěděl jistě, proč tak dlouho trvá, než se Klaunův program dostane do kybernetického prostoru GeneDyne. Změnil polohu na zemi ve výtahu.

Krajina se pohnula.

Levine se podíval dolů. Uvědomil si, že nechtíc pohnul trackballem na klávesnici laptopu. Položil na něj ruku a posunul ho dopředu.

Terasa před ním se okamžitě pohnula dozadu a on se ocitl na samotném kraji prostoru, před ním byl jen uzounký chodníček, vznášel se jako pavučina v černé prázdnotě. Plynulost pohybu videa na obrovském displeji byla až neuvěřitelně realistická.

Levine se zhluboka nadechl. Tentokrát už to nebylo jenom koukání na video, byl ve Scopesově kybernetickém prostoru.

Na chvilku sundal ruce z laptopu, uklidňoval se. Potom opatrně jednu ruku položil na trackball a druhou na klávesy kurzoru na laptopu. Horlivě se začal učit, jak ovládat svůj vlastní pohyb v bizarní krajině. Nesmírnost obrazovky ve výtahu – a úžasně živé rozlišení samotného zobrazení – byla téměř nepochopitelná. Vždycky trpěl závratí. I když věděl, že je jenom v kybernetickém prostoru, strach, že spadne z terasy do hlubin dole, ho nutil, aby se pohyboval velmi pomalu a opatrně.

Nakonec odložil laptop a promasíroval si zátylek. Mimochodem se podíval na hodinky a nesmírně ho překvapilo, že už uplynuly tři hodiny. Tři hodiny a on se ještě nehnul z místa. Okouzlení z počítačového prostředí bylo nádherné i znepokojující. Ale nadešel čas vyhledat Scopese.

Položil znovu ruce na laptop a začal vnímat tiché vzdychání, skoro se blížilo zpěvu. Vycházelo ze stejných reproduktorů, které oznamovaly číslo poschodí. Kdy to začalo, nedokázal ani odhadnout; možná se to ozývalo celou dobu.

Znovu v něm narůstalo znepokojení. V tomhle trojrozměrném reprezentačním kybernetickém prostoru GeneDyne musí najít Scopese, domluvit se s ním a vysvětlit zoufalou situaci. Ale jak? Prostor byl zcela zjevně příliš rozlehlý, aby se po něm jen tak procházel. A i kdyby Scopese našel, jak ho pozná?

Musel ten problém promyslet. Tahle rozlehlá a složitá krajina musela sloužit nějakému účelu, musela mít nějaký smysl. V posledních několika letech dělal Scopes veliké tajnosti kolem svého projektu kybernetického prostoru. Bylo známo jen o málo víc, než že si ho Scopes vytvořil, aby si zjednodušil své daleké putování po propojené síti počítačů GeneDyne.

Přesto se zdálo zjevné, že všechno – povrch, tvary a možná i zvuky – představovaly hardware, software a data počítačové sítě GeneDyne.

Levine se vydal namátkou po chodníku, šel opatrně, snažil se uvyknout bizarnímu pocitu pohybu, který mu propůjčovala veliká obrazovka. Ocitl se na mostě vydlážděném velmi složitým vzorem. Možná něco znamenal, ale on neměl představu co: různé konfigurace bytů nebo sekvence binárních čísel?

Chodník se vinul mezi několika budovami různých tvarů a velikostí a nakonec ho dovedl k masivním stříbrným dveřím. Přiblížil se k nim a pokusil se jimi projít. Zdálo se, že tajemná rozkolísaná hudba je trochu hlasitější, ale nic se nestalo. Vrátil se na rozcestí a zvolil jiný chodník, který vedl přes jednu z řek barevného světla proudícího mezi budovami. Vešel do řeky, to vyvolalo záplavu šestimístného kódu; valil se takovou rychlostí, až se z toho točila hlava. Rychle z proudu vystoupil.

Zjistil jednu věc: proudy světla byly operace přenosu dat.

Zatím použil na svém laptopu jenom trackball a kursorové klávesy. Program kybernetického prostoru určitě rozezná kliknutí na klávesu jednou formou: mnemotechnickou, příkazovou nebo zkrácením programu. Napsal větu univerzálně používanou kodéry, kteří zkoušejí jazyk nového počítače: Ahoj, světe.

Když kliknul na klávesu Enter, slova „Ahoj, světe“ se ozvala melodickým šeptem z reproduktorů několikanásobně rozlehlými prostory, až utichla pod podivným melodickým povzdechem.

Odpověď se neobjevila žádná.

Scopesi! Napsal. To slovo zazvonilo a odumřelo jako výkřik. A znovu, žádná odpověď.

Levine si přál, kdyby tu s ním mohl být Klaun, aby mu pomohl. Opět se podíval na hodinky: uplynula další hodina a on byl teď stejně ztracený jako na samotném začátku. Zvedl oči od obrazovky a rozhlédl se po malém prostora výtahu. Neměl na zkoumání neomezený čas. Už teď se potuloval dost dlouho. Teď musel rychle přemýšlet.

Co se dělá, když někdo uvízne v aplikaci? Nebo v počítačové hře?

Potom se žádá o pomoc.

Pomoc, napsal.

Krajina před ním se maličko pozměnila. Z ničeho se utvořilo něco, objevilo se to na vzdáleném konci chodníku. Pohybovalo se to v kruhu, potom se to zastavilo, jako by si to všimlo Levina. Pozoruhodnou rychlostí se to začalo přibližovat.

*****

Když Carson cítil, že mezi ním a pánví je už dostatečně veliká vzdálenost, povolil svému koni uzdu a vyšvihl se do sedla. V duchu se neustále vracel ke své první konfrontaci s Nyem v poušti. Vzpomněl si na krutý smích, který se k němu nesl přes písek. Přistihl se, jak čeká, že ten smích uslyší znovu – teď již mnohem blíž – a také ostrý zvuk, jak kulka v pušce zapadá do komory. Aby se rozptýlil, vrátil se v myšlenkách k historkám svého prastrýce o Gatovi. Vzpomněl si na příběh o jeho předcích a telegrafu. Když Gato konečně přišel na to, jak to funguje, odstřihl dráty, potom je zase svázal úzkými proužky kůže, aby to přerušení zamaskoval. Prastrýc mu říkal, že jezdectvo z toho vysloveně šílelo.

Gato znal spoustu triků, jak se zbavit pronásledovatelů. Jezdil potokem a potom z něj vyšel pozadu. Dělal falešné koňské stopy na kluzkých skalách a do nebezpečných pastí v kaňonech nebo přes útesy. Používal při tom podkovy a kámen…

Carson si lámal hlavu. Co ještě?

Na východní obloze se objevilo světlo. Každou chvíli Nye zjistí, že tam nejsou. Získali půl hodiny náskok, nanejvýš. Pokud Nye jejich podvod neodhalil dřív. Byl sakramentsky blízko; zbývalo jen jediné – museli získat čas.

Když se rozednívalo, přehlédl horizont. Hodně se mu ulevilo, když rozeznal malou postavu de Vacaové, šedou proti černému obzoru, jak kluše na koni asi tak čtvrt míle před ním. Obrátil se směrem k ní a pobídl Roscoea do lehkého klusu.

Skutečný problém byl v tom, že i v lávě zůstávají po železných podkovách jasné otisky na kamenech. Kůň váží půl tuny a celou tu váhu nese na čtyřech malých železných podkovách, po nichž na kamení zůstávají bílé stopy. Když člověk ví, co má hledat, pak nemusí mít nijak zvláštní talent, aby koně ve skalách vystopoval; je to mnohem jednodušší, než třeba stopovat jej v prérii, zarostlé krátkou travou. Nye už ukázal, že má talentu víc než dost. Ale láva ho alespoň zbrzdí.

Carson zpomalil, vyrovnal krok s koněm de Vacaové. Vrátil se mu zase obrázek jeho prastrýce: obličej starého Charleyho, jak se směje v záři ohně a houpe se dopředu a dozadu. Kvůli Gatovi se výborně bavil, Gatovi šprýmaři, Gatovi mučiteli bělochů.

„Tedy, jak já jsem ráda, že tě vidím,“ řekla. Za poklusu ho krátce čapla za ruku.

Teplo její ruky, dotek jiného člověka po dlouhém plížení ve tmě, mu vlilo novou naději do duše. Přeletěl očima lávový tok před nimi, proti horizontu černý a zubatý.

„Pojď, půjdeme pořádně daleko na lávu,“ řekl. „Mám nápad.“

*****

Objekt se zastavil přímo před ním. Levine nevěřícně koukal na to, co mu připomínalo malého psa, s největší patrností to byla miniaturní kolie. Fascinovaně na něj zíral, žasl nad tím, jak živě to počítačové zvířátko vrtělo ocáskem a pozorně stálo. Dokonce se mu leskl černý čumák v nadpozemském světle, které ho obklopovalo.

Kdo jsi? napsal Levine.

Alík, řekl hlas. Zvířátko zvedlo hlavu a ukázalo obojek, na kterém byla zavěšena malá jmenovka. Podíval se blíž a viděl vyrytá slova: ALÍK. MAJETEK BRENTWOODA SCOPESE. Téměř proti své vůli se usmál. Scopesovy zájmy měly nakonec hodně společného s počítačovými a telefonními hackery.

Hledám Brenta Scopese, napsal Levine.

Aha, řekl hlas.

Mohl bys mě k němu dovést?

Ne.

Proč ne?

Já nevím, kde je.

Co jsi?

Jsem pes.

Levine zaskřípal zuby.

Jaký druh programu jsi? zeptal se.

Jsem přední konec pomocného systému založeného na umělé inteligenci. Ale pomocný systém nebyl nikdy zapojený, takže bohužel vám nemohu nijak pomoci.

A k čemu potom jsi?

Zajímáte se o moje funkce? Jsem program, který napsal Brent Scopes ve své vlastní verzi C++, které říká C. Je to jazyk orientovaný na objekty s vizuálními nástavbami. Používá se především pro trojrozměrný modeling se zapojením do linky pro mnohoúhelníkové stínování, světelný zdroj a různé převodní nástroje. Také přímo podpírá širokou oblast síťových komunikací za použití varianty protokolu TCP/IP.

Z toho se Levine příliš mnoho nedozvěděl. Proč mi nemůžeš pomoct? napsal.

Jak už jsem říkal, pomocný subsystém nebyl nikdy aktivován. Jako program orientovaný na objekty se držím principů uzavření dat a odkazu. Mám přístup k určitým základním třídám objektů, jako jsou například podprogramy umělé inteligence a ukládání algoritmů dat. Ale nemám přístup na interní zpracování dalších objektů, stejně tak jako ty objekty nemají přístup ke mně bez nezbytného kódu.

Levine pokýval hlavou. Nepřekvapilo ho, že pomocný systém nebyl nikdy zapojen; koneckonců Brent sám by pomoc nepotřeboval a nepředpokládalo se, že někdo jiný bude brouzdat jeho programem kybernetického prostoru. Alík byl s největší pravděpodobností jedním z prvních elementů, které dal Brent dohromady, kdysi v začátcích, než se rozhodl své výtvory přísně tajit. Ještě než se rozhodl nechat si tenhle neuvěřitelný svět pro sebe.

Tak k čemu jsi dobrý? napsal Levine.

Čas od času dělám panu Scopesovi společnost. Ale poznávám, že vy nejste pan Scopes.

A jak to poznáš?

Protože jste zabloudil. Kdybyste byl pan Scopes -

To je jedno. Levine si pomyslel, že bude lépe tímhle směrem nepokračovat. Pořád ještě nevěděl, jaký druh tajemného mechanismu, pokud vůbec nějaký, byl do kybernetického prostoru namontován.

Chvíli přemýšlel. Byl to společník orientovaný na objekty se spoji na umělou inteligenci. Jako starý pseudoterapeutický program ELIZA, dovedený až do krajnosti. Alík. To byla Scopesova představa psa kybernetického prostoru.

Umíš něco? napsal.

Mohu vám nabídnout cynické citace pro pobavení.

To dávalo smysl. Scopes nikdy nepřestane lpět na aforismech.

Například: „Když se ujmeš hladovějícího psa, nepokouše tě. V tom je základní rozdíl mezi psem a člověkem.“ Mark Twain. Nebo: „Nestačí uspět; ostatní musí prohrát.“ Gore -

Přestaň, prosím tě.

Levine cítil, jak v něm narůstá netrpělivost. Byl tam, aby našel Scopese, ne aby mluvil do větru s nějakým programem v nekonečném bludišti jeho kybernetického prostoru. Podíval se na hodinky: další promarněná půlhodina. Šel dál po cestě k dalšímu uzlu a vybral si jednu cestu, bloudil mezi těmi obrovskými strukturami. Pes mu šel tiše v patách.

Potom Levine uviděl něco neobvyklého: zvlášť masivní budovu stranou ostatních. Přes její obrovské rozměry a umístění v samotném centru z její střechy nesvítila barevná světla na další stavby.

Co je to za budovu? zeptal se.

Nevím, odpověděl Alík.

Podíval se na ni zblízka. I když její linie byly skoro až příliš dokonalé -práce ruky počítače v kybernetickém prostoru -, bez potíží rozeznal známou siluetu.

Bostonské sídlo GeneDyne.

Zobrazení budovy v počítači. Co to znamenalo? Odpovědět si dokázal velmi rychle: bylo to znovuvytvoření počítačového systému v ústředí GeneDyne v kybernetickém prostoru. Síť, domovské terminály, dokonce bezpečnostní systém ústředí by měly být uvnitř toho zpodobení. Budovy kolem něj představovaly různé pobočky GeneDyne na celém světě. Žádná barevná světla nevycházela ze střechy ústředí, protože veškerá komunikace zvenčí s dalšími instalacemi GeneDyne byla přerušena. Kdyby Klaun dokázal o fungování Scopesova programu zjistit víc, možná by ho dostal dovnitř, aby ušetřil drahocenný čas.

Zvědavě vešel dovnitř, vybral si svažující se chodník k základně budovy a přistoupil k hlavním dveřím. Jak se snažil s nimi manipulovat, podivná hudba se proměnila v nepříjemné hučení. Dveře byly zamčené. Podíval se přes sklo do haly. Tam byl do úžasných detailů propracovaný Calder mobile, bezpečnostní přepážka. Nebyli tam žádní lidé, ale v řadě obrazovek za stolem byly záběry z videokamer. To, co se tam ukazovalo, bylo nesporně živé.

Jak se dostanu dovnitř? zeptal se Alíka.

To je pro mě záhadou, řekl Alík.

Levine se zamyslel, pročesával své chabé znalosti modemových počítačových technik.

Alíku. Jsi pomocný objekt.

Správně.

A říkal jsi, že jsi přední konec dalších objektů a podprogramů.

Správně.

A co to přesně znamená?

Jsem propojovací mezičlánek mezi uživatelem a programem.

Takže ty přijímáš pokyny a předáváš je dalším programům, aby začaly pracovat.

Ano.

Formou klikání na klávesnici?

To je správně.

A jediná osoba, která tě používá, je Brent Scopes.

Ano.

Pamatuješ si ty klávesy nebo k nim máš přístup?

Ano.

Už jsi v téhle lokaci někdy byl?

Ano.

Prosím tě, vyjmenuj mi všechny použité klávesy.

Alík promluvil: „Šílenství: Dokonale rozumné podřízení se šílenému světu.“ Laing.

Z reproduktorů se ozvalo zvonění. Dveře se s klapnutím otevřely.

Levine se usmál, uvědomil si, že aforismy samy byly určitě bezpečnostními hesly. Další využití hry, kterou si kdysi sami vytvořili. Kromě toho si uvědomil, že aforismy jsou jako hesla nejlepší; jsou dlouhé a složité a nikdo se do nich nemůže trefit shodou okolností ani za použití slovníku. Scopes je znal zpaměti, a proto si je nikdy nemusel zapisovat. Bylo to dokonalé.

Alík mu pomůže mnohem víc, než si sám dovedl představit.

Rychle vešel za pomoci trackballu a prošel kolem bezpečnostní stanice. Na chvilku se zastavil, pokoušel se vzpomenout na plánek ústředí, který mu Klaun poslal před několika hodinami. Potom přešel kolem hlavního výtahu k vedlejší bezpečnostní stanici. Věděl, že uvnitř skutečné budovy je spousta mužů. Za stanicí byly menší výtahy. Vešel do toho nejbližšího, stiskl přivolávač. Když se dveře otevřely, vešel. Na numerické klávesnici svého laptopu napsal číslo 60: nejvyšší poschodí ústředí GeneDyne, lokace Scopesovy oktagonální místnosti.

Děkuji, řekl tentýž neutrální hlas, který už znal. Navolte laskavě bezpečnostní heslo.

Alíku, navol klávesy pro tuhle lokaci, napsal Levine.

„Člověk by měl odpouštět svým nepřátelům, ne však před tím, než jsou oběšeni.“ Heine.

Jak výtah v kybernetickém prostoru stoupal do šedesátého poschodí, snažil se Levine nemyslet na paradoxní situaci, v níž se ocitl: seděl se zkříženýma nohama ve výtahu zastaveném v mezipatře, naboural se do počítačové sítě a v té jel dalším výtahem v simulovaném trojrozměrném prostoru.

Virtuální výtah zpomalil, potom se zastavil. Pomocí trackballu Levine vystoupil na dlouhou chodbu. Na jejím konci uviděl další bezpečnostní stanici pod bdělým pohledem nekonečného množství obrazovek uzavřeného okruhu. Každá lokace v šedesátém poschodí a v poschodích bezprostředně pod ním byla dozajista snímána na video. Přistoupil k monitorům a jeden po druhém si prohlédl. Ukazovaly místnosti, chodby, spousty počítačů -dokonce i tu bezpečnostní stanici, ve které právě byl -, ale Scopes nikde.

Z plánů od Klauna věděl, že oktagonální místnost je uprostřed budovy. Scopes neměl žádný výhled z okna. Jediné, na co se chtěl dívat, byla obrazovka počítače.

Prošel kolem bezpečnostní stanice a zabočil vlevo do mdle osvětlené chodby. Na vzdáleném konci byla další bezpečnostní stanice. Vydal se dál kolem ní a ocitl se v krátké chodbě lemované z obou stran dveřmi. Na vzdáleném konci byly masivní dveře – zavřené.

Věděl, že právě tyto dveře vedou do oktagonální místnosti.

Pomocí trackballu prošel chodbou k nim. Byly zamčené.

Alíku, napsal, navol klávesy pro tuhle lokaci.

Vy mě opouštíte? zeptal se kybernetický pes. Levine měl dojem, že z té otázky cítí tklivost.

Proč se ptáš?

Za ty dveře s vámi jít nemohu.

Levine zaváhal. Je mi líto, Alíku, ale já musím jít dál. Prosím tě, navol klávesy pro tuhle lokaci.

Tak dobře. „Kdyby se všechny dívky, které přihlížely zápasu Harvard-Yale, do sebe pustily, vůbec by mě to nepřekvapilo.“ Dorothy Parkerová.

Se zřetelným kliknutím se masivní dveře otevřely dokořán. Levine se zhluboka nadechl a zastavil ruku na trackballu. Potom velmi pomalu vešel do prostoru, o kterém věděl, že určitě je záhadný Scopesův kybernetický prostor.

*****

Nye stál uprostřed pánve, Muertovu uzdu v ruce. Příběh jeho pokoření byl jasně vepsán do písku a trávy. Carson a ta ženská museli nějak vycítit jeho přítomnost. Odplížili se ke koním a odvedli je – a on neslyšel absolutně nic. Zdálo se skoro nepředstavitelné, že se jim to podařilo. A přece stopy nelhaly.

Otočil se. Stín byl pořád vedle něj, ale když se na něj podíval přímo, jako by zmizel.

Přešel na kraj pánve. Ti dva se vydali na východ k lávě, určitě si mysleli, že ho setřesou. Pravda, cesta přes lávové toky je vždycky strašně pomalá, ale stopovat v nich Nye dokázal bez potíží. Se dvěma galony vody byla jen otázka času, kdy jejich koně začnou ztrácet sílu. Nemusel nijak spěchat. Okraj pouště Jornada byl ještě skoro sto mil daleko.

Vyšvihl se do sedla a vydal se za nimi. Chvíli své koně vedli, potom nasedli. Stopy se postupně rozdělovaly – byl to snad nějaký trik? – šel po těch zřetelnějších, určitě Carsonových.

Slunce se vyhouplo nad hory, na horizont dopadaly pod jeho září nezměrné stíny. Jak stoupalo po obloze, stíny se začaly krátit a vzduch prostupovala vůně horkého písku a pouštních kreosotových keřů. Bude horký den. Velmi horký. A největší vedro bude na černých lávových tocích El Malpaís.

Měl spoustu vody a munice. Jejich asi hodinový náskok nepředstavoval víc než čtyři pět mil. Ta vzdálenost se bude zmenšovat, protože láva je zbrzdí. Ztratil sice výhodu momentu překvapení, ale to, že si uvědomili jeho blízkost, je přinutí, aby se vydali na cestu v horkém dni.

Půl míle od lávy se stopy znovu spojily. Nye šel po nich až na okraj lávového toku. Ani nemusel sesedat, bělavé stopy na čediči v místech, kde kopyto poškrábalo kámen, viděl i tak. Se sluncem vysoko na obloze nebude problém jít po stopách.

Bylo časné ráno a teplota příjemných 27 stupňů. Za hodinu bude 37, za další 40. Ve výšce čtyř tisíc stop s čistou oblohou bude sluneční žár velmi intenzivní. Jediný stín široko daleko byl pod břichem koně. Jestli je nedostane, než se snese noc on, poušť určitě.

Láva se před ním rozprostírala ve velkých provazovitých útvarech do nekonečné dálky. Sem tam se objevily kousky polámané lávy a poškozené hexagonální bloky v místech, kde se zbortily horní části podzemních tunelů. Jinde zase byly vyvýšené hřebeny na místech, kam kdysi lávový proud odplavil kusy dřeva a kde se navršila láva na obrovské haldy. Všechno se lesklo, jak na sebe černý čedič přitahoval sluneční svit a znovu ho ze sebe vydával jako horko.

Muerto si opatrně volil cestu. Jeho kopyta zvonila a klapala mezi kameny. Do jedné štěrbiny se mrštně schovala ještěrka. Jak Nye myslel na to, jak málo vody Carson a de Vacaová mají, dostal žízeň. Pořádně se napil z jednoho vaku. Voda byla ještě chladná a měla slabou příjemnou příchuť lnu.

Ten stín tam byl pořád, neúnavně kráčel vedle jeho koně, bylo ho vidět jen nepřímo. Zatím ještě nepromluvil. Nye si uvědomil, že mu jeho přítomnost dělá dobře.

Po několika mílích sesedl z koně a sledoval stopu daleko klidněji.

Ti dva pokračovali dál východním směrem k nízkému kuželu popela; byl směrem na západ otevřený a téměř celý vyplněný lávou, po stranách se z něj k nelítostné obloze zdvihaly dva bodce. Stopy vedly přímo k otvoru.

Nye cítil, jak ho zalévá triumfální pocit. Carson s tou ženskou do kužele z popela šli z jediného důvodu: hledali v něm útočiště. Mysleli si, že se ho zbavili, když se vydali zpátky do lávy. Uvědomili si, že jít přes den po poušti se rovná sebevraždě, a tak se rozhodli přečkat v kuželu popela do tmy a pod příkrovem noci pokračovat dál.

Potom si všiml proužku kouře, který stoupal z vnitřní strany kužele popela. Zastavil se a nevěřícně na něj koukal. Carson určitě něco chytil, nejspíš králíka, a teď si dávají do nosu. Velmi pečlivě si prohlédl stopy a zkontroloval, jestli ho nemohli nějak podvést, použít na něj nějaký trik. Ukázalo se, že Carson dokáže být vynalézavý. Možná na druhé straně vede cesta ven.

Nechal Muerta v bezpečné vzdálenosti a s bezbřehou trpělivostí a opatrností se plížil kolem kužele. Ten kouř a stopy by mohly být past.

Ale tomu nic nenapovídalo. A žádné stopy pryč odnikud nevedly. Ti dva dojeli do kužele popela a nikam z něj už neodešli.

Najednou věděl přesně, co musí udělat. Vylezl na zadní stranu kužele popela, kde se lávová stěna zdvihala v nepravidelných zubatých stupních. Z takové výšky bude moci střílet do všech míst uvnitř kužele. Nebudou mít šanci kamkoli se ukrýt.

Vrátil se pro Muerta, obloukem ho vedl kolem jihovýchodního konce kužele. Byl tam klidný stín a on Muertovi poručil, aby se zastavil. S velikou opatrností vystupoval po stěně kužele, pušku měl přehozenou přes záda a v kapse krabičku s náboji. Lávový popel pod jeho rukama byl horký a trochu se odlamoval, ale on věděl, že ty zvuky dovnitř slyšet nebudou.

Po několika minutách se dostal nahoru na kužel. Odjistil pušku a posunul se k okraji.

Sto stop pod sebou viděl doutnající oheň. Na keříku byl zavěšený barevný kapesník, určitě ho vyprali a teď sušili. Vedle něj viselo tričko. Určitě se tady utábořili a nehnuli se odtud. Ale kde sakra jsou?

Rozhlédl se kolem. Ze strany kužele byl v hlubokém stínu otvor. Určitě odpočívají ve stínu. A co koně? Carson by je měl nechat někde kousek odtud se spoutanýma nohama, aby se mohli popásat.

Nye se posadil a čekal. Tvář si opřel o pažbu pušky. Hned jak vyjdou ze stínu, skosí je.

Uběhlo čtyřicet minut. Potom uviděl, jak se stín, který mu teď už byl neustále po boku, začal netrpělivě ošívat. „Co je?“ zašeptal.

„Jsi cvok,“ odpověděl mu ten hlas šeptem. „Cvok. Cvok -“

„Cože?“

„Chlap a ženská umírají žízní a asi budou prát kapesník,“ z hlasu bylo slyšet posměšný tón. „Je skoro čtyřicet stupňů a oni si rozdělají oheň! Cvok, cvok, cvok…“

Nye cítil, jak v něm narůstá zlost. Ten hlas měl pravdu. Tomu prevítovi, tomu zlodějskýmu prevítovi se podruhý podařilo utéct. Se zaklením slezl do kužele, už se nijak nesnažil zatajovat svoji přítomnost. Stinná díra ve straně kužele byla prázdná. Prošel tábořiště a pěkně z první ruky viděl, že to byla bouda. Ten kapesník a tričko byly dvě oběti, aby si myslel, že jsou uvnitř. Nic neukazovalo na to, že by se tu ti dva vůbec zastavili, i když viděl, že chvilku byli koně uvnitř. Oheň zapálili ve chvatu, použili záměrně zelené větvičky, aby hodně kouřil.

Teď už mohli mít hodinu čtyřicet náskok. Možná o maličko méně, když se počítá čas, kdy museli tohle všechno tak provokativně naaranžovat.

Vrátil se k otvoru v kuželu popela, aby zjistil, kam odešli, urputně se snažil nenechat se zlostí a panikou unést a nepostupovat nedbale. Jak je možné, že si nevšiml jejich stop, když odcházeli?

Obcházel okolí kužele, dokud nenarazil znovu na stopy vedoucí dovnitř. Velice pečlivě si prohlédl prostor kolem vchodu. Šel po stopách dovnitř a potom zase zpátky ven z kužele popela. A znovu a ještě jednou. Sto yardů od kužele narazil na stopu, obešel to všechno v kruhu, doufal, že najde cestu, která musí vést pryč odtud.

Ale nic takového neviděl. Vjeli do kužele popela a potom zmizeli. Carson ho obelstil. Ale jak?

„Řekni mi jak?“ zeptal se nahlas a otočil se na stín.

Ustoupil kousek od něj. Temná postava na periferii jeho vidění zachovala opovržlivé mlčení.

Vrátil se zpátky do napodobeniny tábořiště a znovu zkontroloval nedaleký otvor, tentokrát pečlivěji. Nic. Ustoupil dozadu a díval se na zem. Byly tam hromádky navátého písku a popela. Na jedné straně, kterou si předtím neprohlédl, byl povrch maličko narušený. Klekl si a pečlivě celé to místo prohlížel. Našel nějaké stopy, které nasvědčovaly tomu, že tam někdo podklouzl nebo se otočil. Carson na tomhle místě dělal něco s koňmi. Něco na nich změnil. A tam stopy skončily.

Ne tak docela. O několik yardů dál našel jemný otisk části kopyta v písku. Pochopil, jak to, že na kamenech nebyly žádné stopy.

Ten bídák sundal koním železné podkovy.

*****

Carson si spočítal, že na konec lávového toku jim zbývá několik mil. Věděl, že je bezpodmínečně nutné dostat koně co možná nejdříve zase na písek. I když koně spíš vedli, nejeli na nich, kopyta je rozbolí. Kdyby šli bez podkov po lávě příliš dlouho, zchromnou. A vždycky hrozí skutečná katastrofa – že koni praskne kopyto až do živého masa nebo si pohmoždí střelku, což je měkká střední část kopyta.

Věděl, že i po neokovaných kopytech zůstávají na kamenech stopy: drobounké vločky a proužky keratinu z kopyt, podivně převrácený kámen, zlomené stéblo trávy, občasný otisk v ostrůvku navátého písku. Ale byly to stopy velmi nenápadné. Přinejmenším Nyeho zdrží. A zdrží ho dost podstatně. Přesto se odvažoval zůstat na lávě jen ještě pár mil. Potom budou muset nasadit koním podkovy a pokračovat po písku.

Rozhodl se, že se znovu vydají severním směrem. Pokud se mají z Jornady dostat živí, nemají na výběr. Místo aby šli na sever, mířili na severovýchod, prudce zatáčeli, často křižovali směr a jednou, ve snaze zmást a popudit Nyeho, se dvakrát vrátili. Po určitou dobu také vedli koně od sebe, bylo lepší dělat dvojí jemnější stopy než jednu hodně viditelnou. Carson štípl svého koně do kůže na krku. „Proč to děláš?“ zeptala se de Vacaová. „Jen sleduji, jestli není dehydratovaný.“ Jak?“

„To se stiskne kůže na krku a pak se díváš, jak rychle se vrátí zase zpátky. Když má kůň žízeň, kůže ztrácí pružnost.“

„Další trik od tvého předka z kmene Uteů, jak jsi mi o něm vyprávěl?“

„Ano. Čirou náhodou ano.“

„Zdá se, že jsi od něho přijal víc, než jsi ochotný přiznat.“ Tohle téma už mu lezlo na nervy. „Hele, jestli máš pocit, že ze mě musíš udělat indiána, tak si posluž. Já vím, kdo jsem.“

„Začínám mít dojem, že právě tohle nevíš.“

„Tak teď si uděláme přednášku o problému mé identity? Jestli si takhle představuješ psychoterapii, je mi jasné, proč jsi jako psychiatr propadla.“

V okamžení se přestala tvářit tak hravě. „Já nepropadla, cabrón. Došly mi peníze, pamatuješ?“ Jeli dál v tichosti.

„Měl bys být pyšný, že ti v žilách kolotá krev amerických domorodců,“ řekla nakonec. „Já jsem taky hrdá na svoje předky.“

„Ty nejsi indiánka.“

„Zkus to znovu. Conquistadores uzavírali sňatky s conquistas. Všichni jsme bratři a sestry, cabrón. Většina hispánských rodin v Novém Mexiku má v rodu nějakého Aztéka, Nahuatla, Navaha nebo Puebla.“

„Mě z té své multikulturní utopie vynech. A neříkej mi cabrón.“ Zasmála se. „Jen si představ, že tvůj prastrýc, který pil whisky a tolik ti vadí, nám teď právě zachraňuje život. A potom se zamysli nad tím, na co musíš být hrdý.“

Bylo deset hodin, slunce se vyšplhalo vysoko na oblohu. Rozhovor je okrádal o cennou energii. Carson se zamyslel nad tím, jakou má žízeň. Proměnila se v neustávající tupou bolest. Chvíli byla jen nepříjemná, ale jak hodiny míjely, bylo to čím dál horší. Musí sejít z lávy a hledat vodu.

Cítil, jak vedro stoupá ve chvějících se vlnách. Pronikalo podrážkami jeho bot. Do všech stran kolem nich se rozprostírala černá pláň rozpukané lávy, klesala a znovu stoupala a končila na ostrém čistém horizontu. Občas viděl na lávovém povrchu lesklou fatu morgánu. Občas měla podobu jezírek modré vody s rozčeřenou hladinou, jako by je lechtal hravý vítr; jiné byly paralelní vertikální pruhy, vzdálené hory snové lávy. A ještě další se vznášely těsně nad horizontem a vypadaly jako odrazy hor dole v objektivu fotoaparátu. Byla to bizarní krajina.

Jak se blížilo poledne, všechno v horku zbělelo. Jenom láva kolem nich jako by byla ještě černější, jako by pohlcovala světlo. Ať se Carson natočil kamkoli, pořád přímo na něj dopadaly sluneční paprsky téměř nesnesitelným tlakem. Vedrem zhoustl vzduch, byl jakoby těžký a vyvolával klaustrofobické stavy.

Vzhlédl. Několik ptáků plachtilo ve vzestupných proudech teplého vzduchu daleko směrem na severozápad; líně kroužili ve výšce. Supi se vznášeli patrně nad mrtvou antilopou. Tahle poušť neposkytovala příliš mnoho potravy, dokonce ani pro mrchožrouty.

Podíval se pozorněji na černé tečky vznášející se vysoko na nebi. Ti ptáci určitě měli nějaký důvod, proč kroužili ve vzduchu, proč neslétli na zem. Možná byli na lovu další mrchožrouti. Třeba kojoti.

To bylo velmi důležité.

„Pojď, vydáme se na severozápad,“ řekl. Prudce odbočili, šli daleko od sebe, aby Nyeho zmátli, mířili k ptákům v dálce.

Vzpomněl si, jak jednou měl strašnou žízeň. Pracoval v odlehlé části ranče známé jako Uhelný kaňon. Tehdy stopoval ztraceného býka – byl to jeden z otcových hodně drahých brahmánů – předpokládal, že se utáboří, najde si vodu v Ojo del Perillo. Ojo ale byla zcela nečekaně vyschlá a on tehdy strávil noc bez vody. K ránu se jeho kůň zamotal do lana, jímž byl uvázaný u kůlu, zpanikařil a natáhl si šlachu. Tehdy musel ujít třicet mil bez vody ve vedru skoro takovém jako teď. Vzpomněl si na to, jak se dostal k Čarodějné studni a pil, dokud se nevyzvracel, a potom znovu pil a zvracel a pořád měl pocit, že tu příšernou žízeň nemůže uhasit. Když se konečně dostal domů, zachránil ho starý Charley. Připravil mu tehdy nějaký odporný lektvar z vody, soli a sody sebrané ze solné pánve nedaleko jejich domu, popela koňských žíní a různých spálených bylin. Až když tohle vypil, měl pocit, že ta nesnesitelná žízeň ustoupila.

Uvědomil si, že tehdy ho sužovala nevyváženost elektrolytů, kterou vyvolává dehydratace. Charleyho odporný lektvar to napravil.

V poušti Jornada byla spousta soli. Nesmí zapomenout sebrat trochu té hořké soli, aby ji měl připravenou na chvíli, kdy najdou vodu.

Jeho myšlenky přerušil chrastivý zvuk na lávě přímo před nimi. Chvíli měl pocit, že to jsou halucinace z žízně. Ale potom i Roscoe trhnul hlavou, probral se z letargie a začal znepokojeně poskakovat.

„Klid,“ řekl Carson. ‚Jen klid, chlapče. Před námi je chřestýš,“ varoval hlasitěji.

De Vacaová se zastavila. Ten zvuk byl neústupný. „Ježíši,“ řekla a ustoupila kousek dozadu.

Carson se pozorně podíval dopředu. Had bude ve stínu. Na slunci bylo hodně veliké vedro, dokonce i na chřestýše.

A potom ho uviděl; byl tam, nad stočeným ocasem se esovitě zvedal ve stínu juky, asi dvacet stop od nich, hlavu dobrých dvanáct palců nad zemí. Byl to chřestýš střední velikosti, tak asi dvě a půl stopy dlouhý. Had se začal pohybovat, části jeho těla se o sebe otíraly, zaujal pevnou, nápadnou pozici. Chřestění na okamžik ustalo. „Mám nápad,“ řekl Carson. „Tentokrát svůj vlastní.“ Předal svého koně de Vacaové, opatrně odešel směrem od hada pryč, až našel vhodný meskytový keř. Odlomil dvě vidlicovitě tvarované větve, odstranil trny a výstupky, potom se vrátil k de Vacaové. „Panebože, cabrón, neříkej mi, že chceš chytit hijo de perra.“

„Za okamžik budu potřebovat tvoji pomoc.“

„Doufám, že víš, co děláš.“

„Takhle jsme na ranči chytali hady vždycky. Usekneš jim hlavu, vykucháš je, stočíš do klubíčka a upečeš na ohni. Chutná to jako kuře.“

„V porovnání s varlaty kanců nebo beranů to zní o trochu líp. Takové vyprávění už jsem slyšela.“

Zasmál se. „Pravda je, že jsem to zkusil jen jednou, jenomže ten setsakramentskej had byl samá kost.“

Přistoupil k chřestýši. Znovu se ozýval, stočil se, napjal, jemně pohupoval hlavou. Viděl, jak rozeklaný jazyk kmitá a varuje. Věděl, že maximální vzdálenost, odkud může udeřit, se rovná délce hadova těla, tedy dvě a půl stopy. Zůstal stát o hodný kus dál, manipuloval vidlicovitým koncem klacku směrem k němu. Bylo nepravděpodobné, že by had na klacek zaútočil. Chřestýši útočí, pouze pokud cítí tělesné teplo.

Udělal rychlý pohyb, zabodl vidlicovitý klacek hadovi kolem těla zhruba uprostřed.

Okamžitě se rozvinul a začal sebou mlátit. Druhým klackem obepjal hada za hlavou, opatrně uvolnil první klacek a zabodl ho blíže k hlavě. To opakoval pořád dál, až se dostal těsně za hlavu. Had se hodně zlobil, otevřel tlamičku hodně doširoka, růžovou jeskyni, na každém zubu se leskla kapka jedu. Ocasem mlátil sem a tam.

S velikou opatrností ho uchopil za krkem, palec mu podsunul pod hlavu a ukazováčkem a prostředníčkem obepjal krk. Potom odhodil klacky a hada zdvihl směrem k de Vacaové.

Dívala se na něj z bezpečné vzdálenosti. „Teda,“ řekla bez jakéhokoli nadšení. Carson mávl hadem směrem k ní a zašklebil se, když couvla. Potom přešel k jedné straně, pořád ještě svíral zmítajícího se plaza. Kroutil hlavou a bezúspěšně se pokoušel zatnout zuby Carsonovi do palce.

„Proveď kolem mě koně,“ řekl. „A při tom rozhrň trochu písek a převrať pár kamenů.“

Prošla kolem s koňmi. Když míjeli Carsona, neklidně poskakovali, s obavami hleděli na hada. Když přešli, popadl druhou rukou chřestýše za ocas.

„V levé kapse kalhot mám pazourek, je to hrot oštěpu. Vyndej ho a odřízni mu chřestidlo. A dej pozor, abys ho odstranila úplně celé.“

„Myslím, že je to jen chytrý způsob, jak mě přimět, abych dala ruku do tvé kapsy u kalhot,“ řekla s úsměvem. „Ale už začínám chápat, co tě napadlo.“ Zalovila v kapse a vytáhla hrot šípu. Potom Carson položil hadův ocas na plochou lávu a de Vacaová mu přejela několikrát po ocase ostrým hrotem, odstranila mu chřestidlo. Plaz se vztekle kroutil.

„Ustup. Když ho pouštíš, je to nejnebezpečnější okamžik.“

Sehnul se a jednou rukou položil chřestýše do stínu lávy. Druhou rukou uchopil jeden vidlicovitý klacek a zabodl mu ho za krk. Potom se připravil a v jednom okamžiku klacek uvolnil a odskočil.

Had se okamžitě stočil a udělal výpad jejich směrem. Skočil mezi kameny, stáhl se jako pružina, znovu se stočil a houpal se. Zuřivě kmital ocáskem, ale nevydal ani hlásku.

De Vacaová si dala do kapsy chřestidlo. „Tak jo, cabrón, beru. To tedy na mě udělalo dojem. A Nye na tom bude stejně. Ale proč tu toho hada necháš? Nye tudy půjde až za několik hodin.“

„Chřestýši jsou exotermičtí živočichové a v takovémhle vedru nemohou putovat. Dál se vydá až po slunce západu.“

Tiše se zasmála. „Doufám, že uštkne Nyeho do cojones.“

„I kdyby ho neuštkl, vsadím se, že ho hodně zpomalí.“

Znovu se zasmála, potom se předklonila a něco podala Carsonovi. „Mimochodem, moc pěkný hrot oštěpu,“ řekla výsměšně. „Na to, že jsi Anglo, je docela úžasné, že něco takovýho nosíš po kapsách. Přiznej se, ukrad jsi ho?“

Carson si jí nevšímal.

Slunce teď měli přímo nad hlavou. Plahočili se dál, koně se svěšenou hlavou a přivřenýma očima. Míjeli shluk kvetoucích kaktusů cholla, sluneční zář proměnila temně rudé květy jakoby na barevné sklo.

Otočil se na ni. Jako on vedla koně, měla sklopenou hlavu, obličej ve stínu klobouku. Uvědomil si, jak bylo dobře, že ho při odchodu ze stáje napadlo vzít klobouky. Takové drobnosti jsou velmi podstatné. Jen kdyby tehdy našel víc kanystrů na vodu nebo kdyby měl Muerto jedno kopyto poraněné. Před dvěma lety by se takovéhle chyby nedopustil ani v panice a řevu vybuchující Dračí hory.

Voda. Myšlenka na vodu ho zase přiměla podívat se na kanystry v sedlové brašně, která patřila Nyemu. Uvědomil si, že se potají dívá na ty kanystry každých pár minut. De Vacaová se otočila a dívala se na ně také. To nebylo dobré znamení.

„Jeden lok by přece nemohl nic pokazit,“ řekla nakonec.

„Je to stejné, jako když dáš alkoholikovi napít whisky,“ odpověděl. „Jeden doušek vede k dalšímu a za chvíli nezbude nic. Vodu potřebujeme pro koně.“

„A k čemu bude, když přežijou koně a my zemřeme?“

„Zkoušela jsi cucat oblázek?“ zeptal se.

Podívala se na něj podmračeně a vyplivla z úst něco lesklého. „Cucám ho už celé dopoledne. Chci se napít. K čemu nám ty koně vlastně jsou? Už kolik hodin na nich nejedeme.“

Horko a žízeň ji pomalu připravovaly o rozum. „Úplně bychom je vyřídili, kdybychom teď na ně nasedli,“ mluvil, co nejklidněji to šlo. „Hned jak se dostaneme z lávy pryč -“

„Kašlu na to. Napiju se.“ Natáhla se po sedlové brašně.

„Počkej chvilku. Když tvoji předci šli přes tuhle poušť, taky se takhle sesypali?“

Bylo ticho.

„Don Alonso s manželkou přešli tuhle poušť spolu. A skoro umřeli žízní. To jsi mi říkala.“

Dívala se jinam, odmítala odpovídat.

„Kdyby se přestali ovládat, teď bys tady nebyla.“

„Nesnaž se na mě zapůsobit, cabrón.“

„Tohle je vážné, Susano. Naše životy závisí na tom, jestli udržíme koně naživu. I kdybychom už neměli sílu jít, pořád budeme moci postupovat dál, když budou oni v dobré kondici.“

„No dobře, dobře, tak jsi mě ukecal, abych nepila,“ odsekla. „Radši umřu žízní, než bych poslouchala takovýhle kázání.“ Surově trhla lanem, na kterém vedla svého koně. „Tak se hni,“ mumlala.

Carson se chvilku zdržel, kontroloval Roscoeovi kopyta. Měl je po okrajích trochu roztřepená, ale jinak docela v pořádku. Nic nenapovídalo tomu, že by mu hrozilo skutečné nebezpečí, třeba modřina nebo prasklina. Mohou jít po lávě ještě asi tak míli.

De Vacaová čekala, až ji dožene, sledovala supy nad hlavou. „Zopilotes. Už se slétají na náš pohřeb.“

„Ne,“ řekl Carson, „jdou po něčem jiném. Tak špatně na tom ještě nejsme.“

Chvilku mlčela. „Omlouvám se, že jsem byla taková, cabrón,“ řekla nakonec. „Jsem svéhlavá – to jen pro případ, že by sis toho nevšiml.“

„Toho jsem si všiml hned první den, když jsme se seznámili.“

„Na Dračí hoře jsem měla důvod být pořádně namíchnutá. Nedařilo se mi v životě ani v práci. A teď když se nám podaří dostat se z téhle výhně, aniž bychom zaplatili životem, přísahám, že si budu vážit všeho, čeho mám o trochu víc.“

„Víš co, nebudeme ještě mluvit o umírání. Nezapomeň, že nejde jen o přežití nás dvou.“

„Myslíš, že bych na to mohla zapomenout? Pořád myslím na ty tisíce nevinných lidí, co čekají na PurBlood, kterou dostanou v pátek. A asi bych byla radši tady, v tomhle vedru, než abych ležela na nemocničním lůžku a měla do žíly zavedenou trubičku, kterou protéká ta hrůza.“

Na chvilku ztichla.

„V Truchas jsme nikdy takovéhle vedro neměli a všude byla voda. Z Truchas Peaks stékaly potoky plné pstruhů. Mohl sis kleknout na břeh a pít, kolik se ti zlíbilo. Ta voda byla vždycky ledová, i v létě. A tak strašně dobrá. Ve vodopádech jsme se koupali na adama. Panebože, jen když si na to vzpomenu…“ Zmlkla.

„Už jsem tě upomínal, nevzpomínej na to,“ odpověděl Carson.

Rozhostilo se ticho.

„Možná náš přítel právě boří své zuby do canaya, když my si tady povídáme,“ dodala s nadějí v hlase.

*****

Za dveřmi zůstal Levine stát celý strnulý. Ocitl se na kamenitém strmém srázu. Pod ním oceán zuřivě narážel na žulový mys, vlny se vrhaly proti skalám a vybuchovaly v bílé tříšti, než znovu padaly do smetanově zbarveného vlnobití. Otočil se. Strmý sráz za ním byl holý a větrem ošlehaný. Úzká vyšlapaná cesta se vinula travnatou loukou a mizela v hustém jehličnatém lese.

Po dveřích na chodbu nebylo ani památky. Vešel do úplně jiného světa.

Na chvilku mu klesla ruka z laptopu, zavřel oči před tím pohledem. Neohromila ho jen podivnost celé té scenerie: obrovské, neuvěřitelně realistické pobřeží na místě, kde by měla být oktagonální místnost.

Nebyla to žádná imaginární krajina. On to místo poznal. Před mnoha lety je navštívil – se Scopesem. Za studií, ještě když se přátelili. To byl ostrov, kde Scopesova rodina měla své letní sídlo.

Ostrov Monhegan v Maine.

Stál na strmém srázu na konci ostrova, kde ustupoval do moře. Pokud si dobře vzpomínal, říkalo se tomu místu Spálená hlava.

Položil ruku znovu na laptop, otáčel se v pomalém kruhu, díval se, jak se při tom krajina mění. Každý nový obraz, každý pohled s sebou přinášel novou záplavu iluzí. Bylo to neuvěřitelné, nepředstavitelné dílo. Scopesova osobní doména, srdce jeho programu kybernetického prostoru: jeho tajný svět na ostrově jeho dětství.

Levine si vzpomněl na léto, kdy ten ostrov navštívil. Pro dítě z dělnického prostředí v Bostonu bylo to místo úplná pohádka. Strávili dlouhé horké dny zkoumáním přílivových jezer a sluncem zalitých polí. Brentova rodina měla rozlehlý viktoriánský dům, který stál osamoceně na srázu na okraji vesnice na závětrné straně ostrova.

Levine si najednou uvědomil, že Scopese najde právě tady.

Vydal se dolů stezkou do tmavého jehličnatého lesa. Všiml si, že podivný zpěv kybernetického prostoru vnějšího světa umlkl a místo něj se ozývaly zvuky ostrova, na které si vzpomínal: občasný křik racka, vzdálený hukot oceánu. Jak vcházel hlouběji do lesa, hlomoz vody utichal, zůstal jen vítr, který vzdychal a sténal mezi drsnými větvemi jehličnatých stromů. Šel dál lehkou mlhou a žasl nad tím, jak snadno se přizpůsobil pohybu v tomto virtuálním světě. Obrovské zobrazení před ním na stěně výtahu; zvuky a vzdechy; reakce programu na příkazy jeho počítače; všechno to pracovalo společně a výsledek byl až neuvěřitelný.

Stezka se větvila. Levine se soustředil, snažil se zapamatovat si cestu do vesnice. Nakonec si zvolil směr zcela náhodně.

Stezka sestupovala do prohloubeniny a vedla přes úzký potok, modrou nit ohraničenou láčkovkami a divokým zelím. Přešel potok a šel dál úzkou roklí stále hlouběji do lesa. Postupně se stezka vytrácela. Obrátil se a vracel se po svých stopách, ale mlha houstla a on viděl všude kolem sebe jenom černé, lišejníkem porostlé kmeny. Kráčel v mlze. Zabloudil.

Zamyslel se. Věděl, že vesnice leží na západní straně ostrova. Ale kde je západ?

Uvědomil si, že v mlze se po jeho levé ruce pohybuje stín; za chvíli nabyl tvarů lidské postavy, byl to muž se svítilnou v ruce. Jak ten člověk kráčel, žlutý kruh světla se pohupoval a blikal v mlze. Najednou se zastavil. Pomalu se otočil a díval se na Levina skrze změť tmavých kmenů stromů. Levine si kladl otázku, jestli by neměl napsat pozdrav. Najednou vyšlehl záblesk a ozval se třesk.

Uvědomil si, že na něj někdo střílí. Postava v mlze byla patrně hlídka v programu kybernetického prostoru. Ale kolik toho vidí a proč na něj střílí?

Najednou se ozval hlas, hlučný a neústupný přes jemné vzdychání větru. Rychle se otočil a díval se do reproduktorů ve výtahu. Ten hlas patřil Brentu Scopesovi.

„Prosím pozor, všemu bezpečnostnímu personálu. V počítači GeneDyne byl objeven vetřelec. Za současného stavu naší počítačové sítě to znamená, že ten vetřelec musí být někde v budově. Lokalizujte ho a okamžitě zadržte.“

Vstupem do ostrovního světa spustil pohotovostní bezpečnostní program superpočítače GeneDyne. Ale co by se stalo, kdyby dostal zásah střelnou zbraní? Možná by se přerušil program kybernetického prostoru a byl by od Scopese stejně daleko jako ve chvíli, kdy vešel do budovy.

Temná postava znovu vystřelila.

Vrhl se zpátky do lesa. Jak utíkal, v mlze se mezi stromy vynořovalo stále větší množství temných postav se světly. Stromy začaly řídnout, až nakonec vyšel na vyšlapanou cestu.

Na chvilku se zastavil a rozhlédl kolem sebe. Zdálo se, že postavy zmizely. Okamžitě se vydal po vyšlapané cestě, šel tak rychle, nakolik mu to ovládání laptopu umožňovalo, dával pozor, odkud se kdo vynoří.

Najednou ho vyplašil nějaký hluk, znovu se ukryl v lese. Za malou chvíli se kolem něj proplížila skupina temných postav, pokračovaly dál na východ jako duchové, držely svítilny a střelné zbraně. Počkal, až přejdou, a teprve potom se vrátil na cestu.

Zanedlouho se proměnila v kamenitou stezku a pomalu sbíhala k moři. V dálce rozeznal rozeseté střechy vesnice nahloučené kolem bílé kostelní věže. Za nimi se zvedala veliká mansardová střecha Island Inn.

Opatrně sešel z kopce a vešel do městečka. Zdálo se, že tam nikdo není. Mlha byla mezi otlučenými domy hustší a on se rychle pohyboval kolem tmavých oken ze starého rýhovaného skla. Sem tam z nějakého domu do mlhy zářilo světlo. Jednou zaslechl nějaké hlasy a včas se mu podařilo odbočit do vedlejší ulice, ještě než ty postavy prošly mlhou kolem něj.

Za kostelem se cesta znovu větvila. Levine teď už věděl, kde je. Odbočil doleva a šel nahoru na strmý sráz. Potom se zastavil, chvíli otáčel trackballem, aby se podíval nahoru do kopce.

Nahoře na strmém srázu se rýsovalo Scopesovo sídlo obehnané tepaným železným plotem.

*****

Dlouhé hodiny ploužení a pátrání po stopách na lávě si vyžádaly svoji daň na Nyeho zádech. Po koních nezůstalo dostatečné množství stop, aby se po nich mohl vydat, a byla to únavná, pomalá práce. Za tři hodiny se mu podařilo vystopovat jen necelé dvě míle cesty Carsona a de Vacaové.

Narovnal se, masíroval si záda a znovu upil z vaku. Pár kvartů vody nalil do klobouku a dal je vypít Muertovi. Nakonec je stejně dohoní, i kdyby našel jejich mrtvá těla, s nimiž si pohrávají kojoti. Vydrží déle než oni.

Na chvilku zavřel oči v pražícím bílém slunečním svitu. Potom se s hlubokým povzdechem vydal dál. Dvě stopy před ním byl pomačkaný trs trávy. Udělal krok a podíval se za něj. Tam kousek dál, snad o čtyři stopy, byl převrácený kámen, na jeho spodní straně bylo trochu písku. Očima opsal půlkruh. A zdálo se mu, že na maličkém ostrůvku písku spatřil otisk části kopyta.

Popravdě řečeno, bylo to všechno nesmírně únavné. V duchu se zaobíral myšlenkou, že teď už Carson a de Vacaová určitě vypili veškerou vodu, kterou měli s sebou. Jejich koně už dozajista žízní zešíleli.

A tady, konečně, se objevila zřetelná řada otisků v délce nejméně dvaceti stop. Narovnal se a kráčel po nich, vděčný za tu dočasnou přestávku. Možná se už unavili z toho, jak komplikovali své stopy. On to přece sakramentsky dobře znal.

Koutkem oka zaregistroval nějaký pohyb, Muerto se v tu chvíli vzepjal a Nye upadl dozadu, přímo pod kličkující kopyta svého koně. Dostal strašnou ránu do hlavy, potom slyšel podivný hluk, který velmi rychle utichl. Když se vzpamatoval, díval se na nekonečné pole modré oblohy. Posadil se, chtělo se mu zvracet. Muerto se dvacet stop od něj mírumilovně popásal. Automaticky si sáhl na hlavu. Krev. Podíval se na hodinky, poznal, že v bezvědomí byl jen asi minutu nebo dvě.

Najednou se otočil. Stranou od něho seděl na malé skále chlapec, usmíval se na něj, kolena pod bradou. Měl na sobě šortky, podkolenky a otrhaný modrý blejzr, na náprsní kapse emblém Chlapecké školy sv. Pankráce, přes špínu už byl sotva rozpoznatelný. Měl delší vlasy bez lesku, jako by je měl hodně dlouho vlhké, a odstávaly mu od spánků.

„Ty,“ vydechl Nye.

„Chřestýš,“ odpověděl chlapec a kývl směrem ke shluku juky.

To byl ten hlas: se silnou cockneyovskou výslovností, kterou, a to Nye věděl z první ruky, nedokázaly nikdy zcela vymýtit ani anglické veřejné školy v Surrey nebo Kentu. Když to uslyšel z úst toho malého kluka, hned se v duchu přenesl z prázdnoty jihozápadní pouště do úzkých ulic Beckenhamu, kde byly chodníky mokré od deště a ve vzduchu visel těžký uhelný zápach.

S velkým úsilím se přiměl vrátit do současnosti. Podíval se směrem, kam ukazoval ten kluk. Byl tam had, pořád ještě stočený v útočné poloze – takových deset stop od něj.

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptal se Nye.

Chlapec se zasmál. „Sem ho neviděl, dědku. Ani neslyšel.“

Had byl potichu. Ocas mu vibroval tak rychle, že ho nebylo ani pořádně vidět, a přece nevyloudil jediný zvuk. Stávalo se, ale jen velmi zřídka, že chřestýši přišli o své chřestidlo. Nye pocítil, jak jím projel osten strachu. Musí být mnohem opatrnější.

Stoupl si, snažil se ovládnout pocit na zvracení, který ho přepadl. Přišel ke koni a vyndal pušku z pouzdra.

„Počkej chvíli,“ ten kluk se pořád křenil. „Bejt tebou, tak to nedělám.“

Nye zasunul pušku nazpátek. Byla to pravda. Carson by ten výstřel mohl slyšet. Tak by se dověděl to, co nemusí.

Nyeho napadlo jen tak se porozhlédnout kolem hada. A tam to našel: zelená meskytová větev, nedávno uříznutá, na jednom konci vidlicovitě rozštěpená. A kousek dál ležela ještě jedna taková podobná.

Chlapec se postavil a protáhl, uhladil si vlasy. „Vypadá to, že tě dostal, nechal ses načapat. To je ale hnusný. Skoro jsi to slíznul.“

Nye zaklel. V každém ohledu Carsona podcenil. Ten had byl zneklidněný a zaútočil příliš brzy. Kdyby to neudělal… Na malou chvíli měl závrať.

Znovu se podíval na chlapce. Když ho viděl naposledy, byl mladší, ne starší než ten umouněnec, co tu teď stál před ním. „Co se doopravdy stalo tehdy v Littlehamptonu?“ zeptal se. „Máma mi to neřekla.“

Chlapec přehnaně našpulil pusu. „Ta hnusná obrovská vlna mě smetla, víš. Stáhla mě ke dnu.“

„A jak jsi vyplaval nahoru?“

Našpulil pusu ještě víc. „Já nevyplaval.“

„Tak co tady teda děláš?“

Kluk sebral oblázek a odhodil ho. „To bych se klidně moh zeptat i já tebe.“

Nye přikývl. To byla pravda. Asi mu to mělo připadat zvláštní a přece, když se nad tím zamyslel, připadalo mu to normální. Věděl, že brzy na to úplně přestane myslet.

Vzal do ruky uzdu, obešel hada dostatečně velkým obloukem a znovu našel stopy asi třicet yardů severně.

„Je tu teda vedro, že by se jeden uvařil nebo upek,“ postěžoval si kluk.

Nye si ho nevšímal. Objevil škrábanec na kameni. Carson určitě prudce odbočil hned za hadem. Panebože, jak jemu tepalo v hlavě.

„Hele, já mám nápad,“ ozval se kluk. „Nasměrujem to k průsmyku.“

V mlze bolesti si Nye vzpomněl na mapy. Neznal severní okraj pouště Jornada tak dobře jako jižní. Zdálo se to nepravděpodobné, ale předpokládal, že třeba existuje způsob, jak Carsona někde předehnat.

Samozřejmě pořád měl ještě výhodu. Měl ještě osm galonů vody a silného koně. Nadešel čas, aby přestal jenom reagovat na Carsonovy úskoky a vzal celou situaci do svých rukou.

Našel si v lávě plošinu, rozložil mapy, rohy zatížil kamením. Možná Carson zamířil na sever z jiného důvodu, ne jen aby ho svedl na falešnou stopu. V osobním záznamu stálo, že pracoval na rančích v Novém Mexiku. Možná mířil k zemi, kterou znal.

Na mapách byly vyznačené velké složité lávové toky v severní části pouště Jornada. Protože topografové se nenamáhali žádným velikým zkoumáním lávových toků, byly veliké kusy map prostě vytečkované, což znamenalo, že v těch místech je láva. Ta území nebyla nijak blíže vyznačena ani se neuváděly údaje o velikosti plochy. Mapy byly nepochybně velice nepřesné, údaje se shromažďovaly podle leteckých fotografií bez jakékoli kontroly přímo v terénu.

Nye si všiml, že na severním konci Jornady jsou řady kuželů popela označené jako „Řetěz kráterů“, který v nepravidelné linii protíná poušť. Lávová stolová hora, Mesa del Contadero, se vytvořila na jedné straně toku, z druhé strany tok zablokovalo pohoří Fra Cristóbal. Nebyl to přesně průsmyk, ale určitě úzká mezera v Malpaís u severního okraje Fra Cristóbal. Podle mapy to vypadalo, že jedině tudy je možné vyjít z Jornady, aniž by bylo zapotřebí překonávat nekonečné úseky Malpaís.

Chlapec se nakláněl Nyemu přes rameno. „Hergot! Víš, co ti teda teďka řeknu, šéfe? Doženeme ho u průsmyku.“

Dvacet mil před tou prolukou byl zakreslen symbol větrného mlýna -trojúhelník a nad ním X – a černá tečka, která označovala jezero pro dobytek. Vedle těchto znaků byl malý černý čtvereček se slovy „Lávový tábor“. Nye by to typoval na řadový tábor ranče, který měl hlavní sídlo dalších dvacet mil na sever a na mapě byl označený jako „Diamantová písčina“.

Tam mířil Carson. Ten všivák na tom ranči jako dítě určitě pracoval. Stejně ale z Dračí hory do Lávového tábora to bylo přes sto mil a osmdesát mil jen k té úzké proluce. To znamenalo, že Carsonovi zbývá pořád ještě skoro šedesát mil k větrnému mlýnu a k vodě. Takovou vzdálenost by neušel žádný kůň, který se alespoň jednou nenapije. Měli to oba spočítané.

Čím déle se koukal na mapu, tím jistější si byl, že Carson směřuje k té mezeře. Přes lávu půjde jen tak dlouho, aby ho setřásl, a potom to vezme vzdušnou čarou přímo k mezeře a k Lávovému táboru za ní – tam bude voda, jídlo a asi i lidé, dost možná i mobilní telefon.

Uložil mapy zpátky do plechovek a rozhlédl se. Zdálo se, že láva se rozprostírá od horizontu k horizontu, jenomže on už teď věděl, že na severní straně končí za pouhé tři čtvrtiny míle.

Plán, který v jeho hlavě nabýval obrysy, byl velice jednoduchý. Sestoupí hned z lávy a pojede rovně k té mezeře v Malpaís. Tam dojede a počká. Carson nemohl vědět, že Nye má tyhle mapy. Ale určitě ta sketa stará věděl, že Nye nezná severní část Jornady. Nepočítá s tím, že by ho mohl odříznout. Stejně, v každém případě bude mít takovou žízeň, že kromě toho, aby našel vodu, ho nebude zajímat naprosto nic. Nye měl spoustu vody, aby mohl jet v dlouhém oblouku, takže Carson nenarazí na jeho stopu, ale on věděl, že se svým silným koněm a dostatečným množstvím vody dojede k mezeře dlouho před Carsonem.

A právě ta mezera je místo, kde Carson a ta děvka dojdou svého konce, jejich život utne Nyeho Holland & Holland Express.

*****

Supi teď byli asi tak míli od nich, stále ještě ve spirálách pomalu plachtili ve vzestupném proudu teplého vzduchu. Carson a de Vacaová šli dál beze slova, vedli své koně přes lávu. Byly dvě hodiny odpoledne. Zdálo se, že láva se třpytí nekonečnými jezírky modré vody pokryté bílou čepicí. Carson nedokázal udržet otevřené oči, aniž by ta jezírka viděl.

Přemýšlel o své žízni. Byla mučivá. Nikdy si nedovedl představit, natož zakusit, tak zoufalý pocit. Jazyk se mu v ústech proměnil v tlustý pahýl křídy, který vůbec necítil. Rty mu popraskaly a začala z nich vytékat tekutina. Žízeň poznamenala i jeho mysl: jak šel, zdálo se mu, že poušť se proměnila v jeden velikánský oheň, který ho zvedl jako hromádku popela k oslepující neúprosné obloze.

Na koních se začala silně projevovat dehydratace. Změna, kterou s nimi v několika hodinách udělalo polední slunce, byla neuvěřitelná. Chtěl počkat, až zapadne slunce, a pak jim dát napít, ale už teď pochopil, že by to bylo pozdě.

Najednou se zastavil. Susana se odšourala ještě několik kroků, potom beze slova zůstala stát.

„Napojíme koně,“ řekl. Mluvit s tak vyschlým hrdlem mu způsobilo ostrou bolest.

Ona neřekla nic.

„Susano? Jsi v pohodě?“

Neodpověděla. Seděla ve stínu svého koně se skloněnou hlavou.

Přešel k jejímu koni. Odepjal Nyeho sedlovou brašnu a odsunul podkovy stranou. Uchopil kanystr, sundal si klobouk a po okraj ho naplnil. Pohled na vodu vytékající z hrdla kanystru mu způsobil křeče v krku. Roscoe, který vedle něj stál polomrtvý, najednou s trhnutím zvedl hlavu a hrnul se dopředu. V okamžení všechnu vodu vypil a potom vzal do zubů klobouk. Carson ho nevrle plácl po čumáku a vyškubl mu klobouk. Kůň odskočil na stranu a odfrkl si.

Naplnil klobouk podruhé, nesl ho druhému koni. Lačně ho vypil. Odložil prázdný kanystr, vzal ten druhý a každému koni dal ještě vypít polovinu klobouku, potom kanystr vrátil na sedlo. Koně teď byli rozrušení, s tím počítal, frkali a kouleli očima.

Když vrátil druhý, z poloviny prázdný kanystr do sedlové brašny, zaslechl chrastivý zvuk. Natáhl ruku a zjistil, že vnější chlopeň brašny má povolenou podšívku ve švu. Vykukoval odtud letitý zažloutlý papír: tentýž, který Nye tehdy ve stáji prohlížel, večer po prachové bouři. Carson ho vytáhl a zvědavě si ho prohlédl. Byl potrhaný a vůbec to vlastně nebyl papír, připomínalo to spíš starou pošpiněnou kůži. Na ní byly hrubé nákresy horského hřbetu a podivně tvarovaná černá masa, spousta značek a text ve španělštině. A nahoře byla komplikovaná slova napsaná starým rukopisem: Al despertar la hora el áquila del sol se kvanta en un acuga del fuego, „Za úsvitu stojí sluneční orel na ohňovém obelisku“. Dole bylo mezi dalším španělským textem jméno: Diego de Mondragón.

Všechno bylo najednou jasné. Nebýt popraskaných rtů, Carson by se nahlas rozesmál.

„Susano!“ vykřikl. „Nye hledá poklad Dračí hory. Mondragónovo zlato! Tady, v jeho sedlových brašnách, jsem našel ukrytou mapu. Ten bláznívej bastard věděl, že na Dračí hoře je papír zakázaný, tak si ho schoval tam, kde by ho nikdo nenašel!“

Naprosto bez zájmu se podívala ze stínu svého koně na zdvořile podávanou mapu. Zavrtěl hlavou. Bylo to absurdní, tak to k němu nešlo. Nye byl všelicos, jen ne blázen. A přece bylo jasné, že si tuhle mapu koupil někde vzadu v zatuchlém vetešnictví v Santa Fé a zaplatil za ni určitě spoustu peněz. Carson viděl spoustu takových map nabízených na prodej; falšování a prodej map turistům byl v Novém Mexiku výnosný obchod. Není divu, že byl Nye tak podezřívavý a stopoval ho: bál se, že mu chce ukrást jeho imaginární poklad.

Najednou se přestal dobře bavit. S největší pravděpodobní Nye už ten poklad nějakou dobu hledá. Možná to začalo jako pouhá zvědavost. Ale teď, pod vlivem PurBlood, se to, co bývalo lehká posedlost, může změnit v něco mnohem horšího. A Nye věděl, že si Carson vzal jeho sedlovou brašnu, takže o to větší má důvod je bez milosti pronásledovat.

Podíval se na mapu lépe. Byly na ní zakresleny hory a ta černá plocha mohl být lávový tok. Mohlo to být kdekoli v poušti. Ale Nye patrně věděl, že Mondragónův dvojtvar je s největší pravděpodobností na úpatí Dračí hory; určitě organizoval svůj průzkum právě z toho bodu.

Dokonce i tohle úžasné rozluštění Nyeho víkendových putování rychle ztratilo na zajímavosti ve spalující žízni, která mučila jeho hrdlo. Unaveně vrátil kus pergamenu z teletiny do sedlové brašny a podíval se na podkovy. Nebyl čas jim je dát. Budou to muset zkusit v písku.

Zapnul sedlovou brašnu a potom se otočil. „Susano, musíme jít dál.“

Beze slova si stoupla a šla na sever; on šel za ní, myšlenky se mu rozplývaly v temném snu o ohni.

Najednou byli na okraji lávového toku. Před nimi se do nekonečna rozbíhala písčitá poušť. Carson se sehnul do solné pánve, která se vytvořila na okraji lávy, a zvedl pár kousků alkalické soli. Být připraven není nikdy na škodu.

„Teď už můžeme jet,“ řekl a sůl si dal do kapsy. Podíval se na de Vacaovou, jak mechanicky klade jednu nohu do třmenu. Na druhý pokus se vyšvihla do sedla.

Když viděl její tichou bitvu, najednou to už nemohl vydržet. Zastavil, natáhl se po sedlové brašně a vyndal kanystr.

„Susano. Napij se se mnou.“

Chvíli seděla tiše na koni. Nakonec, aniž by se na něj podívala, řekla: „Nebuď blázen. Máme před sebou ještě šedesát mil. Nech to pro koně.“

„Jen malý hlt, Susano. Jen trochu upijeme.“

Z hrdla se jí vydral vzlyk. „Já nebudu. Ale jestli ty chceš, klidně si dej.“

Zašrouboval víčko, nenapil se a uložil kanystr na své místo. Když se chystal nasednout, ucítil něco na bradě. Sáhl si na rty a na prstech mu ulpěla krev. Tohle se mu v Uhelném kaňonu nestalo. Tohle bylo mnohem horší. A to jim ještě zbývalo ujet šedesát mil. Uvědomil si s tupou nezvratností, že to prostě nemohou v žádném případě zvládnout.

Pokud se nesetkají s kojoty na lovu.

Dal nohu do třmenu a bojoval s náhlou závratí, vysoukal se na koně. Úplně ho to vyčerpalo, zůstal v sedle celý skleslý.

Supi pořád kroužili asi tak čtvrt míle před nimi. Ti dva šli dál, Carson se opíral o hrušku sedla. V dálce na písku leželo něco tmavého. Kojoti se o to přetahovali. Jakmile Roscoe uviděl něco v beztvaré poušti, automaticky se k tomu vydal. Carson zamrkal, snažil se zaostřit. V očích mu chyběla vlhkost. Znovu mrkl.

Kojoti odskočili od zdechliny. Po stu yardech se zastavili a ohlédli se. Nikdy na ně nikdo nestřílel, pomyslel si Carson.

Koně se přiblížili k mršině. Díval se dolů, snažil se zaostřit na to mrtvé stvoření. Oči mu tak vyschly, že měl pocit, jako by byly plné písku.

Byl to mrtvý vidloroh. Už se dal stěží rozpoznat: lebka s charakteristickými krátkými rohy vystupovala z vyschlého kusu masa.

Podíval se na de Vacaovou, která se táhla za ním. „Kojoti,“ řekl. Hrdlo měl jakoby rozdrápané. „Co?“

„Kojoti. To znamená voda. Nikdy nechodí daleko od vody.“

Jak daleko?“

„Deset mil, víc ne.“

Sklonil se přes hrušku sedla a snažil se ovládat křeč v hrdle.

‚Jak?“ zaskřehotala.

„Stopa,“ odpověděl.

Horko si s nimi pohrávalo. Po obloze plul jediný mráček jako závan palčivé páry. Pohoří Fra Cristóbal, k němuž se celý den přibližovali, se teď zdálo sluncem úplně vybělené. Za nimi se ztrácel horizont. A krajina sama jako by se vypařovala, rozpouštěla ve světle, vznášela se k doběla rozpálené obloze. Kojoti seděli na vyvýšenině, čekali, až vetřelci odejdou.

„Přišli po větru,“ řekl.

Jel ve spirále od mrtvé antilopy, dokud neobjevil stopy kojotů, de Vacaová se táhla za ním. Ujeli několik mil po nepříliš výrazné stopě v jemném pouštním písku.

Potom se stopy stočily do lávy a zmizely.

Carson Roscoea zastavil, když k němu de Vacaová došla. Bylo ticho. Na lávě kojota nikdo nevystopuje.

„Myslím,“ zaskřehotal nakonec, „že se budeme muset o zbytek vody podělit s koňmi. Dál už se to nedá vydržet.“ Tentokrát přikývla.

Sesedli z koní, sesuli se do horkého písku. Ochablou rukou vyndal zpoloviny prázdný kanystr.

„Pij pomalu,“ upozornil ji. „A nebuď zklamaná, když potom budeš mít ještě větší žízeň.“

Napila se z kanystru, třásly se jí ruce. Carson ani nevyndal sůl z kapsy. Nemají tolik vody, aby jim mohla ublížit. Vzal jemně de Vacaové kanystr a zdvihl ho ke rtům. Ten pocit byl až neúnosně nádherný, ale ještě neúnosnější bylo, když pominul.

To, co zbylo, dal koním a prázdný kanystr zavěsil na hrušku sedla. Lehli si do stínu svých zvířat, která tam v odpoledním slunci sklíčeně postávala.

„Na co čekáme?“ zeptala se.

„Na západ slunce.“ Pití už zase byl jen nádherný, nesnesitelný sen. Ale mluvit už nebylo tak strašně mučivé. „Kojoti chodí za slunce západu pít a obvykle se svolávají. Nezbývá, než doufat, že pramen je v okruhu jedné míle, abychom je slyšeli. Jinak…“

„A co Nye?“

„Ten nás určitě pořád hledá, tím jsem si jistý. Ale myslím, že nás ztratil.“

Byla ticho. „Zajímalo by mě, jestli don Alonso a jeho žena takhle trpěli,“ zamumlala po chvíli.

„Je to možné. Jenomže oni našli pramen.“

Zmlkli. I poušť kolem nich byla mrtvolně tichá.

„Pamatuješ si ještě něco o tom prameni?“ zeptal se nakonec Carson.

Zamračila se. „Ne. Do pouště se vydali za soumraku a vedli dobytek, dokud téměř nezkolaboval. Nějaký Apač jim ukázal pramen.“

„Tak to mohli být tak v polovině.“

„Vydali se na cestu s barely vody na vozech, takže určitě došli mnohem dál.“

„Šli na sever,“ řekl Carson.

„Šli na sever,“ zopakovala po něm.

„Nepamatuješ si něco, cokoli, o tom místě?“

„Už jsem ti to říkala. Bylo to v jeskyni na úpatí Fra Cristóbal. Víc si nepamatuju.“

Rychle počítal. Teď byli přibližně čtyřicet pět mil severně od Dračí hory. Pohoří bylo deset mil západním směrem. Těsně na kraji kojoti oblasti.

Carson se vyškrábal na nohy. „Vítr fouká směrem k Fra Cristóbal. Takže kojoti asi přišli ze západu. Takže možná – jen možná – je Ojo del Águila na úpatí hor západním směrem.“

„Je to už strašně dávno,“ řekla. „A jak můžeš vědět, že ten pramen nevyschl?“

„To nemůžu vědět.“

S námahou se posadila. „Nejsem si jistá, jestli zvládnu ještě deset mil.“

„Buď to zvládneš, nebo tě čeká smrt.“

„Ty máš tedy skutečně dar jednání s trpícím člověkem. Tak pojď.“

*****

Nye chvíli klusal na koni po lávovém toku a potom se otočil na východ, směrem od hor, aby měl jistotu, že ti dva mu nezkříží cestu. Carson dokázal, že je důstojný protivník, ale ve chvílích, kdy si příliš věřil, se dopouštěl chyb. Nye chtěl, aby si věřil co možná nejvíc. Musel to zařídit tak, aby uvěřil, že ho setřásl.

Muerto měl stále ještě dost síly a Nye sám se cítil velmi dobře. Ostrá bolest hlavy se proměnila v tupou bolest. Odpolední vedro bylo dusivé, ale bylo jejich spojenec, neviditelný zabiják.

Když se chýlila čtvrtá hodina, znovu odbočil na sever, vrátil se na kraj lávového toku. Směrem na jih viděl skupinu poletujících supů. Zdržovali se docela dlouho na jednom místě. Asi tam měli nějaké zvíře. Zatím bylo ještě příliš brzy na to, aby Carson a de Vacaová přilákali takové hejno.

Najednou se zastavil. Ten kluk zmizel. Přepadla ho panika.

„Haló, kluku! Chlapče!“ volal.

Jeho hlas bez ozvěny utichal, vpíjel se do suchého pouštního písku. V té nekonečné mrtvé krajině bylo jen málo, od čeho by se zvuk odrážel.

Stoupl si ve třmenech a přiložil ruce k ústům. „Kluku!“

Otrhaný chlapec vystoupil zpoza nízké skály, zapínal si poklopec. „Prosím tě, nech toho, byl jsem na pánech.“

Nye si oddechl, otočil koně, znovu ho pobídl do klusu. Do místa léčky zbývalo třicet mil. Před půlnocí tam bude.

*****

Na obrovském monitoru byl zobrazen rozlehlý viktoriánský dům v čistém novogotickém stylu ozdobený téměř rozpačitě neohrabanou mansardovou střechou a pozorovatelnou lodí na moři. Na přední straně domu a po obou stranách bylo bílé kryté sloupořadí. Levine natočil úhel pohledu nahoru a všiml si, že celá stavba je tmavá až na malou osmistrannou podkrovní místnost na vrcholu centrální věže; z oken odtud mlhu propichovalo žluté světlo.

Manévroval svým kyberprostorovým já vzhůru po cestě k železným vratům, která byla otevřená, visela na poškozených pantech, divil se, proč dům nikdo nehlídá a proč si Scopes vytvořil dvůr zarostlý lopuchem. Když se přibližoval, všiml si, že několik oken je rozbitých a že barva z dřevěných okenic je oprýskaná. Když tu tehdy v mládí strávil léto, byl dům i dvůr s láskou udržován.

Znovu se podíval na oktagonální podkrovní místnost. Pokud je Scopes někde uvnitř, pak jedině tam. Díval se, jak proud barevných světel jako ohnivý jazyk vybuchl ze střechy podkrovní místnosti a zmizel v temné díře mlhy, která se vznášela nahoře. Už viděl podobný přenos dat, která vyšlehávají mezi velikými budovami, s nimiž se poprvé setkal v kybernetickém prostoru GeneDyne. To musí být zakódované napojení na satelit TELINT, které Klaun objevil. Levina docela zajímalo, jestli zprávy byly zakódované před anebo poté, co opustily tuto vnitřní svatyni Scopesova kybernetického prostoru.

Interiér domu za pootevřenými dveřmi byl potemnělý a Levine si přál, aby se ten prostor nějakým způsobem osvětlil. Nebe pomalu tmavlo, mlha se měnila do olověné šedi a on si uvědomil, že – alespoň v tomto Scopesově umělém světě – přicházela noc. Podíval se na hodinky, ukazovaly 5:22 -ráno, nebo odpoledne? Úplně ztratil pojem o čase. Změnil polohu na podlaze výtahu, ohnul nohu, která mu zdřevěněla, a promasíroval si unavená zápěstí, v duchu se ptal, jestli Klaun ještě je někde v síti GeneDyne a ruší program. Potom se zhluboka nadechl, ruce položil znovu na laptop a pohnul se směrem k domu.

Byl tam velký salon, na který si pamatoval, s prošlapaným perským kobercem na podlaze a masivním kamenným krbem v levé stěně. Nad ním visela vycpaná hlava losa amerického s hustou sítí pavučin mezi parohy. Po stěnách byly rozvěšeny malby bárek a škunerů a scény z lovu ryb a velryb.

Přímo před sebou uviděl točité schodiště do druhého poschodí. Vyšel po něm a pokračoval dál po balustrádě. Pokoje nahoře byly tmavé a prázdné. Náhodně si jeden z nich vybral, prošel jím ke zchátralému a otlučenému oknu. Podíval se ven a ke svému překvapení nespatřil úzkou ulici, která se vine do mlhy, ale bizarní směsici šedé a oranžové statické elektřiny. Že by závada v kybernetickém prostoru – podivil se a potemnělým prostorem se vrátil na balustrádu. Zabočil do druhé chodby, chtěl se jít podívat do místnosti, kde tehdy, před mnoha lety, v létě nocoval, ale na obrazovce naskočil počítačový kód, hrozilo, že zmizí zobrazení celého domu. V rozpacích spěšně vycouval. Každou další oblast na ostrově jako by Scopes s velikou péčí spojil. Přesto vytvoření jeho vlastního domova dětství bylo neuspořádané a prázdné, s trhlinami v samotné struktuře jeho počítačového výtvoru.

Na vzdáleném konci balustrády byly dveře na schodiště do podkrovní místnosti. Levine už se chystal vystoupit po schodech, když si vzpomněl na zadní schodiště, které vedlo k pozorovatelně lodí na moři. Možná by bylo lepší podívat se do oken podkrovní místnosti, než do ní vejde.

Když se vydal směrem k pozorovatelně, obklopila ho mlha. Posunul trackball laptopu a opatrně se rozhlédl. Deset stop před ním vyčnívaly z pozorovatelny hranaté obrysy podkrovní místnosti. Postoupil o kousek a nahlédl do okna.

V místnosti seděla ohnutá postava zády k němu. Dlouhé bílé vlasy padaly přes límec toho, co vypadalo jako župan. Ten člověk seděl před terminálem počítače. Najednou z mlhy vystřelil ohnivý jazyk a narazil na stranu podkrovní místnosti. Bez zaváhání se Levine pohnul do barevného proudu a v té chvíli na velikánské obrazovce viděl slova:

… probrali vaši cenu. Je to ohavné. Naše nabídka tří miliard stále platí. Žádná další vyjednávání už nebudou.

Intenzita proudu polevila. Levine nehnutě čekal. Za několik minut z věže vybuchlo barevné světlo:

Generále Harringtone! Vaše impertinence vás bude stát další miliardu a cena je teď pět miliard. Takový postoj mě jako byznysmana uráží. Bylo by mnohem lepší, kdybychom to všechno dokázali vyřešit jako gentlemani, nemyslíte? A dokonce to ani nejsou vaše peníze. Ale virus můj je. Mám ho a vy ne. Pět miliard situaci změní.

Intenzita proudu polevila.

Levine stál na pozorovatelně úplně ohromený. Bylo to horší, než si dokázal představit. Nejen že Scopes je šílený, ale vlastní nějaký virus, který prodává armádě. Možná i nějakým darebákům z armády. Podle zmíněných cen usoudil, že to může být jedině ten virus posledního soudu, o kterém mu řekl Carson.

Poklesl ke stěně výtahu, ohromen tou obrovskou záležitostí, před kterou se ocitl. Pět miliard dolarů. To bylo zdrcující. Virus není jako jaderná zbraň – ta se těžko převáží, nesnadno ukrývá a složitě dodává. Jediná zkumavka v kapse kohokoli jich může klidně obsahovat triliony…

Posadil se zpříma, vrátil se zase k pozorovatelně, dolů po schodišti a po chodbě ke schodům do podkrovní místnosti. Stejně jako všechny dveře, které Scopes vytvořil, i dveře do podkrovní místnosti se otevřely, jakmile k nim došel. Nahoře na potemnělém schodišti byly další dveře. Všiml si světla kolem sloupku dveří.

Ty byly zamčené. Několikrát do nich narazil, narůstal v něm pocit nespokojenosti a vzteku.

Potom ho něco napadlo. S Alíkem to fungovalo; nebyl důvod, proč by to nezabralo i tady.

Velkými písmeny napsal: SCOPESI!

Jméno se okamžitě ozvalo z reproduktoru do stísněného prostoru výtahu. Uplynula minuta, potom dvě. Najednou se dveře podkrovní místnosti prudce otevřely. Levine viděl seschlého člověka, který se na něj dívá. To, co považoval za župan, byla ve skutečnosti dlouhá róba hustě posetá astrologickými znaky. Vlasy mu splývaly v bílých a stříbrných pramenech přes odstávající uši a kůže na čele a vpadlých tvářích byla protkaná vráskami. Levine ten obličej ale znal tak jako málokterý jiný. Našel Brenta Scopese.

*****

Slunce bylo ostré jako skleněný déšť. Voda jim trochu zvlhčila proschlá hrdla, přesto ale žízeň jen zintenzivnila. A koně byli po napití vzpurní. Carson cítil, jak Roscoe pod ním panikaří a chystá se rozběhnout. Jakmile se to stane, poběží tak dlouho, dokud nezahyne.

„Drž je nakrátko,“ řekl.

Fra Cristóbal bylo stále vyšší, v měnícím se světle přešlo z oranžova do Šeda a potom do červena. Cestou dál Carson cítil strašlivé sucho, které se mu vracelo do úst a hrdla. Oči se mu víc zanítily a bolely ho tak, že je mohl nechat otevřené vždycky jen na malou chvíli. Jel se zavřenýma očima. Cítil, jak kůň pod ním ochable kýve hlavou.

Jeskyně na úpatí pohoří. Teplá voda. To znamenalo vulkánovou oblast. Takže pramen by mohl být blízko lávového toku a jeskyně sama s největší pravděpodobností byl jen tunel v lávě. Na chvíli otevřel oči. Ještě osm mil, možná méně, k tichým horám bez života.

Úsilí přemýšlet ho vyčerpalo. Najednou odhodil uzdu a zcela dezorientovaný osahával horečně sedlo oběma rukama. Věděl, že kdyby spadl z koně, nahoru se už nedostane. Sevřel pevněji hrušku sedla a naklonil se dopředu, až cítil drsné žíně koňské hřívy na tváři. Jestli se Roscoe rozhodne běžet, tak ať. Zůstane tak, poddá se narudlému světlu, které ho pálí pod zavřenými víčky.

*****

Když přijížděli k úpatí pohoří, slunce zapadalo. Dlouhý stín drsných vrcholků se plazil směrem k nim, konečně je objal. Teplota poklesla o několik stupňů.

Carson se přinutil otevřít oči. Roscoe se potácel, touha běžet ho zcela opustila a teď už ztrácel i prostou touhu žít. Carson se otočil k de Vacaové. Měla kulatá záda, hlavu sklopenou, celá byla jakoby pokřivená a zničená.

Koně se šourali svým vlastním tempem, došli k lávě na úpatí pohoří a zastavili se.

„Susano?“ zaskřehotal.

Lehce zdvihla hlavu.

„Tady počkáme. Až uslyšíme kojoty, jak se svolávají k pití.“

Přikývla a sesula se z koně. Pokusila se vstát, ale opile klesla na kolena.

„Hergot,“ zaklela, uchopila třmen a částečně se přitáhla, ještě než dopadla na písek. Její kůň stál na roztřesených nohou s pokleslou hlavou.

„Počkej, pomůžu ti.“ Sesedl z koně a také ztratil rovnováhu. Překvapilo ho, že se dívá na horu z jemného písku a kroužící svět: hory, koně, obloha se zapadajícím sluncem. Znovu zavřel oči.

Najednou bylo chladno. Pokusil se otevřít oči, ale nedokázal od sebe oddělit slepené řasy. Jednou rukou odtrhl od sebe víčka na oku. Nahoře na hluboké ultrafialové obloze svítila jediná hvězda. Potom uslyšel slabý zvuk. Nejprve to bylo jako ostré štěkání, které nabývalo na výšce, z dálky se mu dostalo odpovědi. Následovalo další trojí nebo čtyřnásobné štěkání a všechno to končilo dlouhým, protahovaným vytím. Ozvala se odpověď, potom další. Zdálo se, jako by se ty zvuky slévaly.

Kojoti šli pít. Na úpatí pohoří.

Zdvihl hlavu. De Vacaová ležela bez hnutí na písku kousek vedle něj. Bylo světlo akorát na to, aby viděl matné obrysy jejího těla.

„Susano?“

Žádná odpověď.

Připlazil se k ní a sáhl jí na rameno. „Susano?“ Prosím tě, odpověz. Prosím tě, nebuď mrtvá.

Znovu s ní zatřásl, silněji. Lehce pohnula hlavou, černé vlasy jí zakrývaly obličej.

„Pomoz,“ zaskřehotala. „Mi.“

Zvuk jejího hlasu v něm vyburcoval poslední zbytky sil. Musí najít vodu. Nějak jí musí zachránit život. Koně pořád stáli tiše, uzdy v písku, a třásli se jako v horečce. Zachytil se třmenu a vyhoupl se do sedu. Roscoe měl hodně horkou slabinu, cítil ji pod rukou.

Když si stoupl, přemohla ho závrať a z nohou mu vyprchala síla. Potom zjistil, že zase leží v písku na zádech.

Nemohl chodit. Jestli se má dostat k vodě, bude k ní muset dojet.

Znovu se chytil třmenu a vysoukal se nahoru, zoufale se držel hrušky sedla. Byl příliš zesláblý, aby se vyhoupl do sedla. Rozhlédl se jedním okem, kterým viděl. Několik yardů od něj byla veliká skála. Provlékl paži třmenem a vedl koně ke skále a vyškrábal se na ni. Shora se mu podařilo nasednout. Zaposlouchal se.

Kojoti pořád ještě volali. Natočil se po zvuku a pobídl Roscoea patami.

Zvíře se zhouplo dopředu, na strašně roztřesených nohách udělalo jeden krok, potom se zastavilo, doširoka rozkročené. Zašeptal koni do ucha, poplácal ho chlácholivě po krku a znovu ho pobídl. Sakra, dělej.

Kůň postoupil o další roztřesený krok. Klopýtl, se zavrčením to vyrovnal a udělal třetí krok.

„Dělej,“ zašeptal mu Carson naléhavě. To volání kojotů nebude trvat věčně.

Kůň se potácel po zvuku. Po chvíli se po jeho levici vynořila další lávová stěna. Pobídl Roscoea, když kojoti štěkot znenadání umlkl.

Kojoti ho ucítili.

Dál pokračoval k místu, odkud slyšel ty zvuky. Další láva. Světla na obloze ubývalo. Za pár minut bude tma a nic neuvidí.

A potom to najednou ucítil: chladnou vlhkou vůni. Kůň trhnul hlavou a také větřil. Ve chvíli vánek s sebou tu vůni odnesl a jeho nozdry znovu zaplnil horký zápach pouště.

Zdálo se, že lávový tok po jeho levé straně se táhne donekonečna, po pravé straně se rozkládala prázdná poušť. Jak se snášela noc, na obloze se začaly objevovat hvězdy. Kolem panovalo napjaté ticho. Ani známka po tom, kde by mohla být voda. Byli blízko, ale ještě ne dost blízko. Cítil, jak upadá do bezvědomí.

Kůň si ztěžka povzdechl a postoupil o další krok dopředu. Carson se chytil hrušky sedla. Už ani nedržel uzdu a bylo mu to jedno. Ať jde kůň sám. Bylo to tam: další mučivá bríza, která s sebou přinesla vůni vlhkého písku. Kůň se otočil tím směrem a vydal se přímo na lávu. Carson viděl jenom černý obrys pokroucené skály, která se rýsovala proti pohasínající obloze. Nakonec tam nenašli nic; byla to jen další krutá fata morgána. Znovu zavřel oči. Kůň se zapotácel, ušel ještě několik kroků. Potom se zastavil.

Jakoby z veliké dálky slyšel, jak kůň přes udidlo pije. Pustil se sedla a cítil, že padá, a pořád padal a ve chvíli, kdy mu připadal jeho pád nekonečně dlouhý, přistál s plesknutím v mělkém jezírku.

Ležel ve vodě snad čtyři palce hluboké. Samozřejmě to byla jenom halucinace; když lidé umírají žízní, často mívají pocit, že klesají pod vodu. Jak se otočil, nabral vodu do úst. Zakašlal a polkl. Byla teplá – teplá a čistá. Znovu polkl. A potom si uvědomil, že je opravdová.

Svalil se do vody, pil, smál se, válel sudy a znovu pil. Když mu ta úžasná teplá kapalina projela hrdlem, cítil, že se mu do údů vrací síla.

Přinutil se přestat pít a vstal. Opřel se o koně a mrkal oběma očima, už se rozlepily. Odepjal kanystr a roztřesenou rukou ho naplnil teplou vodou. Zavěsil nádobu zpátky na sedlo a pokusil se Roscoea odtáhnout.

Kůň se odmítal pohnout z místa. Věděl, že kdyby ho nechal, mohl by se upít k smrti nebo zchromnout. Plácl ho po čumáku a trhl uzdou. Kůň se polekal a otočil se.

„Je to pro tvoje dobro,“ řekl a odváděl ho, svoje znepokojení dávalo zvíře najevo poskakováním.

De Vacaová ležela úplně stejně, jako když odešel. Klekl si k ní, otevřel kanystr a trochu jí polil obličej a vlasy. Pohnula se, otočila hlavou, vzal ji do náruče a opatrně jí nalil pár kapek do otevřených úst.

„Susano?“

Polkla a zakašlala.

Nalil jí další kapku do úst a trochu jí navlhčil oteklé oči a okoralé rty.

„Jsi to ty, Guyi?“ zašeptala.

„To je voda.“

Dal jí kanystr ke rtům. Upila pár doušků a rozkašlala se.

„Ještě,“ zaskřehotala.

Za patnáct minut vypila v malých doušcích celý galon.

Vyndal kousek alkalické soli z kapsy, chvíli ji cucal a potom ji podal Susaně. „Lízni si trochu. To ti pomůže zbavit se žízně.“

‚Jsem mrtvá?“

„Ne. Našel jsem ten pramen. Tedy spíš ho našel Roscoe. Ojo del Águila.“

Ocucávala kousek soli a potom se ochable posadila. „Teda ale pořád umírám žízní.“

„Teď už máš v žaludku dost vody. Potřebuješ jen elektrolyty.“

Znovu ocucávala sůl; potom jí najednou ramena škubla, vzlykala. Instinktivně ji chytil kolem ramen.

„Teda, cabrón, koukej. Oči mi už zase slouží.“

Držel ji a měl pocit, že i jemu stékají po tvářích slzy. Oba plakali nad zázrakem, jehož zásluhou zůstali naživu.

Za hodinu měla dost sil, aby se mohla pohybovat. Dovedli koně zpátky k jeskyni a nechali je pomalu pít. Když se dostatečně zavodnili, Carson je vzal ven, aby se napásli, nejprve jim ale spoutal nohy, aby se nezatoulali do tmy. Nezdálo se to ani nezbytné, protože od vody by jen stěží odcházeli.

Když se vrátil do temné jeskyně, našel de Vacaovou ležet na kraji písčiny u pramene, už spala. Sedl si, byl velmi zesláblý. A příliš unavený, aby se vydal na průzkum. Svět se mu rozplynul do nicoty, když dopadl do písku.

*****

Lávová brána.

Nye svítil halogenovou baterkou na černočernou stěnu, která se tyčila vedle něj. Mezera byla možná sto yardů široká. Na jedné straně se pohoří Fra Cristóbal vypínalo z pouště, kužel polámaných skal a změti kamení vytvářel přirozenou bariéru pro koně. Na druhé straně se tyčila obrovská lávová stěna, náhlé ukončení mnoha mil ztuhlého toku lávy z vulkánu, jehož jiskra pohasla už před dávnými a dávnými časy. Bylo to ještě lepší, než si to představoval; dokonalé místo, aby mohl zaútočit ze zálohy. Pokud Carson chce jít do Lávového tábora, pak nemá jinou možnost než tudy.

Nye svázal Muertovi nohy a nechal ho ve skrytém potoce za mezerou, sám se vyšplhal na lávu. S sebou si vzal baterku, pušku, vak s vodou a jídlo. Našel si místo, odkud se v té tmě domníval, že bude mít dobrý výhled; malá proláklina v lávě obklopená zubatým svahem. Láva se zformovala do přirozených vlnovek a její drsný porézní povrch mu skýtal vynikající místo, kde si může opřít hlaveň pušky.

Usadil se a čekal. Napil se z vaku a ukrojil si špalek sýra. Americký čedar, skutečně ohavnost. A vedro přes čtyřicet stupňů mu na chuti nepřidalo. Ale aspoň to bylo něco k jídlu. Byl si jistý, že ta ženská a Carson už třicet hodin nejedli. Ale protože neměli vodu, jídlo pro ně bylo druhořadým problémem.

Posadil se tiše v temnotě a poslouchal. Když se blížil úsvit, ukázal se měsíc v novu, jasně bílá štěpina. Čistým vzduchem vrhal dost světla, takže Nye nemusel držet noční hlídku a měl možnost se rozhlédnout kolem.

Našel si ideální místo na pozorování: hnízdo ostřelovače sto stop nad mezerou. Za denního světla budou Carson a ta ženská vidět na jižní straně na dvě, možná i tři míle. Odsud mohl střílet přes, dolů a dokonce i na druhou stranu. Sám by si lepší úkryt nevybudoval. Tady bude mít spoustu času, aby náležitě zamířil. Když se nitroexpres kulky ráže 357 dostanou do styku s lidskou pokožkou, nadělají takovou paseku, že i káně bude mít problém, aby si našlo kus masa k žrádlu.

Byla samozřejmě i taková možnost, že už jsou oba mrtví. V takovém případě by pro Nyeho bylo útěchou, že právě on je vyhnal a přinutil je putovat v nemilosrdném denním vedru. Bez ohledu na situaci bylo tohle místo na čekání ideální. Teď když může zůstat schovaný i v denní dobu, nebude potřebovat tolik vody. Zůstane tu ještě den, možná dva, jen pro jistotu. Potom se vydá jižním směrem hledat jejich těla.

Pokud Carson našel vodu – což musel, jinak by takhle daleko nedošel -bude si moc věřit. Bude se radovat při představě, že se Nyeho zbavil navždycky. Nye nahlédl do komory a pak ji zavřel.

„Bang, bang,“ ozval se vysoký, rozesmátý hlas ze tmy vlevo od něj.

Východní obloha se pomalu začala zbarvovat modře.

*****

„Kdo je to?“ Levine slyšel Scopesův ostrý hlas z reproduktorů ve výtahu. Rty čaroděje na obrazovce se nehýbaly a jeho výraz se nezměnil; přesto Levine slyšel v hlase svého bývalého přítele lehké překvapení. Nenapsal žádnou odpověď.

„Takže to nakonec nebyl falešný poplach.“ Obraz čaroděje ustoupil ze dveří. „Pojďte dál. Omlouvám se, ale nemohu vám nabídnout místo k sezení. Snad příště.“ Zasmál se. „Jste mizera zaměstnanec, nebo pracujete pro konkurenci? Ať je to jak chce, vysvětlete mi laskavě svoji přítomnost v mé budově a v mém programu.“

Levine chvíli nereagoval. Potom přesunul ruce z trackballu a kurzorových kláves na klávesnici laptopu. „Jsem Charles Levine,“ napsal.

Čaroděj na něj zíral několik vteřin. „Nevěřím vám,“ ozval se nakonec Scopesův hlas v reproduktoru. „Není možné, aby ses mi sem naboural.“

„Ale já to udělal. A jsem tady, ve tvém programu Kybernetický prostor.“

„Takže tobě nestačilo hrát si na špiona společnosti z dálky, Charlesi?“ zeptal se Scopes uštěpačně. „Musel sis do seznamu svých ničemností připsat ještě nabourání do programu.“

Levine váhal. Ještě si nebyl jistý, v jakém duševním stavu se Scopes vynachází, ale poznal, že mu nezbývá než mluvit otevřeně. „Musím s tebou mluvit,“ napsal. „O tom, co máš v úmyslu udělat.“

„A to je co?“

„Prodat virus posledního soudu ozbrojeným silám Spojených států za pět miliard dolarů.“

Následovala dlouhá odmlka.

„Charlesi, podcenil jsem tě. Takže ty víš o X-FLU II. Tak dobrá.“

Tak takhle se to jmenuje, pomyslel si Levine. „Čeho si myslíš, že dosáhneš, když ten virus prodáš?“ napsal.

„Myslel jsem, že je to jasné. Pět miliard dolarů.“

„Pět miliard ti moc nepomůže, jestli ti blázni tím tvým výtvorem zlikvidují celý svět.“

„Charlesi, prosím tě. Oni už teď mohou svět zlikvidovat. A neudělali to. Já těmhle chlápkům rozumím. Jsou to stejní tyrani jako ti, co nám před třiceti lety napráskali na hřišti. V podstatě jim jenom pomáhám splnit touhu vlastnit největší, nejnovější zbraně. Nikdy ten virus doopravdy nepoužijí. Stejně jako jaderné zbraně nemá žádnou vojenskou hodnotu, jen strategickou hodnotu při vyvážení poměru sil. Tenhle virus vznikl jako vedlejší produkt legitimního kontraktu mezi Pentagonem a GeneDyne. Tím, že jsem vyvinul tento virus a nabídl ho k prodeji, jsem neudělal nic protiprávního nebo dokonce neetického.“

„Je ohromující, jak si dokážeš zdůvodnit hrabivost,“ napsal Levine.

„S tím to nemá co dělat. Existují dobré a rozumné důvody, proč by armáda měla tenhle virus vlastnit. Sotva se dá pochybovat o tom, že existence jaderných zbraní zabránila vypuknutí třetí světové války mezi bývalým Sovětským svazem a Spojenými státy. Nakonec jsme dosáhli toho, čeho chtěl Nobel docílit s dynamitem; totální válka je nemyslitelná. Ale teď jsme dospěli k další generaci zbraní: biologické účinné preparáty. Přestože se mnohé znepřátelené vlády podepsaly pod zcela opačné smlouvy, pracují na úplně stejných biologických látkách. Pokud má být zachována rovnováha, nemůžeme si dovolit takovouhle věc nemít. Kdybychom se nechali zaskočit bez viru jako je X-FLU II, libovolné množství znepřátelených zemí by nás vydíralo, ohrožovalo nás i zbytek světa. Bohužel ale máme prezidenta, který skutečně má v úmyslu dodržovat Konvenci o biologických zbraních. S největší pravděpodobností jsme jediná velká země na světě, která ji ještě dodržuje! Ale to je mrhání časem. Nedokázal jsem tě přesvědčit, abychom spolu založili GeneDyne, a nedokážu tě přesvědčit ani teď. To je vážně velká škoda; spolu bychom mohli dokázat velké věci. Ale ty ses rozhodl z pouhopouhé zášti zasvětit svůj život zničení toho mého. Nikdy jsi mi nedokázal odpustit, že jsem vyhrál Hru.“

„Říkáš velké věci. Jako třeba vyvinout virus posledního soudu, abychom vymýtili celé lidstvo na zemi?“

„Možná víš méně, než předstíráš. Tenhle tak zvaný virus posledního soudu je vedlejší produkt bakteriální terapie, která zbaví lidskou rasu chřipky. Navždycky. Je to proces imunizace, který vede k trvalé imunitě vůči chřipce.“

„Ty nazýváš úmrtí imunitou?“

„I ty bys měl pochopit, že X-FLU II byl jen mezilehlý krok. X-FLU měl své nedostatky, to nepopírám. Ale já přišel na to, jak právě tyhle nedostatky zpeněžit.“

Postava přešla k vitríně a z jedné poličky vzala malý předmět. Když se otočila, Levine viděl, že v ruce drží pistoli podobnou těm, které měli jeho pronásledovatelé v lese.

„Co chceš dělat? Nemůžeš mě zastřelit. Tohle je kybernetický prostor.“

Scopes se zasmál. „Uvidíme. Ale zatím to neudělám. Předně chci, abys mi vysvětlil, co přesně tě přivedlo do mého soukromého světa, když to pro tebe bylo tak obtížné. Pokud jsi se mnou chtěl mluvit o X-FLU II, určitě sis mohl zvolit nějaký snazší způsob.“

„Přišel jsem ti říct, že PurBlood je jedovatá.“

Scopes-čaroděj sklonil pistoli. „To je zajímavé. A jak to?“

„Zatím ještě neznám všechny podrobnosti. Rozkládá se v těle a otravuje mysl. Právě proto zešílel Franklin Burt. Právě proto zešílel tvůj vědec Vanderwagon. Všichni betatesteři z Dračí hory zešílí. A právě proto ty také šílíš.“

Bylo velmi nepříjemné hovořit se Scopesovým počítačovým zobrazením. Neusmívalo se, nemračilo se; dokud se neozval jeho hlas z reproduktoru, Levine nepoznal, co si generální ředitel GeneDyne myslí nebo jak na něj zaúčinkovala jeho slova. V duchu se ptal, jestli už to Scopes ví; jestli četl a uvěřil Carsonovu přerušenému vysílání.

„Moc dobře, Charlesi,“ dočkal se nakonec odpovědi ozdobené unavenou ironií. „Věděl jsem, že se velmi činíš a pouštíš do světa urážlivá tvrzení proti GeneDyne, ale tohle je skutečně vrchol.“

„To není tvrzení. To je pravda.“

„A přece, nemáš žádný důkaz a vědecké vysvětlení. Je to jako všechna tvá ostatní obvinění GeneDyne. PurBlood vyvinuli nejlepší genetici světa. Prošla důkladnými testy. A až se v pátek začne distribuovat, zachrání spoustu životů.“

„Spíš zničí spoustu životů. A ty si nepřipouštíš sebemenší obavy, když máš PurBlood v žilách?“

„Zdá se, že o mých aktivitách máš skutečně velmi slušné informace. Jenomže já nikdy neměl transfuzi PurBlood. Nechal jsem si dát jen obarvenou plazmu.“

Levine chvilku neodpovídal. „A přece jsi dopustil, aby všichni ostatní z Dračí hory dostali skutečnou PurBlood. To je z tvé strany vskutku husarský kousek.“

„Já byl rozhodnutý nechat si to pustit do žil, ale můj věrný asistent pan Fairley mě přesvědčil. Kromě toho to personál Dračí hory vyvinul. Kdo jiný by to měl otestovat?“

Levine se bezradně opřel o stěnu. Jak mohl ve své snaze přímo Scopese konfrontovat zapomenout, co je to za člověka. Ten rozhovor mu připomněl jednu z jejich diskusí na studiích. Tehdy se mu nikdy nepodařilo změnit Scopesův názor na cokoli. Jak by se mu to mohlo podařit teď, když je v sázce o tolik víc?

Dlouho bylo ticho. Levine si prohlédl podkrovní místnost a všiml si, že mlha ustoupila. Přešel k oknu. Venku už byla tma a úplněk se třpytil na hladině oceánu jako přadeno hedvábí. Vlečný člun s rozvěšenými sítěmi bafal směrem do přístavu. Teď když přestali mluvit, měl Levine pocit, že slyší příboj na skalách pod sebou. Do tmy svítil maják. „Působivé, že?“ řekl Scopes. „Je tu všechno kromě vůně moře.“ Levine pocítil hluboký smutek. Byla to dokonalá ilustrace protikladů Scopesova charakteru. Jen genius neuvěřitelně tvůrčí mohl napsat takhle krásný a rafinovaný program. A přece tentýž člověk má v úmyslu prodat X-FLU II. Levine sledoval člun, jak zajíždí do přístavu, jeho světla tančila na vodě. Temná postava z něj vyskočila a chytila vyvazovací lano a obtočila jej kolem ouvazníku.

„Původně jsem začal s několika na sobě nezávislými náročnými záležitostmi,“ řekl Scopes. „Moje síť se denně rozrůstala a já měl pocit, že nad ní ztrácím kontrolu. Chtěl jsem ji nějakým způsobem prozkoumat, nějak jednoduše a soukromě. Dost dlouho jsem si pohrával s jazyky umělé inteligence jako například LISP a jazyky orientovanými na objekty, jako je třeba Smalltalk. Poznal jsem, že je potřebný nový druh počítačového jazyka, ve kterém by se spojilo to nejlepší z obou, a ještě něco by se dodalo. Když tyhle jazyky byly vyvinuty, byl výkon počítače zcela nedůležitý. Uvědomil jsem si, že mohu hrát se zobrazeními i se slovy. A tak jsem si vytvořil jazyk kolem vizuálních konstrukcí. Kompilátor Kybernetického prostoru vytváří světy, ne pouhé programy. Všechno to začalo jednoduše. Ale brzy jsem si uvědomil, jaké jsou možnosti mého nového média. Pochopil jsem, že dokážu vytvořit úplně novou uměleckou formu, specifickou pro počítač, kterou bylo možné poznat za jejích vlastních podmínek. Trvalo mi celé roky, než jsem tenhle svět vytvořil, a pořád na něm ještě pracuji. Samozřejmě to nikdy nedokončím. Ale většinu toho času jsem strávil na vývoji, přípravou programovacího jazyka a dostatečně silných nástrojů. Mohl jsem to udělat znovu – rychleji.

Charlesi, mohl bys u toho okna stát týden a neviděl bys jedinou věc dvakrát. Kdybys chtěl, mohl bys sejít dolů do doku a s těmi chlapy si popovídat. Je tu příliv a odliv závislý na fázích měsíce. Střídají se roční období.

V domech žijí lidé: rybáři, letní hosté, umělci. Skuteční lidé, které si pamatuji ze svého dětství. Je tu Marvin Clark, který vede místní obchod. Před několika lety zemřel, ale v mém programu žije. Zítra bys mohl tam dolů sejít a poslechnout si jeho vyprávění. Mohl by sis dát šálek čaje a zahrát si vrhcáby s Hankem Hitchinsem. Každá osoba je v rámci většího programu samostatný objekt. Existují zcela nezávisle a jeden na druhého působí tak, jak jsem to nikdy nenaprogramoval ani nepředvídal. Tady jsem svým způsobem Bůh: stvořil jsem svět, ale teď, když už je hotový, existuje dál, aniž bych do něj musel něco vkládat.“

„Ale ty jsi hodně sobecký Bůh,“ řekl Levine. „Necháváš si svět jen pro sebe.“

„To je pravda. Prostě se mi nechce s kýmkoli se o něj dělit. Je to příliš osobní.“

Levine se otočil na zobrazení čaroděje. „Ostrov jsi reprodukoval naprosto dokonale, do posledního detailu, až na tvůj dům. Ten je v ruinách. Proč?“

Postava se chvilku ani nepohnula a z reproduktoru ve výtahu se neozvalo nic. Levine nevěděl, jakého nervu se dotkl. Čaroděj znovu zdvihl pistoli. „Myslím, že už jsme toho napovídali až až, Charlesi.“

„Ta pistole na mě nedělá žádný dojem.“

„To by měla. Ty jsi totiž pouze dění v rámci sítě mého programu. Když střelím, nit tvého procesu se zastaví. Uvízneš a nebudeš mít možnost komunikovat se mnou ani s nikým jiným. Ale to už teď mluvíme dost akademicky. Když jsme si povídali o mém výtvoru, poslal jsem po tvé stopě pátrače, aby lokalizoval tvou pozici. Musíš to mít strašně nepohodlné, být takhle ve výtahu čtyřicet devět mezi sedmým a osmým poschodím. Uvítací výbor už se chystá, tak by ses měl posadit rovně.“

„Co chceš udělat?“ zeptal se Levine.

„Já? Já nebudu dělat vůbec nic. Ale ty zemřeš. Arogantně ses mi naboural do sítě, a navíc jsi strkal nos do mých obchodních záležitostí, takže mi nedáváš moc na výběr. Vzhledem k tomu, že jsi vetřelec, to bude omluvitelné zabití. Je mi to líto, Charlesi. Vážně. Nemuselo to takhle skončit.“

Levine se už chystal odpovědět, zdvihl ruku na klávesnici, potom se zarazil. Neměl co říct.

„Teď ukončím tvůj program. Sbohem, Charlesi.“

Čaroděj pečlivě zamířil.

Levine poprvé od chvíle, kdy vstoupil do budovy GeneDyne, pocítil strach.

*****

Carson se probudil a trhl sebou. Byla ještě tma, ale úsvit se už blížil: obloha se pomaličku oddělovala od černého ústí jeskyně. Pár yardů od něj Susana spala na písku. Slyšel její tichý pravidelný dech.

Podepřel se na jednom lokti, uvědomoval si neustálou žízeň. Po čtyřech se doplazil na kraj pramene, do dlaní nabral teplou vodu a hltavě pil. Žízeň ho pomalu opouštěla a začal pociťovat urputný hlad.

Postavil se, přešel k ústí jeskyně a vdechl chladný vzduch před rozbřeskem. Koně se o pár set yardů dál klidně popásali. Jemně zahvízdal a oni zvedli hlavy a zastříhali ušima. Sel k nim, opatrně našlapoval ve tmě. Byli trochu pohublí, ale jinak se zdálo, že tu tvrdou zkoušku zvládli docela dobře. Pohladil Roscoea po krku. Kůň měl jasné a čisté oči, což bylo dobré znamení. Sklonil se a sáhl na korunku v horní části kopyta, byla teplá, ale ne horká, neobjevil žádné příznaky jeho zchvácení.

Rozhlédl se v přibývajícím světle. Okolní hory byly pískovcové, sedimentární vrstvy ubíhaly v šílených diagonálách skrze erodované vyvýšeniny a kaňony. Když se na ně díval, jejich vrcholky se postupně prosycovaly šarlatovým světlem vycházejícího slunce. Nehybnost vzduchu byla ve své síle téměř zbožná: ticho v katedrále chvilku před tím, než se rozezvučí varhany. V místech, kde se mocná úbočí hor vpíjela do pouště, zahalily okraje lávového toku černou zubatou masou. Jejich jeskyně byla ukrytá pod úrovní pouště. Carson stál sto yardů od ní a ani se mu nesnilo o tom, co viděl -všude kolem nebylo nic než černá láva. Po Nyem ani stopa.

Znovu napojil koně v jeskyni a potom jim svázal nohy na ostrůvku čerstvé trávy tobosa. Našel meskytový keř, hrotem oštěpu odřízl dlouhý pružný prut s hroznem pahýlů a trnů na konci. Sel z lávy do pouště a cestou si pečlivě prohlížel písek. Zanedlouho našel, co hledal: stopy králíka, ještě mladého a relativně malého. Sledoval stopu asi sto yardů, potom mu zmizela v otvoru pod jedním keřem. Sedl si do dřepu a vsunul trnitý konec prutu do díry, prostrčil ho několika zákruty, a když se dostal až do nory, šťouchal jím a kroutil, až ucítil zlostný odpor. Otáčel koncem mnohem razantněji a pomalu vytáhl prut z díry. Mladý králík, chycený za volnou kůži, se kroutil lapený mezi pahýly a vrčel. Carson ho přišlápl nohou, uřízl mu hlavu a nechal krev vytéci na písek. Potom ho vyvrhl, stáhl z kůže, napíchl ho na klacek, zahrabal vnitřnosti do písku, aby na ně nenalákal káňata, a vrátil se do jeskyně.

De Vacaová ještě spala. V ústí jeskyně rozdělal malý oheň, potřel králíka alkalickou solí, co měl v kapse, a začal ho opékat. Maso prskalo a do čirého vzduchu se vznášel modrý dým.

Slunce už se vyhouplo nad obzor, ozařovalo poušť jasnými paprsky, které se prodraly i hluboko do jeskyně a osvětlily její temné stěny. Zaslechl nějaký hluk, ohlédl se a viděl, že de Vacaová se už konečně posadila a mnula si ospale oči.

„Jé,“ řekla, když jí zlaté světlo dopadlo na obličej a vlasy jí zbarvilo dobronzova.

Carson se na ni díval se samolibým úsměvem člověka, který ráno vstává brzy. Přejel očima vnitřek jeskyně. Když viděla, jak se změnil výraz v jeho tváři, podívala se na stejné místo jako on.

Paprsky vycházejícího slunce dopadaly průrvou v ústí jeskyně a jehlovitý proužek oranžového světla na dno jeskyně a do poloviny její zadní stěny. Na drsné skále byla na špičce jehly osvícená kostrbatá, ale okamžitě rozeznatelná kresba: orel s roztaženými křídly a zdviženou hlavou, jako by se chystal bojovat.

Mlčky sledovali, jak se to zobrazení zjasňuje, až se zdálo, že bude navždycky vypáleno do stěny jeskyně. A potom, stejně náhle jako vzplanulo, pohaslo; slunce se vyhouplo nad ústí jeskyně a orel zmizel v sílícím světle.

„El Ojo del Águila“ řekla. „Orlí pramen. Teď víme, že jsme ho našli. Neuvěřitelné, když si pomyslím, že právě tenhle pramen zachránil mým předkům život před čtyřmi sty lety.“

„A dnes zachraňuje život nám.“ Dál upřeně hleděl na temné místo, kde se na chvíli ukázala kresba, jako by se snažil přivolat myšlenku, která tančila těsně za hranicí vědomí. Potom k němu dolehla vůně pečeného masa a on se vrátil ke králíkovi.

„Máš hlad?“ zeptal se.

„To jsi teda trefil. Co je to?“

„Králík.“ Otočil ho, potom ho sundal z ohně a zabodl rožeň do písku. Vyndal hrot oštěpu, odkrojil kýtu a podal ji de Vacaové.

„Pozor, je to horké.“

S velikou opatrností se zakousla do masa.

„Výborný. Ty umíš i vařit. Já si myslela, že kovbojové dokážou uvařit tak akorát fazole na slanině.“

Zabořila zuby do masa a odtrhla další kus. „A dokonce to není ani tuhé jako králíci, které nosil domů můj táta.“ Vyplivla drobnou kůstku. S tajnou pýchou kuchaře se díval, jak jí.

Za deset minut byl králík snědený a okousané kosti hořely v ohni. Olizovala si prsty. „Jak jsi toho králíka chytil?“

Pokrčil rameny. „Jako dítě jsem něco okoukal na ranči.“

Přikývla. Potom se uličnicky usmála. „No jo, já zapomněla. Všichni indiáni umí lovit. Byl to instinkt, že jo?“

Zamračil se, jeho uspokojení se tímhle bezdůvodným rýpnutím rozplynulo. „Nech to tak,“ zavrčel. „Nebylo to legrační poprvé a není to legrační ani teď.“

Pořád se usmívala. „Měl by ses vidět. Ten den na sluníčku ti udělal dobře. Ještě pár takových a budeš vypadat přesně jako pravej indián.“

Cítil, jak v něm proti jeho vůli narůstá vztek. Ona měla neomylný instinkt na jeho nejcitlivější místa a nelítostně se k nim vracela. Bláhově se domníval, že ta děsivá tvrdá zkouška, kterou spolu prožili, ji změní. Teď si nebyl jistý, jestli se víc zlobí na ni za to, že v ní zůstal sarkasmus, nebo sám na sebe za to, že propadl takovému sebeklamu.

„Tú eres una desagradecida hija de puta,“ řekl, zloba dodala jeho slovům zarážející jasnost.

Bělmo jejích očí se zvětšilo a bylo hodně výrazné. Předtím seděla ležérně, teď ztuhla.

„Tak cabrón umí mateřský jazyk víc, než na sobě dává znát,“ řekla potichu. „Ty jsi teda pěknej nevděčník. To je typický.“

„Typický! Tak hele, včera jsem ti zachránil kůži. A dneska znovu začínáš s těma hovadinama.“

„Ty jsi mi zachránil kůži?“ odsekla. „Jsi cvok, cabrón. To tvůj předek z kmene Uteů nás zachránil. A tvůj prastrejda, co ti vyprávěl svoje příběhy. Skvělý lidi, který ty považuješ za skvrnu svýho rodokmenu. Zanechali ti skvělé dědictví, na to bys měl být hrdý. A co děláš ty? Skrýváš ho. Ignoruješ. Zametáš pod koberec. Jako bys bez něj byl lepší osobnost.“ Hlas jí stoupal a odrážel se v jeskyni. „A víš co, Carsone? Bez toho nejsi nic. Nejsi kovboj. Nejsi bílý anglosaský protestant z Harvardu. Jsi prostě jenom prázdná nádenická slupka, co se nedokáže srovnat ani se svou vlastní minulostí.“

Jak ji poslouchal, vztek postupně vychládal. „Pořád si hraješ na rádoby analytika? Až se budu potřebovat vyrovnat s tím dítětem v sobě, půjdu k někomu, kdo má diplom – ne k nějakýmu pouličnímu prodavači hadího oleje, který se cítí lépe v ponču než v laboratorním plášti. Todavía tienes la mierda del barrio en tus zapatos.“

Nadechla se s ostrým písknutím a nozdry se jí rozšířily. Najednou napřáhla ruku a vší silou ho udeřila do obličeje. Carsona pálila tvář a v uchu mu začalo hučet. Překvapeně zavrtěl hlavou, všiml si, že se napřahuje, aby mu dala ještě jednu facku, a chytil ji za ruku ve chvíli, kdy se snažila uhodit ho podruhé. Druhou ruku zaťala do pěsti a zmítala sebou, ale on sklonil hlavu, stiskl její ruku silněji a odstrčil ji od sebe. Upadla na záda do tůňky a on, zaskočen celou situací, spadl přes ni.

Tou fackou a nenadálým pádem z něj zcela vyprchal vztek. Teď když pod sebou cítil její pružné zmítající se tělo, ho přepadl úplně jiný hlad. Než se stačil zabrzdit, naklonil se k ní a políbil ji na rty.

„Pendejo,“ zajíkla se a lapala po dechu. „Nikdo mě nelíbá.“ Prudkým škubnutím vyprostila ruce, vlhké prsty zaťala v pěsti. Carson se na ni ostražitě díval.

Chvíli se na sebe bez jediného pohybu upřeně koukali. Voda z jejích pěstí odkapávala na temnou a teplou hladinu tůňky. Ozvěna postupně utichla a bylo slyšet jen kapání vody a její zrychlený dech. Najednou popadla Carsona oběma rukama za vlasy a přitiskla svá ústa na jeho.

V okamžení měla ruce všude, zajela mu pod košili, laskala ho na hrudi, pohrávala si s jeho bradavkami, rozepnula mu pásek a poklopec a naléhavě ho hladila. Posadila se, ruce dala nad hlavu, když jí svlékal košili a odhodil ji stranou, hladově se vrhl na její džíny nasáklé vodou z pramene. Jednou rukou ho objala kolem krku, rty mu přejížděla po uchu, kde měl modřinu, a dráždila ho růžovým jazykem. Šeptala mu slova, která ho rozpalovala. Strhl jí kalhotky, když spadla do vody, zajíkala se nebo křičela, nevěděl to přesně, ňadra a jemná křivka jejího bříška vystupovaly, byly kluzké od vody z pramene. Potom do ní vnikl. Objala ho nohama, když našli společný rytmus, a voda kolem nich stoupala a klesala, dopadala na písek jako příboj úsvitu světa.

Později se na něj podívala, ležel nahý na mokrém písku.

„Nevím, jestli tě mám zapíchnout, nebo si to s tebou ještě rozdat,“ řekla s úsměvem.

Přikulil se k ní, zdvihl ruku, aby jí jemně uhladil pramen černých vlasů, který jí spadl přes obličej.

„Raději to druhé. Potom si popovídáme.“

Svítání přešlo do poledne a oni spali.

*****

Carson létal, vznášel se nad pouští, zkroucené stuhy lávy byly jen smítkem hluboko dole. Snažil se vyletět výš, dostat se až k horkému slunci. Vepředu se z pouště několik mil vysoko vypínala veliká úzká jehla. Snažil se dosáhnout nejvyššího bodu, ale jak stoupal, jako by rostla, byla stále vyšší a vyšší, dosahovala ke slunci…

S trhnutím se vzbudil, srdce mu tlouklo jako o závod. Posadil se v chladné temnotě, vyhlédl ven z ústí jeskyně, potom se podíval zpátky do mdlého světla uvnitř, když uvědomění, které mu předtím unikalo, se dostavilo a pálilo jako oharek.

Vstal, oblékl se a vyšel ven. Byly skoro dvě hodiny, nejteplejší část dne. Koně nabrali sil, ale bude ještě třeba je jednou napojit. Jestli chtějí dorazit k Lávové bráně do slunce západu, budou se muset vydat na cestu tak do hodiny. Pořád ještě měli třicet šest hodin na to, aby předali své informace do rukou Správy pro potraviny a léčiva, než se začne distribuovat PurBlood.

Ale nemohli odejít. Teď ještě ne.

Šel ke koním, ze sedlové výstroje utrhl dva pruhy kůže. Potom nasbíral plnou náruč meskytových klacků a uvadlého kreosotového keře a udělal z nich dva pevné balíky. Svázal je dohromady koženými proužky, otočil se a vydal se zpátky k jeskyni.

De Vacaová už byla vzhůru a oblékla se. „Dobrý odpoledne, kovboji,“ uvítala ho, když vešel do jeskyně.

Usmál se a šel k ní.

„Už ne,“ hravě ho poplácala po břiše.

Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha, „Al despertar la hora el águila del sol se levanta en un aguja del fuego.“

„Za úsvitu stojí sluneční orel na ohňovém obelisku,“ přeložila se zmateným výrazem ve tváři. „To byla legenda na mapě s pokladem, co patřila Nyemu. Tehdy jsem to nechápala a nechápu to ani teď.“

Chvíli se na něj dívala a zmateně se mračila. Potom rozšířila oči. „Dneska ráno jsme viděli orla,“ řekla. „Silueta na zadní stěně jeskyně za úsvitu.“

Přikývl.

„To znamená, že jsme našli místo -“

„Místo, které Nye hledá celá léta,“ skočil jí do řeči. „Místo, kde je Mondragónovo zlato.“

„Jenomže on byl skoro o sto mil dál.“ Podívala se zpátky do temnoty. Potom se obrátila ke Carsonovi. „Na co čekáme?“

Zapálil konec jednoho balíčku a oba se potom vydali do výklenku jeskyně.

Z velkého jezírka odtékal tenkým proudem pramen dozadu do jeskyně a v mírném úhlu se svažoval. Vydali se jeho směrem, sledovali cestu v červeném přítmí světla louče. Když se přiblížili k zadní stěně jeskyně, Carson si uvědomil, že to vůbec nebyla stěna, ale že v těch místech prudce klesal strop jeskyně, stejně jako její dno. Tak se vytvořil úzký tunel, kterým museli sejít dolů. V temnotě vepředu Carson slyšel šplouchání vody.

Tunel ústil do vysoké úzké jeskyně přibližně deset stop široké a třicet stop vysoké. Carson loučí z výšky osvětloval skvrnitý žlutý povrch skály. Šel dál, potom se znenadání zastavil. Pod nohama pramen přepadával přes útes do zívající temnoty. Posvítil před sebe a nahlížel přes okraj.

„Vidíš něco?“ zeptala se.

„Sotva dohlédnu na dno. Je to přinejmenším padesát stop.“

Ozval se zvuk, jako když něco uklouzne. Instinktivně ustoupil dozadu. Od hrany útesu se odlomilo několik drobných kamenů a letěly do temnoty, bylo slyšet, jak narážejí do stěn.

Carson vyzkoušel terén před sebou. „Ta skála tady je úplně rozlámaná.“ S velikou opatrností přecházel po útesu. Našel si pevnější místo, klekl si a naklonil se přes okraj.

„Dole něco je,“ řekla de Vacaová ze vzdálené strany útesu.

„Vidím to.“

„Kdybys mi svítil, slezu tam dolů. Tak by to bylo jednodušší.“ , „Dolů slezu já,“ prohlásil. Zlověstně se na něj podívala.

„No tak dobře,“ povzdechl si.

Přešla k místu, kde se útes zhroutil, a napůl slezla a napůl se svezla po rozdrceném kamení. Carson ji v přítmí sotva viděl.

„Hoď mi tu druhou louč!“ zavolala nakonec.

Zastrčil zápalky mezi klacky a hodil jí dolů celý svazek. Chvíli bylo slyšet, jak tápe, ale nakonec se ozvalo škrtnutí zápalky a rokle dole se náhle osvětlila mihotavým červeným světlem.

Nahlížel přes okraj a jasně viděl vysušené tělo mezka. Vak, který to zvíře neslo, byl roztržený a kolem se povalovaly kousky potrhaného šálu a kůže. Ve vaku byla také vidět spousta jakýchsi bělavých hrudek. O kousek dál leželo mumifikované lidské tělo.

V mihotavém světle louče viděl, jak se nejprve podívala na lidské tělo, potom na mezka a nakonec na roztržený vak. Sebrala několik poházených předmětů, svázala je do volných konců své košile a škrabala se zase nahoru.

„Co jsi našla?“

„Já nevím. Podíváme se na to na světle.“

U vchodu do jeskyně rozvázala košili. Na písek vypadl malý kožený váček, dýka v pochvě a několik bělavých hrudek.

Carson sebral dýku, opatrně ji vyjmul z pochvy. Kov byl matný a zarezlý, ale rukojeť netknutá, protože ji pokrýval prach. Otřel ji rukávem a prohlížel si ji ve slunečním svitu. Na železné rukojeti byla dvě ozdobná stříbrná písmena D. M.

„Diego de Mondragón,“ zašeptal.

De Vacaová se pokoušela otevřít kožený váček, ten se ale roztrhl a vypadla z něj jedna malá zlatá mince a tři větší stříbrné. Zdvihla je a otáčela mezi prsty, líbilo se jí, jak se lesknou ve slunci.

„Podívej, jsou jako nové,“ poznamenala.

„A co bylo v těch vacích?“ zeptal se.

„Do poloviny byly naplněné tímhle,“ ukázala na bělavé hrudky. „Bylo jich tam hodně. Plné sedlové brašny.“

Zdvihl jednu hrudku a zvědavě si ji prohlížel. Byla chladná, jemně žilkovaná a měla slonovinovou barvu.

„Co to může být?“ mumlal.

Zvedla další kousek a potěžkala ho. „Je to docela těžký.“

Hrotem šípu škrábl do hrudky. „Ale je to dost měkké. Rozhodně to není kámen.“

Přejela povrch té hrudky dlaní. „Proč by Mondragón riskoval život, aby nesl tohle, měl by si přece vzít do zásoby vodu a…“ Najednou zmlkla. „Já vím, co to je. Mořská pěna.“

„Mořská pěna?“

„Jo. Používá se na výrobu dýmek, dělají se z ní řezby a různé umělecké předměty. V sedmnáctém století měla ohromnou cenu. Z Nového Mexika se jí spousta vyvážela do Nového Španělska. Podle mě byl ten Modragónův ‚důl‘ naleziště mořské pěny.“ S úsměvem se podívala na Carsona.

Ten se tvářil hodně sklíčeně. Potom se posadil do písku a smál se pro sebe. „A celou dobu Nye hledá Mondragónovo ztracené zlato. Nikdy ho ani nenapadlo – nikdy nikoho nenapadlo -, že Mondragón měl jiné bohatství. Něco dnes už vlastně naprosto bezcenného.“

Přikývla. „Ale v jeho době se mořská pěna vyvažovala zlatem. Jen se podívej, jak je jemně zrnitá. Dneska by možná měla cenu pěti set dolarů.“

„A co ty mince?“

„Pár peněz, co měl Mondragón na útratu. Ze všech těch věcí má skutečnou hodnotu patrně jedině ta dýka.“

Ohlédl se směrem do jeskyně. „Ten mezek se asi potuloval po jeskyni, šel dozadu, on ho chtěl zadržet. Společně pak vlastní vahou přepadli přes okraj útesu.“

Zavrtěla hlavou. „Když jsem byla dole, našla jsem ještě něco. Mondragón měl hluboko v hrudním koši zabořený šíp.“

Carson se na ni překvapeně podíval. „To musel udělat sluha. Takže ta legenda lhala: Oni vodu nehledali, našli ji. Ale jeho sluha chtěl celý poklad jen pro sebe.“

Přikývla. „Možná Mondragón hledal místo, kam by ukryl svůj poklad, a ve tmě neviděl útes. Na těle i kolem něho se povalovaly kousky lávy. Mezek se zabil při pádu a sluha si řekl, že nemá smysl dál tady otálet.“

„Říkala jsi, že vaky byly z poloviny plné, viď? Asi ukončil Mondragónovo trápení, vzal, co unesl, a vydal se zpátky na jih. Před sluncem se chránil krátkým kabátcem, ale to asi bylo málo. Došel akorát k Dračí hoře.“

Carson dál upřeně koukal na ústí jeskyně, jako by čekal, jestli jim vypoví celý ten příběh. „Takže to je konec legendy o Dračí hoře,“ řekl nakonec. „Možná. Ale legendy tak snadno neumírají.“

Stáli beze slova v jasném odpoledním slunci, upřeně hleděli na mince, které držela de Vacaová. Nakonec si je dala do kapsy džín.

„Myslím, že je čas osedlat koně,“ řekl Carson, vzal dýku a zasunul ji do pochvy. „Musíme dojet k Lávové bráně před západem slunce.“

*****

Nye seděl na bidýlku vysoko ve skalách, cítil pozdní odpolední slunce na klobouku a vlny sluneční radiace se zdvihaly od lávy okolo, svíraly ho ve svém dusivém objetí. Zdvihl pušku a zaměřovačem pečlivě pozoroval jižní horizont. Po Carsonovi a té ženské nikde ani stopa. Povzdechl si a rozhlížel se dál. Ani kroužící supy už nebylo vidět.

„Jsou asi zalezlí někde v díře a muchlaj se.“ Chlapec hodil kámen po svahu, s rachotem se kutálel dolů. „Ta holka je setsakra sympatická.“

Nye se zašklebil. Buď našli pramen, nebo jsou mrtví. Pravděpodobnější je to druhé. Možná chvíli trvalo, než začali hnít a přilákali k sobě káňata. Koneckonců, poušť je hodně velká. Třeba se ptáci za pachem vydali z hodně veliké dálky. Za jak dlouho v tomhle vedru začne tělo skutečně zapáchat, stačí tak čtyři, možná pět hodin?

„Zahrajem si piškvorky?“ zeptal se kluk a přisunul k němu hromádku oblázků. „Tohle budeme mít místo papíru a tužky.“

Nye se k němu otočil. Ten chlapec byl špinavý a jednu nosní dírku měl ucpanou uschlým soplem. „Teď ne,“ řekl jemně. Zdvihl zaměřovač a znovu pozoroval obzor.

A potom je uviděl: dvě postavy na koních, přibližně tři míle od něj.

*****

Levine se uhnul v okamžiku, kdy zbraň vystřelila. Když pohnul trackballem, uviděl v okně za sebou kulatou dírku. Scopesova postava znovu zvedla zbraň.

„Brente!“ napsal freneticky. „Nedělej to. Musíš mé vyslechnout.“

Scopes si povzdechl. „Dvacet let mě otravuješ. Udělal jsem pro tebe, co jsem mohl. Na začátku jsem ti nabídl rovnocenné partnerství, padesát procent akcií GeneDyne. Nijak jsem nereagoval na tvoje zlostné útoky, zatímco ty jsi získával stále větší moc tím, jak jsi přiživoval negativní publicitu o GeneDyne. Využíval jsi mého mlčení, abys znovu a znovu útočil, abys mě obviňoval z chamtivosti a sobeckosti.“

„Mlčel jsi jen proto, že jsi doufal, že podepíšu obnovení patentu na kukuřici,“ napsal Levine.

„To je rána pod pás, Charlesi. Udělal jsem to proto, že jsem k tobě pořád cítil přátelství. Přiznávám, že zpočátku jsem to tvoje šťourání nebral moc vážně. Ve škole jsme si byli tak blízcí. Ty jediný ze všech lidí, které jsem kdy potkal, jsi byl na stejné intelektuální úrovni jako já. Jen se podívej, co jsme spolu dokázali: přinesli jsme světu X-RUST.“ Z reproduktoru ve výtahu se ozval hořký smích. „To je ta stránka příběhu, kterou nerad tisku vykládáš, co? Velký Levine – charakterní Levine – Levine, který nikdy neklesne na úroveň Brenta Scopese – byl spolutvůrcem X-RUST. Jedné z největších dojných krav v celé historii kapitalismu vůbec. Já možná našel zrna kukuřice Anasaziů, ale jen zásluhou tvé úžasné vědy jsem mohl izolovat gen X-RUST, abych vyvinul kmen odolný vůči nemocem.“

„Já neměl nápad vydělat miliardy na chudácích ze zemí třetího světa.“

„Zisk, který mi to přineslo, je minimální v porovnání se vzrůstem produktivity,“ odpověděl Scopes. „Zapomněl jsi, že s naším kmenem odolným proti rzi se světová produkce kukuřice zvýšila o patnáct procent a cena kukuřice ve skutečnosti klesla? Charlesi, lidé, kteří by jinak zemřeli hladem, žili díky tomu objevu. Našemu objevu.“

„Byl to náš objev, to ano. Ale já nechtěl, aby se ten objev proměnil v nástroj hrabivosti. Chtěl jsem ho věnovat všem.“

Scopes se zasmál. ‚Já nezapomněl na tuhle tvoji naivní touhu. A ty jsi určitě nezapomněl na okolnosti, které mně umožnily na tom získat. Vyhrál jsem. Spravedlivě a upřímně.“

Levine nezapomněl. Ta vzpomínka ho pálila na duši, pociťoval to jako velikánskou provinilost. Když bylo jasné, že ti dva mají zcela opačný názor, jak naložit s genem X-RUST, dohodli se, že o něj budou soutěžit. Zahrají si Hru – tu, kterou vymysleli na fakultě.

„A já prohrál,“ odpověděl Levine.

„Ano. Ale poslední jsi se smál ty, že jo, Charlesi? Za dva měsíce skončí naše smlouva podepsaná na tenhle patent. Vzhledem k tomu, že jsi odmítl svoji polovinu prodloužit, patent propadne. A nejlukrativnější objev v celé historii GeneDyne bude k dispozici celému světu, všichni jej budou moci využít bez jakéhokoli poplatku.“

Najednou se Scopesův hlas smísil s dalšími hlasy: zvučnými a důraznými, které se ozývaly drsně v šachtě výtahu.

Chystali se na něj i v reálném prostoru.

Výtah se naklonil a Levina to přitisklo ke stěně. Nad ním se rozhučel motor a znovu se ozval chladný hlas: Porucha byla opravena. Omlouváme se za způsobené nepříjemnosti.

Výtah zasténal, poskočil a potom se rozjel vzhůru.

Na obrovské obrazovce Levine uviděl, jak se od něj Scopes odvrátil a díval se jedním podkrovním oknem ven. „Teď vůbec nezáleží na tom, jestli tě tady zastřelím nebo ne. Až vyjedeš výtahem do šedesátého patra, tvoje hmotné tělo bude tak jako tak zlikvidováno. Tvoje existence v kybernetickém prostoru bude sporná.“

Postava se otočila a dívala se přímo na něj. Vyčkávala.

Levine se podíval na displej, kde se objevovala čísla jednotlivých podlaží. Stálo tam 20.

„Je mi líto, že to takhle skončilo, Charlesi,“ ozval se Scopesův hlas. „Ale moje lítost je koneckonců jen nostalgický artefakt. Možná teprve až nebudeš na světě, dokážu uctít památku přítele, kterého jsem kdysi měl. Přítele, který se zcela změnil.“

Číslice se rychle střídaly: 55, 56, 57. Kňučení motoru výtahu se proměnilo v hluboké decrescendo, když výtah zpomalil.

„Ještě bych mohl podepsat obnovení patentu na kukuřici,“ napsal Levine.

Šedesát, řekl hlas. Levine vytrhl šňůru ze zásuvky. Najednou zobrazení podkrovní místnosti v mlze zmizelo a plochý panel výtahu znovu zčernal. Rychle zavřel laptop. Pokud byl Klaun ještě v kybernetickém prostoru GeneDyne, teď ho z něj okamžitě vyhodil. Alespoň ho nikdo nemohl vystopovat.

Když se výtah zastavil, rozhostilo se ticho. Dveře se otevřely a Levine ze sedu se zkříženýma nohama na podlaze výtahu pozoroval tři členy ostrahy GeneDyne v modro-černých uniformách; upřeně se na něj dívali. Všichni tři drželi v ruce pistoli. Ten hlavní z nich pistoli zvedl a zamířil Levinovi na hlavu.

„Já to nedokážu,“ řekl jeden muž po straně.

Levine zavřel oči.

*****

Naplnili oba kanystry a napili se z pramene tak vydatně, dokud jejich tělo neodmítlo přijmout další vodu. Teď už jeli kolem úpatí hor, nad jejichž holými vrcholky svítilo pozdní odpolední slunce.

Do Lávové brány jim chybělo patnáct mil, potom dalších snad dvacet do Lávového tábora. Vzhledem k tomu, že většinou pojedou pod příkrovem tmy, nemusí se obávat, že jim znovu dojde voda. Každý kůň měl v břiše určitě padesát liber vody. Nic nepřinutí koně pořádně se napít jako hrůza z palčivé žízně.

Jel trochu pozadu, díval se na de Vacaovou. Seděla zpříma v sedle, dlouhé nohy uvolněně ve třmenech, vlasy za ní vlály jako černý vítr. Všiml si jejího ostrého profilu s jemně zašpičatělým nosem a plnými rty. Zvláštní, že to nikdy předtím neviděl. Samozřejmě, pomyslel si, biooblek není zrovna sexy.

Otočila se. „Na co se koukáš, cabrón?“ V očích se jí odráželo zlaté odpolední světlo.

„Na tebe.“

„A co vidíš?“

„Někoho, koho -“ zarazil se.

„Raději se honem vrátíme do civilizace, než učiníš nějaké uspěchané prohlášení,“ odvrátila se.

Carson si povzdechl. „Chtěl jsem říct někoho, koho bych chtěl mít v posteli. V opravdové, ne jenom v písku. A moc by mi vyhovovalo, kdyby se ten někdo svíjel v extázi.“

„Ta postel z písku zas nebyla tak špatná.“

Narovnal se v sedle a zašklebil se. „Myslím, že pod nehty máš nejmíň polovinu kůže z mých zad.“

Ukázal směrem k horizontu. „Vidíš tu soutěsku v dálce, tam, kde se setkávají hory s lávou? Tak to je Lávová brána, severní konec Jornady. Odtud půjdeme směrem k Severce. Do Lávového tábora to je necelých dvacet mil. Tam bude teplé jídlo a telefon. A možná i opravdová postel.“

„Vážně? No, chudák můj zadek.“

*****

Nye se podíval na hlaveň pušky, přes ni na podrost křovin a zajistil zásobník. Všechno bylo připraveno. Pažbu si položil mezi nohy a zkontroloval ústí hlavně, jestli není ničím ucpané. Od té doby, co mu tehdy v poušti do komory ten syčák Carson nacpal žvýkačku, ji čistil snad stokrát. Ale neuškodí to zkontrolovat ještě jednou.

Dvě postavy byly teď asi míli od něj. Za necelých deset minut už budou na dostřel. Dvě rychlé čisté střely na vzdálenost čtyř set yardů. Potom ještě dvě jen pro jistotu a ještě pár do koní. Všechno to proběhne tak rychle, že ho ani neuvidí.

Nadešla ta chvíle. Odjistil pušku, lehl si na tvrdou lávu, přiložil tvář k pažbě. Pomalu a zhluboka dýchal, vzduch vydechoval nozdrami, zpomalil tak tep svého srdce. Pro větší přesnost vystřelí mezi dvěma údery srdce.

Sotva postřehnutelně zdvihl hlavu a rozhlédl se. Ten kluk byl pryč. Potom ho uviděl. Tančil na lávové skále na druhé straně svahu. Hodně daleko od místa, kde to všechno proběhne.

Znovu zaujal střeleckou pozici, vyrovnal zaměřovač a pomalu přejížděl po poušti, dokud se mu obě ty postavy neobjevily mezi vlákny vlasového kříže dalekohledu.

*****

„Nestřílet!“ ozval se hlas člena ochranky zezadu. „Mám na interkomu pana Scopese.“ Vyměnili si pár slov. Hlaveň poklesla a jeden z ochránkářu drsně zdvihl Levina na nohy.

Vedli ho potemnělou chodbou kolem stanice hlídky, potom kolem další, menší. Když skupinka zabočila do úzké chodby lemované řadami dveří, uvědomil si Levine, že tuhle cestu už jednou absolvoval – před několika hodinami, když procházel kybernetickým prostorem GeneDyne s Alíkem po boku. Cestou slyšel hukot strojního zařízení, tiché ševelení ventilátorů a výměníků vzduchu.

Zastavili se před masivními černými dveřmi. Levine dostal pokyn, aby si zul boty a vzal si pěnové pantofle. Ochrankář řekl něco do rádia a potom se elektronické zámky uvolnily. Se syčením se dveře rychle otevřely dokořán. Levine ucítil, jak ho vzduch bičuje na obličeji. Vešel dovnitř.

Oktagonální kancelář se vůbec nepodobala podkrovní místnosti Scopesova kybernetického prostoru. Byla veliká, tmavá a podivně sterilní. Holé stěny ubíhaly k vysokému stropu a působily velice těžkopádně. Levine se podíval na známé piano, na lesklý vykládaný stůl a potom na Scopese. Generální ředitel GeneDyne seděl na svém ošoupaném gauči, na klíně držel klávesnici a cynicky se díval na Levina. Černé tričko měl umazané, skvrny patrně byly od omáčky na pizze. Na veliké obrazovce před ním byl ještě pořád venkovní parapet podkrovní místnosti v pobořeném domě. V dálce nad temnou vodou blikalo světlo Pemaquid Pointu.

Scopes rychle klikl na klávesu a obrazovka potemněla.

„Prohledejte ho, jestli nemá zbraň nebo nějaké elektronické zařízení,“ přikázal ochrance. Počkal, až splní jeho pokyn. Potom se podíval na Levina. „Prošel jsem si záznamy údržby. V tom výtahu jsi byl tedy dost dlouho. Plus minus osmnáct hodin. Nechtěl by ses trochu občerstvit?“

Levine zavrtěl hlavou.

„Tak se posaď.“ Pokynul mu na druhý konec gauče. „A co tvůj přítel? Nechtěl by se k nám připojit? Myslím toho, co za tebe udělal všechnu tu složitou práci. Podepsal se na celé síti. Moc rád bych se s ním seznámil a vysvětlil mu, s jakou nedůvěrou se dívám na jeho aktivity.“

Levine mlčel. Scopes se na něj podíval, usmál se a upravil si neposlušnou kadeř. „Už je to nějaká doba, co, Charlesi? Musím přiznat, že jsem trochu překvapený, že tě vidím. Ale daleko víc mě překvapila tvoje nabídka, že podepíšeš obnovení patentu – po tolika letech nezlomitelného odporu. Jak rychle ztrácíme zásady, když se ocitáme tváří v tvář definitivní zkoušce. Je snazší bojovat za vlastní principy než se podle nich chovat.‘ Nebo pro ně zemřít. Je to tak?“

Levine se posadil. „‚Pochybnosti o vlastních prvních principech značí moudrost člověka,‘“ citoval.

„V tom případě jde o ‚civilizovaného člověka‘, Charlesi. Na tu Hru jsi starý. Pamatuješ, jak jsme ji hráli minule?“

Na Levinově obličeji byla vidět bolest. „Kdybych si to nepamatoval, tak tady dneska nejsem.“

„Asi ne. Často si říkám, nakolik tvoje posedlá antigenetická kampaň byla za celá ta léta pouhým výrazem sebenenávisti. Měl jsi tu Hru rád stejně jako já. Při té poslední jsi riskoval všechno, v co jsi věřil, a prohrál jsi.“ Scopes se narovnal a položil prsty na klávesnici. „Hned ti vytisknu papíry, abys je mohl podepsat.“

„Neslyšel jsi moje podmínky,“ řekl Levine klidně.

„Nepřipadá mi, že bys byl v situaci, aby sis mohl nějaké klást. Buď podepíšeš, nebo zemřeš.“

„Ty mě ale ve skutečnosti chladnokrevně nezavraždíš, že ne?“

„Vražda,“ opakoval Scopes pomalu. „Chladnokrevná. Předpokládám, že máš v zásobě dostatečné množství takových citových výrazů pro jednání, které nás teď čeká. Ale bohužel to udělám – řečeno bez obalu, jak by se vyjádřil pan Micawber. Pokud nepodepíšeš obnovení patentu.“

Bylo ticho. „Moje podmínka je ještě jedna Hra,“ řekl Levine.

Scopes se na něj nevěřícně podíval. Potom se zasmál. „Ale ale, Charlesi. Boj z nevraživosti, jak se říká? A o co se bude hrát?“

„Když vyhraju, zničíš ten virus a necháš mě žít. Když prohraju, podepíšu patent na kukuřici a můžeš mě zabít. Takže sám vidíš, že když vyhraješ, získáš na příštích osmnáct let exkluzivní honorář na X-RUST, a ještě můžeš virus prodat Pentagonu. Když prohraješ, přijdeš o patent a o virus také.“

„Zabít tě by bylo jednodušší.“

„Ale vyneslo by to méně. Když mě zabiješ, nebude patent na kukuřici obnoven. Pouhé prodloužení patentu na osmnáct let má pro GeneDyne hodnotu určitě deset miliard dolarů.“

Scopes se na chvíli zamyslel, nechal klávesnici sklouznout z klína. „Dovol, abych tu tvoji poslední nabídku kontroval. Když prohraješ, místo abych tě zabil, nastoupíš do GeneDyne jako místopředseda a budeš stát v čele vědeckého týmu. To je zaktualizovaná moje původní nabídka – s platem a objemem akcií úměrným tvému formátu. Vrátíme zpátky čas a začneme úplně znovu. Přirozeně budeš všemožně spolupracovat a přestaneš s těmi nesmyslnými útoky na GeneDyne a technologický vývoj obecně.“

„Myslíš, že místo smrti se mám upsat ďáblu. Proč bys to pro mě dělal? Nejsem si jistý, jestli ti mohu věřit.“

Scopes se usmál. „Co tě vede k myšlence, že to dělám pro tebe? Zabít tě by nadělalo jen spoustu nepořádku a bylo by to nepohodlné. Kromě toho nejsem vrah a je docela možné, že bych neměl to svědomí. Vážně, Charlesi, já se nepokouším s radostí ti zničit kariéru. Bylo to čistě obranné gesto.“ Máchl rukou. „Ale nechat tě prostě vrátit do světa jako odjištěné dělo, abys na mě jen tak z dlouhé chvíle pálil, mi nepřipadá zrovna nejschůdnější řešení. Je v mém zájmu přesvědčit tě, aby ses přidal ke společnosti, spolupracoval, podepsal běžná prohlášení o mlčenlivosti. Jestli chceš, můžeš vysedávat tady ve své kanceláři celé dny, aniž bys cokoli udělal. Ale já si myslím, že tobě by připadalo mnohem užitečnější zapojit se do výzkumu a vývoje -pomoci léčit nemocné lidi. Nemusí to nakonec ani nutně být genetické inženýrství. Farmaceutický výzkum, biolékařský výzkum, cokoli: můžeš sám o sobě rozhodnout. Zasvětit svůj život tvoření místo ničení.“

Levine vstal a postavil se čelem k velké obrazovce, teď už slepé. Ticho narůstalo. Nakonec se otočil ke Scopesovi. „Přijímám. Ale potřebuji záruku, že když prohraješ, zničíš ten virus. Chci, abys ho vyndal ze sejfu a položil ho sem na stůl mezi nás. Když vyhraju, jednoduše si nádobku odnesu a zničím ji, jak náleží. Pokud je to ovšem jediná nádobka.“

Scopes se zamračil. „Zrovna ty ze všech lidí na světě bys tohle měl vědět nejlíp sám. Díky tvému příteli Carsonovi.“

Levine zdvihl obočí.

„Koukám, že je to pro tebe novinka. Ze zpráv, které jsem dostal, vyplývá, že ten parchant vyhodil do vzduchu Dračí horu. Carson Iškariotský.“

„O tom nemám tušení.“

Scopes se na něj zamyšleně podíval. „A já myslel, že za tím jsi ty. Napadlo mě, že je to odveta za to, co jsem udělal s památkou tvého otce.“ Zavrtěl hlavou. „No, co je to devět set milionů, když je v sázce deset miliard? Souhlasím s tvými podmínkami. S jednou výhradou. Když prohraješ, nechci, abys porušil slib o obnovení patentu na kukuřici. Chci, abys ty papíry podepsal teď za přítomnosti notáře. Ta smlouva bude na stole mezi námi spolu s tou nádobkou s virem. Když vyhraješ ty, je obojí tvoje. Když vyhraju já, je obojí moje.“

Levine přikývl.

Scopes si znovu přitáhl klávesnici na kolena a začal rychle psát. Potom se natáhl po telefonu a stručně pohovořil. Za chvíli se ozvalo zazvonění. Vešla žena s několika archy papíru, dvěma pery a notářským razítkem.

„Tady jsou ty dokumenty,“ řekl Scopes. „Podepiš je, já zatím dojdu pro ten virus.“

Přešel ke stěně, přejížděl po ní prsty, dokud neucítil to, co hledal. Potom na to zatlačil. Ozvalo se zapraskání a panel se odklopil. Scopes sáhl dovnitř a rychle natypoval několik cifer, ozvalo se zapípání a cvaknutí, sáhl ještě hlouběji a vyndal malou bioochrannou krabičku. Přinesl ji na vykládaný stůl, otevřel a vyndal zapečetěnou skleněnou ampuli tři palce širokou a dva palce vysokou. Opatrně ampuli položil na dokument, který Levine už podepsal, a počkal, dokud notářka neodešla z Oktagonu.

„Budeme hrát podle starých pravidel,“ řekl. „Nejlepší dva ze tří. Necháme počítač GeneDyne namátkově zvolit téma z databáze. Kdyby vyvstaly nějaké námitky, souhlasíš s tím, abychom pro jejich vyřešení použili počítač?“

„Ano,“ souhlasil Levine.

Scopes hodil mincí, zakryl ji hřbetem ruky. „Řekni si.“

„Panna.“

Scopes odendal ruku. „Orel. Takže já začínám.“

*****

De Vacaová přestala zpívat starou španělskou píseň, která jim dělala společnost posledních několik mil, a trošku se zdržela, dopřála si chvilku, aby se zhluboka nadechla pouštního vzduchu. Zapadající slunce zbarvilo poušť dozlatova. Bylo nádherné žít, prostě jen tak sedět na koni a mířit z Jornady do nového života. V tu chvíli vůbec nezáleželo na tom, do jakého. Tolik věcí považovala v minulosti za samozřejmost a přísahala sama sobě, že už nikdy v budoucnu stejnou chybu neudělá. Podívala se na Carsona, jel před ní a mířil k vysoké úzké Lávové bráně.

V duchu si kladla otázku, jak se asi bude hodit do jejího nového života. Okamžitě tu myšlenku zapudila, protože jí připadala nesmírně složitá. Ještě bude mít dost času o tomhle přemýšlet.

Carson se otočil, všiml si, že už za ním nejede, a zpomalil. S úsměvem se otočil, když k němu přicházela, předklonil se a z náhlého impulzu ji hřbetem ruky pohladil po tváři.

Najednou ucítila, jak se jí na obličeji rozstříklo něco vlhkého. Pocit vlhkosti v poušti byl natolik cizí, že automaticky zavřela oči, odvrátila obličej a zdvihla ruku v ochranném gestu. Otřela si obličej rukou a na ní jí ulpěla krev, malý zubatý střep, který vypadal jako kůstka zabodnutá do prstu.

V téže chvíli uslyšela, jak se krajinou nese hlasité práskání.

Najednou se všechno dělo současně. Podívala se na Carsona, ten seděl předkloněný v sedle, zrovna ve chvíli, kdy její kůň vyrazil dopředu, když zaslechl ostrý zvuk. V zoufalství se chytila hrušky sedla, když jí něco prosvištělo kolem ucha. Pouští se ozval další výstřel.

Byli pod palbou.

Roscoe mířil tryskem k úpatí hor. De Vacaová pobídla svého koně, aby ho následoval, opřela se mu patami do slabin, objala ho kolem krku v naději, že tak bude maličký cíl. Natáhla krk, snažila se při tom všem škubání a dupání o to, aby viděla dobře. Vepředu viděla Carsona schouleného v sedle. Roscoeovi po slabinách tekla krev a po kapkách dopadala do písku. Další výstřel, potom ještě další.

Koně splašeně vyběhli naslepo do lávy a potom se zastavili. Dalších několik výstřelů následovalo těsně za sebou a Carsonův kůň se prudce otočil, divoce koulel očima a dal se na útěk. Při tom shodil Carsona do písku. De Vacaová seskočila z koně. Obě zvířata se splašeně rozběhla do pouště. Další výstřel a po něm se ozvalo zoufalé zaržání koně plné bolesti. Otočila se. Roscoe měl roztržené břicho a jako šedá pentle mu z něj přes nohy visela střeva. Běžel ještě několik set yardů a potom se celý roztřesený zastavil. Ozvala se další rána a kůň de Vacaové upadl do písku. Další kulka a rudá sprcha z jeho hlavy. Dvakrát křečovitě zaškubal zadníma nohama a potom zůstal bez hnutí.

Odplazila se ke Carsonovi. Ležel na písku, stočený, kolena na hrudníku. Krev proměňovala písek kolem něj na kluzkou červenou pastu. Jemně ho otočila a on vykřikl. Rychle mu prohlédla zranění. Levou paži měl celou zkrvavenou. Opatrně mu odhrnula roztrženou košili. Kulka ho ošklivě zasáhla do předloktí, roztříštila kost vřetenní, a protože mu utrhla kus svalu, obnažila se kost loketní. V okamžení se celá rána zalila krví, volně tryskala z vážně poraněné vřetenní tepny.

Carson se přetáčel ze strany na stranu, tělo mu tuhlo v agonii.

Rychle se otočila, hledala něco, čím by mohla zatáhnout cévy. Neodvážila se běžet až ke koním. V zoufalství roztrhla svoji košili, pevně jí Carsonovi ovázala ruku a pod loktem ji utahovala, dokud nepřestala krev téct.

„Můžeš jít?“ zašeptala.

Carson mluvil velmi potichu. Naklonila se k němu blíž a slyšela, jak sténá. „Ježíši. Ježíšikriste.“

„Hlavně, prosím tě, neomdlívej,“ řekla divoce, odtáhla mu zavázanou ruku a uchopila ho v podpaží. „Musíme se dostat za tyhle skály.“ S vypětím všech sil roztřeseně vstal a potácel se k mezeře, udělal pár kroků po kamení a skácel se za jeden veliký balvan. Doplazila se za ním, zkontrolovala mu poranění, při tom pohledu se jí zvedl žaludek. Aspoň nezemře na vykrvácení. Posadila se a rychle si ho celého prohlédla. Rty měl podivně modré. Zdálo se, že jiné poranění nemá, ale nedalo se to říct s určitostí vzhledem k tomu, jak byl zakrvácený. Snažila se nemyslet na to, co by se stalo, kdyby si to Nye načasoval lépe a zasáhl ho tou strašnou puškou přesněji.

Musela přemýšlet, a to hodně rychle. Nye určitě pochopil, že když je bude stopovat, nechytí je. Nějak se dovtípil, že oni namíří k Lávové bráně, předešel je, aby jim v tom zabránil. Zabil jim koně a brzy přijde zabít i je.

Vytáhla Modragónův nůž zpoza Carsonova opasku. Potom ho znechuceně zahodila do písku. K čemu jí je nůž proti chlapovi s razantní loveckou puškou?

Vyhlédla přes skálu a uviděla Nyeho, teď už se neskrýval, klečel a mířil. Kulka jí okamžitě zasvištěla několik palců od obličeje a zasáhla skálu za ní.

Ostré úlomky kamení se jí sypaly zezadu na krk. Další rána následovala po chvíli, ozvěna se rozléhala mezi skalami.

Znovu se přikrčila za kámen, proplížila se o kus dál a vyhlédla z jiného místa. Nye vstal a šel pěšky směrem k nim. Na tvář mu dopadal stín krempy klobouku, takže neviděla jeho výraz obličeje. Teď už mu zbývalo jen sto yardů. Prostě tam přijde a oba je zabije. A ona v tu chvíli nemohla udělat naprosto nic.

Carson zasténal, chytil ji, snažil se jí něco říct.

Schovala se za balvan a čekala. Počítala s tím, že ucítí obrovskou ránu zezadu do hlavy, která bude znamením, že přiletěla kulka. Slyšela, jak vržou boty v písku směrem k nim, zakryla si rukama hlavu, pevně zavřela oči a připravovala se na smrt.

*****

Na velikánské obrazovce před nimi se objevilo jediné slovo:

MARNOST

Scopes si po krátkém zamyšlení odkašlal. ,“Žádné místo neposkytuje jasnější důkaz o marnosti lidských nadějí než veřejná knihovna.‘ Dr. Johnson.“

„Velmi dobře,“ řekl Levine. ,“Kdo není blázen, dokáže se zbavit každé pošetilosti, jen ne marnosti.‘ Rousseau.“

,“Bývalo to se mnou marné, ale teď už jsem dokonalý.‘ W. C. Fields.“

„Moment,“ řekl Levine. „Tenhle jsem nikdy neslyšel.“

„Vznášíš námitku?“

Levine chvilku přemýšlel. „Ne.“

„Tak pokračuj.“

Po krátké odmlce Levine řekl, ,“Marnost provádí špinavosti s pamětí.‘ Conrad.“

Scopes okamžitě navázal. „‚Marnost je nejnepřístojnější dar evoluce.‘ Darwin.“

„‚Marnivý člověk nemůže nikdy být úplně necitelný: chce si vysloužit potlesk.‘ Goethe.“

Rozhostilo se ticho.

„Vyschl ti pramen?“ zeptal se Levine.

Scopes se usmál. „Já jen přemýšlím, co vybrat. ‚Vím jen, že jsme milovali marně; zbývá jen – sbohem! sbohem!‘ Byron.“

„Aha, už hrabeš od samotného dna,“ odfrkl Levine.

„Jsi na řadě.“

Dlouho bylo ticho. ,“Novinář je druh podloudníka, který se živí na lidské marnosti, ignoranci nebo osamělosti, získává důvěru lidí a bez sebemenších výčitek svědomí ji zrazuje.‘ Janet Malcolmová.“

„Vznáším námitku,“ řekl Scopes okamžitě.

„Děláš si legraci? Tenhle citát nemůžeš znát. Já si ho pamatuju jen proto, že jsem ho použil ve svém posledním projevu.“

„Ten já neznám. Ale podle mě je Janet Malcolmová možná nejznámější přispěvatelka listu New Yorker. Pochybuju, že by jejich jazykoví redaktoři dovolili frázi s obratem ‚podloudník‘.“

„To je tedy teorie hodně přitažená za vlasy,“ řekl Levine. „Ale jestli trváš na své námitce, přijímám.“

„Podíváme se, co na to říká počítač?“

Levine přikývl.

Scopes pomocí klávesnice zadal počítači pokyn ke hledání. Přístroj pracoval, prohlížel všechny databáze. Nakonec se celá citace objevila velkými písmeny pod heslem

MARNOST

„Přesně tohle jsem si myslel,“ řekl Scopes triumfálně. „Není to ‚podloudník‘. Je to ‚podvodník‘. První kolo jsem vyhrál.“

Levine mlčel. Scopes dal počítači pokyn, aby vybral náhodně další téma. Velká obrazovka se vyčistila a objevilo se další slovo:

SMRT

„Hodně široké téma,“ řekl Levine. Na chvilku se zamyslel. „‚Nebojím se smrti. Jen prostě nechci být u toho, až na ni dojde.‘ Woody Allen.“

Scopes se zasmál. „Jeden z mých oblíbených. ‚Ti, kdo vítají smrt, ji znají jen z doslechu.‘ Mizner.“

Levine řekl: „‚Musíme se smát dřív, než jsme šťastní – ze strachu, že smrt přijde dřív, než se vůbec zasmějeme.‘ La Bruyére.“

Scopes: „‚Když člověka potká smrt, neumírá jen kvůli tomu, že je nemocný; umírá kvůli celému životu.‘ Péguy.“

Levine: „‚Lakomci jsou velmi štědří lidé: hromadí bohatství pro ty, kdo si přejí jejich smrt.‘ Král Stanislav.“

Scopes: „‚Smrt je to, po čem vás už nic nezajímá.‘ Rozinov.“

„Rozinov? Kdo je sakra Rozinov?“

Scopes se usmál. „Vznášíš námitku?“

„Ne.“

„Tak pokračuj.“

,“Smrt ničí člověka, ale představa smrti ho zachraňuje.‘ Forster.“

„To je moc hezké. Takové křesťanské.“

„To není jen křesťanská idea. V judaismu je pojem smrti inspirací k tomu, aby člověk žil řádným životem.“

„Když to říkáš,“ odpověděl Scopes. „Ale o tohle já moc zájem nemám. Nepamatuješ?“

„Zdržuješ, protože ti došly citáty?“ pobízel ho Levine.

„Já jsem Smrt: ničitel světů.‘ Bhagavad Gita.“

„To je případné, Brente, pro tvůj obor. Tohle řekl také Oppenheimer, když viděl první atomový výbuch.“

„Teď to zase vypadá, jako by tobě citáty došly.“

„Ale vůbec ne. ‚A hle, kůň sinavý, a jméno jeho jezdce Smrt.‘ Zjevení Janovo.“

„To mi nějak nezní do ucha.“

„Vznášíš námitku?“ zeptal se Levine.

Scopes chvíli mlčel. Potom zavrtěl hlavou. ,“Filozofie umírá těsně před filozofem.‘ Russell.“

Levine se zarazil. „Bertrand Russell?“

„Kdo jiný?“

„Ten nikdy nic takového neřekl. Už si zase vymýšlíš citace.“

„Vážně?“ Scopes se na něj díval netečně.

„Tvůj oblíbený trik ještě ze školy. Jenomže já ho teď snadněji odhalím. Tohle je scopesismus a já vznáším námitku.“

Chvilku bylo ticho. Nakonec se Scopes usmál. „Velmi dobře, Charlesi. Ty máš bod a já mám také bod. Jdeme do rozhodujícího kola.“

Obrazovka se vyčistila a objevilo se nové slovo:

VESMÍR

Scopes na chvíli zavřel oči. „‚To, že vesmír je pochopitelný, je nepochopitelné.‘ Einstein.“

Levine se odmlčel. „Nejsi takový blázen, aby sis už začínal vymýšlet citace, že ne?“

„Jestli chceš, vznes námitku.“

„Myslím, že tentokrát to nechám tak. ‚Buď jsme jediná inteligentní forma života ve vesmíru, nebo nejsme. Každá z těch možností je ohromující.‘ Carl Sagan.“

„Tohle řekl Carl Sagan? Tomu nevěřím.“

„Tak vznes námitku.“

Scopes se usmál a zavrtěl hlavou. „Je nepředstavitelné, že celý vesmír byl stvořen pro nás, kdo žijeme na podřadné planetě podřadného slunce.‘ Byron.“

,“Bůh nehraje v kostky s vesmírem.‘ Einstein.“

Scopes se zamračil. „Smí se použít stejný zdroj na jedno téma dvakrát? Teď jsi to udělal už podruhé.“

Levine pokrčil rameny. „Proč ne?“

„No, dobře. ‚Nejen že Bůh hraje v kostky s vesmírem, někdy je dokonce hází tam, kde vůbec nejsou vidět.‘ Hawking.“

„‚Čím pochopitelnější se vesmír zdá, tím se zdá i nesmyslnější.‘ Weinberg.“

„Moc dobře,“ řekl Scopes. „Ten mám rád.“ Odmlčel se. „‚Vesmír dokáží skutečně pochopit pouze nadrogovaní puberťáci nebo senilní kosmologové.‘ Leary.“

Bylo ticho.

„Timothy Leary?“ zeptal se Levine.

„Samozřejmě.“

Ticho bylo ještě delší. „Nepřipadá mi, že by Leary řekl něco takhle dětinského,“ ozval se Levine.

Scopes se usmál. „Jestli máš pochybnosti, vznes námitku.“

Levine vyčkal, přemýšlel. Tohle bývala jedna z oblíbených Scopesových strategií – na začátku si citáty vymýšlet a ty pravé si nechat na později, kdy Levine vyčerpá svoji zásobu citací. Levine znal Learyho ze svých studentských let na Harvardu a někde uvnitř jako by cítil, že tahle citace zní podivně. Ale tehdy Scopes používal ještě další trik, totiž že podněcoval Levina, aby vznesl námitku. Díval se na Scopese, ten mu upřený pohled netečně oplácel. Kdyby vznesl námitku a Leary tohle skutečně řekl… Vypudil tu myšlenku z hlavy.

Vteřiny ubíhaly.

„Vznáším námitku,“ řekl Levine nakonec.

Scopes se viditelně zarazil. Levine sledoval, jak generální ředitel GeneDyne ztrácí barvu z obličeje. Uvažoval – přesně jako Levine před lety – co znamená prohrát na celé čáře.

„Pálí to, co?“ zeptal se Levine.

Scopes neodpověděl.

„Nejde ani o to, že člověk prohraje,“ pokračoval Levine. „Ale o to, jak prohraje. K tomuhle okamžiku se budeš vždycky vracet. Budeš se divit, jak jsi to všechno zahodil tak triviální chybou. Nikdy na to nedokážeš zapomenout. Já to pořád nedokážu.“

Scopes pořád ještě nemluvil. Levine se už napůl ztrácel ve všeobjímajícím pocitu úlevy, když uviděl, že Scopes natahuje ruku. Vteřinu před tím, než se to stalo, si uvědomil, že generální ředitel GeneDyne se nikdy svého smrtícího viru prostě nevzdá. Před dvaceti lety, kdy Levine prohrál rozhodující kolo téhle jejich Hry, se ocitl v koutě. Podepsal patent na kukuřici a nechal Scopese na objevu zbohatnout, to úžasné tajemství světu nebylo věnováno. Teď Scopes prohrál ještě v důležitější hře…

Levine chňapnul po ampuli ve chvíli, kdy po ní vyrazila Scopesova ruka. Obě ruce ji uchopily najednou. Chvilku se o ni přetahovali, každý ji chtěl získat pro sebe.

„Brente!“ vykřikl Levine. „Brente, dal jsi své slovo -“

Najednou se ozvalo tlumené prasknutí. Levine ucítil ostrý střep; potom se mu po dlaních rozlila vlhkost.

Přinutil se podívat.

Přepravní médium, v němž byla uložena smrtelná suspenze X-FLU II, se rozlilo na podepsanou smlouvu a teklo ze stolu na podlahu, na šedivém koberci vytvářelo černé skvrny. Levine rozevřel ruku, v dlani měl zabodnuté skleněné střepy. Krev se mu ředila médiem, které mu stékalo po zápěstí. Když dlaň ohnul, bolela ho.

Znovu vzhlédl, díval se, jak Scopes pomaličku rozevírá dlaň. I on ji měl poraněnou a zkrvavenou.

Jejich oči se setkaly.

*****

Carson zatahal de Vacaovou za ruku, snažil se něco říct. „Mondragónovo zlato,“ vydechl konečně.

„A co je s ním?“ zašeptala.

„Použij ho.“ Obličej se mu zkřivil bolestí, klesl do písku a zůstal nehybně ležet.

Jak se Nyeho kroky přibližovaly, najednou pochopila, jak to Carson myslel. Zalovila v kapse, vytáhla čtyři mince, které si odnesla z jeskyně.

„Nye!“ zavolala. „Tady máš něco, co by tě možná zajímalo.“

Hodila mince přes skálu. Kroky se zastavily. Potom slyšela ostré nadechnutí a zaklení. Kroky se znovu přibližovaly. Potom už mezi skalami slyšela každé nadechnutí, schoulila se, sklonila hlavu a čekala. Najednou ucítila vzadu na hlavě něco hodně tvrdého, co s jistotou považovala za hlaveň Nyeho veliké pušky.

„Počítám do tří,“ slyšela ho, „a ty mi koukej vysypat, kde jsi tohle vzala.“

Čekala, neříkala nic.

„Jedna.“

Čekala.

„Dvě.“

Nadechla se a pevně zavřela oči.

„Tři.“

Nic se nestalo.

„Podívej se na mě,“ řekl nakonec Nye.

Pomalu otevřela oči a otočila se. Stál nad ní, jednu nohu na kameni, vysoká postava proti zapadajícímu slunci. Tropická helma a dlouhý kabát, který jí vždycky připadal tak směšný, se jí teď zdál naprosto děsivý, podivný přízrak smrti v téhle odlehlé poušti. V jedné ruce držel zlatou minci. Krví podlité oči mu na okamžik padly na její obnaženou hruď, potom je znovu zvedl, obličej zcela bez výrazu. Přiložil jí hlaveň ke spánku. Uplynuly další vteřiny. Otočil se na patě a odešel do písku. Okamžik čekala, potom sebou křečovitě trhla, když uslyšela výstřel. Ozval se hluboký vzdech. Zabil Roscoea, pomyslela si. Teď prohledává sedlové brašny, chce další zlato.

Za chvilku byl zpátky. Rychle přeběhl dolů. Popadl ji za vlasy a surově ji postavil na nohy. Cítila, jak jí vytrhává vlasy, když jí smýkl hlavou k jedné straně. Potom ji velmi surově odhodil zády na skálu. Napřáhl pušku a uhodil ji do břicha. Předklonila se, vykřikla a on ji zase popadl za vlasy a narovnal ji.

„Teď mě pořádně poslouchej. Chci vědět, odkud máš tuhle minci.“

Sklopila oči a bradou ukázala na písek, který měla u nohou. Podíval se dolů a uviděl dýku. Sehnul se pro ni. Pozorně si prohlížel rukojeť.

„Diego de Mondragón,“ zašeptal. Potom k ní přišel blíž. Ještě nikdy neviděla oči tolik podlité krví; okraje bělma měl karmínové, skoro černé.

„Našli jste poklad,“ zasyčel.

Přikývla.

Znovu jí přiložil pušku k obličeji. „Kde?“

Podívala se mu do očí. „Když ti to řeknu, zabiješ mě. Když ti to neřeknu, zabiješ mě. Tak jako tak zemřu.“

„Děvko. Já tě nezabiju. Umučím tě k smrti.“

„Zkus to.“

Zaťal ruku v pěst a udeřil ji přímo do obličeje. Ta rána jí způsobila šok; v uších jí hučelo a do hlavy jí stoupalo podivné teplo. Předklonila se, bylo jí zle, jenomže on jí zase smýkl prudce zády na ostrou skálu.

„To nezabere. Koukni se na mě, Nye.“

Znovu udeřil. Krajina kolem ní na chvíli zbělela a byla zcela jednotvárná. Cítila, že jí z úst prýští krev. Znovu se jí vrátil zrak. Zdvihla ruku k obličeji. Zjistila, že přišla o zub.

„Kde,“ řekl znovu.

Pevně zavřela oči a neřekla nic, celá ztuhlá čekala další ránu.

Kroky se vzdálily a ona slyšela, jak Nye potichu hovoří. Slyšela pauzy, kdy poslouchal něčí odpověď. S kým to mluví? Asi se Singerem nebo s někým z ochranky Dračí hory. Cítila, jak se to jemné vlákno naděje trhá; byli si naprosto jistí, že Nye jede sám.

Kroky se vrátily a ona otevřela oči jen na štěrbiny. Nye mířil puškou Carsonovi na hlavu.

„Řekni mi to, nebo zemře.“

Zhluboka se nadechla, snažila se uklidnit. Věděla, že teď přijde ta nejtěžší část. „Tak jen ho zastřel. Jen do toho!“ řekla co možná nejneutrálněji. „Stejně toho šupáka nemůžu ani vidět. A když to uděláš, zlato je moje. Nikdy ti to neřeknu. Jedině…“

Namířil hlaveň na ni. „Jedině co?“

„Uděláme spolu obchod,“ zaskřehotala.

Necítila ránu, když jí pažba pušky dopadla na spánek, jen černotu, která ji najednou celou pozřela. Znovu nabyla vědomí a s ním se dostavila znecitlivující bolest celé poloviny lebky. Nechala oči zavřené. Znovu hlas: Nye pořád ještě s někým mluvil. Poslouchala, kdo mu odpoví, ale neslyšela nic. Nakonec otevřela oči. Slunce zapadlo a už bylo dost velké šero, ale ona si byla jistá, že nemluví na nikoho.

Navzdory bolesti, kterou prodělávala, jí projela úleva. PurBlood odvádí svoji strašlivou práci.

Nye se k ní otočil, všiml si, že je při vědomí. „Jakej obchod?“ zeptal se.

Odvrátila se, zavřela oči, připravená na další úder.

„Jakej obchod?“ slyšela, jak opakuje větu.

„Můj život.“

Bylo ticho. „Tvůj život,“ opakoval. „Beru.“

„Můj život nemá cenu bez koně, té pušky a vody.“

Bylo ticho a potom následovala další rána. Tentokrát se vědomí vracelo pomalu. Tělo měla ztěžklé. Špatně se jí dýchalo a věděla, že má zlomený nos. Pokusila se promluvit, nepodařilo se. Cítila, že se znovu propadá do sladké černoty bezvědomí.

Když se znovu probrala, ležela na jemném písku. Pokusila se vstát, ale nesnesitelná bolest jí projela lebkou a celou páteří. Nye stál nad ní s baterkou v ruce. Tvářil se ustaraně.

„Ještě jedna taková rána,“ zašeptala, „a zabiješ mě, ty hajzle. Pak už se nikdy nedovíš, kde je zlato.“ Zhluboka se nadechla a zavřela oči.

Po několika minutách promluvila znovu. „Je to sto mil od místa, kde sis ty myslel, že to najdeš.“

„Kde?“ zařval.

„Můj život za zlato.“

„Dobře. Slibuju, že tě nezabiju. Jen mi řekni, kde to zlato je.“ Najednou se otočil, jako by něco slyšel. „Jo, jo, to si pamatuju,“ řekl někomu a pak se obrátil zpátky.

„Přežiju jedině s koněm, puškou a vodou,“ zašeptala. „Bez toho zemřu a ty se nikdy nedozvíš…“ Ztichla.

Upřeně se na ni díval a v jedné ruce svíral mince tak pevně, že se mu celá paže třásla. Z hrdla se mu vydral zvuk velmi podobný zaskučení. Podle toho, jak se na ni koukal, poznala, že musí vypadat příšerně.

„Přiveď svýho koně,“ řekla mu.

Ústa se mu křečovitě zkroutila. „Řekni mi teď, prosím -“

„Toho koně.“

Oči se jí samy od sebe zavřely. Když měla dost síly je znovu otevřít, Nye byl pryč. Posadila se, bojovala s bolestí hlavy. Nos a hrdlo měla plné krve, a když se pokoušela dýchat, několikrát zakašlala.

Viděla Nyeho mezi rozestouplými skalami, jeho úžasný kůň šel za ním ve svitu měsíce jako tichý stín.

„Řekni mi, kde je ten poklad.“

„Toho koně,“ opakovala, snažila se postavit na nohy a zdvihla levou ruku.

Chvilku váhal, potom jí podal otěže. Chytila se sedla a pokusila se do něj vyhoupnout, měla takovou závrať, že skoro spadla.

„Pomoz mi.“ Spojil obě ruce, ona se do nich opřela nohou a vyhoupla se.

„Teď tu pušku.“

„Ne. Ty mě zabiješ.“

„Tak mi ji dej nenabitou.“

„Ty mě podrazíš. Ujedeš a vezmeš mi poklad.“

„Podívej se na mě. Koukni se mi do očí.“

Váhavě se na ni podíval svýma krví podlitýma očima. Až teprve ve chvíli, kdy se mu podívala zpříma do očí, si uvědomila, jak ho naplňuje touha po Mondragónově pokladu. PurBlood proměnila prostou výstřednost ve zhoubnou posedlost. Všechno, dokonce i nenávist, kterou choval vůči Carsonovi, bylo vedle jeho potřeby vlastnit poklad vedlejší. Se smíšeným pocitem strachu a lítosti si uvědomila, že se dívá na zlomeného muže.

„Slibuju, že ti nevezmu tvůj poklad,“ řekla téměř jemně. „Můžeš ho mít úplně celý. Já se jenom chci odtud dostat živá. Copak to nevidíš?“

Vyndal nábojnice z pušky a předal jí zbraň.

„Kde,“ naléhal. „Řekni mi, kde.“

Na zadní rozsoše sedla byly dva vaky s vodou, oba naplněné do poloviny. Jeden sejmula a podala ho Nyemu, potom s Muertem couvala od něj pryč. Posedlost neposedlost, nechtěla, aby se pokusil jí pušku vzít, když mu řekne to místo.

„Počkej! Neodjížděj! Řekni mi, prosím -“

„Poslouchej pozorně. Vydej se po našich stopách asi deset mil podél lávy. Najdi místo, kde jsme svázali našim koním nohy. Tam v lávě najdeš skrytou jeskyni, je to na úpatí hor. Uvnitř té jeskyně je pramen. Za úsvitu slunce pronikne do jeskyně a na její zadní stěně se ukáže kresba orla, který balancuje na ohňovém obelisku. Přesně jako na tvé mapě. Jenomže ta stěna nekončí na dně jeskyně; je tam ukrytá cesta na její skutečné dno.“

Dychtivě přikývl. „Ano, ano, rozumím.“ Otočil se ke svému imaginárnímu společníkovi. „Slyšel jsi to? Celou dobu jsem hledal na špatné straně pouště. Myslel jsem, že to pohoří na mapě je Cerritos Escondidos. Jak jsem jen mohl…“ Znovu se obrátil na de Vacaovou. „Říkáš tudy deset mil nazpátek?“

Přikývla.

„Tak jdeme,“ řekl svému imaginárnímu společníkovi a hodil si přes rameno vak s vodou. „Rozdělíme se na polovinu. Maminka by na tom trvala.“

Vydal se ze skal zpátky do pouště.

„Nye,“ zavolala.

Otočil se.

„Kdo je tvůj kamarád?“

„Jeden kluk, co jsem ho kdysi znal,“ odpověděl.

„A jak se jmenuje?“

„Jonathan.“

„Jonathan a dál?“

„Jonathan Nye.“ Spěšně se otočil. Dívala se za ním, jak se šourá pryč a živě hovoří. Za chvilku zmizel za lávovým tokem a odešel do noci.

Čekala několik minut, dokud si nebyla úplně jistá, že odešel. Potom sesedla z koně a pomalu přešla ke Carsonovi. Pořád byl v bezvědomí. Našla mu tep: slabý a rychlý, jasný příznak šoku. Velmi opatrně mu zkontrolovala poraněné předloktí. Rána mu trošku krvácela, ale ne moc. Povolila utažení a ulevilo se jí, když zjistila, že se tepna uzavřela. Teď ho musí odtud dostat, než dostane gangrénu.

Carson rozechvěle otevřel oči.

„Guyi!“ řekla naléhavě.

Oči se otočily, pomalu se zaostřily.

„Můžeš vstát?“

Nebyla si jistá, jestli ji slyší nebo ne. Popadla ho v podpaží a pokusila se ho zvednout. Chabě se pokoušel, potom spadl zase do písku. Nalila si trochu vody na ruce a jemně mu postříkala obličej.

„Vstávej,“ nařídila mu.

Carson si s velikou námahou klekl, spadl na zdravý loket, znovu si klekl, popadl Muertův třmen a pomalu se vysoukal na nohy. Pomohla mu vyškrábat se koni na hřbet, dávala pozor, aby se neuhodil do zraněné ruky. Carson se zhoupl, držel si poraněnou ruku, několikrát zamrkal. Potom se začal kácet dopředu. Nenechala ho spadnout. Rozhodla se ho na koně přivázat.

Nye měl na jedné straně sedla stočené bavlněné lano. Uvázala ho Carsonovi kolem prsou, naklonila ho směrem k sedlu, levou ruku mu položila na jeho hrušku a pořádně ji přitáhla na místo. Při tom všem si uvědomila, že jí je vlastně úplně jedno, že je polonahá. Ale byla tma a ona se neměla čím zahalit. Tohle jí ale připadalo jako něco naprosto nedůležitého.

Vedla Muerta za otěže, dodržovala směr přímo k Severce.

*****

Za úsvitu dorazili do tábora: starý dům z vepřovicových cihel se střechou z pocínovaného plechu ukrytý mezi topoly. Na jedné straně byla stodola, větrný mlýn a cisterna s vodou. A také větrem ošlehané ohrady pro koně. Čerstvá bríza otáčela rameny větrného mlýna. Když přicházeli, v ohradě zaržál kůň a rozštěkal se nějaký pes. Zanedlouho se objevil mladý muž v červeném kabátci s krátkým rukávem bez límce a v kovbojském klobouku. Zůstal stát ve dveřích a s otevřenou pusou upřeně koukal na polonahou ženu celou od krve, která vedla nádherně zbarveného koně, k jehož sedlu byl přivázaný muž.

*****

Scopes zíral na Levina, na jeho obličeji se mísila hrůza a neochota uvěřit. Nakonec odstoupil od stolu, přešel k úzkému panelu na přilehlé stěně a stiskl tlačítko. Panel se neslyšně otevřel a objevil se vodovodní kohoutek a malé umyvadlo.

„Neumývej si ruce,“ řekl Levine tiše. „Poslal bys virus odpadem ven.“

„Máš pravdu,“ odpověděl. Navlhčil ručník, otřel si jím dlaně, vyndal několik skleněných střepů a potom si ruce pečlivě osušil. Vrátil se ke gauči a usadil se. Pohyboval se podivně, váhavě, jako by pro něj najednou chůze byla neznámá činnost.

Levine se podíval přes gauč. „Myslím, že bys mi raději měl říct, co víš o X-FLU II,“ řekl tiše.

Scopes si automaticky uhladil neposlušnou kadeř. „Vlastně toho víme velmi málo. Jsem přesvědčen o tom, že jeho účinkům byl vystaven jen jediný člověk. Inkubační doba je přibližně dvacet čtyři až šedesát hodin, následuje téměř okamžitá smrt v důsledku mozkového edému.“

„Existuje nějaká léčba?“

„Ne.“

„Vakcína?“

„Ne.“

„Nakažlivost?“

„Podobná běžnému nachlazení. Možná o trochu vyšší.“

Levine se podíval znovu na svou pořezanou ruku. Krev se kolem polámaných střepů ampule začínala srážet. Nebylo pochyb o tom, že oba jsou nakaženi.

„Nějaká naděje?“ zeptal se nakonec.

„Žádná,“ odpověděl Scopes.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Je mi to líto,“ řekl nakonec Scopes tak potichu, že to byl spíš šepot. „Mně je to tak líto, Charlesi. Byly doby, kdy by mě ani nenapadlo tohle udělat. Já -“ Umlkl. „Myslím, že jsem si až příliš zvykl na to, že vyhrávám.“

Levine si stoupl a otřel si ruce do ručníku. „Není čas na vzájemné obviňování. Nejdůležitější je teď otázka, jak zabránit, aby se virus dostal z této místnosti a aby nezničil celé lidstvo.“

Scopes mlčel.

„Brente?“

Scopes neodpovídal. Levine se k němu naklonil.

„Brente?“ zeptal se ho mírně. „Co je?“

„Já nevím,“ odpověděl Scopes nakonec. „Asi se bojím umírání.“

Levine se na něj podíval. „To já taky. Ale strach je luxus, který si teď nemůžeme dovolit. Ztrácíme cenné minuty. Musíme vymyslet způsob, jak… no, jak sterilizovat tohle prostředí. Úplně. Rozumíš mi?“

Scopes přikývl, díval se jinam.

Levine ho vzal za rameno a jemně s ním zatřásl. Musíš do toho jít se mnou, Brente, jinak to nevyjde. Tohle je tvoje budova. Budeš muset podniknout všechny nezbytné kroky k tomu, aby se ten virus zastavil u nás.“

Scopes se dlouho díval jinam. Potom se obrátil k Levinovi. „Tahle místnost je vybavena tlakovou izolací a má svůj vlastní přívod vzduchu.“ Pomalu se dával dohromady. „Stěny jsou vyztužené proti teroristickým útokům: požáru, explozi, plynu. To nám všechno usnadní.“

Ozval se tón a na obrovské obrazovce před nimi se objevil obličej Spencera Fairleye. „Pane, Jenkins z marketingu trvá na tom, že s vámi musí mluvit. Vypadá to, že nemocniční konsorcium najednou zrušilo plány začít zítra dopoledne používat do transfuzí PurBlood. Chce vědět, k jakým formám nátlaku přistoupíte.“

Scopes se podíval na Levina se zdviženým obočím. „I ty, Brute? Zdá se, že přítel Carson nakonec svoji zprávu doručil.“ Otočil se znovu k obrazovce. „Nehodlám vyvíjet žádný nátlak na používání tohoto preparátu. Řekněte Jenkinsovi, že PurBlood bude stažena vzhledem k doposud nevyřešenému testování přípravku. Zdá se, že by mohla mít nepříznivé dlouhodobé účinky, jichž jsme si nebyli vědomi.“ Napsal několik pokynů. „Posílám soubor dat o Dračí hoře do GeneDyne v Manchesteru. Soubor není úplný, ale může být důkazem o kontaminaci při výrobě PurBlood. Pokračujte, prosím, dál. Dohlédněte na důkladné prozkoušení PurBlood.“ Ztěžka si povzdechl.

„Spencere, přeji si, abyste řídil diagnostiku kontrolního systému Oktagonu. Uveďte do pohotovosti veškerou izolaci a zajistěte normální fungování.“

Fairley přikývl, na chvilku zmizel z obrazovky a potom se zase vrátil.

„Celý systém je zapojený,“ řekl. „Atmosférické regulátory a veškerá monitorovací zařízení ukazují normální hodnoty.“

„Dobře,“ řekl Scopes. „Teď poslouchejte pozorně. Žádám vás, abyste předal Endicottovi pokyn k odblokování ochrany kolem budovy ústředí a aby obnovil veškerou komunikaci s detašovanými pracovišti. Budu vysílat zprávu pro všechny zaměstnance ústředí. Chci, abyste tuto zprávu volným kanálem poslali generálovi Rogeru Harringtonovi do Pentagonu, okruh E, úroveň tři, sekce sedmnáct. Sdělte mu, že odstupuji od nabídky a že žádná další jednání už nebudou probíhat.“

„Dobře,“ řekl Fairley. Po krátké odmlce se upřeně zadíval na monitor. „Všechno v pořádku, pane?“ zeptal se.

„Ne,“ zněla Scopesova odpověď. „Stalo se něco strašného a potřebuji vaši úplnou spolupráci.“

Fairley přikývl.

„V Oktagonu došlo k nehodě. Virus známý jako X-FLU II se dostal do vzduchu. Doktor Levine a já jsme nakaženi. Úmrtnost při působení tohoto viru je stoprocentní. Na uzdravení není žádná naděje.“

Fairley na sobě nedal nic znát.

„Nemůžeme si dovolit rozšíření tohoto viru. Proto je nezbytné sterilizovat Oktagon.“

Fairley znovu přikývl. „Rozumím, pane.“

„Pochybuji, že rozumíte. Doktor Levine a já jsme nositeli viru. Rozmnožuje se v našem těle i teď, když s vámi mluvím. Proto musíte přímo dohlédnout na naši smrt.“

„Pane! Jak bych mohl -“

„Mlčte a poslouchejte. Pokud nedodržíte moje pokyny, zemřou miliardy lidí. Včetně vás.“

Fairley zmlkl.

„Dejte povel k okamžitému startu dvou helikoptér,“ řekl Scopes. „Jednu pošlete do GeneDyne v Manchesteru, tam naloží deset dvoulitrových kanystrů VXV-dvanáct.“ Rychle počítal. „Objem tohoto prostoru je přibližně třicet dva tisíc kubických stop. Takže budeme ještě potřebovat nejméně šestnáct tisíc kubických centimetrů kapaliny 1,2 kyanofosfatol 6,6,6, trimetyoxylovaný hexachlorid rtuťný. Druhá helikoptéra může opatřit nezbytnou dodávku z našeho zařízení v Norfolku. Látka musí být přepravována v zapečetěných skleněných kádinkách.“

Fairley se podíval na obrazovku počítače vedle sebe. „Kyanofosfatol?“

„To je biologický jed. Velmi, velmi účinný biologický jed. Usmrtí všechno živé v této místnosti. I když je skladován v kapalné podobě, má nízký bod odpařování, odpařuje se tedy velmi rychle a naplní místnost sterilizujícím plynem.“

„Nezabije -?“

„Spencere, my už jsme mrtví. Proto ty kanystry VXV.“

Fairley si olízl rty. „Pane Scopesi.“ Polkl. „Nemůžete po mně chtít, abych…“ Hlas se mu zlomil.

Scopes se podíval na portrét na velikánské obrazovce. V koutcích úst mu vyskákaly kapky potu a jeho litinově šedé vlasy, za každých okolností hladce učesané, ztratily poněkud formu.

„Spencere, nikdy jsem nepotřeboval vaši loajalitu více než právě teď,“ pokračoval Scopes klidně. „Musíte pochopit, že už teď jsem mrtvý muž. Největší služba, kterou pro mě můžete udělat, je nenechat mě zemřít na X-FLU II. Nemáme času nazbyt.“

„Ano, pane,“ řekl Fairley a odvrátil oči.

„Všechno se sem musí dopravit během dvou hodin. Dejte mi vědět, až budou obě helikoptéry na cestě.“ Scopes kliknul na klávesu a obrazovka zčernala.

V místnosti bylo hluboké ticho. Za nějakou chvíli se Scopes obrátil k Levinovi. „Věříš v posmrtný život?“

Levine zavrtěl hlavou. „My, vyznavači judaismu, věříme, že záleží na tom, co děláme v tomto životě. Nesmrtelnosti dosáhneme tím, že budeme žít správným životem a uctívat Boha. Děti, které po nás zůstanou, budou naše nesmrtelnost.“

„Ale ty nemáš žádné děti, Charlesi.“

„Vždycky jsem v to doufal. Snažil jsem se konat dobro jiným způsobem. Ne vždy se mi to povedlo.“

Scopes po chvíli mlčení řekl: „Dřív jsem opovrhoval lidmi, kteří potřebovali věřit v posmrtný život. Považoval jsem to za výraz slabosti. Teď když nadešla chvíle zúčtování, napadá mě, že jsem měl více času věnovat tomu, abych sám sebe přesvědčil.“ Sklopil oči. „Bylo by krásné mít nějakou naději.“

Levine zavřel na chvíli oči a přemýšlel. Potom je najednou otevřel. „Kybernetický prostor,“ řekl prostě.

„Co tím myslíš?“

„Naprogramoval jsi do něj jiné lidi z minulosti. Proč bys tam nenaprogramoval i sebe? Tak budeš – nebo aspoň část tebe – žít dál, a možná dokonce budeš moci předat svůj důvtip a moudrost všem, kteří s tebou budou chtít pohovořit.“

Scopes se drsně zasmál. „Obávám se, že zase tak přitažlivá osobnost nejsem. Jak víš i ty sám.“

„Možná. Ale určitě jsi nejzajímavější.“

Scopes přikývl. „Děkuju ti za to.“ Po malé odmlce dodal. „Velmi zajímavý nápad.“

„Máme dvě hodiny života.“

Scopes se bezbarvě usmál. „Tak dobře, Charlesi. Proč ne? Ale mám jednu podmínku. Musíš se do programu dát taky. Sám se na ostrov Monhegan nevrátím.“

Levine zavrtěl hlavou. ‚Já nejsem programátor, zvlášť když se jedná o takhle složitou věc.“

„To není problém. Napsal jsem algoritmus na vytváření osobnosti. Používají se k tomu různé podprogramy umělé inteligence, které kladou otázky, zapojují uživatele do krátkých rozhovorů, dělají pár psychologických testů. Potom se vytvoří postava a vloží se do světa kybernetického prostoru. Napsal jsem si to jako pomocný nástroj pro účinnější obydlení ostrova lidmi, ale teď by to klidně mohlo stejně dobře fungovat pro nás.“

Tázavě se podíval na Levina.

„A potom mi možná řekneš, proč jsi vaše letní sídlo zobrazil pobořené,“ odpověděl Levine.

„Možná. Tak pojď, dáme se do práce.“

*****

Nakonec se Levine rozhodl, že se bude sobě podobat, bude mít špatně padnoucí oblek, holou hlavu a křivé zuby. Pomalu se otáčel před videokamerou v Oktagonu. Záběry videokamery se naskenují na několik stovek zobrazení s velkou rozlišovací schopností, ty potom dohromady vytvoří Levinovu postavu, která se zabydlí na Scopesově virtuálním ostrově. Za posledních devadesát minut mu podprogramy umělé inteligence položily nespočet otázek od vzpomínek z raného dětství po oblíbené učitele, osobní filozofii, víru a etické přesvědčení. Podprogram ho požádal, aby vyjmenoval knihy, které četl, a časopisy, které odebíral v jednotlivých obdobích svého života. Zadaly mu několik matematických úloh; zeptaly se, kam všude cestoval; na oblíbenou a neoblíbenou hudbu; na vzpomínky na manželku. Podprogram mu zadal Rorschachův test, a dokonce ho urážel a hádal se s ním, patrně aby posoudil jeho emocionální reakce. Levine věděl, že výsledné údaje poslouží k dodání znalostí, emocí a paměti, které bude mít jeho postava v kybernetickém prostoru.

„A co teď?“ zeptal se Levine a znovu se posadil.

„Teď počkáme,“ odpověděl mu Scopes s vynuceným úsměvem. On sám už absolvoval takovýhle „výslech“. Napsal několik pokynů, potom se opřelna gauči a superpočítač začal vytvářet dvě nové postavy na ostrově Monhegan v kybernetickém prostoru.

V místnosti se rozhostilo ticho. Levine si uvědomil, že když nic jiného, alespoň ho ten výslech zabavil, neuvědomoval si, že vlastně prožívá poslední minuty života. Teď v něm vřela směsice emocí: vzpomínky, obavy, věci, které nedodělal. Obrátil se ke Scopesovi.

„Brente.“

Ozval se hluboký signál, Scopes natáhl ruku a stiskl tlačítko na telefonu vedle gauče. Ze sluchátka se ozval aristokratický hlas Spencera Fairleye.

„Helikoptéry přiletěly, pane,“ oznámil.

Scopes si přitáhl klávesnici na klín a začal psát. „Do ústřední ochranky pošlu tuto hlasovou zprávu a také do archivu – to jen abych se ubezpečil, že později se nevyskytnou znepokojující otázky. Poslouchejte pozorně, Spencere. Za několik minut vydám pokyn, aby tato budova byla evakuována a zapečetěna. Jenom vy, tým ochranky a biopohotovostní tým byste tu měli zůstat. Po evakuaci budovy vypnete systém cirkulace vzduchu pro Oktagon. Potom do soustavy dodávky vzduchu napumpujete všech deset kanystrů VXV a systém znovu uvedete do chodu. Nevím přesně, jak dlouho bude trvat, než…“ Odmlčel se. „Možná byste měl počkat patnáct minut. Potom vyšlete biopohotovostní tým k pohotovostnímu tlakovému poklopu ve střeše Oktagonu. Endicott ať vypne tlakové bezpečnostní ovládání poklopu a vydá pokyn, aby tým umístil kádinky s kyanofosfatolem do průlezové chodbičky, potom ať ho utěsní a znovu tlakem uzavře vnější poklop. Až bude tým v bezpečí, otevřete dálkovým ovládáním vnitřní poklop. Kádinky spadnou do Oktagonu a rozbijí se, kyanofosfatol se začne odpařovat.“

Podíval se na obrazovku. „Pochopil jste všechno, Spencere?“

Po dlouhé odmlce řekl: „Ano, pane.“

„Dokonce i potom, co kyanofosfatol odvede svoji práci, budou v prostoru stále ještě přežívat viry. Ukryté v mrtvolách. Poslední nezbytný krok tedy bude je spálit. To horko musí rovněž denaturovat kyanofosfatol. Protipožární konstrukce Oktagonu zabraňuje vniku požáru do vnitřních prostor, stejně tak jako jeho úniku ven. Je třeba postupovat s velkou obezřelostí, aby nedošlo k předčasné explozi nebo aby se vám požár nevymkl zpod kontroly, virus by se mohl rozšířit. Nejdříve by měla být použita rychle účinkující vysokoteplotní zápalná zařízení, jako je například fosforové. Až budou těla zcela spálena, zbytek prostoru by měl být vyčištěn zápalným zařízením s nižší teplotou. Postačí derivát napalmu. Obojí je k dispozici v zakázaných laboratorních zásobách.“

Levine poslouchal a všiml si metodického přístupu, který Scopes při popisu použil: mrtvoly, těla. To jsou naše mrtvoly, pomyslel si.

„Biopohotovostní tým by potom v ostatních prostorách budovy měl provést standardní dekontaminaci horkým prostředkem. Až tohle všechno bude provedeno -“ Scopes se na malou chvíli odmlčel. „Potom všechno asi bude záležet na představenstvu.“

Bylo ticho.

„Tak, Spencere, teď se staňte vykonavatelem mé závěti,“ řekl Scopes klidně.

Po chvíli se z reproduktoru vedle stolu ozval chraplavý hlas. „Tady Alan Lipscomb.“

„Alane, tady je Brent. Poslouchejte mě, přeji si změnu závěti. Jste ještě na příjmu, Spencere?“

„Ano.“

„Dobře. Spencer bude můj svědek. Přeji si, aby padesát milionů bylo vyčleněno na dotace pro Institut vyspělé neurokybernetiky. O podrobnostech budu informovat Spencera, on vám je potom předá.“

„Výborně.“

Scopes chvíli rychle něco psal, potom se otočil k Levinovi. „Posílám Spencerovi pokyny pro převod celé databanky kybernetického prostoru společně s kompilujícím programem a mými poznámkami o jazyce CP do Institutu vyspělé neurokybernetiky. Výměnou za tento dar je žádám o zachování mého virtuálního ostrova Monhegan a aby umožnili vstup vážným zájemcům.“

Levine přikývl. „Aby byl pořád vystavený. To se pro takové velké umělecké dílo hodí.“

„Ale nejen aby byl pořád vystavený, Charlesi. Chci, aby k němu něco přidávali, rozšiřovali technologii, vylepšovali jazyk a nástroje. Myslím, že pro sebe jsem si to nechával příliš dlouho.“ Mimovolně si upravil neposlušnou kadeř. „Máš nějaké poslední přání, Charlesi? Můj vykonavatel závěti je velmi dobrý.“

„Jenom jedno,“ řekl Levine bezvýrazně.

„A to je-?“

„Myslím, že víš, co.“

Scopes se na něj chvilku díval. „Ano, jistě.“ Obrátil se zpátky k telefonu. „Spencere, jste tam ještě?“

„Ano, pane.“

„Prosím vás, roztrhejte smlouvu o obnovení patentu na X-RUST.“

„Obnovení, pane?“

„Prostě to udělejte. A zůstaňte na lince.“ Scopes se otočil k Levinovi s jedním zdviženým obočím.

„Děkuju ti,“ řekl Levine.

Scopes klidně přikývl. Natáhl se po telefonu a stiskl několik tlačítek. „Prosím o pozornost veškerého personálu ústředí,“ řekl do mluvítka. Levine slyšel ozvěnu hlasu z ukrytého reproduktoru a pochopil, že vzkaz se vysílá po celé budově.

„Mluví k vám Brent Scopes. Došlo k mimořádné situaci. Je nezbytné evakuovat všechny lidi z budovy. Jedná se o dočasné opatření a ujišťuji vás, že nikdo není v nebezpečí.“ Odmlčel se. „Než však opustíte svá pracoviště, je mou povinností informovat vás o tom, že v řetězci společnosti GeneDyne dojde ke změnám vedení. Podrobnosti se dozvíte v krátké době. Dovolte mi, abych vám nyní řekl, že se mi s vámi, s každým z vás, pracuje dobře a přeji vám a GeneDyne do budoucna hodně štěstí. Nezapomeňte, že cíle vědy jsou i našimi cíli: pokrok ve znalostech a zlepšení lidstva. To nikdy neztrácejte ze zřetele. A nyní laskavě odejděte nejbližším východem z budovy ven.“

S prstem na přepínací klapce se Scopes obrátil na Levina.

„Jsi připraven?“ zeptal se.

Levine přikývl.

Scopes uvolnil přepínač. „Spencere, veškeré nahrávky této události předáte představenstvu v pondělí ráno. Musí se zachovat podle zásad charty GeneDyne. A nyní, prosím, začněte vpouštět plyn VXV. Ano, ano, já vím, Spencere. Děkuji vám. Přeji vám hodně štěstí.“

Scopes pomalu položil sluchátko. Potom vzal klávesnici.

„Tak jdeme,“ řekl.

Ozvalo se hučení a světla se ztlumila. Najednou se veliká osmiúhelníková kancelář proměnila v podkrovní místnost v pobořeném domě na ostrově Monhegan. Levine se rozhlédl a velice ho překvapilo, že ne jenom jedna, ale každá z osmi stěn místnosti byla veliká obrazovka.

„Tak teď už víš, proč jsem si vybral podkrovní místnost,“ řekl Scopes a odložil klávesnici stranou.

Levine se posadil na gauč, byl uchvácený. Za okny podkrovní místnosti viděl jasně pozorovatelnu lodí na moři. Slunce zrovna vycházelo nad oceán a voda do sebe absorbovala barvy nebe. Mořští rackové kroužili kolem člunů v přístavu, rozrušeně křičeli, když lovci humrů kutáleli sudy s návnadou na lososy po molu do svých člunů.

V křesle v podkrovní místnosti se pohnula postava, vstala a protáhla se. Byl to malý a hubený člověk s klátivými údy a silnými brýlemi. Nezaměnitelná neposlušná kadeř se tyčila jako černé brko z neučesaných vlasů.

„No, Charlesi,“ řekl, „vítám tě na ostrově Monhegan.“

Levine se díval, jak další postava na vzdálené straně podkrovní místnosti – plešatý muž ve špatně padnoucím tmavém obleku – pokyvuje hlavou.

„Děkuji,“ řekl děsivě známým hlasem.

„Tak co, půjdeme se projít do města?“ navrhla Scopesova postava.

„Teď zrovna ne,“ odpověděla Levinova postava. „Raději bych si tu sedl a pozoroval lodě, jak vyplouvají na moře.“

„Tak dobře. Zahrajeme si při tom čekání naši Hru?“

„Proč ne? Máme spoustu času, který musíme nějak zabít.“

Levine seděl v potemnělém Oktagonu a sledoval svoji nově vytvořenou postavu s nostalgickým úsměvem.

„Spoustu času, který musí zabít,“ řekl Scopes z temnoty. „Nekonečně času, který musí zabít. Tolik času pro ně a tak málo pro nás.“

„Vybral jsem čas jako klíčové slovo,“ řekla Levinova postava.

Scopesova postava se znovu posadila do rozviklaného křesla, zhoupla se nohou dozadu a řekla:

„Přijde čas, přijde čas, aby sis připravil tvář pro tváře, které potkáš;

Přijde čas zabít a tvořit…“

Levine – skutečný Levine – ve vzduchu Oktagonu cítil podivný zápach; ostrý, skoro sladký jako dlouho uvadlé růže. Oči ho začaly pálit, zavřel je, poslouchal hlas Scopesovy postavy:

„A čas pro všechny práce a pracovní dny, které otevírají a kladou otázku na tvůj talíř; Čas pro tebe a čas pro mě…“

Bylo ticho a poslední, co Levine zaslechl, když vdechl štiplavý plyn do plic, byl jeho vlastní hlas, který v odpověď navázal recitací citace: „‚Čas je bouře, v níž jsme všichni ztraceni…“‚

EPILOG

Poušť pod vysokým slabým závojem mraků vypadala divně. Už to nebylo moře světla, ale tmavnoucí modrá pláň, která končí ve vzdálených horských vrcholcích. Ve vzduchu visel chlad a vůně pouštního podzimu.

Z výhodného postavení na vrcholu Dračí hory se Carson a de Vacaová dívali dolů na zčernalé ruiny Detašovaného testovacího zařízení GeneDyne v poušti. Masivní podzemní bunkr Horečnaté jímky byl teď zubatý kráter zčernalého betonu a ošklivá zkroucenina, která vyčnívala nad povrch pouště. To vše bylo obklopeno pískem, který oheň zbarvil do oranžova. Z laboratoře plasmidové transfekce zbyla jen kostra s nosníky zkroucenými žárem. Ubytovací prostory a jejich poničené tmavé okenní rámy zíraly mrtvýma očima do krajiny. Všechno, co mělo nějakou hodnotu, bylo již před několika týdny odklizeno. Zůstaly jen prázdné skořepiny budov jako němé stráže toho, co tu kdysi bývalo. Na přestavbu nikdo žádné plány nepřipravil. Proslýchalo se, že Pásmo řízených střel se chystá zbytky použít jako cíl bombardování. Jediní živí tvorové tu byli havrani, kteří rabovali poničenou kantýnu, kroužili kolem a prali se spolu kvůli něčemu, co našli uvnitř.

Za ruinami Dračí hory z krajiny vystupovalo rumiště dalšího zmizelého města: Kin Klizhini, Černý dům – místo ubité časem, nedostatkem vody a přírodními živly. Na vzdálené straně kužele popela byl usazen tichý hlouček krátkovlnných a rádiových věží. Všechny je čekala demontáž. Hluboko dole, na místě, kde kdysi býval ochranný plot, měli ti dva zaparkovaný pick-up, osamělou barevnou skvrnu v jednotvárné pustině.

Carson fascinovaně zíral. „Není úžasné, že ty dvě ruiny od sebe dělí tisíc let?“ řekl tiše. „Myslím, že jsme ušli dlouhou cestu. Ale i tak to končí stejně. Poušti je to jedno.“

Rozhostilo se ticho.

„Zvláštní, že nikdy nenašli Nyeho,“ řekla de Vacaová nakonec.

Zavrtěl hlavou. „Chudák prevít. Určitě tam někde zemřel a kojoti a káňata se na něm najedli. Jednou ho někdo najde. Jako jsme my našli Mondragóna. Vybělená kostra a pytel kamení.“ Při té vzpomínce si masíroval levé předloktí. Měl v něm spoustu kovu, a když bylo vlhko, ruka ho pořádně bolela. Ale tady v poušti ne.

„Možná z toho celého příběhu vznikne nová legenda o zlatě a za pět set let bude někdo hledat Nyeho zlato,“ řekla se smíchem. Potom zvážněla. „Vůbec mi ho není líto. Byl to hajzl, ještě než na něj začala účinkovat PurBlood.“

„Jediný, koho je mi líto, je Singer,“ řekl Carson. „Byl víc než decentní chlap. A Harpera. A Vanderwagona. Ani jeden z nich si nezasloužil to, co se stalo.“

„Mluvíš o nich, jako by byli mrtví.“

„To by klidně být mohli.“

Pokrčila rameny. „Kdo ví? Třeba kvůli celé té negativní kampani v tisku poskytne GeneDyne fondy na objevení způsobu, jak napravit, co jim způsobila. Kromě toho jsou v jistém smyslu vinni. Vinni za to, že se pustili do realizace obrovské a děsivé vize a vůbec nepomysleli na následky.“

Carson zavrtěl hlavou. „Jestli je tohle pravda, tak jsem stejně vinen i já.“

„Ne tak docela. Mám dojem, že někde hodně hluboko v nitru jsi byl vždycky skeptik.“

„Tuhle otázku jsem si kladl každý den od chvíle, kdy byla ukončena distribuce PurBlood. Nejsem si tak jistý. Vzal bych si tu krev jako všichni ostatní.“

De Vacaová se na něj podívala.

„To je fakt. Byla doba, kdy bychom za Scopesem šli světa kraj, kdyby to po nás chtěl. Dokázal na člověka takhle zapůsobit.“

Dál se na něj zvědavě dívala. „Na mě teda ne,“ prohlásila nakonec.

Na to nereagoval.

„Ten oheň byl hrozně divnej, viď?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Ano, to byl. A Scopesovo přiznání. Jestli si na něj vzpomínáš. Je mi jasné, že se nikdy nedozvíme, co se vlastně přesně stalo. Levine a Scopes měli mezi sebou nějaké nevyřízené účty.“

De Vacaová zdvihla obočí. „No, podle mě je už po všem.“

Carson zaváhal. „To by mě zajímalo, jestli se někdo pustí do X-FLU,“ prohodil nakonec. „Myslím, když jsme teď ten problém vyřešili.“

„Sotva,“ ozvala se důrazně. „Nikdo by se toho teď ani nedotkl. Je to příliš nebezpečné. Kromě toho neznáme všechny problémy, které byly vyřešeny. A problém úpravy budoucích generací – změny samotného lidství -právě začaly. Ještě za svého života uvidíme strašné věci, Guyi. Ty víš, že tohle není konec.“

Mraky zhoustly a poušť potemněla. Stáli bez hnutí.

„Raději bychom měli jet,“ podotkla. „K Hoře ospalého Utea je to dost daleko.“

Carson se ani nepohnul, oči upíral na pobořený majestát toho, co bývala Dračí hora.

„Máš příbuzné, kteří na tebe čekají a moc se na tebe těší. A připraví ti hostinu – skopový guláš a smažený chleba. A tanec a zpěv. A vzpomínku na počest starého prastrýce Charleye, který nám tam v té poušti zachránil kůži.“

Carson nepřítomně přikývl.

„Ty od toho neutečeš, co, míšenče?“ Vzala ho kolem pasu a usmála se na něj.

Se značným úsilím odtrhl zrak od zničeného komplexu budov. Potom se na ni s úsměvem otočil.

„Už je to hodně dlouho, co jsem měl pořádnou misku skopového guláše,“ řekl.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai