Falešná hra

Douglas Preston

(2013)

Hodnocení:

****

Štítky:

Thrillery

DOUGLAS PRESTON a LINCOLN CHILD přicházejí s dalším dobrodružstvím sympatického GIDEONA CREWA. Jen on dokáže zabránit teroristům, aby zaútočili zbraní hromadného ničení na hlavní město Spojených států.

Geniálního podvodníka Gideona Crewa čeká druhý náročný úkol.

Špičkový jaderný vědec přijde o rozum, vezme si jako rukojmí naprosto nevinnou rodinu, pak při policejní akci jednoho z rukojmí zastřelí a převrátí celou čtvrť vzhůru nohama.

Radiace nad New Yorkem prozradí sklad, kde před nedávnem někdo sestrojil jadernou bombu.

Všechny důkazy svědčí o tom, že jde o spiknutí, jehož cílem je vyhladit jedno z amerických velkoměst.

Gideon Crew musí stopovat členy teroristické buňky z New Yorku až do hor Nového Mexika a má jen deset dnů na to, aby je odhalil a zneškodnil. Přitom zjišťuje, že Ameriku možná čeká něco mnohem horšího než jaderný útok.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2013 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright O 2012 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child All rights reserved.

Z anglického originálu Gideons Corpse (Published by Grand Central Publishing, New York, 2012) přeložila © 2013 Jana Kordíková Redakce textu: Jiří Pacek Jazyková korektura: Ludmila Bóhmová Grafická úprava obálky © 2013 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská „3, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 9788074612817

Poděkování

Barbaře Petersové 

Autoři děkují Patricku Alloccovi, Douglasi Childovi, Douglasi Webbovi a Jonu Couchovi za nedocenitelnou pomoc s jistými detaily této knihy. 

1

Gideon Crew stál u okna zasedací místnosti a díval se na Meatpacking District, část Manhattanu, kde dříve stávaly balírny masa. Pohledem sledoval asfaltové střechy starých budov, v nichž nedávno vybudovali obchůdky s extravagantní módou a populární restaurace, potom zabloudil do nového parku High Line plného lidí, podél trouchnivějících mol a zastavil se na širokém korytu řeky Hudson. V neostrém slunci počátečního léta to pro jednou vypadalo, že to není ta špinavá stoka, modrá hladina se s přílivem pohybovala proti proudu.

Hudson mu připomněl jiné řeky, říčky a potůčky, které znával, pak se v myšlenkách zarazil u jednoho potoka vysoko v pohoří Jemez. Myslel na hlubokou tůňku a velkého pstruha, který tam jistě číhá.

Už se nemohl dočkat, až vypadne pryč, pryč z New Yorku, pryč od toho seschlého skřeta Glinna i jeho záhadné firmy Efektivní odstranění technických problémů.

„Jedu na ryby,“ prohlásil.

Glinn se posunul na invalidním vozíku a vzdychl. Gideon se obrátil. Pod přikrývkou, kterou měl druhý muž přehozenou přes kolena, se objevila jeho zchromlá ruka. Držela balíček v hnědém papíru. „Vaše peníze.“

Gideon váhal. „Vy mi platíte? Po tom, co jsem udělal?“

„Poté co jste mi tu vše vylíčil, se finanční část naší dohody skutečně změnila.“ Glinn balíček otevřel, odpočítal několik svazků bankovek a položil je na stůl zasedací místnosti. „Tady je polovina z těch sta tisíc.“

Gideon peníze popadl, aby si to Glinn náhodou nerozmyslel.

Glinn mu však k jeho velkému překvapení předal i druhou půlku.

„A tady je zbytek. Ovšem není to platba za odvedené služby. Vlastně je to spíše, abych tak řekl, záloha.“

Gideon si peníze nacpal do kapes bundy. „Záloha za co?“

„Než odjedete z města,“ začal Glinn, „možná byste se mohl stavit u jednoho starého známého.“

„Díky, ale už mám rande s pstruhem v potoce Chihuahueňos.“

„Aha, ale já opravdu doufal, že si uděláte čas na setkání s přítelem.“

„Já žádné přátele nemám. A i kdybych měl, rozhodně bych se s nimi teď nechtěl setkávat. Jak jste mě sám ‚laskavě‘ upozornil, už mi nezbývá moc času.“

„Jmenuje se Reed Chalker. Tuším, že jste s ním pracoval.“

„Jo, dělali jsme ve stejném oddělení – ale nejsme úplně kolegové. Už jsem toho chlápka v Los Alamos pěkně dlouho neviděl.“

„Ale teď se s ním uvidíte. Policie doufá, že si s ním promluvíte.“

„Policie? Promluvím? Co to má krucinál znamenat?“

„Právě v tuhle chvíli drží Chalker rukojmí. Hned čtyři. Je to rodina z Queensu. Míří na ně zbraní.“

Gideon se rozesmál. „Chalker? To určitě. Vždyť to je typický vědátor z Los Alamos, čistý jako lilium, neublížil by ani mouše.“

„Je bez sebe. Paranoidní. Přeskočilo mu. Jste jediný člověk v dosahu, který ho osobně zná. Policie po vás chce, abyste ho zklidnil a přiměl, aby propustil rukojmí.“

Gideon na to nic neřekl.

„Takže vám to nerad říkám, doktore Crewe, ale ten pstruh si bude plavat ještě o něco déle. A teď už budete muset vyrazit. Ta rodina čekat nemůže.“

Gideon cítil, jak se mu kvůli tomu nátlaku hrne krev do hlavy. „Najděte si někoho jiného.“

„Na to není čas. Týká se to dvou dětí a jejich mámy s tátou. Otec je podle všeho Chalkerův domácí, pronajal mu suterénní byt v řadovém domku. Upřímně řečeno máme velké štěstí, že tu zrovna jste.“

„Já se s Chalkerem sotva znal. Jednu dobu se na mě nalepil – ale jen krátce, poté co od něj odešla žena. Pak přestoupil na víru a k mé velké úlevě se ode mě odpoutal.“

„Odveze vás tam Garza. Budete spolupracovat se zvláštním agentem Stonem Fordycem z FBI.“

„Spolupracovat? Proč je do toho zapletená i FBI?“

„To je standardní postup, když se do potíží dostane někdo s vysokým stupněm bezpečnostní prověrky, jako má Chalker, a hrozí, že by mohl přeběhnout.“ Glinn na Gideona upřel své jediné zdravé oko. „Tentokrát to není žádná tajná operace jako minule – je to jednoduchý úkol. Když vše půjde hladce, za den dva už zase budete na cestě do Nového Mexika.“ Gideon mlčel. Zbývalo mu jedenáct měsíců života – nebo mu to aspoň tvrdili. Ale čím více se nad tím zamýšlel, tím více mu to nedalo. Chystal se využít první příležitost a získat názor dalšího lékaře. Glinn byl přímo mistr manipulace a Gideon nevěřil ani jemu, ani jeho zaměstnancům.

„Ale jestli opravdu je tak šílený, jak tvrdíte, může tu pistoli klidně obrátit i proti mně.“

„Dvě děti. Osmileté a desetileté. Kluk a děvče. A jejich rodiče.“ Gideon se odvrátil a dlouze si vydechl. „Sakra, věnuju vám den – jediný den. A budu na vás ještě hodně dlouho naštvaný.“

Glinn ho obdařil chladným úsměvem.

2

Dorazili na místo řízeného chaosu. Vše se odehrávalo v ničím nezajímavé dělnické uličce v části Queensu ironií osudu nazvané Sunnyside. Dům patřil do dlouhé řady cihlových domků, které se přes asfaltovou cestu plnou děr dívaly na totožnou řadu domů. Nerostly tu žádné stromy; trávníky nikdo nesekal, bylo v nich plno plevele a sucho je zbarvilo dohněda. Vzduchem se nesl hluk dopravy z blízkého Queens Boulevardu a také v něm byly cítit výfukové plyny.

Policista jim ukázal, kde zaparkovat, pak vystoupili. Policie zatarasila oba konce ulice, všude bylo plno policejních vozů s rozsvícenými majáky. Garza zamával svým průkazem a okamžitě je pustili zátarasem, který bránil vstupu spoustě čumilů. Rada z nich popíjela pivo, někteří dokonce měli na hlavách kloboučky, jako by se tu měl konat nějaký pouliční festival.

Typický New York, pomyslel si Gideon a zakroutil hlavou.

Policie vyklidila rozsáhlý prostor před domem, v němž Chalker držel rukojmí. Přijely dokonce dvě zásahové jednotky, jedna byla předsunutá za obrněným záchranářským vozidlem, druhá čekala vzadu za betonovými zátarasy. Gideon na několika střechách zahlédl odstřelovače. Někde uprostřed čas od času zaslechl hlas v megafonu, což nepochybně byl vyjednavač, který se pokoušel Chalkera uklidnit.

Když se Garza tlačil kupředu, Gideon náhle prožíval nepříjemné déjávu a svíral se mu žaludek. Přesně takhle totiž zabili jeho otce: s megafony, zásahovými jednotkami, odstřelovači a zátarasy – chladnokrevně ho zastřelili, když se s rukama nad hlavou vzdával… Gideon tu vzpomínku rychle zahnal.

Prošli dalšími zátarasy až na velicí stanoviště FBI. Od skupiny se oddělil jeden z agentů a zamířil k nim.

„Zvláštní agent Stone Fordyce,“ představil ho Garza. „Zástupce velitele zdejšího týmu FBI. S ním budete spolupracovat.“

Gideon k tomu muži začal instinktivně pociťovat nepřátelství. Vypadal přesně jako z televizních seriálů, v modrém obleku s naškrobenou bílou košilí a proužkovanou kravatou a se služebním průkazem kolem krku. Byl vysoký, pohledný, povýšený, sebejistý a v neuvěřitelně dobré kondici. Přimhouřenýma modrýma očima přejel po Gideonovi, jako by zkoumal nějakou podřadnou formu života.

„Takže vy jste ten kamarád?“ ujišťoval se Fordyce a dlouze si Gideona prohlížel. Zejména pak jeho oblečení – černé džíny, černé plátěnky bez tkaniček, košili do smokingu ze sekáče a tenký šátek.

„Sotva můžu být jeho tetička,“ poznamenal Gideon.

„Má se to takhle,“ pokračoval druhý muž po pauze. „Tenhle váš kámoš, Chalker, je paranoidní a trpí bludy. Klasická psychotická ataka. Chrlí na nás spousty konspiračních teorií: že ho unesla vláda, zneužila ho na pokusy s radiací, vysílala mu paprsky rovnou do hlavy – to slýchám dost často. Myslí si, že jsou do toho spiknutí zapletení i jeho domácí se ženou, proto si je i s jejich dvěma dětmi vzal jako rukojmí.“

„A o co mu jde?“ ptal se Gideon.

„To netušíme. Má zbraň, podle nás je to Colt ráže .45, napodobenina modelu z roku 1911. Už jednou nebo dvakrát z něj vystřelil, abychom mu věřili. Ale nejsme si jistí, jestli s ním vůbec umí zacházet. Netušíte náhodou, jaké má zkušenosti se zbraněmi?“

„Řekl bych, že žádné,“ prohlásil Gideon.

„Něco mi o něm povězte.“

„Sociálně nemožný. Neměl moc přátel, pak si našel totálně narušenou manželku, která mu dala zabrat. Nelíbilo se mu v práci, mluvil o tom, že by nejradši začal psát knížky. Nakonec se z něj stal věřící.“

„Jaký byl v práci? Byl chytrý?“

„Byl schopný, ale žádná hvězda. Pokud jde o inteligenci, řekl bych, že ji má mnohem vyšší než například průměrný agent FBI.“

Následovalo ticho, během něhož Fordyce vše vstřebával a nijak nereagoval. „Podle hlášení ten chlápek v Los Alamos navrhoval jaderné zbraně. Je to pravda?“

„Víceméně.“

„Je podle vás pravděpodobné, že tu někde nastražil výbušniny?“

„Možná dělal s jadernými zbraněmi, ale vyděsila by ho i obyčejná petarda. Pokud jde o výbušniny – dost o tom pochybuju.“

Fordyce na něj zíral a pokračoval: „Všechny přítomné považuje za vládní agenty.“

„To klidně může mít pravdu.“

„Doufáme, že by mohl uvěřit někomu ze své minulosti. Vám.“

Gideon v pozadí slyšel slova v megafonu, potom nesrozumitelnou hlasitou odpověď. Obrátil se za tím zvukem. „To je on?“ ptal se nevěřícně.

„Bohužel.“

„Proč ten megafon?“

„Nechce mluvit do mobilu ani přes pevnou linku, prý bychom je použili k tomu, abychom mu znovu ozářili mozek. Takže to jde jen s megafonem. A on na nás odpovědi křičí dveřmi.“

Gideon se znovu obrátil za zvukem. „Až to bude třeba, jsem připravený.“

„Teď vám dám rychlokurz vyjednávání s únosci,“ prohlásil Fordyce. „Hlavním cílem je vytvořit u něj pocit normality, snížit napětí, zapojit únosce, prodloužit vyjednávání. Podpořit jeho lidskost. Jasné? Naším hlavním cílem je přimět ho, aby propustil děti. Zkuste zjistit, za co by ty děti mohl být ochotný vyměnit. Rozumíme si?“ Podle všeho pochyboval, že je Gideon schopný normálně myslet.

Gideon přikývl a v obličeji mu zůstal neutrální výraz.

„Nemůžete mu nic zaručit. Nesmíte mu nic slibovat. Jasné? Všechno se musí projednat s velitelem. Ať bude chtít cokoli, mějte pochopení, ale řekněte mu, že to musíte projednat s velitelem. To je hlavní součást celého procesu. Všechno se tím zpomalí. A když bude chtít něco, co mu nebude možné splnit, nebude z toho vinit vás. Účelem je unavit ho, připravit o energii.“

Gideon překvapeně zjistil, že s tímhle přístupem v podstatě souhlasí.

Objevil se u nich policista s neprůstřelnou vestou v ruce. „Teď vás vybavíme,“ vysvětloval Fordyce. „Stejně by vám nemělo nic hrozit – postavíme vás za neprůstřelné plexisklo.“

Pomohli mu svléct košili, nasadit vestu, zastrčit ji do kalhot, potom mu nasadili neviditelné sluchátko a mikrofon. Když se oblékal, slyšel v pozadí další křik z megafonu přerušovaný hysterickými a nesouvislými odpověďmi.

Fordyce se podíval na hodinky a ušklíbl se. „Nějaké pokroky?“ ptal se policisty.

„Začíná se horšit. Velitel si myslí, že brzy budeme muset přejít do konečné fáze.“

„Sakra.“ Fordyce zavrtěl hlavou a obrátil se ke Gideonovi. „Jo, ještě něco, budete pracovat podle scénáře.“

„Scénáře?“

„Připravili ho naši psychologové. Každou z otázek vám napovíme do sluchátka. Položíte mu ji a po jeho odpovědi chvíli počkáte, dokud vám neporadíme, jak pokračovat.“

„Takže mě vlastně nepotřebujete. Jenom jako stafáž.“

„Přesně tak. Jste v podstatě jenom herec.“

„Tak proč jste mi dával tu lekci o komunikaci s únosci?“

„Abyste chápal, co se děje a proč. A když začnete mluvit o něčem osobním, můžete si něco přidat. Ale ne že se s ním budete vykecávat a něco mu slibovat. Získejte si jeho sympatie, připomeňte mu, že jste přátelé, ujistěte ho, že se všechno zase dá do pořádku, že jeho obavy bereme vážně. Buďte klidný. A hlavně se s ním, proboha živého, nehádejte kvůli těm jeho smyšlenkám.“

„To dává smysl.“

Fordyce na něj upřel dlouhý a uznalý pohled. Jeho nepřátelství se zřejmě o něco zmírnilo. „Už to nějakou dobu děláme.“ Pauza. „Jste připravený?“

Gideon přikývl.

„Tak jdeme na to.“

3

Fordyce vedl Gideona posledními zátarasy až k závěrečné řadě betonových bariér, obrněných vozů a štítů z plexiskla. Vesta pod košilí připadala Gideonovi nepřirozená a neforemná. Teď už megafon slyšel dokonale.

„Reede, „ ozýval se elektronický hlas, klidný a chápavý, „přišel za vámi jeden váš starý známý. Jmenuje se Gideon Crew. Promluvíte si s nim?“

„Kecy!“ následovala odpověď, téměř nesouvislý jekot. „Nechci s nikým mluvit!“

Hlas vycházel ze vchodových dveří otevřených dokořán. Všechny závěsy byly zatažené a nikdo nebyl vidět. Rukojmí ani Chalker.

Ve sluchátku se mu ozval ochraptělý hlas. „Doktore Crewe, slyšíte mě?“

„Slyším.“

„Jsem Jed Hammersmith, jsem v jedné z těch dodávek, mrzí mě, že jsme se nemohli sejít osobně. Budu vás vést. Prvním pravidlem je, že až mě uslyšíte ve sluchátku, nesmíte mi odpovídat. Až budete u něj, nesmí být vidět, že s někým komunikujete. Budete mluvit pouze s ním. Jasné?“

„Ano.“

„Lžete! Vy všichni! Už tu šarádu skončím!“

Gideonovi přejel mráz po zádech. Nepřipadalo mu možné, že by to mohl být Chalker. Ale byl to jeho hlas, jen ho zkresloval strach a šílenství.

„Chtěli bychom vám pomoct,“ ozvalo se v megafonu. „Povězte, co chcete…“

„Dobře víte, co chci! Přestaňte s těmi únosy! Přestaňte s těmipokusy!“

„Budu vám napovídat otázky“ promluvil Gideonovi v uchu Ham mersmithův klidný hlas. „Budeme muset jednat rychle; nevyvíjí se to dobře.“

„To vidím.“

Jestli si se mnou nepřestanete zahrávat, vystřelím mu mozek z hlavy!“

Z domu se ozval neartikulovaný výkřik, ženské prosby. V pozadí Gideon také zaslechl nářek dítěte. Vyděsilo ho to k smrti. Vlastní vzpomínky z dětství – otec stojí v kamenném vchodu a Gideon k němu běží přes zelený trávník – náhle byly tak jasné jako snad ještě nikdy. Zoufale se je snažil potlačit, ale každý tón z megafonu mu je přivolával zpět.

„Ty v tom jedeš taky, ty mrcho!“ ječel Chalker na někoho vedle sebe, „vždyť ani nejsešjeho žena, jsi jen další agentka. Všechno jsou to kecy! Ale já vám na to neskočím! Už to nehodlám snášet!“

Hlas v megafonu mu odpovídal s až nepřirozeným klidem, jako by mluvil s dítětem. „Chce si s vámi promluvit váš přítel Gideon Crew. Už jde. „ Fordyce mu do ruky vrazil mikrofon. „Je bezdrátový, nastavený na reproduktory v dodávce. Jděte.“

Ukázal na úkryt z neprůstřelného plexiskla, úzký a uzavřený ze tří stran i shora, jen zadní část zůstávala otevřená. Po chvilkovém váhání Gideon vystoupil zpoza policejního auta a vešel do boxu. Připomínal mu klec používanou pro potápění se žraloky.

Promluvil do mikrofonu. „Reede?“

Náhlé ticho.

„Reede? To jsem já, Gideon.“

Další ticho. A pak: „Panebože, Gideone, tak oni dostali i tebe?“

Ve sluchátku se ozval Hammersmithův hlas a Gideon zopakoval jeho slova. „Nikdo mě nedostal. Byl jsem ve městě, slyšel jsem, co se děje, tak jsem sem dorazil, abych pomohl. Jsem tu sám.“

„Lháři!“ zajíkal se Chalker a třásl se mu hlas. „Taky tě dostali! Už tě to bolí? Bolí tě hlava? Břicho? Ale bude. To tedy bude…!“ Pak hlas náhle utichl a bylo slyšet prudké dávení.

„Využijte tu pauzu,“ ozval se Hammersmithův hlas. „Musíte ten rozhovor získat pod kontrolu. Zeptejte se ho, jak mu můžete pomoci.“

„Reede,“ začal Gideon, „jak ti můžu pomoct?“

Další dávení – pak ticho.

„Prosím, nech si pomoct. Jak ti můžu pomoct?“

„Nemůžeš udělat vůbec nic! Zachraň si svůj zadek, zmiz od nich. Ty zmetci udělají cokoli –podívej, co udělali mně. Hořím zevnitř! Ježíši, moje břicho…!“

„Požádejte ho, aby vyšel ven, abyste na něj viděl,“ napovídal mu do ucha Hammersmith.

Gideon se odmlčel, protože si vzpomněl na odstřelovače. Přejel mu mráz po zádech; bylo mu jasné, že jakmile bude mít nějaký z odstřelovačů Chalkera v dostřelu, půjde do toho. Stejnějako to udělali s otcem… Zároveň si ale připomněl, že Chalker tam má rodinu, na kterou míří zbraní. Všiml si, že na střeše řadového domku jsou nějací muži. Zřejmě chtěli něco spustit komínem, zařízení, které vypadalo jako videokamera. Doufal, že vědí, co dělají.

„Řekni jim, ať vypnou to záření!“

„Řekněte mu, že mu opravdu chcete pomoct, jenom vám musí říct jak.“

„Reede, opravdu ti chci pomoct. Ale řekni mi jak.“

„Přestaňte s těmi pokusy!“ Náhle Gideon zaznamenal ve dveřích pohyb. „Zabíjejí mě! Vypněte to záření, nebo mu ustřelím hlavu!“

„Povězte mu, že uděláme cokoli, o co nás požádá,“ napovídal mu Hammersmith. „Ale musí vyjít ven, abyste si s ním mohl promluvit tváří v tvář.“

Gideon mlčel. Ať se snažil sebevíc, nedokázal z hlavy dostat obrázek svého otce, jak ho s rukama nad hlavou střelili do tváře… Ne, rozhodl, tohle od něj žádat nebude. Aspoň prozatím.

„Gideone,“ ozval se Hammersmith po dlouhé pauze. „Vím, že mě slyšíte…“

„Reede,“ začal Gideon, čímž Hammersmitha umlčel. „Já s nimi nejsem spolčený. Nejsem spolčený s nikým. Chci ti pomoct.“

„Nevěřím ti!“

„Nemusíš mi věřit. Stačí, když si mě vyslechneš.“

Žádná reakce.

„Tvrdíš, že v tom jedou i tvůj domácí a jeho žena?“

„Držte se scénáře,“ varoval ho Hammersmith.

„Není to můj domácí a jeho žena,“ ozvala se Chalkerova hysterická odpověď. „Nikdy předtím jsem je neviděl! Všechno je to nastražený. On tu nebyl, jsou to vládní agenti! Unesli mě, prováděli na mně pokusy… „ Gideon zvedl ruku. „Počkej, Reede. Tvrdíš, že v tom jedou a že je to léčka. Ale co ty děti? Ty v tom taky jedou?“

„Všechno je to léčka! Aú, to pálí! Topálí!“

„Je jim osm a deset!“

Dlouhé ticho.

„Reede, odpověz mi na otázku. Ty děti taky předstírají? To taky jsou spiklenci?“

„Nepleť mě!“

Další mlčení. Pak se ozval Hammersmithův hlas. „Děláte to dobře. Držte se toho.“

„Nechci tě plést, Reede. Jsou to děti. Nevinné děti.“

Opět ticho.

„Pusť je. Pošli je sem ke mně. I tak ti budou zbývat dva rukojmí.“ Mlčení se protahovalo. Pak se náhle něco začalo pohybovat, ozval se jekot a ve dveřích se objevilo jedno z dětí – chlapec. Byl ještě malý, měl rozcuchané hnědé vlasy a triko s nápisem MILUJU BABIČKU! Když vyšel na světlo, vyděšeně naříkal.

Gideon si chvilku myslel, že Chalker děti propouští. Pak však uviděl, že má chlapec do krku vraženou poniklovanou pětačtyřicítku, a došlo mu, že se plete.

„Vidíš? Myslím to vážně! Zastavte to záření, nebo toho kluka zabiju! Počítám do deseti! Jedna, dva…“

Vpozadí hystericky ječela matka: „Prosím, to ne!“

„Sklapni, ty děvko prolhaná, stejně to nejsou tvoje děti!“ Chalker se obrátil a vystřelil do tmavého domu za sebou. Ženin nářek okamžitě utichl.

Gideon jediným svižným pohybem vyšel z kabinky z plexiskla a blížil se volným prostranstvím k domu. Ozvaly se výkřiky, policisté ho varovali – vraťte se, k zemi, ten muž má zbraň – on však kráčel dál, až ho od vchodových dveří dělilo necelých padesát metrů.

„Co to sakra děláte? Vraťte se do toho krytu, vždyť vás zabije!“ ječel mu do sluchátka Hammersmith.

Gideon si sluchátko vytáhl a ukázal ho. „Reede? Vidíš? Měl jsi pravdu. Nařizovali mi, co ti mám říkat.“ Zahodil sluchátko na asfalt. „Ale s tím už je konec. Odteď budeme mluvit na rovinu.“

„Tři, čtyři, pět…“

„Počkej, proboha živého, prosím.“ Gideon zvýšil hlas. „Vždyť je to ještě dítě. Poslouchej, jak pláče. Myslíš, že to taky předstírá!?“

„Sklapni!“ zaječel Chalker na chlapce a ten jako zázrakem zmlkl. Stál tam, klepal se strachy celý pobledlý a třásl se mu ret. „Moje hlava!“ zajíkl se Chalker. „Moje… „ „Pamatuješ, jak k nám do laborky chodily ty školní exkurze?“ líčil Gideon a snažil se dál mluvit klidným tónem. „Ty děti jsi miloval, moc rád jsi jim všechno ukazoval. A ony tě měly rády. Ne mě. Ne ostatní. Měly rády tebe. Pamatuješ si to, Reede?“

„Úplně hořím!“ zařval Chalker. „Zase pustili to záření! Zabiju ho, ale jeho smrt budeš mít na svědomí ty, ne já! Slyšíš mě? SEDM, OSM…“

„Pusť toho kluka,“ vyzval ho Gideon a udělal další krok dopředu. Děsilo ho, že Chalker už nedokáže ani počítat. „Pusť ho. Můžeš si místo něj vzít mě.“

Chalker se prudkým pohybem otočil a namířil na Gideona zbraň. „Vrať se, jsi jeden z nich!“

Gideon k Chalkerovi natáhl ruce, jako by ho chtěl prosit. „Myslíš, že taky jedu v tom spiknutí? Tak mě klidně zastřel. Ale prosím, pusť toho kluka.“

„Řeklsis o to!“ A. Chalker vystřelil.

4

Anetrefil se.

Gideon padl na asfalt a srdce mu náhle bilo tak prudce, jako by mu chtělo zlámat žebra. Pevně zavřel oči a čekal na další ránu, svíravou bolest a bezvědomí.

Druhá střela se však neozvala. Zaslechl zmatený hluk, překřikující se hlasy, šumění megafonu. Pomaličku otevíral oči a díval se k domu. Chalker stál ve dveřích a téměř nebyl vidět, chlapce držel před sebou. Z toho, jak zacházel se zbraní, jak se mu třásla ruka, jak stál a jak zbraň držel, se dalo soudit, že zřejmě střílí poprvé v životě. A navíc mířil na padesát metrů.

„Všechnoje to trik!“ ječel Chalker. „Vždyťty ani nejsi Gideon! Jsifalešný!“

Gideon pomalu vstával, tak aby mu byly vidět ruce. Srdce mu odmítalo zvolnit. „Reede, uděláme obchod. Vezmi si mě. Nech toho kluka jít.“

„Řekni jim, aby vypnuli to záření!“

Nevymlouvejte mu ty halucinace, nařídili mu. Byla to dobrá rada. Ale co mu na tohle má sakra říct? „Reede, všechno se dá do pořádku, když pustíš toho kluka. A tu holku“

„Vypněte to záření!“ Chalker se krčil za chlapcem a používal ho jako štít. „Zabíjí mě! Vypněte to záření, nebo mu ustřelím hlavu!“

„Nějak to vyřešíme,“ volal na něj Gideon. „Všechno se zase dá do pořádku. Ale nejdřív musíš pustit toho kluka.“ Udělal další krok a pak další. Musí se dostat dost blízko na závěrečnou akci – když to bude nutné. Když k Chalkerovi nedoběhne a nesrazí ho k zemi, tak to ten kluk odnese a potom odstřelovači sundají i Chalkera – a tenhle pohled by Gideon podruhé nevydržel.

Chalker sténal, jako by byl v agónii. „Zastavte to záření!“ Třáslo se mu celé tělo a mával kolem sebe zbraní.

Jak má člověk reagovat na šílence? Gideon se zoufale snažil vybavit si rady, které dostal od Ferdice. Zapojit únosce, podpořit jeho lidskost.

„Reede, podívej se tomu klukovi do tváře. Sám uvidíš, jak je nevinný...“

„Hoří mi kůže!“ ječel Chalker. „Počítal jsem! Kde jsem skončil? Šest, osm… „Náhle se ušklíbl a obličej se mu zkřivil bolestí. „Už s tím zase začali. Pálí to! Pálí!“ Znovu vrazil zbraň chlapci do krku. A chlapec se rozkřičel – byl to vysoký, tenký a nelidský zvuk.

„Počkej!“ ječel Gideon. „To ne!“ Rychle vyrazil k Chalkerovi s rukama nad hlavou. Čtyřicet metrů, třicet – takovou vzdálenost překoná za několik sekund.

„Devět, DESET! DESET! Ája!“

Gideon viděl, jak prst mačká spoušť, a rozběhl se. Ve stejnou chvíli se na chodbě náhle objevil chlapcův otec a s ne artikulovaným řevem dopadl na Chalkerova záda.

Chalker se prudce obrátil dozadu a zbraň vystřelila do prázdna.

„Utíkej!“ zařval Gideon na kluka, když se hnal k domu.

Chlapec však zůstal stát. Chalker zápasil s rukojmím, který se držel jeho zad. Společně se otočili, Chalker ho narazil na stěnu u vchodu a vytrhl se mu. Muž se po něm s dalším výkřikem vrhl, byl to však obtloustlý padesátník, proto se Chalker jeho výpadu snadno vyhnul a srazil ho k zemi, kde ztratil vědomí.

„Utíkej!“ zakřičel Gideon znovu na chlapce, když přeskakoval obrubník.

Jakmile Chalker začal zbraní mířit na otce, chlapec mu skočil na záda a začal do něj bušit maličkými pěstičkami.

„Tati! Uteč!“

Gideon se hnal ke schodům do domu.

„Nezabíjejte mi tátu!“ pištěl chlapec a bušil do Chalkera.

„Vypněte to! „ječel Chalker, prudce se otáčel, protože ho dítě vyrušilo, a mával zbraní dozadu a dopředu, jako by hledal cíl.

Gideon po Chalkerovi skočil, zbraň však vystřelila dřív, než se k němu dostal. Srazil vědce k zemi, chytil ho za předloktí a zlomil mu ho o zábradlí, jako by to bylo dřevo na podpal. Zbraň mu vypadla z ruky. Chalker zmučeně naříkal. Za ním vzlykal chlapec, protože jeho otec vedle něj ležel na zemi a chyběla mu polovina hlavy.

Chalker se v Gideonově sevření kroutil jako had, nepříčetně řval a z úst mu létaly sliny…

… a pak do dveří vpadl zásahový tým a prudce Gideona odstrčil stranou; Gideon na tváři ucítil horkou krev a jiné tělní tekutiny, protože Chalkerovo trápení právě ukončila kanonáda.

Následující zlověstné ticho vydrželo pouze chvilku. Pak někde uvnitř domu začala plakat holčička. „Mamince teče krev! Mamince teče krev!“ Gideon se přetočil na kolena a pozvracel se.

5

Pak se dovnitř jako vlna nahrnuli koordinátoři zásahu, kriminalisté a zdravotníci a dům se okamžitě naplnil lidmi. Gideon seděl na podlaze a bezmyšlenkovitě si stíral krev z obličeje. Byl naprosto zničený. Nikdo si ho nevšímal. Atmosféra se z napjatého vyčkávání proměnila v dobře organizovanou činnost: všichni měli nějaký úkol; všichni měli nějakou práci. Obě plačící děti někdo odvedl; nad třemi postřelenými klečeli zdravotníci; zásahová jednotka rychle prohledávala dům; policisté začínali natahovat pásku a uzavírat místo činu.

Gideon nejistě vstal a opřel se o zeď, ještě se sotva udržel na nohou a zvedal se mu žaludek. Přistoupil k němu jeden ze zdravotníků. „Kde jste zraněný?“

„To není moje krev.“

Zdravotník ho stejně prohlédl, zkoumal oblast, kam mu cákla Chalkerova krev. „Dobrá,“ uznal. „Teď vás trochu očistím.“

Gideon se snažil soustředit na to, co mu říká zdravotník, ale úplně ho přemáhal odpor a výčitky svědomí.

Už zase. Panebože, už se mu to stalo podruhé. Návrat minulosti, přesná a živá vzpomínka na smrt vlastního otce, ho uvedl do stavu jakési duševní paralýzy, neschopnosti soustředit se na cokoli kromě hysterického opakování slov už zase.

„Tuhle oblast budeme muset vyklidit,“ řekl jeden z policistů a přesunul je ke dveřím. Když to říkal, rozložili si kriminalisté na zem plachtu, položili na ni sportovní tašky a začali si rozkládat vybavení.

Zdravotník vzal Gideona za paži. „Pojďme.“

Gideon se nechal odvést. Kriminalisté rozepnuli tašky a začali vytahovat nástroje, značky, pásku, zkumavky a sáčky na důkazy. Nasazovali si gumové rukavice, síťky na hlavu a plastové boty. Všude kolem něj se vše zklidňovalo: mizelo napětí, hysterie a nastávala všední práce. Tam, kde se před chvíli odehrávalo drama na život a na smrt, se teď odškrtávaly seznamy úkolů.

Zničehonic se u něj objevil Fordyce. „Nikam mi neodcházejte,“ nařídil mu tiše a vzal ho za paži. „Musím vás vyslechnout.“

Když to Gideon slyšel, podíval se na něj a postupně začal být schopný znovu myslet. „Vždyť jste všechno viděl – o čem mě chcete vyslýchat?“ Chtěl odsud co nejrychleji zmizet a odjet do Nového Mexika, aby tu hrůzu měl co nejrychleji za sebou.

Fordyce pokrčil rameny. „Tak se to prostě dělá.“

Gideon přemýšlel, jestli mu budou dávat za vinu smrt toho rukojmího. Možná ano. A budou mít pravdu. Zvoral to. Znovu se mu udělalo zle. Kdyby něco řekl jinak, kdyby přišel na tu správnou věc, možná si měl nechat sluchátko, možná by poznali, co nastane, něco mu poradili… Nechal se do situace příliš vtáhnout, nedokázal ji oddělit od zastřelení vlastního otce. Nikdy se k tomu od Glinna neměl nechat přemluvit. Ke své hrůze zjistil, že mu do očí stoupají slzy.

„Koukněte,“ začal Fordyce. „Netrapte se. Zachránil jste obě děti. A ta paní to taky zvládne – zasáhlo to jen sval.“ Gideon cítil, jak mu druhý muž svírá paži. „Už budeme muset jít, zajišťují místo činu.“

Gideon se trhaně nadechl. „Dobrá.“

Když vyrazili ke dveřím, podivně se změnila atmosféra, jako by se domem právě prohnal ledový vítr. Gideon si periferním viděním všiml, jak kriminalistky tuhnou hrůzou. Zároveň zaslechl tiché cvakání, které mu bylo povědomé, ale kvůli výčitkám svědomí a nevolnosti ho zatím nedokázal zařadit. Zarazil se, když vtom jedna z kriminalistek šla ke své tašce, chvíli v ní hrabala a pak vytáhla žlutou krabičku se stupnicí a trubičku na dlouhém zakrouceném kabelu. Gideon přístroj okamžitě poznal.

Geigerův detektor.

Přístroj tiše, ale pravidelně cvakal, jehlička s každým cvaknutím poskočila. Žena se podívala na kolegy. Všichni v místnosti zmlkli. Gideon vše sledoval a vyschlo mu v ústech.

Vtom náhle tichém domě se slabé cvakání podivně rozléhalo. Žena vstala, zvedla přístroj a pomalu s ním přecházela po místnosti. Přístroj sykl a cvakání se výrazně zrychlilo. Kriminalistka nadskočila úlekem. Pak se uklidnila, udělala krok dopředu a – téměř neochotně – začala přístroj natáčet směrem k Chalkerově mrtvole.

Když se trubička dostala do blízkosti těla, cvakání nabíralo na hlasitosti i frekvenci, byla to ďábelská melodie, která se ze sykotu přeměňovala v šum a následně v pískot, ukazatel se přesunul až na červená čísla.

„Panebože,“ šeptla žena, ucouvla a s nevěřícně rozšířenýma očima zírala na stupnici. Pak přístroj upustila, obrátila se a vyběhla z domu. Měřič dopadl na zem a jeho šum se šířil do celé místnosti, zrychloval a zase zpomaloval podle toho, kam se zrovna dokutálela trubička.

Pak celou místnost náhle zachvátila panika, všichni se drali, strkali, vráželi do sebe a snažili se co nejrychleji dostat ven. Kriminalisté se rozběhli, za nimi následovali fotografové, policisté i zásahová jednotka; za několik sekund všichni pádili jako o život, předpisy hodili za hlavu, jen aby co nejrychleji zmizeli. Gideona i Fordyce ta lidská vlna vynesla z domu. O chvíli později Gideon zjistil, že už stojí venku na ulici.

Teprve tehdy mu to konečně začalo docházet. Gideon se obrátil na Fordyce. Agentův obličej byl smrtelně bledý.

„Chalker byl radioaktivní,“ začal Gideon. „Přímo zářil.“

„Už to tak vypadá,“ uznal agent.

Gideon se bezmyšlenkovitě dotkl lepkavé krve, která mu zasychala na tváři. „A my jsme tomu byli vystavení.“

6

Také situace mezi policisty a odborníky shromážděnými za zátarasy se prudce změnila. Všechna soustředěná činnost, disciplinované příchody a odchody uniformovaných lidí byly náhle tytam. Prvním projevem bylo ticho, které se jako vlna šířilo do dáli. Zmlkl i Fordyce. Gideon si všiml, že na něj někdo mluví do sluchátka.

Fordyce si sluchátko vmáčkl do ucha, a když poslouchal, zbledl ještě víc. „Ne,“ prohlásil rozhodně. „Ani náhodou. Vůbec jsem se k tomu chlapovi nepřiblížil. To nemůžete!“

Všichni navíc úplně ztuhli. Dokonce i ti, kdo předtím utekli z domu, se zarazili, dívali se a poslouchali, jako by byli hromadně omráčení. Pak se dav náhle dal znovu do pohybu – začal se vzdalovat od domu. Nebyl to přímo úprk, spíše řízený ústup.

Ve vzduchu se rychle ozvaly další sirény. Krátce poté se jim nad hlavami objevily vrtulníky. Před zátarasy dorazily bílé neoznačené dodávky doprovázené policejními vozy. Když se otevřely jejich zadní dveře, objevovali se v nich mimozemsky vyhlížející lidé v ochranných oblecích se symboly radiace a biologického nebezpečí. Někteří měli vybavení pro zásah proti davu: obušky, zbraně se slzným plynem a paralyzéry. Pak ke Gideonovu úžasu začali zahrazovat cestu ustupujícímu davu. Křičeli, aby se lidé zastavili a zůstali na místě. Účinky byly okamžité – když si lidé všimli, že jim zřejmě zabrání v úniku, zachvátila je skutečná panika.

„Co se to tu sakra děje?“ ptal se Gideon.

„Povinná kontrola,“ vysvětloval Fordyce.

Postavili další zátarasy. Gideon sledoval, jak se jeden z policistů hádá a snaží se prodrat zátarasem – zastavilo ho však několik mužů v bílém. Mezitím začali nově příchozí všechny směrovat do narychlo vytyčené oblasti, jakési ohrady obklopené řetězem. Tam další lidé v bílém všechny kontrolovali ručními Geigerovými detektory. Většinu pak propustili, ale některým nařídili, aby nastoupili do dodávek.

Ozval se hlas z amplionu: „Všichnipracovníci zůstanou na svých místech, dokud nedostanou jiné pokyny. Řiďte se pokyny. Držte se za zátarasy.“

„Co je to za lidi?“ vyptával se Gideon.

Fordyce vypadal znechuceně a zároveň vyděšeně. „NEST.“

„NEST?“

„Podpůrný tým pro jaderné havárie. Jsou z ministerstva energetiky – mají na starost teroristické útoky jadernými zbraněmi nebo jinou radiací.“

„Myslíte, že to nějak souvisí s terorismem?“

„Ten Chalker přece sestrojoval jaderné zbraně.“

„Ale i tak mi to přijde dost přitažené za vlasy.“

„Opravdu?“ divil se Fordyce a pomalu na Gideona upřel modré oči. „Zmiňoval jste se o něčem v tom duchu, že Chalker přestoupil na víru.“ Odmlčel se. „Můžu se zeptat… na jakou?“

„Ehm, na islám.“

7

Každého, na koho zareagoval Geigerův detektor, nahnali do dodávky jako dobytek. Slavící čumilové zmizeli, na zemi po nich zbyly jen jejich kloboučky a plechovky od piva. Muži v ochranných oblecích chodili dům od domu, evakuovali lidi z jejich domovů, někdy dokonce násilím, takže způsobovali chaos a paniku. Plačící staří lidé se šourali v chodítkách, hysterické matky prchaly s naříkajícími dětmi v náručí. Z amplionů se linuly pokyny o tom, jak je třeba zachovávat klid a spolupracovat, všichni byli ujišťováni, že jde zejména o jejich vlastní ochranu.

Oradiaci se nikdo nezmiňoval.

Gideon se s ostatními mačkal na lavicích. Pak s prásknutím zavřeli dveře a dodávka nastartovala. Fordyce, sedící proti němu, měl dál v obličeji ledový výraz, ale většina ostatních lidí v dodávce vypadala vyděšeně. Byl mezi nimi i muž se zakrvácenou košilí, kterého mu Fordyce představil jako Hammersmitha, a člen zásahovky, jenž Chalkera trefil z bezprostřední blízkosti, proto teď byl zašpiněný jeho krví. Radioaktivní krví.

„Jsme v prděli,“ naříkal ten ze zásahovky, mohutný chlap s vypracovanými svaly na předloktí a nečekaně vysokým hlasem. „Všichni umřeme. S tímhle se nedá nic dělat. S radiací ne.“

Gideon mlčel. Děsilo ho, jak málo toho většina lidí o radiaci ví.

Muž sténal. „Panebože, třeští mi hlava. Už to začíná.“

„Sklapni,“ okřikl ho Fordyce.

„Jdi do hajzlu,“ nedal se druhý muž. „Takovýhle sračky dělat nemám.“

Fordyce mlčel a zaťal čelist.

„Slyšíš mě?“ Druhému muži přeskočil hlas. „Takovýhle sračky dělat nemám.“

Gideon se díval na chlápka ze zásahovky a mluvil tiše a zřetelně. „Ta krev, co máte na sobě, je radioaktivní. Měl byste se radši svléct. A vy taky.“ Podíval se na Hammersmitha. „Všichni, kdo máte na oblečení krev toho únosce, se svlékněte.“

Vdodávce propukla horečná činnost, všechny ochromila panika, začali se rychle svlékat a snažili se odstranit si krev z kůže a vlasů. Všichni až na chlápka ze zásahovky. „K čemu to bude?“ pochyboval. „Jsme v hajzlu. Hniloba, rakovina. Už jsme vlastně mrtví.“

„Nikdo neumře,“ namítl Gideon. „Všechno závisí na tom, jak moc byl Chalker radioaktivní a jaký to byl typ radiace.“

Chlápek ze zásahovky zvedl mohutnou hlavu a přeměřil si ho zarudlýma očima. „Ty snad jseš jadernej inženýr?“

„To tedy náhodou jsem.“

„To máš dobrý, šmejde. V tom případě je ti jasný, že je po nás, a jsi jenom zatracenej lhář.“

Gideon se rozhodl, že ho bude ignorovat.

„Prolhaná socka.“

Socka? Gideon se na něj vyčerpaně podíval. To už ho radiace taky připravila o rozum? Ne tohle bude obyčejná panika.

„Mluvím s tebou, šmejde. Přestaň lhát.“

Gideon si prsty odhrnul vlasy z obličeje a díval se na podlahu. Byl unavený: unavený tímhle ňoumou, unavený vším, unavený životem. Neměl dost energie na to, aby se tomu zabedněnci snažil něco vysvětlovat.

Chlápek ze zásahovky náhle vstal, vzal Gideona za košili a zvednul ho z lavice. „Na něco jsem se tě ptal. Tak se dívej na mě.“

Gideon se na něj podíval: na zarudlý obličej, pulzující žíly na krku, orosené čelo, třesoucí se rty. Ten muž vypadal tak neuvěřitelně hloupě, že se neovládl a rozesmál se.

„Tobě to připadá zábavný?“ Chlápek zvedl pěst a připravoval se k ráně.

Fordyceův úder na mužovo břicho byl tak rychlý jako útok chřestýše; muž zasténal a padl na kolena. O sekundu později mu Fordyce zkroutil ruku za záda. Pak se k němu sklonil a tichým hlasem mu do ucha řekl něco, čemu Gideon nerozuměl. Pak agent muže pustil, ten klesl obličejem k zemi, naříkal, zalapal po dechu a dokázal si kleknout.

„Sedni si a buď zticha,“ nařídil mu Fordyce.

Muž se tiše posadil. Po chvíli se rozplakal.

Gideon si upravil košili. „Díky za pomoc.“

Fordyce mlčel.

„Tak teď už to víme,“ poznamenal Gideon po chvíli.

„Co víme?“

„Že Chalker nebyl blázen. Měl nemoc z ozáření – téměř určitě to bylo záření gama. Po masivní dávce záření gama vám přeskočí.“

Hammersmith zvedl hlavu. „Jak to víte?“

„Všichni, kdo pracují v Los Alamos s radionuklidy, vědí o závažných nehodách, ke kterým došlo v počátcích projektu. Cecil Kelley, Harry Daghlian, Louis Slotin, jádro přezdívané Démon Core.“

„Démon Core?“ zeptal se překvapeně Fordyce.

„Jádro plutoniové bomby. Při práci s ním došlo ke dvěma nehodám. Pokaždé se spustila řetězová reakce a zabila vědce, kteří s jádrem manipulovali, přihlížející pak byli ozáření. Nakonec ho v roce 1946 použili do střely ABLE. A díky těmto nehodám se vědci mimo jiné dozvěděli, že vysoká dávka záření gama vás připraví o rozum. Příznaky přesně odpovídají tomu, co jste právě viděl u Chalkera – zmatenost, blábolení, bolení hlavy, zvracení a nesnesitelná bolest v břiše.“

„To na události vrhá naprosto jiné světlo,“ poznamenal Hammersmith.

„Podivná je především forma,“ pokračoval Gideon, „kterou to šílenství nabralo. Proč by tvrdil, že mu pouští paprsky do hlavy? Že na něm dělají pokusy?“

„To jsou bohužel klasické příznaky schizofrenie,“ shrnul Hammersmith.

„Ano, on však schizofrenií netrpěl. A proč tvrdil, že jeho domácí s manželkou jsou vládní agenti?“

Fordyce zvedl hlavu a podíval se na Gideona. „Snad si nemyslíte, že ten nešťastný domácí opravdu byl vládní agent, nebo ano?“

„Ne. Ale pořád musím myslet na to, proč mluvil o těch pokusech, proč popíral, že by v tom bytě někdy bydlel. Nedává to smysl.“

Fordyce zavrtěl hlavou. „Mně to bohužel smysl dává. Přímo dokonale.“

„Jak to?“ divil se Gideon.

„Jen si to dejte dohromady. Ten chlápek dělá v Los Alamos. Má nejvyšší stupeň bezpečnostní prověrky. Sestrojuje jaderné bomby. Konvertuje k islámu. Pak na dva měsíce zmizí. A následně se objeví ozářený v New Yorku.“

„No a?“

„Ten hajzl se dal na džihád! S jeho pomocí se zmocnili jaderného materiálu. Spatně s ním zacházeli, jako předtím s vámi zmíněným jádrem Démon Core, a Chalkera to ozářilo.“

„Chalker nebyl žádný radikál,“ namítal Gideon. „Byl tichý. Své náboženství si nechával pro sebe.“

Fordyce se hořce zasmál. „Tichá voda břehy mele.“

Vcelé dodávce zavládlo ticho. Všichni je pozorně poslouchali. Gideon cítil stále větší hrůzu: to, co Fordyce říkal, nebylo vyloučené. Čím víc nad tím přemýšlel, tím mu bylo jasnější, že má asi pravdu. Chalker měl odpovídající povahu; byl přesně ten typ nejistého a zmateného člověka, který by v džihádu mohl najít své poslání. A jak jinak vysvětlit tu obrovskou dávku záření gama, které musel být vystaven.

„Měli bychom se s tím smířit,“ prohlásil Fordyce, když dodávka začala zpomalovat. „Naplnila se naše největší noční můra. Islámští teroristi získali atomovku.“

8

Dveře dodávky se otevřely do podzemního prostoru připomínajícího garáž a tam museli projít plastovým tunelem. Gideonovi, kterému bylo jasné, že byli vystaveni jen sekundární radiaci, a navíc v malé dávce, to připadalo dost přehnané. Podle všeho za tím byla hlavně snaha dodržet nějaké byrokratické postupy.

Nahnali je do čekárny zařízené ve stylu hightech, vše bylo z chrómu, porcelánu a nerezu, odevšad na ně tiše mrkaly monitory a obrazovky počítačů. Všechno bylo nové a zřejmě dosud nepoužívané. Rozdělili je podle pohlaví, svlékli, třikrát vysprchovali, důkladně prohlédli, požádalioodběr krve, očkovali, vybavili čistým oblečením, potom znovu testovali a nakonec jim dovolili přejít do další čekárny.

Bylo to ohromující podzemní zařízení, naprosto nové a supermoderní, podle všeho vybudované po září, kdyby ve městě někdy došlo k teroristickým útokům jadernými zbraněmi. Gideon poznal řadu přístrojů pro testování radiace a dekontaminaci. Jen byly mnohem pokročilejší než u nich v Los Alamos. Přestože to bylo skutečně impozantní místo, vlastně ho příliš nepřekvapilo: New York by totiž podobné dekontaminační centrum určitě potřeboval.

Do čekárny vešel vědec v obyčejném bílém laboratorním plášti a usmíval se. Byl to první člověk, se kterým se sešli a neměl na sobě antiradiační nebo ochranný oblek. Doprovázel ho drobný zamračený muž v tmavém obleku, z něhož přímo vyzařovala autorita. Gideon ho okamžitě poznal: Myron Dart, který byl zástupcem ředitele v Los Alamos, když tam Gideon začal pracovat. Darta tenkrát jmenovali do jakéhosi vládního úřadu. Gideon ho sice moc dobře neznal, ale vždy mu připadal schopný a férový. Gideon přemýšlel, jak bude řešit tuto kritickou situaci.

Jako první promluvil optimisticky naladěný vědec. „Jmenuji se doktor Berk a všichni už jste očištění,“ prohlásil a rozzářil se na ně, jako by právě odmaturovali. „Ještě vám jednotlivě udělíme nějaké rady a pak se budete moci vrátit k normálnímu životu.“

„Jak velké radiaci jsme byli vystaveni?“ ptal se Hammersmith.

„Jen nízké. Poradci každému z vás řeknou, jakou dávku u vás naměřili. Únosce nebyl radiaci vystaven na místě činu, ale někde jinde, ozáření není chřipka. Tím se od nikoho nenakazíte.“

Potom do popředí vystoupil Dart. Byl starší, než si ho Gideon pamatoval, měl protáhlý úzký obličej, úzká ramena. Jako obvykle byl dokonale oblečený: v šedém obleku s nenápadnými proužky, samozřejmě perfektně padnoucím, levandulová hedvábná kravata mu dodávala eleganci. Na první pohled bylo vidět, jak je sebejistý. „Jmenuji se doktor Myron Dart a velím Podpůrnému týmu pro jaderné havárie. Musím vám všem říct jednu nesmírně důležitou věc.“ Dart si dal ruce za záda a šedýma očima pomalu a rozvážně přejel po celé skupině, jako by se chystal mluvit ke každému zvlášť. „Dosud se nám podařilo utajit, že se na místě činu vyskytla radioaktivita. Dovedete si asi představit, jakou by to vyvolalo paniku. Každý z vás musí o tom, co se dnes stalo, úplně pomlčet. Potřebujete znát pouze tři slova: ne a bez komentáře. Ta řeknete všem, kteří se vás budou vyptávat, co se stalo, od novinářů po příbuzné. A ptát se vás rozhodně budou.“

Odmlčel se. „Před propuštěním nám všichni podepíšete prohlášeníomlčenlivosti. Pokud ho nepodepíšete, pak vás bohužel nebudeme moci pustit. Porušení mlčenlivosti je trestné, tresty budou výslovně uvedené v daném prohlášení. Mrzí mě to, ale jinak to nejde. Jistě to všichni chápete.“

Nikdo neřekl ani slovo. Dart sice mluvil mírným tónem, ale právě jeho klidný hlas Gideonovi napověděl, že to myslí naprosto vážně.

„Omlouvám se,“ pokračoval Dart, „za všechny ty nepříjemnosti a obavy. Naštěstí to vypadá, že jste všichni byli vystaveni v podstatě minimálním dávkám záření. Teď vás předám do schopných rukou doktora Berka. Na shledanou.“

A odešel.

Doktor se podíval do poznámek. „Dobrá. Takže přijdete na řadu podle abecedy.“ Připomínal vedoucího na táboře. „Seržant Adair a strážník Corley prosím laskavě se mnou.“

Gideon se díval po skupince. Člen zásahovky, který se předtím sesypal v dodávce, už s nimi nebyl a jemu připadalo, že někde v dálce z útrob té obrovské budovy slyší jeho jekot a výhrůžky.

Náhle se otevřely dveře a dovnitř vešel Myron Dart v doprovodu Manuela Garzy. Dart vypadal ohromeně. „Gideon Crew?“ Podíval se na Gideona a ten si všiml, že ho druhý muž zřejmě poznal.

Gideon vstal.

Garza k němu přišel. „Pojďme.“

„Ale…“

„Bez diskuse.“

Garza rychle zamířil ke dveřím a Gideon se ho jen tak tak držel. Když procházeli kolem Darta, obdařil je chladným úsměvem: „Máte zajímavé přátele, doktore Crewe.“

9

Během nekonečně se vlekoucí cesty hustým provozem přes celé město až do Malé západní 12. ulice Garza mlčel, zíral před sebe a soustředil se na řízení. Noční ulice New Yorku byly jako obvykle plné světel, ruchu, hluku a hemžení. Gideon cítil, jak z druhého muže přímo vyzařuje nenávist k jeho osobě, ať už z obličeje nebo z řeči těla. Gideonovi to bylo jedno. Ticho mu totiž umožňovalo se duševně připravit na jistě nepříjemnou výměnu názorů. Bylo mu poměrně jasné, co od něj Glinn bude chtít slyšet.

Když bylo Gideonovi dvanáct, na vlastní oči viděl, jak jeho otce zabili odstřelovači FBI. Jeho otec byl civilní zaměstnanec Velení americké vojenské rozvědky a vyšetřovací služby (INSCOM), pracoval v kryptografickém oddělení, a to ve skupině, která vyvíjela tajné kódy. Sověti jeden z těchto kódů rozluštili pouhé čtyři měsíce po jeho zavedení a za jedinou noc dostali dvacet šest špionů a dvojitých agentů, které následně mučili a zabili. Byla to asi největší katastrofa tajných služeb během studené války. Tvrdili, že za to mohl jeho otec. Otec vždy trpěl depresemi a pod tlakem obvinění a výslechů se zhroutil, vzal si rukojmího a byl zastřelen ve dveřích budovy Arlington Hall Station – poté co se vzdal.

Gideon u toho tehdy byl.

Vnásledujících letech to s Gideonovým životem šlo z kopce. Matka začala pít. U nich doma se neustále střídali její noví partneři. Stěhovali se z města do města, od nepodařeného vztahu k dalšímu, od vyloučení ze školy k dalšímu. Dokud měli otcovy peníze, žili v domech, pak v bytech, přívěsech, motelových pokojích a penzionech. V těch letech měl na matku jedinou vzpomínku, jak sedí u kuchyňského stolu se sklenkou chardonnay v ruce, od úst jí přes vrásčitý obličej stoupá cigaretový kouř, nepřítomně zírá před sebe a v pozadí hrají Chopinova Nokturna.

Gideon nikam nezapadl, proto se věnoval koníčkům osamělých lidí: matematice, hudbě, výtvarnému umění a četbě. Při jednom stěhování – tenkrát mu bylo sedmnáct – se dostali do Laramie ve Wyomingu. Jednou navštívil místní historickou společnost, aby nějak zabil čas místo chození do školy. Tam by ho nikdo nehledal, koho by napadlo se tam podívat? Historická společnost zabírala starou viktoriánskou budovu, byla to řada místností s tmavými kouty plnými památečních předmětů a upomínek na Divoký západ – šestiranné kolty, které zabily slavné psance, o nichž nikdo nikdy neslyšel; indiánské předměty; kuriozity dovezené prvními osadníky; rezavé ostruhy; zálesácké nože; spousta maleb a kreseb.

Nalezl útočiště v zadní místnosti, kde si mohl číst. Po chvíli jeho pozornost přitáhl malý dřevořez, jedna z mnoha špatně pověšených grafik, neuspořádaně umístěných na zdi. Jeho autorem byl umělec, o němž dosud neslyšel, Gustave Baumann, a jmenoval se Tři borovice. Jednoduchá kompozice tvořená třemi nízkými stromy rostoucími na holém hřebenu. Čím více se na grafiku díval, tím více ho z nějakého důvodu přitahovala. Tím mu připadala úžasnější, dokonce přímo zázračná. Umělec totiž dokázal tyto tři borovice obdařit důstojností, významem a dokonalou „strojovostí“.

Zadní místnost historické společnosti se stala jeho svatyní. Nikdy jim nedošlo, kde ho hledat. Dokonce si tam hrál na kytaru a hluchá paní, co klimbala u vchodu, si toho nikdy nevšimla. Gideon netušil jak a proč, ale do těch pokroucených stromů se zamiloval.

A pak matka přišla o práci a museli se znovu stěhovat. Gideon se s tou grafikou hrozně nerad loučil. Nedokázal si představit, že už by ji nikdy neviděl.

A tak ji ukradl.

Ukázalo se, že je to jedna z nejzábavnějších věcí, které kdy dělal. A bylo to snadné. Po několika zdvořilých otázkách zjistil, že historická společnost v podstatě není nijak zabezpečená. Navíc se zdejší inventář téměř nekontroloval. Proto v jeden chladný zimní den vešel dovnitř se šroubovákem v kapse, sundal grafiku ze zdi a schoval si ji pod kabát. Než odešel, otřel zeď, na níž visela, aby odstranil prachovou stopu, pak nenápadně přesunul dvě sousední rytiny, aby zakryl otvory po šroubech a zúžil mezeru. Všechno mu zabralo sotva pět minut, a když byl hotový, už se nedalo poznat, že něco chybí. Byl to skutečně dokonalý zločin. A Gideon sám sobě namlouval, že na něj měl právo – nikdo tu grafiku nemiloval, nikdo ji neviděl, nikdo se na ni ani nedíval a historická společnost ji nechávala shnít v tmavém rohu. Připadal si vznešeně, jako by adoptoval nemilované osiřelé dítě.

A bylo to tak vzrušující. Omamné. Poprvé za dlouhé roky si připadal naživu, bušilo mu srdce, měl zostřené smysly. Barvy byly nějak jasnější; svět vypadal jinak – aspoň nějakou chvíli.

Grafiku si pověsil nad postel ve svém novém pokoji ve Stockportu v Ohiu. Matka sijí vůbec nevšimla, nikdy se o ní ani nezmínila.

Byl si jistý, že ten dřevořez nemá žádnou cenu. Když si o několik měsíců později procházel katalogy dražebních společností, zjistil, že má cenu šesti až sedmi tisíc dolarů. Tehdy matka potřebovala peníze na nájem a Gideon si říkal, že by grafický list mohl prodat. Nedokázal se s ním však rozloučit.

Vté době však také potřeboval další vzrušení. Novou dávku.

Proto se začal procházet blízkým Muskingumským muzeem, kde měli malou sbírku leptů, rytin a akvarelů. Vybral si litografii nazvanou Obyvatel prérie od jednoho ze svých oblíbenců, Johna Steuarta Curiyho, a ukradl ji.

Brnkačka.

Bylo jich vytištěno dvě stě padesát, proto se nedala vystopovat a mohl ji snadno prodávat i na oficiálním trhu. V té době se začal šířit internet, takže všechno bylo snazší a dokonale anonymní. Za grafiku dostal osm set dolarů – čímž začala jeho dráha zloděje v muzeích a galeriích. Matka už se nemusela nikdy trápit tím, z čeho zaplatí nájem. Gideon si vymýšlel, že chodí na brigády a pomáhá po škole, ona však byla příliš zmatená a zoufalá na to, aby se vyptávala, kde ve skutečnosti bere tolik peněz.

Kradl pro peníze. Kradl, protože se mu zalíbil určitý obraz. Ale zejména kradl kvůli vzrušení. Dostávalo ho to jako nic jiného. Díky pocitu sebeúcty se vznášel nad omezenými, tupými a zabedněnými davy.

Bylo mu jasné, že nedělá správnou věc, ale svět byl zkažený i bez toho, tak proč si trochu neupravit pravidla? Nikomu tím neubližoval. Byl jako Robin Hood, bral nedoceňovaná umělecká díla a předával je lidem, kteří je skutečně milovali. Šel na vysokou, ale brzy toho nechal, přestěhoval se do Kalifornie a veškerý čas věnoval návštěvám malých muzeí, knihoven a historických společností; když to bylo třeba, své úlovky prodával, ale zbytek si nechával.

A pak mu zavolali. Jeho matka umírala v nemocnici ve Washingtonu. Jel za ní. Na smrtelné posteli mu vyprávěla příběh: že otec neměl prozrazení toho kódu na svědomí. Právě naopak: upozorňoval na jeho nedostatky, ale nikdo na jeho varování nedal. A když se vše pokazilo, hodili to na něj, falešně ho obvinil generál, který měl celý projekt na starosti – stejný generál, který poté nařídil, aby po něm stříleli, když se vzdával.

Z otce udělali obětního beránka. A pak ho zabili.

Když to Gideon zjistil, úplně se mu tím změnil život. Poprvé měl nějaký cíl, cíl, který za něco stál. Začal žít poctivě, vrátil se na vysokou, získal doktorát z fyziky a nastoupil do Los Alamos. Ale celou dobu zároveň pokračoval v pátrání: v pátrání po důkazech potřebných k očištění otcova jména a k pomstě generálovi, který ho nechal zabít.

Trvalo mu to roky, ale nakonec našel, co potřeboval – a pomstil se. Generál už byl mrtvý a jeho otec očištěný.

Nebylo to však k ničemu: pomstou totiž nikomu život nevrátíte a nevynahradí vám ani zkažené a promarněné roky. Pořád však ještě měl před sebou celý život a hodlal si ho co nejvíce užít.

Krátce poté, před měsícem a několika dny, došlo k té největší katastrofě. Gideon se dozvěděl, že trpí poruchou známou pod zvláštním názvem – arteriovenózní malformace u Galénovy žíly. Byl to abnormální shluk tepen a žil hluboko v mozku. Nešlo to operovat ani jinak léčit a do roka ho to mělo zabít.

Nebo mu to aspoň tvrdili. Konkrétně Eli Glinn – muž, který mu dal první úkol jako agentovi.

Údajně mu zbývá jeden rok. A když se teď s Garzou vlekli hustou newyorskou dopravou do centrály Efektivních odstranění technických problémů, bylo Gideonovi jasné, že Glinn ho opět chce o část toho roku připravit: přesvědčit ho, aby pro EOTP splnil další úkol. Nebyl si jistý, jak to Glinn udělá, ale bylo mu poměrně jasné, že to bude nějak souviset s tím, co se právě stalo Chalkerovi.

Když auto odbočilo na Malou západní 12. ulici, Gideon se duševně připravil na ostrou konfrontaci. Bude chladný, ale neoblomný. Zachová si hrdost. Nenechá se do toho zaplést. Po všech těch neúspěších klidně může Glinnovi říct, aby se šel bodnout, a odejít.

10

Do centrály EOTP dorazili o půlnoci. Ztichlá budova jako by ho do svých chladných bílých prostor spolkla. Dokonce i v tuto pozdní dobu byli všude technici s podivnými modely, nákresy a stoly pokrytými záhadnými přístroji. Následoval Garzu k výtahu, který je vyvezl do nejvyššího patra. O chvíli později stál ve stejné zasedačce se zenovou atmosférou, Glinn v invalidním vozíku seděl v čele obrovského stolu ze dřeva bubingy. Okno, u něhož stál začátkem dne, mělo stažené žaluzie.

Gideon si připadal vyčerpaný, cítil se jak vykuchaná ryba. S překvapením a trochou podráždění zjistil, že Glinn je neobvykle rozrušený.

„Kávu?“ zeptal se ho Glinn. Ve zdravém oku mu jiskřilo.

„Ano.“ Gideon se sesunul na židli.

Garza zamračeně opustil místnost a vrátil se s šálkem. Gideon si do něj přidal smetanu a cukr a nalil ho do sebe, jako by to byla sklenka vody.

„Mám dobrou a špatnou zprávu,“ začal Glinn.

Gideon čekal.

„Ta dobrá je, že jste byl vystaven minimální dávce záření. Podle tabulek se vám pravděpodobnost, že v příštích dvaceti letech onemocníte rakovinou, zvýšila o méně než procento.“

Gideon se té ironii musel zasmát. V prázdné místnosti se jeho hlas zvláštně rozléhal. Nikdo jiný se k němu nepřipojil.

„Špatnou zprávou je, že náhle musíme řešit ohrožení národní bezpečnosti toho nejvyššího stupně. Reed Chalker byl ozářený během nehody, při níž bylo přítomno množství štěpného materiálu. Zasáhla ho kombinace alfačástic a gamapaprsků ze zdroje, kterým podle všeho byl vysoce obohacený uran U235 vhodný i pro výrobu bomby. Dávka byla zhruba osmdesát grayů nebo osm tisíc radů. Což je opravdu obrovské číslo.“

Gideon se napřímil. To je neskutečné.

„Ano, na takovou dávku by bylo třeba štěpný materiál o váze minimálně deset kilogramů. Což je více než dost materiálu na větší jadernou zbraň.“

Gideon to vstřebával. Bylo to horší, než myslel.

Glinn se odmlčel a pak pokračoval. „Je jasné, že Chalker byl nějak zapletený do přípravy teroristického útoku jadernou zbraní. Během těch příprav se něco pokazilo a došlo k zahájení štěpné reakce. Chalkera to ozářilo. Podle našich odborníků je dále pravděpodobné, že ostatní teroristi bombu odvezli a Chalkera nechali svému osudu. On však nezemřel na místě. Tak to při otravě radiací nepostupuje. Přišel o rozum a v tom zmatku si vzal rukojmí. Taková je situace.“

„Našli jste, kde tu bombu připravoval?“

„To je teď pro nás hlavní priorita. Nemohlo to být moc daleko od jeho bytu v Sunnyside, protože se tam podle všeho vrátil pěšky. Momentálně sledujeme radiaci nad celým městem a brzy jistě uspějeme, při podobné nehodě se totiž musel uvolnit malý radioaktivní oblak – s typickými znaky.“

Glinn si v podstatě mnul ruce. „Jsme přímo na místě, Gideone. Byl jste tam. Znal jste Chalkera…“

„Ne,“ odmítl Gideon. Teď bylo na čase odejít. Vstal.

„Takové nesmysly.“. Jste pro tento úkol ideální, o tom není pochyb. Není to tajná operace. Budete tam sám za sebe…“

„Já ale odmítl.“

„Budete spolupracovat s Fordycem. Takový je požadavek Národního úřadu pro jadernou bezpečnost, který nemůžeme odmítnout. Ale dostanete všeobecné pověření.“

„Rozhodně ne.“

„Stačí, když budete spolupráci s Fordycem předstírat. Ve skutečnosti pojedete na své triko, nikomu se nemusíte zodpovídat, budete pracovat mimo obvyklá pravidla vyšetřovacích orgánů.“

„Váš úkol už jsem splnil,“ namítal Gideon. „Jestli jste si náhodou nevšiml, zvoral jsem to a střelili tři lidi. A teď se chystám domů.“

„Žádnou chybu jste neudělal a domů jet nemůžete. Zbývají nám dny, možná hodiny. Gideone – v ohrožení jsou miliony životů. Tady je adresa, na kterou vyrazíte jako první.“ Podal Gideonovi kousek papíru. „Tak běžte, Fordyce už na vás čeká.“

„Jděte do hajzlu. Myslím to vážně. Jděte do hajzlu.“

„Musíte si pospíšit. Máme málo času.“ Glinn se odmlčel. „Nemyslíte, že byste v té době, která vám zbývá, měl udělat něco smysluplného, ne jen rybařit?“

„Přemýšlel jsem o tom. Všechny ty řeči o mém umírání, o smrtelné nemoci. Jste ten největší kecal, jakého jsem potkal – klidně to může být jen další velká lež Elino Glinna. Jak mám vědět, že ten rentgen byl můj? Vždyť jste vyřízli jméno.“

Glinn kroutil hlavou. „Uvnitř cítíte, že mám pravdu.“

Gideon zrudl hněvem. „Koukněte. Jak bych asi mohl pomoct? Vždyť na tom dělá newyorská policie, FBI, ten NEST, ATF, CIA a spousta dalších tajných organizací. Říkám vám, že jedu domů.“

„Přesně to je ten největší problém.“ Glinn zvedl hlas, protože se také rozzlobil. Zchromlou rukou bouchl do stolu. „Ta reakce je prostě přehnaná. Jsou tak nemotorní, že podle našich psychoinženýrských výpočtů útok nikdy nezastaví. Bude to jeden velký chaos.“

„Psychoinženýrské výpočty,“ zopakoval ironicky Gideon. „Takové nesmysly.“

Konečně vyrazil ke dveřím. Garza se mu postavil do cesty a opovržlivě ohrnul ret.

„Jděte mi z cesty.“

Následovalo napjaté vyčkávání a Glinn náhle prohlásil. „Nech ho jít, Manueli.“

Garza s přehnanou pomalostí ustoupil stranou.

„Až vyjdete na ulici,“ začal Glinn, „tak pro mě něco udělejte: podívejte se do tváří těch lidí, co potkáte, a zamyslete se nad tím, jak se jim změní životy. Jednou provždy.“

Gideon ani nečekal na zbytek. Vyběhl ze dveří, prudce mačkal tlačítko výtahu, sjížděl do přízemí a nadával, jak je výtah hrozně pomalý. Když se dveře otevřely, přeběhl velkou pracovní místnost, prošel několika dveřmi a chodbou; když se dostal až ke vchodu, automaticky se mu otevřel.

Jakmile se dostal ven, běžel ulicí k útulnému hotelu, kde čekala řada taxíků. K čertu se zavazadly. Vyrazí na letiště, vrátí se do Nového Mexika, a než tohle všechno skončí, zavře se do chaty. Už takhle toho pokazil až dost. Vzal za dveře taxíku a otevřel si je, když se díval na moderně oblečené lidi proudící do hotelu a ven, chvíli zaváhal. Vzpomněl si na Glinnovu radu. Všichni mu připadali odporní. Bylo mu jedno, jak se jim změní život. Ať si chcípnou. On se taky musí vyrovnávat s blízkou smrtí, tak proč by to neudělali oni.

Ve stejném duchu odpověděl i Glinnovi.

Náhle ho odstrčil opilec ve smokingu a ukradl mu taxík. Zabouchl za sebou dveře a s triumfálním úsměvem se vyklonil z okna, táhlo z něho martini. „Promiň, brácho, kdo zaváhá… Pozdravuj u vás ve vidlákově.“

Pak se hlasitě rozesmál, taxík se odlepil od obrubníku a Gideon tam zůstal ohromeně stát.

Jak se jim změní život. Glinnova slova se mu znovu ozývala v hlavě. Stál tenhle svět, tihle lidé, tenhle muž za záchranu? Hulvátství toho chlapa ho zasáhlo mnohem silněji než nějaká nečekaná laskavost od neznámého člověka. Druhý den se ten chlápek vzbudí a určitě si bude se svými kamarády makléři vykládat o vidlákovi, co ani neví, jak se v New Yorku nasedá do taxíku. Dobře mu tak. Ať jde do háje. To je další důkaz, že za záchranu nestojí. Gideon se schová do chaty v pohoří Jemez, a tihle troubové ať si nějak poradí sami…

Ale když na to pomyslel, zapochyboval. Jak je může soudit? Na světě žijí nejrůznější druhy lidí. Když uteče na chatu a v New Yorku vybuchne jaderná bomba, tak co to pro něj bude znamenat? Je za to odpovědný?

Ne. Ale když uteče, klesne mnohem níž než ten nafoukaný chlápek ve smokingu.

Ať už mu zbývá jedenáct měsíců nebo padesát let, pořád je to ještě dlouhá doba plná samoty, v níž by sám sobě nikdy neodpustil.

Dlouhou chvíli se rozzlobeně rozmýšlel. A pak se vzteky bez sebe otočil a vrátil se do Malé západní 12. ulice k nenápadným dveřím do Efektivních odstranění technických problémů. Když se před ně postavil, otevřely se, jako by ho Glinn očekával.

11

Chalkerova mrtvola ležela na porcelánovém vozíku, zakrytá velkýmskleněným poklopem jako oběť nějakému technologickému bohu. Tělo už pitvali a zůstalo otevřené, mezi šedou ocelí, sklem a chromém se ta červeň nápadně vyjímala. Kolem těla byly různé orgány – srdce, játra, žaludek a další části, které Gideon nepoznával a nechtěl poznat. Vnitřnosti člověka, se kterým jste se znal, působily podivně zneklidňujícím dojmem – bylo to něco jiného než záběry, jež člověk vídával ve večerních zprávách.

Na vedlejším stole ležely Chalkerovy osobní věci: oblečení, peněženka, klíče, pásek, kreditní karty, dokumenty, drobné, lístky, papírové kapesníky a další věci – vše pečlivě označené a jistě také radioaktivní.

Lékaři a technici ovládali osm robotických paží uvnitř skleněného poklopu, každá z nich byla zakončená jinou sadou hrozivých pitevních nástrojů – dláta na kosti, nůžky, kladívka, kleště, nože, vrtáky na lebku, rozvěrače. Přestože už tělo vypadalo důkladně rozřezané, práce stále ještě pokračovala.

„Máme štěstí,“ zaradoval se Fordyce a vytáhl si zápisník. „Alespoň část pitvy jsme stihli.“

„Zvláštní je, že mě napadl úplný opak,“ poznamenal Gideon.

Fordyce se na něj podíval a obrátil oči v sloup.

Gideon zaslechl vrčení. Jedna z robotických paží, zakončená kotoučovou pilou, se začala pohybovat, list se rychle roztočil a začal vydávat vysoký zvuk. Technici něco mumlali do sluchátek a list klesl k Chalkerově lebce. „Tohle je jako z hororu,“ ulevil si Gideon.

„Podle všeho jsme dorazili právě na vyjímání mozku,“ usoudil Fordyce, olízl si prst a začal otáčet stránkami zápisníku, aby našel prázdnou.

Jekot pily se ztlumil, protože se Chalkerovi zařízla do čela. Do kanálku na okraji vozíku začala odtékat tmavá tekutina. Gideon se odvrátil a předstíral, že hledá nějaké papíry v aktovce. Aspoň že to nesmrdí, ulevil si v duchu.

„Agente Fordyci? Doktore Crewe?“

Gideon se ohlédl a spatřil technika s velkými brýlemi a vlasy svázanými do culíku, jak s poznámkovým blokem v ruce vyčkává vedle nich.

„Doktor Dart vás přijme u sebe v kanceláři.“

Gideon s úlevou následoval technika směrem ke kanceláři na odlehlém konci laboratoře vybavené nejmodernější technikou. Fordyce šel za nimi a brblal, že se nemůže účastnit pitvy. Vstoupili do skromně zařízené místnosti, která měla sotva tři krát čtyři metry. Dart seděl za malým stolem pokrytým stohy desek. Vstal a podal jim ruku. Nejdříve Fordyceovi, pak i Gideonovi.

„Posaďte se, prosím.“

Posadili se na skládací židle před stolem. Dart si chvíli uspořádával už uspořádané papíry. Jeho obličej příliš neskrýval lebeční kosti skryté pod ním; živé oči byly zasazené tak hluboko, že se blýskaly ze dvou tmavých prohlubní. V Los Alamos se stal tak trochu legendou, byl to sucharský fyzik s doktorátem z prestižní univerzity CalTech, který překvapivě zároveň získal vysoká vojenská vyznamenání, dvě Stříbrné hvězdy a Purpurové srdce během nasazení v operaci Pouštní bouře.

Dart si přestal organizovat dokumenty a zvedl hlavu. „Vy dva máte zajímavé pravomoci.“

Fordyce přikývl.

„Jako velitel NEST,“ pokračoval Dart, „jsem samozřejmě FBI podal podrobnou zprávu. Ale vy dva prý máte vědět úplně všechno.“

Gideon mlčel. Neměl v úmyslu mít hlavní slovo. Na to byl Fordyce: aby vedl jednání, přebíral zodpovědnost a v případě potřeby i nastavil zadek, aby mu ho mohli nakopat. Gideon na sebe nechtěl upozorňovat.

„Jsme nezávislý tým,“ vysvětloval Fordyce. „Jsme rádi, že jste souhlasil s osobní schůzkou, pane.“ Jeho tón byl mírný, neutrální. Tenhle muž věděl, co se sluší.

Dart upřel pohled na Gideona. „A vás najala soukromá agentura, jejíž název je tajný.“

Gideon přikývl.

„Zdálo se mi, že vás poznávám. Pracovali jsme spolu v Los Alamos. Jak jste se dostal až sem?“

„To je na velmi dlouhé vyprávění. Momentálně jsem na prodloužené dovolené.“

„Pokud si dobře pamatuju, kontroloval jste stav jaderných zbraní. Tak jako Chalker.“ Tento fakt zůstal viset ve vzduchu. Gideon nedokázal odhadnout, kolik toho Dart ví a co si o tom myslí.

„Byl jste přítomný i u té nešťastné události,“ pokračoval Dart.

„Přivezli mě tam, abych se ho snažil umluvit… ale nevyšlo to.“ Gideon cítil, jak rudne.

Dart podle všeho vycítil jeho rozpaky. Mávl rukou. „Je mi to líto. Muselo to být těžké. Ale prý jste zachránil dvě děti.“

Gideon nic neříkal. Cítil, že rudne ještě víc.

„Dobrá, tak budeme pokračovat.“ Dart otevřel složku a probíral se dalšími papíry. Fordyce už měl připravený zápisník. Gideon se rozhodl, že si poznámky dělat nebude; ještě na vysoké zjistil, že dělání poznámek mu zabraňuje utvořit si o nějaké věci v hlavě celkový obraz.

Dart mluvil rychle a díval se do papírů před sebou. „Pitva a rozbor Chalkerových osobních věcí ještě nejsou hotové, ale máme první výsledky.“

Fordyce si začal psát.

„Nukleární spektroskopie vzorků Chalkerových rukou i neutronová aktivační analýza potvrdily, že má na dlaních i prstech stopy po vysoce obohaceném uranu 235. Manipuloval s ním v posledních čtyřiadvaceti hodinách. Chalkerovo oblečení bylo kontaminované absorbovanýmiiadsorbovanými radioaktivními izotopy, včetně ceria 144, barya 140, jodu 131 a cesia 137. To jsou klasické produkty štěpné reakce uranu 235. Jod 131 má poločas rozpadu osm dnů a našli jsme ho poměrně velké množství, proto víme jistě, že k nehodě došlo maximálně před čtyřiadvaceti hodinami.“

Dart se podíval na Fordyce. „Jestli vám některé z těchto informací budou připadat matoucí, agente Fordyci, doktor Crew vám jistě vše vysvětlí později.“

Zkoumal další papíry. „Sepsali jsme obsah jeho kapes. Měl tam útržek vstupenky z minulého pátku do Smithsonova Národního muzea letectví a kosmonautiky.“

Fordyce zrychlil tempo psaní.

„Zpomalte, nebo si natáhnete šlachu,“ škádlil ho Gideon a šťouchl do něj.

„Také tam měl jízdenku na vlak, jednosměrnou z washingtonského nádraží Union Central na newyorské Grand Central, ze včerejšího odpoledne. Rovněž jsme u něj našli papírek s webovou adresou a několika telefonními čísly. Ta čísla právě identifikujeme.“

Fordyce zvedl hlavu. „A ta adresa?“

„Tuto informaci vám bohužel nemůžu sdělit.“

Následovalo ticho. „Promiňte,“ ohradil se Fordyce, „ale já myslel, že máme právo na veškeré informace.“

Dart se na něj podíval svýma zářícíma očima. „V podobném vyšetřování,“ začal, „si musíme rozdělit práci. Každý z vyšetřovatelů dostane jen takové informace, které potřebuje vědět. Všichni pracujeme jen s jistým okruhem faktů.“ Pohledem se přesunul na Gideona. „Já například nemám žádné informace o tom, pro jakou agenturu pracujete.“ Usmál se a pak věcně pokračoval. „Analýza Chalkerových zvratků naznačila, že poslední jídlo měl kolem půlnoci. Byla to krabí polévka, chléb, šunka, salát, rajčata, ruský dresink a hranolky.“

„No nazdar,“ vyhrkl Gideon. „Není divu, že je radioaktivní.“

Další listování. „V jeho peněžence jsme našli dvě kreditní karty, řidičák, zaměstnaneckou průkazku z Los Alamos a několik dalších předmětů. V současné době je analyzujeme.“

„A co pitva?“ ptal se Fordyce.

„Předběžné výsledky naznačují, že měl poškozenou štítnou žlázu, což odpovídá vystavení jodu 131. To…“ podíval se na Fordyce, „…je hlavní štěpný produkt uranu 235, zároveň to naznačuje, že Chalker byl před onou nehodou nějakou dobu vystaven nízké dávce záření.“

„Dokážete odhadnout, jak dlouho?“ ptal se Gideon.

„Podle nekrózy buněk soudíme, že více než jedenáct dnů.“ Další listování. „Také jsme našli klasické důsledky vystavení velké dávce ionizujícího záření během té nehody, přesáhla osm tisíc radů. Kůže i vnitřní orgány nesly známky akutního radiačního syndromu, popálení paprsky beta i gama. Tělo bylo záření vystavené zpředu, nejvíce na rukou. Podle stop vysoce obohaceného uranu na rukou lze soudit, že při zahájení štěpné reakce s materiálem manipuloval.“

„Bez rukavic?“ divil se Gideon.

Dart se na něj podíval. „Ano. A přesně nad tím teď přemýšlíme, proč na sobě neměl ochranné pomůcky. Pokud tedy pochopitelně… neočekával, že stejně brzy zemře.“ Po tomto prohlášení následovalo krátké ticho, poté Dart složku zavřel. „A víc toho zatím nemáme.“

Gideon řekl: „Jestli je to pravda, tak nám nezbývá moc času.“

„A proč?“

„Připadá mi, že tu bombu dával dohromady.“

„Jak to víte?“ ptal se Fordyce a obrátil se k němu.

„Nejjednodušší atomovka – tedy taková, kterou by asi sestrojili teroristi je bomba, v níž se spojí dvě podkritická množství uranu 235, aby byla spuštěna štěpná reakce. U takové bomby musíte mít obě poloviny zakryté a nesmí se k sobě dostat. Když se totiž tyto dvě části bez řádného zastínění dostanou příliš blízko k sobě, začnou si vyměňovat neutrony, zahájí se štěpná reakce a uvolní se gama záření odpovídající tomu, které zasáhlo Chalkera.“

„Takže vy tvrdíte, že Chalker dával tu bombu dohromady a zpackal to?“ ujišťoval se Fordyce.

„Přesně to říkám.“

„Takže ta bomba je zničená?“

„Vůbec ne,“ vysvětloval Gideon. „Možná je trochu radioaktivní, ale s tím by se sebevražedný atentátník určitě netrápil. Fakt, že v uranu nastala štěpná reakce, vlastně způsobil změny jádra, které bohužel zvýší jeho sílu. Bomba se tak stane ještě účinnější.“

„Do prdele,“ ulevil si Fordyce.

„Výborně, doktore Crewe,“ uznal Dart. „Náš interní hodnotící tým dospěl k víceméně stejnému závěru.“

Fordyce se zeptal. „A co jeho notebook? Prý mu jeden našli v bytě.“

„Obsah je zaheslovaný. Zatím jsme z něj nedostali žádné informace.“

„Tak byste mi ho měli půjčit. Nedávno jsem ukončil šestiměsíční stáž v kryptografické jednotce FBI.“

„Díky, agente Fordyci, ale už se tomu věnují naši specialisté a podle mého osobního názoru bude váš talent lépe využitý při jiných úkolech.“

Následovalo krátké ticho, po němž znovu promluvil Fordyce. „Máte nějaké náznaky, co by mohlo být cílem?“

Dart se na něj pevně podíval. „Zatím ne.“

Fordyce se zhluboka nadechl. „Budeme potřebovat přístup do Chalkerova bytu.“

„Přirozeně vám ho umožníme. Ale jako první v pořadí jde NEST.“ Dart se podíval do kalendáře. „Bohužel nám to bude pár týdnů trvat. Před vámi totiž přijde na řadu ještě spoustu vládních úřadů.“

Gideon čekal na Fordyceovu reakci, ale agent k jeho velkému zklamání mlčel. Vstali a měli se k odchodu.

„Mohl bych si s vámi promluvit soukromě, zvláštní agente Fordyci?“ zeptal se Dart.

Gideon se na Darta překvapeně podíval.

„Omlouvám se, doktore Crewe, ale tohle bude jen mezi námi.“

Fordyce sledoval, jak Crew odchází. Nebyl si jistý, o co Dartovi jde – vypadal jako poměrně přímý člověk, ale každý, i ti nejlepší mívají postranní úmysly. Fordyceovou strategií vždy bylo skrývat své úmysly a snažit se přijít na úmysly druhé strany. Už léta díky tomu úspěšně procházel minovými poli, která obnášela práce pro FBI.

Když se dveře zavřely, Dart si založil ruce a pátravě se díval na Fordyce. „Byl bych moc rád, kdyby to zůstalo jenom mezi námi. Jsem trochu znepokojený, protože mi ten váš úkol upřímně řečeno přijde poněkud podivný.“

Fordyce přikývl.

„Doktora Crewa jsem krátce poznal v Los Alamos. Je velmi chytrý. Jeho schopností si velmi cením. Ale u nás měl pověst samotáře, měl pocit, že pravidla jsou tu pro ostatní, on se jimi řídit nemusí. Tyto vlastnosti z něj sice dělají skvělého a tvůrčího vědce, ale pro podobné vyšetřování se příliš nehodí. Proto vás žádám, abyste na něj dohlédl a postaral se o to, aby se nám nevymkl kontrole. To je všechno.“

Fordyce se snažil tvářit co možná nejneutrálněji. Byla pravda, že Gideon Fordyceovi připadal zbytečně přechytralý a neopatrný. Chápal, proč si o něm Dart udělal podobný obrázek – byl totiž přesný. Crew však byl jeho parťák, a i když mu úplně nedůvěřoval a nijak zvlášť si na něj nepotrpěl, k parťákovi musel být loajální. „Dobře, doktore Darte.“

Dart vstal a podal mu ruku. „Díky a hodně štěstí.“

Fordyce vstal a rukou mu potřásl.

12

Gideon Crew na ten zmatek nevěřícně zíral. Dokonce i ve dvě ráno bylo kolem Chalkerova bytu tolik pohotovostních a vládních vozidel, zátarasů, velitelských a řídicích stanovišť, že museli zaparkovat několik bloků od něj. Když se prodírali k řadovému domku, kde došlo k zajetí rukojmích, objevila se před nimi přehlídka bezpečnostních a záchranných složek, všude byli nějací zástupci různých vládních agentur, kontroly a záplava byrokracie. Díkybohu, říkal si Gideon. Za Fordyce, jeho odznak a nepřátelské mračení, což jim značně zkrátilo vyjednávání.

Zátarasy také odstavily řadu televizních štábů, reportérů a fotografů, kteří se tam míchali s čumily a lidmi evakuovanými ze svých domovů. Někteří z nich protestovali s podomácku vyrobenými transparenty a hesly. Kupodivu se dosud dařilo držet v tajnosti výbušnou zprávu o radiaci a o tom, že se do rukou teroristů možná dostala atomovka.

Gideon však nečekal, že se to v tajnosti udrží nějak dlouho. Už o tom ví příliš mnoho lidí. A až to praskne, vypukne pěkný poprask.

Když se propracovávali nejrůznějšími kontrolami, dostali se až na velicí stanoviště – v třech dodávkách zaparkovaných do tvaru písmene U – vybavené satelitními anténami. Dokonce u nich postavili rámy podobné těm na letišti, aby nějak usměrnili zástupy policistů a záchranářů proudící tam a zpět. Ulice za stanovištěm byla úplně vyklizená a uměle osvětlená. Fordyce na trávníku před domem i uvnitř něj zahlédl několik osob v ochranných oblecích.

„Vítejte v New Chaosu,“ poznamenal Gideon.

Fordyce vyrazil za kýmsi v uniformě FBI. „Zvláštní agent Fordyce.“ Podal mu ruku.

„Zvláštní agent Packard, jednotka behaviorálních věd.“

„Potřebujeme se dostat do bytu.“

Packard si cynicky odfrkl. „Jestli chcete dovnitř, musíte si stoupnout do fronty. Těch šest chlápků je v tom bytě už tři hodiny a čeká jich ještě dobrá stovka. I po útoku na Dvojčata byly záchranné akce organizovanější než teď.“ Kroutil hlavou. „Pro jakou jednotku děláte?“

„Spolupracuju se soukromou bezpečnostní agenturou.“

„Ježíši, soukromá agentura? Tak to si zaleťte na dovolenou na Havaj a vraťte se za dva týdny.“

„A kdo je první na řadě?“ vyzvídal Fordyce.

„Pochopitelně NEST.“

Gideon se dotkl Fordyceova ramene a kývl směrem k jedné z postav v ochranných oblecích. „Zajímalo by mě, kde sehnal ten ohoz,“ šeptl.

Fordyce podle všeho pochopil, co mu tím naznačuje. Na chvilku se odmlčel a přemýšlel. Pak se obrátil na agenta Packarda. „Kde člověk může dostat ty obleky?“

Packard kývl k další dodávce. „Tamhle.“

Fordyce mu potřásl ruku. „Díky, kolego.“

Když odcházeli, Gideon se zeptal: „Tak co, jsi připravený na malou bojovku? Ty džihádisti mají atomovku. Za dva týdny už bude moc pozdě.“

Fordyce se mlčky prodíral davem k dodávce. Gideon ho následoval. Při pohledu na agentův kamenný obličej se dalo jen těžko odhadovat, na co myslí.

Za dodávkou zbudovali jakousi improvizovanou převlékárnu, byly tam stojany s obleky a respirátory. Na rukávech všech obleků byly měřiče radioaktivního záření. Fordyce vklouzl pod plátěnou plentu, s Crewem v závěsu vyrazil ke stojanům a začal se probírat obleky.

Okamžitě se u něj objevil člověk v uniformě jednotky NEST. „Co se děje?“ vyptával se.

Fordyce ho zpražil pohledem, vytáhl odznak, který měl na řetízku kolem krku, a v podstatě mu ho vrazil do obličeje. „Potřebujeme přístup do domu. Hned.“

„Poslyšte,“ začal dotčeně muž, „kolikrát mám vašim lidem říkat, že FBI přijde na řadu až později?“

Fordyce na něj vytřeštil oči. „Uvnitř ještě nebyl nikdo z FBI? Vůbec nikdo?“

„Přesně tak. Momentálně tam má spoustu práce NEST.“

„Dartova skupina?“

„Přesně tak. Podle Národního bezpečnostního protokolu je v případě jaderného ohrožení hlavním úřadem právě NEST.“

Dlouhé ticho. Fordyce jako by se opět uzavřel. Gideon pochopil, že ať už budou muset udělat cokoli, aby se dostali dovnitř, bude to na něm; Fordyce se příliš nechával svazovat pravidly, a navíc měl co ztratit. Gideon naopak nemohl přijít v podstatě o nic.

„Díkybohu,“ zaradoval se Gideon, vzal si ze stojanu oblek a začal se do něj soukat. „Není divu, že Dart tolik stál o to, aby nás přiřadili k NEST.“

Zjistil, že na něj Fordyce zírá, proto se na parťáka příjemně usmál. „Hoď sebou. Vždyť znáš Darta, bude naštvaný, když mu do úsvitu nepodáme hlášení.“

Muž se uvolnil. „Promiňte. Nechtěl jsem o vás pochybovat, nedošlo mi, že vás přiřadili k NEST.“

„Nic se nestalo,“ chlácholil ho Gideon, díval se na Fordyce a přemýšlel, jestli s ním zvláštní agent bude držet basu. „No tak, Stone, nemáme celý den.“

Agent dál váhal – pak si však ke Gideonově úlevě začal navlékat oblek.

„Počkat. Nejdřív mi musíte ukázat povolení. A s výběrem vybavení vám musím pomoct.“

Fordyce si zapnul oblek a na druhého muže se přátelsky usmál. „Papíry jsou na cestě. A díky, ale o oblek už se dokážeme postarat sami.“

„Tak mi ukažte aspoň provizorní průkaz.“

„Vy mě chcete nutit, abych si tohle zase svlékl a ukázal vám průkaz?“

„Bez průkazu to nepůjde.“

Fordyce se usmál a položil druhému muži ruku na rameno. „Jak se jmenuješ, kamaráde?“

„Ramirez.“

„Podej mi ty respirátory, Ramirezi.“

Ramirez mu podal respirátory. Fordyce jeden předal Gideonovi.

Gideon si ho vzal. „Máme osobní povolení od Darta. Máteli nějaké pochybnosti, můžete mu zavolat.“

Ramirez se dál díval na Fordyce. „No, Dart je nerad, když ho někdo ruší…“

Fordyce si nasadil respirátor na obličej, proto už nebyl schopný s Ramirezem komunikovat. Gideon ho následoval. Všiml si, že v respirátoru je malá vysílačka. Zapnul ji, nastavil na soukromý kanál a naznačil Fordyceovi, aby udělal to samé.

„Slyšíš mě, Fordyci?“

„Naprosto zřetelně,“ ozval se praskavé Fordyceův hlas.

„Pojďme, než bude pozdě.“

Vyrazili od Ramireze.

„Počkejte,“ okřikl je nejistě Ramirez. „Opravdu musím vidět ty průkazy.“

Gideon zvedl respirátor. „Ukážeme vám je, až se odstrojíme. Nebo si to prověřte u Darta – ale dávejte si pozor, abyste nevolal ve špatnou chvíli. Poslední dobou je dost podrážděný.“

„To je pravda,“ uznal Ramirez.

„Tak si asi dovedete představit, jak se bude tvářit na to, že někdo zdržoval dva jím osobně vybrané muže.“

Gideon si rychle znovu nasadil respirátor, než mu Ramirez stihl něco odpovědět. Překonali poslední zátaras a vyrazili k řadovému domku.

„Pěkná práce, to se musí uznat,“ prohlásil Gideon pobaveně do vysílačky. „A mimochodem, ten oblek ti teda vůbec nesluší.“

„Tobě to připadá vtipný?“ rozzlobil se náhle Fordyce. „Já se v těchhle nesmyslech patlám celou kariéru a nic vtipnýho na tom není. A mimochodem, kdyby něco, budu všem tvrdit, že to byl tvůj nápad.“

*

Rychle si prošli suterénní byt, kde Chalker strávil poslední dva měsíce života. Nebyl velký, skládal se jen z malého pokoje vepředu, kuchyňského koutu, koupelny a zadní místnosti s jediným oknem. Byt byl dokonale uklizený a lehce zaváněl čisticími prostředky a bělidlem. Po bytě se pohybovalo šest pracovníků NEST, zkoumali ho nejrůznějšími přístroji, sbírali vlákna a prach, fotografovali. Ničeho se ani nedotkli.

Přední místnost byla prázdná až na kobereček u dveří, na nějž si odkládal žabky, a druhý, slavnostnější, peršan uprostřed.

Gideon se zarazil a díval se na koberec. Byl nakřivo, vůbec ne v souladu s jinými liniemi v místnosti.

„Modlitební koberec,“ ozval se Fordyceův hlas ve vysílačce. „Obrácený směrem k Mekce.“

„Jasně, samozřejmě.“

Jediný další předmět v místnosti byl korán, otevřený a položený na složitě vyřezávaném stojánku na knihy. Fordyce ho prohlédl a zjistil, že je to dvojjazyčné vydání, v angličtině a arabštině, často používané. Řada stránek byla označena záložkami.

Bylo by zajímavé zjistit, jaké verše upoutaly Chalkerovu pozornost. Gideon se díval na stránku, na níž byla kniha otevřená, a okamžitě si všiml označeného verše:

Dostalo se ti zvěsti o hodině zahalující?

Vten den budou tváře jedněch zahanbené, ustarané a ztrhané, a hořet budou v ohni planoucím napájeny pramenem vroucím;

Zvedl oči na Fordyce, který se také díval na knihu. Pomalu kýval hlavou.

Fordyce ukázal na kuchyňský kout a potom se k němu přesunul, aby ho blíže prozkoumal. Byl čistý a opotřebovaný jako zbytek bytu, vše bylo na svém místě.

„Můžeme se podívat do lednice?“ zeptal se Gideon Fordyce vysílačkou.

„Neptej se. Prostě to udělej.“

Gideon otevřel dveře. Uvnitř našel krabici mléka, balíček datlí, zbytek pizzy v krabici, sýr, krabici od čínského jídla a další podobné věci.

Vmrazáku byly jehněčí kostky, zmrzlina Ben&Jerry’s a sáček syrových mandlí. Když Gideon dveře zavíral, všiml si, že k lednici je z boku magnetem připevněn kalendář. V horní polovině byla fotografie Tádž Mahalu. Do kalendáře ve spodní polovině si Chalker vepsal spoustu schůzek. Gideon si je se zájmem prohlížel, za chvíli k němu přišel i Fordyce.

Gideon zvedl stránku a obrátil kalendář o měsíc zpět, pak ještě o jeden. Byla tam spousta zašifrovaně označených schůzek. „Ježíši,“ šeptl do vysílačky a vrátil kalendář zpět na aktuální měsíc. „Vidíš tohle?“

„Co mám vidět?“ nechápal Fordyce a zíral na kalendář. „Je tam prázdné místo.“

„Přesně o to jde. Schůzky najednou přestávají. Po jednadvacátém tohoto měsíce už nemá nic domluveného.“

„Což znamená?“

„Díváme se na kalendář sebevražedného atentátníka. A všechny jeho schůzky končí ode dneška za deset dní.“

13

Vyšli na ulici, světlo sodíkových lamp bylo po zšeřelém bytě neobvykle jasné. Gideon mrkal, aby si rychleji zvykl.

„Deset dnů,“ nemohl uvěřit Fordyce. „Myslíš, že po tom všem budou dál chtít dodržet časový plán?“

Gideon řekl: „Podle mě není vyloučené, že to ještě urychlí.“

„Ježíšikriste.“ Přeletěl nad nimi vrtulník s detektory radiace. Gideon viděl světla dalších helikoptér letících po obloze v různých částech města a slyšel jejich motory.

„Hledají tu teroristickou laboratoř,“ vysvětloval Fordyce. „Jak daleko asi mohl Chalker dojít, když byl tak ozářený?“

„Moc daleko ne. Maximálně půl kilometru.“

Už se téměř dostali k zátarasům. Gideon si stáhl respirátor a řekl: „Obleky si necháme.“

Fordyce se na něj dlouze podíval. „Začíná mi připadat, že rád děláš rozruch.“

„Zbývá nám deset dnů. Takže, jo, dělejme rozruch. A pořádný.“

„A na co potřebujeme ty obleky?“

„Abychom se dostali do té teroristické laboratoře. Kterou pojedeme hledat – teď hned. Skladiště v Long Island City jsou přímo za Queens Boulevard, tam bychom měli začít. Po tom ozáření Chalker nemohl urazit velkou vzdálenost. Sotva chodil.“

Fordyce nic nenamítal. Když se dostali k autu, svlékli si obleky a hodili je dozadu. Gideon si nechal komunikační zařízení, dal si ho do kapsy a sluchátko si nechal v uchu, aby mohl poslouchat hlášení. Fordyce nastartoval motor. Když se přesunuli za zátarasy a proplétali se mezi čumily, kteří tam kupodivu postávali ještě ve tři ráno, nálada davu se začínala proměňovat. Náhle se dal do pohybu, prošla jím vlna strachu, nebo dokonce paniky. Lidé odcházeli, zpočátku pomalu a pak postupně nabírali rychlost. Ozvalo se pár výkřiků, ječení a pak se dali do běhu.

„Co se to sakra děje?“ divil se Fordyce.

Gideon stáhl okénko. „Ty, hele, co se to děje? Co je?“

Kolem se prohnal otrhaný puberťák na skateboardu, pak se přidali další. Doběhl k nim zarudlý muž, chytil kliku zadních dveří a otevřel si.

„Co se to děje?“ vykřikl Gideon.

„Pusťte mě dovnitř!“ řval. „Mají bombu!“

Gideon se natáhl dozadu a vystrčil ho ven. „Najděte si jiný auto.“

„Hodí na město atomovku!“ řval muž a znovu se k nim blížil. „Pusťte mě dovnitř.“

„Kdo?“

„Teroristi! Jsou toho plný zprávy!“ Znovu se vrhl po autě, ale Gideon mu přibouchl dveře a Fordyce zamkl.

Muž začal upocenými pěstmi bušit do okének. „Musíme zmizet z města! Mám spoustu peněz. Pomozte mi! Prosím!“

„Všechno dobře dopadne!“ křičel na něj Gideon přes sklo. „Běž domů a pusť si Dextera“

Fordyce dupl na plyn a auto vyrazilo po ulici; rychle přejel bulvár a hnal se klidnou boční uličkou v průmyslové čtvrti, aby se vyhnul panikařícím davům. Bylo to neuvěřitelné: ve všech domech kolem nich se svítilo.

„Vypadá to, že se všechno konečně provalilo,“ poznamenal Fordyce. „Teď to teprve vypukne.“

„Byla to jen otázka času,“ usoudil Gideon. Ve sluchátku začínalo být rušno, veřejné frekvence se plnily nejrůznějšími hlasy. Bezpečnostní složky se zřejmě dostávaly pod tlak hysterických lidí a tísňového volání.

Pomalu projížděli po Jackson Avenue mezi nejrůznějšími starými sklady a průmyslovými areály táhnoucími se do všech směrů.

„Je to jako hledat jehlu v kupce sena,“ naříkal Fordyce. „Sami to nikdy nenajdeme.“

„Jo, a až to najdou oni, nikdy se nedostaneme dovnitř, zvlášť po tom, jak jsme je před chvílí doběhli.“ Gideon chvíli přemýšlel. „Musíme najít stopu, na kterou zatím nikdo nepřišel.“

„Stopu, na kterou zatím nikdo nepřišel? Hodně štěstí.“ A Fordyce otočil volantem a zamířil zpátky na Queens Boulevard.

„Dobře, už to mám!“ řekl Gideon, který náhle byl plný nadšení. „Už vím, co uděláme.“

„Co?“

„Pojedeme do Nového Mexika. Prozkoumáme Chalkerův minulý život. Odpověď na to, co se s ním stalo, leží na západě. Přiznejme si pravdu – tady nebudeme nic platní.“

Fordyce se na něj znovu dlouze podíval. „Ale všechno důležité se děje tady, ne tam.“

„A přesně z toho důvodu tady nemůžeme zůstat a dohadovat se se všemi těmi byrokraty. Na západě máme aspoň nějakou pravděpodobnost, že něco zmůžeme.“ Gideon se odmlčel. „Máš snad lepší nápad?“

Fordyce se překvapivě zazubil. „Letiště La Guardiaje odsud jen deset minut.“

„Cože? Tobě se ten nápad zamlouvá?“

„Rozhodně. A měli bychom jet hned, protože za několik hodin už budou všechna letadla z New Yorku beznadějně obsazená.“

Nad hlavami jim vrčel nízko letící vrtulník s detektory. O chvíli později se Gideonovi ve sluchátku ozval něčí hlas.

„Mám to! Našel jsem ten oblak!“

Pak vše přehlušil šum a další hlasy.

„… Pearson Street, blízko těch skladů…“

„Něco našli,“ oznámil Gideon Fordyceovi. „Radioaktivní oblak nad Pearson Street.“

„Pearson Street? Ježíši, zrovna jsme jeli kolem.“

„Budeme tam jako první. Už bylo na čase, aby se nám něco povedlo.“

Fordyce udělal se sedanem smyk přes ruční brzdu. O chvíli později už zabočovali do Pearson Street. Nad nimi se vznášelo několik vrtulníků a hledaly přesnou polohu zdroje radiace, v dálce byly slyšet sirény.

Pearson Street byla slepá ulice končící u kolejí. Jako poslední stála v ulici obrovská temná hala umístěná proti prázdnému pozemku plnému odpadků a starým skladům. A úplně na konci viděli dlouhé a rozpadlé drážní skladiště.

„Tam,“ ukázal Gideon. „Vidíš to skladiště u kolejí?“

Fordyce se na něj pochybovačně podíval. „Jak to víš…?“

„Všiml sis toho rozbitého zámku? Jdeme.“

Fordyce dojel k obrubníku a se skřípěním pneumatik zastavil. Hodili na sebe obleky. Fordyce z přihrádky vytáhl dvě baterky a pak se rozběhli ke skladišti. Bylo obehnané plotem z pletiva, ale v něm byla spousta děr, proto se rychle dostali dovnitř. Posuvné dveře byly zavřené na řetěz, ale zámek někdo přepiloval.

Gideon dveře otevřel. Fordyce rozsvítil baterku a druhou podal Gideonovi. Dvěma světelnými kužely odhalili dávno nepoužívaný prostor plný rezivějících konzol, provazů, řetězů, zkorodovaného vybavení a hromad soli a štěrku.

Gideon se rychle rozhlížel, ale nic zajímavého neviděl. Byl tu jen obrovský neužitečný prostor.

„Sakra,“ vyhrkl Fordyce. „Musel to být jeden z těch skladů, které jsme minuli.“

Gideon zvedl ruku a zkoumal podlahu. Nedávno tu někdo chodil, v prachu a špíně byla spousta stop. Vedly k odlehlé zdi, kde si všiml obrovských dvojitých dveří nákladního výtahu. Rychle se tam rozběhl.

„Pod námi je ještě další prostor,“ vysvětloval a zíral na tlačítka výtahu. Mačkal je, ale výtah nefungoval.

Gideon svítil baterkou kolem a rychle našel nouzové schodiště. Proběhl dveřmi do úplné tmy. Sirény už zesílily a venku byly slyšet vysílačky, bouchání dveří a hlasitý hovor.

Díky světlu z baterek rychle seběhli ze schodů. Obrovská místnost dole byla z větší části prázdná, zůstaly tam jen rošty, kladky a stojany na kolečkách připevněné ke stropu. Vzduch však páchl po spáleném papíru a plastech. Když se Gideon přesunul do středu místnosti, všiml si v odlehlém rohu několika výklenků s opuštěným vybavením ukrytým v šeru. Viděl to i Fordyce a oba tam okamžitě zamířili.

„Co to sakra je?“ rozhlížel se Fordyce.

Gideon všechno okamžitě poznal a přejel mu mráz po zádech. „Podobné zařízení jsem viděl na starých fotografiích v muzeu v Los Alamos“ vysvětloval. „Na starých fotkách projektu Manhattan. Pomocí kolejnic, kladek a provazů tam přesunovali radioaktivní materiál, aby se nedostávali do jeho bezprostřední blízkosti. Není to žádná vyspělá technika, ale je to poměrně účinné. Pokud tedy chceš být mučedníkem a je ti jedno, že se vystavuješ zvýšené hladině záření.“

Když procházel kolem výklenků, do každého se podíval a viděl přístroje pro dálkové ovládání, skluzavky, také různé stínění a olověné krabičky, vedle byly odhozené dráty a rozbušky – také zde s dalším zamrazením poznal rozbitý vysokorychlostní tranzistorový spínač.

„Ježíši,“ vyhrkl Gideon se sevřeným srdcem. „Vidím tu všechno potřebné pro sestavení bomby – včetně vysokorychlostního tranzistoru, což je, kromě samotného jádra, asi nejobtížněji sehnatelná část.“

„Co je sakra tohle?“ Fordyce ukázal na další výklenek, kde Gideon uviděl klec s tyčemi a zbytky jídla.

„Psí bouda? Zřejmě pro velkého psa. Možná rotvajlera nebo dobrmana, aby se sem nedostal nikdo cizí.“

Fordyce se pohyboval pomalu a metodicky a všechno zkoumal.

„Je tu značné množství zbytkové radiace,“ všiml si Gideon, když se díval na měřič na rukávu svého obleku. Ukázal rukou. „Tamhle u toho přístroje zřejmě Chalker něco pokazil a spustila se štěpná reakce. Tam je hladina nejvyšší.“

„Gideone? Podívej na tohle.“ Fordyce klečel před hromadou popela a na něco se díval. Když k němu přišel Gideon, slyšel nahoře hlasy, křik a kroky. Do budovy se dostal NEST.

Klekl si vedle Fordyce, snažil se příliš nerozvířit vzduch a s ním i křehké zbytky papíru. Dokumenty, CD a DVD, další papíry a příslušenství byly nametené na velkou hromadu a pak společně spálené, čímž vznikla lepkavá směs, která pořád ještě páchla benzinem. Fordyce ukazoval rukou v rukavici na velký polorozpadlý zbytek papíru nahoře. Když se Gideon sklonil níž a posvítil si na zmuchlaný list, zjistil, co to přesně bylo: mapa Washingtonu, na níž si zřejmě někdo udělal spoustu poznámek arabským písmem. Také si zakroužkovali několik významných staveb, včetně Bílého domu a Pentagonu.

„Zřejmě jsme právě našli cíl,“ shrnul to zachmuřeně Fordyce.

Na schodech se ozval dusot nohou. Na odlehlém konci místnosti se objevil zástup v bílých oblecích.

„Kdo sakra jste?“ ozvalo se jim ve vysílačce.

„NEST,“ zalhal pohotově Fordyce a vstal. „Jsme předsunutý tým – teď už vám všechno předáváme.“

Vodraženém světle své baterky Gideon přes obličejový štít zachytil Fordyceův pohled. „Jo, už musíme jít.“

14

Několik hodin strávili v detašované kanceláři FBI v Albuquerque, kde vyplňovali nekonečné papíry kvůli služebnímu autu a hrazení nákladů. Teď už konečně vyrazili na cestu, mířili do Santa Fé, po pravici měli krásný výhled na pohoří Sandia, po levici teklo Rio Grande.

Dokonce i zde se setkali s řadou naložených aut mířících opačným směrem. „Před čím utíkají?“ nechápal Fordyce.

„Všichni tady vědí, že kdyby vypukla jaderná válka, je Los Alamos jeden z hlavních cílů.“

„Jo, ale kdo tu mluví o jaderné válce?“

„Když teroristi odpálí atomovku ve Washingtonu, může se stát cokoli. Padnou všechny jistoty. A co když najdeme důkazy, že si teroristi bombu opatřili třeba v Pákistánu nebo v Severní Koreji? Myslíš, že v takovém případě bychom jim útok neoplatili? Napadá mě spousta scénářů, v nichž bychom tamhle za tím kopcem mohli spatřit atomový hřib. Mimochodem, je to jen třicet kilometrů od Santa Fé a po větru.“

Fordyce zavrtěl hlavou. „Teď trochu předbíháš, Gideone.“

„Tihle lidi jsou opačného názoru.“

„Ježíši,“ zanaříkal Fordyce. „Museli jsme tam strávit tak čtyři hodiny. A do dne V zbývá jen devět dnů.“ Použil tajné označení dne předpokládaného výbuchu atomové bomby.

„Já ty byrokraty nesnáším,“ ulevil si Fordyce. „Musím si nějak vyčistit hlavu.“ Zalovil v tašce, vytáhl iPod, vložil ho do dokovacího zařízení a nastavil si písničku.

„Ať žije hudba do výtahů,“ procedil Gideon skrz zuby.

Místo toho se z reproduktorů ozvala skladba Epistrophy.

„Jejda,“ vyklouzlo udivenému Gideonovi. „Agent FBI, co poslouchá Monka? To se mi snad jenom zdá.“

„A co mám podle tebe poslouchat – motivační přednášky? Máš rád Monka?“

„Je to nejlepší jazzový pianista všech dob.“

„A co Art Tatum?“

„Příliš not a moc málo muziky, jestli mi rozumíš.“

Fordyce měl těžkou nohu na plynu. Když se tachometr začal blížit ke stošedesátce, vytáhl z přihrádky majáček a dal ho na střechu. Zároveň zapnul výstražná světla v mřížce chladiče. Svist větru a bzučení pneumatik skvěle doplňovaly Monkovy nesourodé akordy a perlivá arpeggia.

Chvíli mlčky poslouchali hudbu a pak promluvil Fordyce. „Ty jsi Chalkera znal. Tak mi o něm něco pověz. Co ho nejvíc zajímalo?“

Gideon pocítil podráždění, že druhý muž naznačuje, že byli s Chalkerem kamarádi. „Nevím, co ho nejvíc zajímalo.“

„Co jsi vlastně v Los Alamos dělal?“

Gideon se pohodlně usadil a snažil se uvolnit. Přiblížili se k řadě pomalejších aut za kamionem; Fordyce na poslední chvíli přejel do rychlejšího pruhu a auto se zakymácelo ve větru.

„No,“ začal Gideon, „jak už jsem řekl, oba jsme kontrolovali stav jaderných zbraní.“

„Co to přesně znamená?“

„Je to tajný projekt. Atomovky tak jako všechno ostatní stárnou. Problém ale je, že dnes kvůli zákazu nemůžeme provádět jaderné testy. Naším úkolem proto bylo zajišťovat, aby dál zůstávaly funkční.“

„Bezva. A co přesně měl na starost Chalker?“

„Pomocí superpočítače v laborce modeloval jaderné výbuchy, zkoumal, jak rozpad různých součástí atomovky ovlivní její účinnost.“

„Také tajná práce?“

„Úplně.“

Fordyce si mnul bradu. „Kde vyrůstal?“

„Asi v Kalifornii. Vlastně o své minulosti moc nemluvil.“

„A co on jako člověk? Práce, manželství?“

„V Los Alamos začal před šesti lety. Měl doktorát z Chicaga. Tenkrát byl čerstvě ženatý, přivezl si s sebou i svou mladou ženu. Brzy s ní začaly být problémy. Byla to taková ta bývalá hipísačka, potrpěla si na ezoteriku, pocházela z Jihu a v Los Alamos to nenáviděla.“

„Což znamená?“

„Nijak neskrývala fakt, že je proti jaderným zbraním – neschvalovala manželovu práci. Navíc pila. Vybavuje se mi jeden pracovní večírek, kde se zpila, začala křičet něco o vojenskoprůmyslovém spiknutí, lidem nadávala do vrahů a házela po nich věci. Zničila mu auto, párkrát ji chytili s alkoholem za volantem a pak jí sebrali řidičák. Chalker se snažil manželství za každou cenu zachránit, ale nakonec ho opustila. Odjela s nějakým chlápkem do Taosu. Tam se připojila k jakési ezoterické komuně.“

„Jaké komuně?“

„Radikální, protivládní. Snaží se o soběstačnost, dokonce nejsou připojení ani k elektřině, pěstují si rajčata a trávu. Levicoví, ale tak nějak podivně. Znáš je, takoví ti, co nosí zbraně a čtou Ayn Randovou.“

„Něco takového existuje?“

„Tady na západě jo. Proslýchalo se, že mu sebrala kreditky, vybrakovala konto a pak za ty peníze podporovala komunu. Asi před dvěma nebo třemi lety přišel Chalker o dům a vyhlásil bankrot. Což pro jeho práci představovalo velký problém, kvůli vysokému stupni bezpečnostní prověrky. Očekává se, že bys měl mít v pořádku i finanční záležitosti. Začali ho na to upozorňovat, pak mu snížili stupeň prověrky. Přesunuli ho na jiné místo, kde měl méně odpovědnosti.“

„Jak to snášel?“

„Špatně. Byl to takový ztracenec. Neměl příliš velké sebevědomí, vždycky se na někoho upnul, tak nějak proplouval životem, aniž věděl, co vlastně chce. Pak se začal upínat i na mě. Chtěl se přátelit. Snažil jsem se nepřipouštět si ho k tělu. Několikrát jsme spolu poobědvali a čas od času se mnou zašel na skleničku ještě s dalšími kolegy.“

Fordyce už jel skoro sto devadesát. Auto se kymácelo ze strany na stranu, hluk motoru a svist vzduchu téměř úplně přehlušovaly hudbu. „Nějaké koníčky? Zájmy?“

„Hodně mluvil o tom, že by se chtěl stát spisovatelem. Nic jiného se mi nevybavuje.“

„Napsal někdy něco?“

„Já o ničem nevím.“

„A co jeho náboženské postoje? Myslím před konverzí.“

„O žádných jsem nevěděl.“

„Jak konvertoval?“

„Jednou mi o tom vyprávěl. Půjčil si motorový člun a vyjel si na jezeře Abiquiu, severně od Los Alamos. Měl jsem pocit, že byl v depresi a zvažoval sebevraždu. Tak jako tak nějak vypadl nebo vyskočil z člunu, plul ve vodě a nasáklé oblečení ho stahovalo pod hladinu. Několikrát se potopil. Když se však měl potopit naposledy, náhle ucítil, jak ho ven vytahují silné paže. A v hlavě slyšel hlas. Ve jménu Alláha, milosrdného, slitovného, tak nějak zněla ta slova.“

„Myslím, že to je první věta koránu.“

„Pak se mu podařilo vlézt zpět do člunu, který prý k němu náhle připlul, jako by do něj foukl neviditelný vítr. Když se vracel domů, projel kolem mešity alDaháb, která je jen několik kilometrů od jezera. Byl pátek, proto se pořádala bohoslužba. Z náhlého popudu zastavil, vystoupil a šel do mešity, kde ho muslimové velmi vřele uvítali. A přímo tam prožil silnou konverzi.“

„To je tedy příběh.“

Gideon přikývl. „Vzdal se všech svých věcí a začal žít velmi asketicky. Pětkrát denně se modlil. Ale dělal to velmi nenápadně, nijak se s tím nepředváděl.“

„Jakých věcí se vzdal?“

„Pěkného oblečení, knih, alkoholu, sterea, cédéček a dévédéček.“

„Žádné jiné změny neprovedl?“

„Ta konverze mu podle všeho velmi prospěla. Začal být mnohem ukotvenější. Lépe pracoval, více se soustředil, už ho netrápily deprese. Mně se tím dost ulevilo, protože se na mě přestal lepit. Jako by našel smysl života.“

„Snažil se tě někdy přivést na víru, nekázal ti?“

„Nikdy.“

„Měl po přijetí islámu nějaké problémy s bezpečnostní prověrkou?“

„Ne. Náboženské vyznání by na prověrku nemělo mít vliv. Zůstala mu stejná úroveň, kterou měl předtím. O nejvyšší stupeň už stejně přišel.“

„Všiml sis nějakých projevů radikalismu?“

„Pokud můžu soudit, byl úplně apolitický. Nemluvil o útlaku, neobdařoval nás tirádami proti válce v Iráku nebo Afghánistánu. Vyhýbal se jakýmkoli sporům.“

„To je typické. Neupozorňujte na své názory.“

Gideon pokrčil rameny. „Když myslíš.“

„A co jeho zmizení?“

„Bylo dost náhlé. Prostě se vytratil. Nikdo netušil, kam mohl jít.“

„A předtím jste si všimli nějakých změn?“

„Vůbec ničeho.“

„To přesně odpovídá obvyklému vzorci,“ šeptl Fordyce a vrtěl hlavou. „Přímo učebnicově.“

Vyjeli na vyvýšeninu La Bajada a před nimi se rozprostřel výhled na Santa Fé, uhnízděné na úpatí pohoří Sangre de Cristo.

„To je všechno?“ zamžoural Fordyce. „Čekal jsem, že to bude mnohem větší.“

„Už takhle je až moc velké,“ namítl Gideon. „Tak co uděláme teď?“

„Dám si trojité espresso. Úplně vařící.“

Gideon se otřásl. I on moc rád pil kávu, ale Fordyce byl úplně jiná liga. „Jestli to do sebe budeš takhle házet, budeš potřebovat katetr a sáček na moč.“

„Ne, počurám ti nohu,“ nedal se Fordyce.

15

Večer seděli v knihkupectví na Galisteo Street, což ten den byla už jejich třetí kavárna. Fordyce si neustále stěžoval na kvalitu kávy ve městě. Odpoledne se dost vleklo a Gideon úplně ztratil přehled o tom, kolik kávy si Fordyce prohnal ledvinami.

Fordyce na jediné polknutí dopil další šálek. „Dobře, tomuhle se dá říkat káva. Ale už toho všeho mám plné zuby,“ podrážděně bouchl šálkem. „Nové Mexiko není o nic lepší než New York. Jenom tu stojíme ve frontě, před námi je padesát dalších vyšetřovatelů, co se znuděně rýpají v nose. Už vyšetřujeme čtyřiadvacet hodin a nic jsme nedokázali. Rozhlédl ses kolem té mešity?“

„Víc policajtů by kolem nebylo, ani kdyby se tam najednou objevil bin Ládin, co vstal z mrtvých, obklopený svými dvaasedmdesáti pannami.“

Ze všeho nejdřív se totiž zastavili u Chalkerovy mešity. Na povolení k prohlídce stále ještě čekali. Budovu s velkou zlatou kupolí ze všech stran obklopovaly policejní vozy s rozsvícenými majáčky. Jejich žádost o povolení k prohlídce zmizela do byrokratické černé díry.

Po chaosu v New Yorku Gideona překvapilo, že i Santa Fé je vzhůru nohama. Nepropukla tu sice zoufalá panika, která svírala New York, ale přesto se nad městem vznášela předtucha blížící se zkázy.

VNew Yorku samozřejmě všechno mělo úplně jiné měřítko. Brzy ráno z letiště La Guardia odcestovali jen tak tak. Bylo totiž plné zmatených lidí, většina z nich dorazila bez letenek a snažili se zmizet, kamkoli to šlo. Vládl tam přímo neskutečný zmatek. Fordyce jim místa v letadle zajistil jen díky tomu, že všem před očima mával svým odznakem FBI, a navíc během letu do Albuquerque vykonával službu federálního policisty k ochraně proti únosům.

Gideon upíjel kávu, zatímco Fordyce si stěžoval. Moc jim nepomohlo ani „navazování kontaktů“ v Albuquerque. Nejenže je zatím nepustili do mešity, ale nemohli se dostat ani do Chalkerova domu, do kanceláře v Los Alamos, ke kolegům nebo kamkoli a ke komukoli, kdo by mohl být nějak přínosný. I tady totiž zavládla nemilosrdná vyšetřovací hierarchie, všude měl přednost NEST, ostatní vládní úřady musely trpělivě čekat ve frontě. Dokonce ani běžní pracovníci FBI v byrokratickém protivětru nezaznamenali velký pokrok – lepší to měli pouze agenti pověření přímo NEST. Navíc jejich eskapáda v Queens, kde úspěšně pronikli do Chalkerova bytu, zřejmě neušla Dartově pozornosti. Fordyce dostal nepříliš přátelský vzkaz z jeho kanceláře.

Když Fordyce zmizel na toaletu, objevila se u jejich stolu rusovlasá servírka a nabídla Gideonovi, že mu dolije. „Chce taky?“ ptala se.

„Ne, radši ne, už takhle je předávkovaný. Mně ale klidně můžete dolít.“ Sladce se na ni usmál a přistrčil k ní svůj šálek.

Opětovala jeho úsměv a dolila mu.

„Ještě smetanu?“

„Jen když mi ji doporučíte.“

„No, já mám ráda kávu se smetanou.“

„V tom případě si taky dám. A taky cukr. Spoustu cukru.“

Její úsměv se prohloubil. „Kolik ho chcete?“

„Nepřestávejte, dokud neřeknu.“

Fordyce se vrátil ke stolu. Podíval se z Gideona na servírku a pak zase zpátky. Pak se usadil a zeptal se Gideona: „A ty antibiotické injekce už ti na toho syfla zabírají?“

Servírka zmizela. Gideon se na něj obrátil. „Co to má sakra být?“

„Teď pracujeme. Se servírkami si flirtuj v osobním volnu.“

Gideon vzdychl. „Kazíš mi styl.“

„Styl?“ odfrkl si Fordyce. „Jo a ještě něco. Neměl bys nosit ty černé džíny a kecky. Vypadáš jako nějaký rocker. Je to neprofesionální a to je tvůj hlavní problém.“

„Zapomněl jsi, že jsme přijeli bez zavazadel?“

„No, doufám, že zítra už budeš řádně oblečený. Jestli ti tedy nevadí, že do tebe rýpu.“

„Vlastně mi to vadí,“ přiznal Gideon. „Rozhodně je to lepší než vypadat jako pan Quantico.“

„Co je na panu Quanticovi špatně?“

„Ty si snad myslíš, že když budeš vypadat jako tvrďácký agent FBI, otevře ti to dveře, lidé se uvolní a začnou se s tebou vybavovat? To si nemyslím.“

Fordyce zavrtěl hlavou a začal tužkou ťukat do prázdného šálku. Po několika minutách prohlásil: „Musí být nějaký směr, na který zatím nikdo nepomyslel.“ Pak mu přišla zpráva na BlackBerry, pořád mu chodily nějaké zprávy, proto si telefon vytáhl, zprávu si přečetl, zaklel a telefon zase odložil. „Ti hajzlové pořád ještě ‚prověřují všechny dokumenty‘!“

Po tom gestu Gideona něco napadlo. „Co Chalkerův výpis hovorů?“

Fordyce zavrtěl hlavou. „K tomu se nepřiblížíme ani na tisíc kilometrů. Určitě už je někde zapečetěný.“

„Jo, ale já mám nápad. Chalker byl tak trochu roztržitý a často si mobil někde zapomínal nebo ho neměl nabitý. A pořád si ho od někoho půjčoval.“

Tentokrát Fordyce s náznakem zájmu zvedl hlavu. „A od koho?“

„Od různých lidí. Ale většinou od ženy, která pracovala u vedlejšího stolu.“

„Jak se jmenuje?“

„Melanie Kimová.“

Fordyce se zamračil. „Kimová? To jméno je mi povědomé.“ Otevřel aktovku, vytáhl složku a procházel si ji. „Už je na seznamu svědků – což znamená, že na její výslech musíme mít oficiální povolení.“

„Vždyť s ní nemusíme mluvit. Stačí nám sehnat její výpis hovorů.“

Fordyce kroutil hlavou. „To je opravdu hodně zoufalé. A jak poznáme její hovory od těch jeho?“

Gideon se zamračil a přemýšlel. To byla dobrá otázka. Fordyce si dál ťukal do šálku.

„Asi před půl rokem,“ začal pomalu Gideon, „Chalker upustil iPhone. Rozbil se mu. Týden volal z jejího telefonu.“

Fordyce náhle vypadal optimističtěji. „Máš přibližný časový rámec?“

Gideon usilovně vzpomínal. „Někdy v zimě.“

„To jsi nám moc pomohl.“

Gideon proklínal svou chabou paměť. „Počkat. Vybavuju si, jak se Melanie naštvala, protože chtěla uspořádat silvestrovský večírek a on si od ní pořád půjčoval mobil a pak jí ho zapomínal vracet. Takže to bylo před Novým rokem.“

„A zřejmě to bylo i před Vánoci. Mezi Vánoci a Novým rokem jste přece nebyli v práci.“

Gideon přikývl. „Jasně… a dovolená loni začínala dvaadvacátého prosince.“

„Takže mluvíme asi tak o týdnu předtím?“

„Přesně tak.“

„Tak bychom asi měli začít s papírováním,“ navrhl unaveně Fordyce.

Gideon na něj vytřeštil oči. „Na papírování se vykašli.“ Vytáhl vlastní iPhone a začal volit číslo.

„Ztráta času,“ poznamenal Fordyce. „Operátor ti podle zákona nemůže dát záznamy o hovorech, nedá je dokonce ani přímo zákazníkovi, tomu to může poslat na adresu uvedenou ve smlouvě. Kromě toho bychom potřebovali soudní příkaz.“

Gideon se dovolal. Proťukal se všemi menu s nabídkami a konečně ho spojili s operátorem.

„Mladíku?“ promluvil do sluchátka roztřeseným hlasem staré dámy. „Tady je Melanie Kimová. Ukradli mi telefon.“

„To ne,“ vyhrkl Fordyce a zacpal si uši. „Tohle nebudu poslouchat. Ani náhodou.“

Operátor chtěl znát čtyři poslední číslice její sociální pojistky a rodné příjmení její matky. „Podívejme…“ blekotal Gideon. „Nějak to nemůžu najít… budu vám muset zavolat ještě jednou, mladý muži.“ Gideon zavěsil.

„To bylo ubohý,“ ulevil si Fordyce a s odfrknutím si vyndal prsty z uší.

Gideon si ho nevšímal a volal přímo Melanii Kimové, jejíž číslo měl uložené v mobilu. Telefon zvedla.

„Ahoj, tadyje Gideon.“

„Panebože, Gideone,“ pozdravila ho Kimová, „tomu nebudeš věřit, celý den mě tu vyslýchá FBI…“

„O tom mi něco povídej,“ jemně ji přerušil Gideon a mluvil šeptem. „Taky mi dávají zabrat, a víš proč? Pořád se mě vyptávají na tebe.“

„Na mě?“ V hlase se jí okamžitě objevila panika.

„Myslí si, že jste to s Chalkerem… vždyť víš, spolu táhli.“

„S Chalkerem? S tím pitomcem? To nemyslíš vážně.“

„Poslyš, Melanie, mám pocit, že se po tobě chtějí svézt. Chtěl jsem tě jenom varovat. Jdou ti po krku.“

„Ani náhodou. Vždyť já s ním neměla vůbec nic společného. Nesnášela jsem ho!“

„Dokonce se mě vyptávali na tvou matku.“

„Moji matku? Vždyť ta před pěti lety zemřela!“

„Naznačovali něco, že za dob studií na Harvardu byla komunistka.“

„Na Harvardu? Moje matka se sem z Koreje přistěhovala až ve třiceti!“

„Tvoje matka je Korejka?“

„Jasně že je Korejka!“

„No, pořád na mě tlačili a já jim řekl, že podle mě je to Irka, vždyť víš, smíšené manželství a tak… nevím, jak jsem na to přišel. Promiň.“

„Irka? Irka? Gideone, ty blbečku!“

„Jaké bylo její rodné příjmení? Abych to mohl napravit?“

„Kwonová! Džaehwa Kwonová! Měl bys to okamžitě dát do pořádku!“

„Spolehni se. Ještě něco…“

„Už radši ne.“

„Taky se mě pořád vyptávali na číslo tvojí sociální pojistky. Prý není platné, naznačovali, že možná máš nějakou jinou identitu, abys dostala zelenou kartu a tak.“

„Zelenou kartu? Vždyť já mám občanství! Já se z těch idiotů pominu. To je ale horor…“ Teď ji přivedl do ráže, přesně věděl, na jaké struny udeřit. Až z tohoměl výčitky svědomí. Znovu ji jemně přerušil. „Největší zájem měli o poslední čtyři čísla tvé pojistky. Prý jim připadala podivná.“

„Podivná? Co tím myslíš?“

„Že prý je to: jedna, dva, tři, čtyři. To jim připadalo nějak podezřelé.“

„Jedna, dva, tři, čtyři? Vždyť já mám sedm, šest, nula, šest!“

Gideon zakryl telefon a zastřeným hlasem šeptl. „Ale ne, už musím jít, zase mě volají. Udělám, co budu moct, abych to nějak vyžehlil. Jo, poslyš, hlavně jim nesmíš prozradit, že jsem tě varoval.“

„Počkej…!“

Zaklapl telefon, rozvalil se na židli a hlasitě vydechl. Nemohl uvěřit tomu, co právě udělal. A další krok měl být ještě horší.

Fordyce na něj zíral s neproniknutelným výrazem v obličeji.

Gideon znovu zavolal operátorovi. Hlasem staré dámy plným zmatku a rozrušení předal operátorovi osobní údaje Kimové a nahlásil krádež telefonu. Chtěl telefon zrušit, číslo, všechna data i adresář přesunout na synův iPhone, on si totiž kupuje nový BlackBerry. Pak mu Gideon sdělil vlastní telefonní číslo, čísla ze sociální pojistky a matčino rodné příjmení. Když mu operátor sdělil, že přenos bude trvat čtyřiadvacet hodin, rozplakal se a plačtivě mu líčil zmatený příběh o miminku, nemocném štěňátku, rakovině a hořícím domě.

O několik minut později zavěsil. „A je to. Všechny informace dostaneme za půl hodiny.“

„Ty jsi pěknej parchant, víš o tom?“ A Fordyce se uznale usmál.

16

Týden před jednadvacátým prosincem bylo z telefonního čísla Melanie Kimové v pracovní době uskutečněno celkem sedmdesátjedna odchozích hovorů. Rychle vyškrtali hovory na čísla v jejím seznamu kontaktů a soustředili se na zbytek. Čísla vždy byla po skupinách, což svědčilo o tom, že si Chalker telefon půjčoval na několik hovorů naráz.

Když všechny tyto hovory vypsali, bylo jich dohromady čtyřiatřicet.

Rozdělili si práci, Gideon telefonoval, zatímco Fordyce se pomocí svého počítače připojil na databázi telefonních čísel spravovanou FBI, aby tam našel osobní údaje o majitelích těchto čísel. Za půl hodiny identifikovali všechna čísla a sestavili seznam.

Oba na seznam mlčky zírali. Působil poměrně nevinně, bylo v něm několik kolegů, ordinace lékaře, čistírna, obchod s elektrozbožím, několikrát volal i imámovi z místní mešity a na další čísla. Fordyce vstal a objednal si nové trojité espresso, ke stolu se vrátil s prázdným šálkem, protože nápoj vypil cestou.

„Třikrát volal na Bjornsenův institut tvůrčího psaní,“ všiml si Gideon.

Fordyce si odfrkl.

„Možná něco psal. Jak už jsem řekl, o psaní se zajímal.“

„Tak tam zavolej.“

Gideon zavolal. Chvilku mluvil, pak zavěsil a usmál se na Fordyce. „Chodil na workshop o literární tvorbě.“

„Ano?“ projevil Fordyce zájem.

„Jmenovalo se to Pište svůj život.“

Další dlouhé mlčení. Fordyce tiše pískl. „Takže co, psal si memoáry?“

„Asi jo. A to před čtyřmi měsíci. O šest týdnů později tam přestal chodit, zmizel a dal se na džihád.“

Když to Fordyce vše vstřebal, rozzářil se. „Memoáry… to by mohl být zlatý důl. Kde je ten institut?“

„V Santa Cruz v Kalifornii.“

„Tak tam zavoláme.

„Počkej,“ přerušil ho Gideon. „Nejlepší bude, když tam zajedeme. Osobně. Když jim předem zavoláme, všechno se zkomplikuje. Dozví se o tom i oficiální vyšetřovatelé a odstaví nás.“

„Musím všechny naše cesty hlásit do detašované kanceláře,“ poznamenal tiše Fordyce. „Když bychom letěli běžnou linkou, musím požádatopovolení…“ Chvíli přemýšlel. „Ale my nemusíme jezdit běžnou linkou. Můžeme si na letišti půjčit letadlo.“

„Jo, a kdo ho bude pilotovat?“

„Já, mám pilotní průkaz.“ A pak začal vyťukávat číslo.

„Kam voláš?“ ptal se Gideon.

„Na místní letiště.“

Gideon sledoval, jak Fordyce energicky hovoří do sluchátka. Na létání si moc nepotrpěl, zvlášť v malém soukromém letadle, ale nechtěl to Fordyceovi prozradit.

Fordyce zavěsil. „Na letišti nám letadlo půjčí, ale až za pár dní.“

„To je moc pozdě. Tak co kdybychom tam jeli autem?“

„A ztratili spoustu cenného času? Navíc mám zítra ve dvě schůzky v detašované kanceláři v Albuquerque.“

„A co budeme dělat do té doby?“

Následovalo ticho. Pak si Gideon na svou otázku odpověděl sám. „Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal, že se Chalker vzdal většiny svých věcí?“

„Jo.“

„Nabízel mi nějaké svoje knihy. Romány. Thrillery. Neměl jsem zájem, tak říkal něco o tom, že je věnuje knihovně jedné z okolních indiánských škol. Myslím, že to bylo San Ildefonso.“

„Kde to je?“

„Je to pueblo cestou do Los Alamos. Je to malý indiánský kmen známý svými tanci a černou keramikou. Chalkerovi se líbily ty tance, tedy do konverze k islámu.“

„Věnoval jim počítač? Dokumenty?“

„Ne, dal jim jen věci, které už mu připadaly zkažené – knihy, dévédéčka, hudbu.“

Následovalo ticho.

„Tak co kdybychom jeli do San Ildefonsa,“ navrhl Gideon. „A ty knihy zkontrolovali?“

Fordyce zakroutil hlavou. „Jsou z doby před konverzí. Nic nám neprozradí.“

„Člověk nikdy neví. Mohl si do nich dát nějaký papírek, udělat poznámku na okraj. Tvrdil jsi, že něco musíme udělat – a tohle je to něco. Kromě toho…“ Gideon se k němu naklonil, „…je téměř jisté, že tam nebudeme muset stát ve frontě.“

Fordyce se podíval z okna. „Máš pravdu.“

17

Doktor Myron Dart seděl v zasedačce Centra pro řešení nečekaných událostí, což byla součást ministerstva energetiky a nacházela se osm podlaží pod manhattanskými ulicemi. Na stole z leštěného dřeva ležela jediná černá složka. Hodiny na zdi za ním ukazovaly dvě minuty do půlnoci. Věděl, že už je vyčerpaný a využívá poslední síly, ale nemohl si dovolit zvolnit. V podobných situacích byl vděčný za svůj mariňácký výcvik, kde člověka dostali až na jeho hranice, pak za ně a pak ještě dál.

Dveře do místnosti se otevřely a dovnitř vstoupil jeho osobní asistent Miles Cunningham, který svou vysokou postavou trochu připomínal přízrak. Kývl na Darta a asketické rysy jeho obličeje neprozrazovaly žádné emoce. Dart každý den děkoval bohu za tohoto nadpřirozeně schopného asistenta, který jako by se svým až mnišským vystupováním úplně zříkával rozmarných lidských citů. Za Cunninghamem dovnitř vcházel zbytek vedení NEST. Všichni se mlčky usadili na svá místa.

Dart se podíval přes rameno a zjistil, že velká ručička skočila na dvanáctku. Snažil se zakrýt, jak velkou mu ta přesnost udělala radost. Své lidi měl skvěle vycvičené.

Poté otevřel černou složku, kterou měl před sebou. „Díky, že jste se na tuto naléhavou schůzku dostavili, i když jsem ji byl nucen svolat velmi narychlo,“ začal. „Budu vás informovat o posledním vývoji.“

Podíval se na první list. „Tak nejprve dobré zprávy: kryptoanalytické oddělení FBI dokázalo prolomit kódování na Chalkerově počítači. Také už mám rozbor toho, co měl Chalker v kapsách, zanalyzovali jsme rovněž jeho byt.“ Podíval se na podřízené. „Zjistili jsme následující věci: počítač stále ještě zkoumáme, ale zatím jsme našli pouze soubory s džihádistickými bláboly, videa řady radikálních duchovních a náboženské texty o standardních cílech džihádistů, jako je ‚trestám nevěřících“. Podle historie jeho prohlížeče často navštěvoval radikální internetové stránky. Bohužel je veškerý dosud nalezený materiál velmi obecný. Nenašli jsme žádné konkrétní e-mailové korespondence, žádné přímé vazby na teroristy, alKáidu ani jiné radikální skupiny. Stručně řečeno zatím nemám informace o identitě jeho spolupracovníků, o místě útoku ani o tom, jak vlastně získali tu jadernou bombu.“

Znovu šedýma očima přejel kolem celého stolu. „Napadá někoho, co by se z toho dalo vyvozovat?“

Následovalo mlčení. Pak kdosi promluvil: „Ten počítač byl jenom záložní?“

„Moje řeč. Ještě něco?“

„Nemohl tam být jen nastrčený? Jako návnada?“

„To také není vyloučené.“

Následovala krátká diskuse, a když přestávala být plodná, Dart zkušeně hovor vrátil zpět k dalšímu tématu.

„Instruoval jsem vyšetřovací týmy, aby pátraly po dalším počítači nebo počítačích. Avšak…“ a v jeho hlase se objevilo napětí, „…Chalkerův přístroj obsahoval rozsáhlou foto i videodokumentaci o pěti významných washingtonských stavbách: Lincolnovu památníku, Kapitolu, Pentagonu, Smithsonově hradu a Bílém domě. O žádné newyorské pamětihodnosti se tam nepsalo.“

Kolem stolu zavládl tichý ševel. „Washington?“ zeptal se kdosi.

„Správně.“

„Může to být úskok? Falešná stopa?“

„Zpočátku jsme si to také mysleli, ale pak jsme analyzovali věci z Chalkerova bytu a obsah jeho kapes. Jak si asi vybavujete, měl v kapse jakousi ručně psanou webovou adresu. Tato adresa nám toho hodně napověděla. Zmíněná internetová stránka byla kódovaná, už byla zrušená a informace byly stažené i ze serveru, umístěného v Jemenu, díky tajnému oddělení CIA pro archivaci webu jsme však získali její kopii.

Svěřili ji svým nejlepším lidem, kterým se kódování brzy podařilo rozluštit. Tam jsme našli podrobnosti o konstrukci bomby, stejný seznam pěti cílů ve Washingtonu, spolu se třemi dalšími, které zřejmě v nějaké fázi přípravy plánu opustili: muzeem letectví a kosmonautiky, Dirksenovou budovou úřadu Senátu a Cannon House Office Building, bohužel ani tam nebylo příliš podrobností. Nezapomeňte však, že v jeho kapsách jsme mimo jiné nalezli lístek do Národního muzea letectví a kosmonautiky.“ Následovala pauza, během níž Dart opatrně obracel list papíru.

„V jeho bytě byly další náboženské texty, dévédé a dokumenty, také výtisk koránu v angličtině, v němž si zatrhl části zmiňující se o ohni, válce a armageddonu.“

Další obrácení listu.

„Na Chalkerově lednici byl kalendář. Byl plný schůzek, které si zřejmě sjednal. Všechny byly zašifrované, jen zkratky. Hlavní ale je, že všechny schůzky náhle končí jednadvacátého tohoto měsíce. Poté je kalendář prázdný.“

Odmlčel se a pomalu se rozhlédl kolem stolu, aby se přesvědčil, že všichni pochopili, co to znamená. „Analýzy naznačují, že se Chalker ozářil v prostorách v Long Island City, kde se kompletovala bomba. Všechny důkazy však svědčí o tom, že dokončení bomby bylo úspěšné.

Ikdyž byla laboratoř vyprázdněná a vše spálené, objevili jsme zbytky mapy Washingtonu, kde znovu bylo zakroužkovaných těchto pět významných staveb.“

Zavřel složku a naklonil se dopředu. Jeho obličej potemněl. „Dospěli jsme k tomuto závěru: cílem není New York, ale Washington. A pravděpodobné datum útoku je jednadvacátého tohoto měsíce. Zbývá nám velmi málo času.“

Jeden z účastníků se přihlásil. Dart mu pokynul pohledem.

„Proč bombu určenou pro Washington dávali dohromady v New Yorku?“

„To je výborná otázka. Domníváme se, že New York je pro podobnou nekalou činnost mnohem vhodnější – je to obrovské, neustále se rozrůstající, anonymní město s obyvatelstvem nejrůznějších etnik, kde se lidé starají jen sami o sebe. Také je zde mnoho sympatizantů s radikálnímislámem. Hlavní město je mnohem více kontrolované, je tam obecně mnohem větší bezpečnost a nízký počet vyznavačů islámu. Domníváme se, že právě z tohoto důvodu bombu sestrojili v New Yorku a do Washingtonu ji budou převážet.“

Další mlčení.

„Z toho důvodu naši základnu okamžitě přesuneme do Washingtonu. Chci, abyste se všichni připravili na stěhování – hned. Oficiální rozkazy už se připravují.“

Dart vstal a začal přecházet za židlí. „Počítač neobsahoval žádné jasné důkazy, ani zbytek věcí, co máme, není dostatečně konkrétní. Přes chyby, kterých se ti teroristi dopustili, byli opatrní. Přesto jsme získali dvě nejdůležitější informace: kde a pravděpodobně i kdy. Čekám, že do zítřejšího rána se všichni přesunete do nového operačního centra ve Washingtonu. Vaše složky obsahují veškeré podrobnosti a bezpečnostní protokoly. Pochopitelně budeme spolupracovat s těmi nejlepšími z FBI, místní policie i ozbrojených sil.“

Zastavil se. „Zatímco tu mluvíme, přesouvají se prezident s viceprezidentem do prezidentského nouzového operačního střediska. V následujících čtyřiadvaceti hodinách se kongres, vláda a další významné vládní úřady přesunou do kongresového krytu a na další tajná místa. Zmobilizujeme Národní gardu, aby se postarala o ukázněnou evakuaci civilistů.“

Znovu upřel pohled na všechny shromážděné. „Pevně doufáme, že s tím, co už víme, dokážeme útoku zamezit. Nicméně s širokou veřejností musíme jednat s maximální opatrností. Všichni jsme viděli, jaká panika nastala v New Yorku, jak byl úprk z města chaotický a jaké zvraty to způsobilo na finančních trzích. Musíme počítat s tím, že Washington ochromí ještě větší panika, zvláště po zahájení evakuace. Paniku nejsnáze minimalizujeme, když zvládneme tisk. Lidé potřebují informace. Kdyby nás podezřívali, že jim něco tajíme, byla by to katastrofa. Pravděpodobný cíl útoku jim pochopitelně tajit nemůžeme. Je však nesmírně důležité, aby nevyšlo najevo možné datum útoku. Tato informace je nejistá a značně ožehavá. Kdyby toto datum uniklo na veřejnost, vše se vyšetří a bude to považováno za vlastizradu. Rozumíme si?“

Všichni u stolu souhlasili.

„Nějaké dotazy?“

„Máme nějaké informace o tom, kde teroristi získali jaderný materiál?“ zeptal se kdosi.

„Zatím jsme v našem vlastním arzenálu nezjistili ztrátu jaderného materiálu, některé ze záznamů však nejsou kompletní nebo úplně chybí. Zkoumáme všechny další možnosti – včetně Pákistánu, Ruska a Severní Koreje.“

Protože další otázky už nepadly, Dart schůzku ukončil. „Očekávám, že hned zítra ráno budete všichni připravení ve Washingtonu. Čeká nás dlouhá noc. Další poradu svolávám na poledne do Řídicího střediska na Dvanácté ulici. A teď dobrý večer.“

Zasedačka se vyprázdnila stejně rychle, jako se předtím naplnila. Když Dart zvedl černou složku a hodil ji na stůl, přistoupil k němu jeho asistent Cunningham. „Nějaké pokyny, pane?“

„Chci, abyste se spojil s agentem FBI Fordycem. Jestli s Crewem v Santa Fé udělali nějaké pokroky. Tohle vyšetřování je potácející se moloch, oni jsou však dost akční, aby zjistili něco užitečného. Chci, abyste na ně dohlédl.“

18

Pueblo San Ildefonso leželo u řeky Rio Grande v protáhlém lesíku topolů bavlníkových. Nacházelo se na úpatí pohoří Jemez, v místě, kde cesta do Los Alamos začínala pomalu stoupat. Gideon v San Ildefonsu viděl hodně indiánských tanců, zvláště jejich slavný bizoní a jelení tanec – lidé pracující v laboratořích se sem často jezdívali odreagovat. Když projížděli po špinavém náměstí a kolem starých staveb z nepálených cihel, zjistili, že dnes je pueblo téměř úplně opuštěné.

Když se blížili k městu, míjela je naložená dodávka, která jim celé auto pokryla prachem.

Odjíždějí už i indiáni, pomyslel si.

Na náměstíčku viděli skupinu indiánů zabalených do mexických dek, jak vedle sebe sedí na stoličkách ve stínu zdi z nepálených cihel. Aspoň že ti nevypadali vyděšeně, popíjeli ranní kávu před řadou dřevěných bubnů.

„Počkej,“ zarazil ho Fordyce. „Chci si s nimi promluvit.“ Zpomalil a pak zastavil pod starým topolem.

„O čem?“

„Zeptám se jich, kudy jet.“

„Ale já vím, kde je ta škola.“

Fordyce zaparkoval a už vystupoval z auta. Gideon ho podrážděně následoval.

„Nazdar,“ pozdravil Fordyce.

Muži s kamennými obličeji sledovali, jak se k nim blíží. Gideonovi bylo jasné, že zrovna cvičí na bubny, možná se připravují na tanec a tohle vyrušení jim vadí.

„Budete dnes tančit?“ ptal se Fordyce.

Mlčení, pak jeden z nich řekl: „Všechny tance byly zrušené.“

„Hlavně si to nezapomeň zapsat,“ procedil skrz zuby Gideon.

Fordyce vytáhl odznak FBI. „Stone Fordyce, FBI. Nerad vás ruším.“

Následovalo naprosté ticho. Gideon přemýšlel, co má Fordyce proboha za lubem.

Odznak schoval a přátelsky se na ně usmál. „Možná jste četli o tom, co se teď děje v New Yorku.“

„Kdo taky ne?“ ozvala se stručná odpověď.

„My ten případ vyšetřujeme.“

Tím v nich vyvolal reakci. „No teda,“ začal jeden z mužů. „Co se děje? Máte nějakou stopu těch teroristů?“

Fordyce zvedl ruce. „Promiňte, ale nemůžu vám nic prozradit. Ale doufal jsem, že byste mi mohli odpovědět na pár otázek.“

„Jasně,“ řekl jeden z mužů, podle všeho vůdce celé skupiny. Byl malý, statný s hranatým vážným obličejem, kolem hlavy měl zavázaný šátek. Všichni vstali.

„Ten chlápek, co v New Yorku umřel kvůli ozáření, Reed Chalker, věnoval svou sbírku knih právě sem do San Ildefonsa. Věděli jsteotom?“

Jejich ohromený výraz naznačoval, že o tom neměli ani tušení.

„Prý měl rád zdejší tance.“

„Na tance se sem jezdí podívat spousta lidí z Los Alamos,“ vysvětloval vůdce. „A spousta z nás tam pracuje.“

„Opravdu? Vaši lidi tam pracují?“

„Los Alamos je největší zaměstnavatel tohohle puebla.“

„To je zajímavé. A znali jste někdo Chalkera?“

Všichni pokrčili rameny. „Je to možné. Můžeme se poptat.“

Fordyce jim rozdal vizitky. „To je báječný nápad. Poptejte se. Když najdete někoho, kdo Chalkera znal, i když třeba jen od vidění, spojte se se mnou. Ano? Musel mít nějaký důvod, proč ty knížky dal místní škole, a já bych ho moc rád znal. Opravdu byste tím mohli pomoct s vyšetřováním. Teď máme namířeno do školyjedeme správně?“

„Jeďte rovně, pak vlevo a už ji uvidíte. Ale možná tam nikdo nebude. Škola vyhlásila prázdniny. Spousta lidí odjíždí.“

„Chápu.“ Fordyce všem přátelsky podal ruku a poodstoupil od skupinky mužů, kteří něco rozrušeně probírali.

„To bylo dobré,“ uznal Gideon, protože to na něj opravdu udělalo dojem.

Fordyce se zazubil. „Je to jako chytat ryby.“

„Neříkej mi, že jsi taky rybář.“

„Chytám moc rád – když mám možnost.“

„Muškaříš?“

„Ne, chytám na plavanou.“

Gideon se uchechtl. „To není rybaření. A já si myslel, že snad máme něco společného.“

Přes stromy zahlédl Rio Grande, sluneční světlo se odráželo od řeky tekoucí korytem plným kamenů a Gideon na chvilku zavzpomínal na pstruží potok daleko odsud, kde před mnoha lety, ještě v dobrých časech chytal s tátou. Jak mu otec vysvětloval, že úspěch v rybaření, aleiv životě, závisí zejména na tom, jak dlouho udrží mušku ve vodě. „Štěstí,“ říkával, „je setkání dobré přípravy s příležitostí. Muška je příležitost, nahození je příprava. A ryba? To je právě to štěstí.“

Rychle vzpomínku zahnal, tak jako vždycky, když myslíval na otce. Rozrušilo ho, že dokonce i tady, v odlehlém indiánském pueblu, lidé odjíždějí. Ale byli přece v těsné blízkosti Los Alamos.

Škola stála vedle starých topolů u řeky, obklopovala ji zaprášená hřiště na baseball a tenisové kurty. Bylo všední dopoledne, ale škola, jak už jim muži naznačili, byla téměř prázdná. Nad školním areálem se vznášelo strašidelné ticho.

Ohlásili se na recepci, a když se zapsali do knihy návštěv, dovedli je do malé školní knihovny, místnosti s výhledem na fotbalové hřiště.

Školní knihovnice stále ještě byla uvnitř a rovnala knihy, byla to podsaditá žena s dlouhými copy z černých vlasů a silnými brýlemi. Když jí Fordyce ukázal průkaz a zmínili se před ní o Chalkerově sbírce knih, vzbudili tím u ní zájem. Gideon byl opět překvapený, jak moc se snaží jim pomoct.

„Ano.“ Otřásla se. „Znala jsem ho. A nemůžu uvěřit tomu, že se z něj stal terorista. Tomu prostě nemůžu uvěřit. Opravdu mají atomovku?“ Rozšířily se jí oči.

„Detaily s vámi nesmím probírat“ upozornil ji Fordyce. „Bohužel.“

„A když si pomyslím, že nám věnoval svou sbírku knih. Musím vám prozradit, že tu všichni mají velké starosti. Víte, že předčasně ukončili školní rok? Proto je tu takové pusto. I já zítra končím.“

„Vzpomínáte si na Chalkera?“ přerušil ji trpělivě Fordyce.

„Ano. Stalo se to asi před dvěma lety.“ Z té vzpomínky se jí úplně tajil dech. „Volal mi a ptal se, jestli nepotřebujeme knihy. Já říkala, že si je moc rádi vezmeme. Přivezl je hned ten den odpoledne. Bylo jich tak dvě stě, tři sta. Byl milý, moc milý! Prostě nemůžu uvěřit, že…“

„Prozradil vám důvod, proč vám je dává?“ zeptal se Fordyce.

„To si nevzpomínám. Promiňte.“

„Ale proč zrovna sem do puebla. Proč ne veřejné knihovně v Los Alamos nebo někam jinam? Měl tu nějaké přátele?“

„O tom se mi nezmínil.“

„A kde jsou ty knihy teď?“

Ukázala. „Tady na policích, zařadili jsme je k ostatním.“

Gideon se rozhlédl. V knihovně bylo několik tisíc svazků. Tohle bude náročnější, než čekal.

„Vzpomínáte si na nějaké konkrétní tituly?“ ptal se Fordyce a vše si zapisoval.

Pokrčila rameny. „Všechno to byly vázané knihy, většinou thrillery a detektivní romány. Poměrně dost podepsaných prvních vydání – podle všeho byl sběratel. Ale nám na tom nezáleželo – pro nás je kniha k tomu, aby se četla. Proto jsme je zařadili tam, kam patřily.“

Zatímco Fordyce mluvil s ženou, Gideon odešel a začal se probírat policemi, namátkově vytahoval knihy a listoval jimi. Nechtěl to Fordyceovi přiznat, ale začínal mít tušení, že ten jeho nápad bude jen ztráta času. Pokud čirou náhodou nenarazí na jednu z Chalkerových knih, v níž zapomněl nějaký důležitý papírek, nebo nenajdou nějakou zajímavou poznámku na kraji stránky. Teď to však vypadalo nepravděpodobně – sběratelé si totiž do svých knih většinou poznámky nedělají, zvláště do podepsaných výtisků.

Procházel řady knih, začal od Z a pokračoval policemi od konce abecedy, čas od času vytáhl knihu, Vincent Zandri, Stuart Woods, James Rollins… Namátkou procházel knihy, hledal poznámky nebo kousky papíru nebo… musel se sám pro sebe usmát… náčrtek atomové bomby. V pozadí slyšel, jak Fordyce vyslýchá knihovnici, jemně, ale velmi důkladně. Gideon musel neochotně uznat, že druhý muž je velmi kompetentní. Fordyce v sobě zvláštním způsobem spojoval metodičnost a ochotu dodržovat pravidla, ale zároveň i netrpělivost se zbytečnými předpisy a omezeními.

Anne Riceová, Tom Piccirilli… S narůstajícím podrážděním vytahoval knihu za knihou.

A pak se zarazil. Našel totiž podepsanou knihu, výtisk románu Davida Morella Bludičky s autorovým podpisem pod naškrábaným: Na památku.

Nic zajímavého. Prolistoval si několik stránek, ale nic nenašel. Knihu vrátil. O něco dál našel další podepsaný výtisk, tentokrát Zahradu kostí od Tess Gerritsenové. Další obecné věnování: Reedovi, s přáním všeho nejlepšího. A pak ještě jednu. Jatka od Lee Childa. Reedovi, hodné štěstí. Musel uznat, že Chalker měl vkus.

Fordyce za ním vytahoval z knihovnice veškeré informace.

Gideon se propracoval až k B. Opatství v dubovém lese od Simona Blainea mělo dokonce osobní věnování: Reedovi, s přátelským pozdravem. A podpis Simon.

Než knihu vrátil zpět do police, na chvíli se zarazil. Podepisuje Simon Blaine všechny své knihy pouze Simon? Vedle byl jiný Blaineův román. Ledové moře. Reedovi, krásné počtení, Simon B.

Po jeho boku se objevil Fordyce. „Slepá ulička,“ šeptl.

„Možná ne.“ Gideon Fordyceovi ukázal obě knihy.

Fordyce si je vzal a prolistoval je. „Tomu nerozumím.“

„Spřátelským pozdravem? A podepsané pouze křestním jménem? Připadá mi, jako by ho Blaine znal.“

„O tom pochybuju.“

Gideon se na chvíli zamyslel a pak se obrátil ke knihovnici. „Mohl bych se vás na něco zeptat?“

„Ano?“ Přispěchala k nim celá šťastná, že si s nimi ještě může promluvit.

„Zdá se, že máte hodně knih od Simona Blainea.“

„Máme celé jeho dílo. A když se nad tím tak zamyslím, tak hlavně od pana Chalkera.“

„Hm,“ poznamenal Fordyce. „O tom jste se mi nezmínila.“

Rozpačitě se usmála. „Vzpomněla jsem si na to až teď.“

„Znal se Chalker s Blainem?“

„Nevím,“ přiznala. „Možná. Vždyť Blaine přece žije v Santa Fé.“ Zásah, pomyslel si Gideon. Vítězně se podíval na Fordyce. „Tak vidíš. Znali se.“

Fordyce se zamračil. „Muž jako Blaine, autor tolika bestsellerů, vítěz Národní knižní ceny, jak se tady píše, by se přece nepřátelil s nějakým podivínem z Los Alamos.“

„Tou poznámkou jsi mě urazil,“ ohradil se Gideon a významně zahýbal obočím.

Fordyce obrátil oči v sloup. „Všiml sis data na té knize? Vyšla dva roky před Chalkerovou konverzí. A fakt, že sem Blaineovy knihy odevzdal s ostatními, nesvědčí o nějakém hlubokém přátelství. Upřímně řečeno mi to nepřipadá zajímavé.“ Odmlčel se. „Vlastně začínám přemýšlet, jestli celý tenhle výlet na západ nebyl jen ztráta vzácného času.“

Gideon předstíral, že poslední poznámku neslyšel. „Podle mě bychom měli Blainea navštívit. Co kdyby náhodou.“

Fordyce vrtěl hlavou. „Ztráta času.“

„Člověk nikdy neví.“

Fordyce mu položil ruku na rameno. „To je pravda – v tomhle oboru někdy vyjde i ten nejšílenější nápad. Nechci ho hned zavrhnout. Ale budeš to muset udělat sám – zapomínáš snad, že mám dnes jednání v Albuquerque?“

„Jo, jasně. Musím tam jet s tebou?“

„Raději ne. Chystám se jim to vytmavit. Chci získat přístup do jeho domu, do mešity, do práce, ke kolegům – chci se postarat o to, abychom se konečně zařadili do vyšetřování. Jenom tak totiž něco dokážeme.“ Gideon se zazubil. „Jen do toho, kamaráde.“

19

Simon Blaine žil ve velikém domě asi osm set metrů od náměstí u Staré santafeské stezky. Protože si auto vzal Fordyce do Albuquerque, šel Gideon z náměstí k domu pěšky. Bylo nádherné počasí, typický teplý den ve vyšší nadmořské výšce, žádné vedro, nádherně modrá obloha, jen nad dalekým pohořím Sandia se tvořilo několik bouřkových mraků. Přemýšlel, jestli Blaine ještě bude doma. Město už totiž bylo poloprázdné.

Do dne V zbývalo osm dnů. Čas běžel. Přesto byl rád, že je v Santa Fé, a ne v New Yorku, ten byl totiž v naprostém rozkladu. Většina finanční čtvrti, Wall Street i oblasti kolem bývalého Světového obchodního centra byla vyprázdněná – po čemž pochopitelně následovalo rabování, požáry a nasazení Národní gardy. V posledních dnech se rozpoutala také politická bouře plná hysterických útoků na prezidenta. Jistí kontroverze vyhledávající televizní a rozhlasoví reportéři si rozhodli přihřát vlastní polívčičku a ještě rozvášňovali davy. Amerika si s touto krizí příliš nevěděla rady.

Když dorazil k Blaineovu domu, raději tyhle myšlenky zapomněl. Dům byl skrytý za více než dvoumetrovou zdí z nepálených cihel. Přesahovaly ji pouze špičky osik, které šustily v pravidelném větru. Brána byla z kovaného železa a starého dřeva a Gideon v ní neobjevil ani skulinu, kterou by mohl nahlédnout dovnitř. Našel domácí telefon umístěný ve zdi u brány, zmáčkl zvonek a čekal.

Nic.

Stiskl ho znovu. Nikdo není doma? To zjistí jediným způsobem.

Šel podél zdi, až se dostal na roh pozemku. Na přelézání zdí byl zvyklý, proto neměl problémy vyskočit nahoru, chytit se koruny zdi a přelézt na druhou stranu. Za chvilku přistál v osikovém háji, který ho ukrýval před pohledy z domu. Poblíž tekl přes hromadu kamenů do malého jezírka umělý vodopád. Za ním byl za tmavě zeleným trávníkem nízký, ale rozlehlý dům z nepálených cihel se spoustou portálů, verand a nejméně dvanácti komíny.

Viděl, že za okny někdo chodí. Takže někdo je doma. Rozzlobilo ho, že nereagovali na jeho zvonění. Sáhl na průkaz, který mu konečně vydali a který mu Fordyce dal se značnou neochotou, šel podél zdi až k bráně, kde si tlačítkem otevřel, aby to vypadalo, že vešel tudy. Když se brána otevřela, vyrazil po příjezdové cestě ke vchodovým dveřím do domu. Zazvonil. Dlouhé čekání. Zazvonil ještě jednou a konečně zaslechl ve vstupní hale kroky. Dveře se prudce otevřely a objevila se v nich štíhlá mladá žena kolem pětadvacítky s dlouhými vlasy, v džínech, těsné bílé košili, kovbojských botách a se zamračeným výrazem. Měla velmi neobvyklou kombinaci tmavě hnědých očí a zlatých vlasů.

„Kdo sakra jste?“ ptala se s rukama v bok a pohodila vlasy, aby jí zmizely z obličeje, „a jak jste se sem dostal?“

Gideon zvažoval, jaká taktika bude nejlepší, a její vzpurné chování to rozhodlo za něj. S lehkým úsměvem si tak pomalu, až to hraničilo s drzostí, sáhl do kapsy, vytáhl průkaz a napodobil Fordyce. Natáhl ruku až hluboko do její intimní zóny. „Gideon Crew, spolupracovník FBI.“

„Dejte mi tu věc od obličeje.“

Gideon se dál usmíval a řekl. „Měla byste se na to podívat. Další příležitost už nedostanete.“

S chladným úsměvem natáhla ruku, ale průkaz si nevzala, místo toho si jeho ruku odstrčila od obličeje.

Gideon tam chvilku ohromeně stál. Měla vzpurný výraz, blýskalo se jí v očích a na štíhlém krku jí pulzovala žíla – tohle byla tygřice. Když vytahoval mobil, téměř litoval, že takovéto ženě musí provést podobnou lumpárnu. Zavolal na policii a mluvil s dispečerem, s nímž se předtím bavili s Fordycem, vlastně s ním „navazovali kontakt“, aby použil Fordyceův žargon. „Tady je Gideon Crew. Potřebuju posily na Starou santafeskou stezku, číslo popisné devadesát devět. Jsem na místě činu, byl jsem napaden obyvatelem tohoto domu.“

„Já tě nenapadla, troubo!“

Taje ale hubatá. „Váš čin, úder do mé ruky, se dá klasifikovat jako napadení.“ Široce se na ženu zazubil. „Teď se to dá do pohybu. A to ještě ani nevím, jak se jmenujete.“

Zírala na něj rozzlobenýma hnědýma očima a – po dlouhém pohledu – to konečně vzdala a přestala se tvářit tak sveřepě. Tak přece jen nebude tak drsná. „Vy opravdu děláte pro FBI?“ Přejela mu pohledem po oblečení – černé džíny, levandulová košile, kecky. „Moc na to nevypadáte.“

„Jen s FBI spolupracuji. Vyšetřuji tu teroristickou akci v New Yorku. Přišel jsem sem na přátelskou návštěvu, abych položil několik otázek Simonu Blaineovi.“

„Není doma.“

„Tak na něj počkám.“

Gideon v dálce slabě slyšel sirény. Všiml si, jak se podívala tím směrem.

„Měl jste napřed zavolat,“ ohradila se. „Neměl jste žádné právo nám vniknout na pozemek!“

„Mám právo vejít vám až ke dveřím. Teď máte asi pět sekund na rozhodnutí, jestli to chcete vyhrotit ve skutečně nepříjemnou záležitost nebo jestli se mnou budete bezvýhradně spolupracovat. Jak už jsem řekl, původně to měla být přátelská návštěva, nemusí se z toho stát obvinění z těžkého zločinu.“

„Obvinění z těžkého zločinu?“ Sirény byly stále hlasitější, protože vozy se blížily k bráně. Podle jejího vyděšeného výrazu poznal, že ztrácí kuráž. „Dobrá. Dobrá, budu spolupracovat. Ale tohle je jednoznačné vydírání. To vám nezapomenu.“

Otevřenou bránou vjel první policejní vůz, následovaly další. Gideon na první auto počkal před domem. Ukázal jim průkaz a nakoukl okénkem dovnitř. „Pánové, všechno už mám pod kontrolou, od této chvíle se mnou budou obyvatelé tohoto domu bezvýhradně spolupracovat. Přiměla je k tomu vaše rychlá reakce. Jsem vám velmi zavázán.“

Policisté se příliš neměli k odjezdu – byli rádi, že se alespoň takto okrajově mohou zapojit do vyšetřování, navíc do domu slavného spisovatele se také nedostávali příliš často – Gideon je však chladně přesvědčil, že se jednalo pouze o nedorozumění. Po odjezdu policistů se obrátil k ženě, usmál se a pokynul na dveře. „Tak půjdeme?“

Vešla do domu a pak se obrátila. „V tomhle domě se zouváme. Tak si laskavě sundejte boty.“

Gideon si zul kecky. Ona si kovbojské boty významně nechala, i když měla na podpatku cosi, co Gideonovi připadalo jako uschlý koňský trus. Vešla po perském koberci ve vstupní hale do obývacího pokoje. Byl to úžasný prostor s bílými koženými sedačkami, obrovskými krbem a vitrínami se starou keramikou kmene Mimbrů.

Posadila se a dál nic neříkala.

Gideon vytáhl zápisník a posadil se do křesla proti ní. Nemohlo mu ujít, jak je pěkná – vlastně přímo nádherná. Začínal si vyčítat, že ji tak zastrašoval. Přesto se dál snažil zachovávat přísné, odměřené chování. „Vaše jméno, prosím.“

„Alida Blaineová.“ Odpověděla monotónně. „Nemám zavolat rodinného právníka?“

„Slíbila jste, že budete spolupracovat,“ napomenul ji. Následovalo dlouhé mlčení a pak přestal být přísný. „Poslyšte, Alido, chci se vás zeptat jen na pár věcí.“

Ušklíbla se. „FBI teď chodí v keckách?“

„Pracuji pro ně jen dočasně.“

„Dočasně? A čím se normálně živíte? Hrajete v rockové kapele?“

Možná měl Fordyce s tím oblečením pravdu. „Jsem fyzik.“

Povytáhla obočí a Gideonovi se vůbec nelíbilo, jak mu neustále klade osobní otázky, proto rychle vymyslel další dotaz. „V jakém vztahu jste se Simonem Blainem?“

„Jsem jeho dcera.“

„Věk?“

„Sedmadvacet.“

„Kde je teď váš otec?“

„Na natáčení.“

„Na natáčení?“

„Natáčejí film podle jedné z jeho knih, teď zrovna na filmovém ranči Kroužkované Y jižně od města.“

„Kdy se vrátí domů?“

Podívala se na hodinky. „Každou chvíli. A co má tohle znamenat?“

Gideon se snažil uvolnit a usmál se. Znovu ho přepadly výčitky svědomí. Na policajta se vůbec nehodí. „Pokouším se zjistit co nejvícoReedu Chalkerovi, muži zapojeném do toho teroristického spiknutí.“

„Tak o tohle jde. No tedy. A jak to proboha souvisí s námi?“ Vycítil, že její hněv se začíná měnit ve zvědavost. Natáhla ruku, otevřela zásuvku malého stolku a vyndala krabičku cigaret. Jednu si zapálila a vyfoukla kouř.

Gideon chvíli přemýšlel, jestli jednu nevyžebrá, ale pak se rozhodl, že by to nebylo rozumné. Opravdu byla nádherná a on se k ní dokázal chovat chladně jen s největším přemáháním. Přinutil se znovu věnovat tématu. „Podle našeho názoru se váš otec s Reedem Chalkerem znal.“

„O tom pochybuju. Starám se otci o program a jméno toho muže jsem poprvé slyšela až ve zprávách.“

„Chalker má všechny knihy vašeho otce. A všechny jsou podepsané.“

„No a?“

„Zarazilo nás, jak je podepsal. Reedovi, spřátelským pozdravem. Simon. To věnování podle nás naznačuje, že se znali.“

Poté se Alida zaklonila, chraplavě se zasmála a vyfoukla kouř. „Panebože, to pláčete na špatném hrobě! Takhle podepisuje všechny svoje knihy. Tisíce. Desítky tisíc.“

„Jen křestním jménem?“

„Setři to čas. Proto taky používá křestní jména těch, kterým píše věnování. Když máte ve frontě pět set lidí, každý z nich má v ruce několik knih, pak se zkrátka nemůžete rozepisovat. Tenhle Chalker prý dělal v Los Alamos, ano? Aspoň se to píše v novinách.“

„Přesně tak.“

„Tak to pro něj nebylo nic složitého zajet si na otcovu autogramiádu.“

Gideon cítil zklamání. Fordyce měl pravdu: tohle byla slepá ulička a on se totálně ztrapnil.

„Máte pro to nějaké důkazy?“ ptal se tak přísně, jak jen to dokázal.

„Tak se zajeďte zeptat do knihkupectví. On tu autogramiády pořádá každý rok, takže vám to jistě potvrdí. Podepisuje své knihy buď Simon, nebo Simon B., a jako věnování píše buď Spozdravem, nebo Spřátelským pozdravem. A to každému troubovi ve frontě. S přátelstvím to nemá nic společného.“

„Aha.“

„Co to má být za přitroublé vyšetřování?“ ptala beze stopy nepřátelství. Rychle ho však nahradilo pobavení a pohrdání. „A to jdete po teroristech s atomovkou? Mám z vás husí kůži.“

„Musíme prověřit všechny stopy,“ vysvětloval Gideon. Vytáhl Chalkerovu fotku. „Kdybyste se mohla podívat na tento snímek, jestli ho poznáváte.“

Podívala se na něj, přimhouřila oči a pak se podívala ještě jednou. Náhle se jí úplně změnil výraz obličeje. „Něco vám povím. Já ho poznávám. Chodil na všechny otcovy autogramiády ve městě. Byl to takový ten otravný fanoušek, vždycky si ho zabral a chtěl s ním něco probírat,ikdyž za ním čekalo ještě sto lidí. Otec se s ním bavil, protože taková je jeho práce, nikdy by nebyl drzý na svého čtenáře.“ Vrátila mu fotku. „Ale můžu vám s jistotou potvrdit, že otec se s tímhle mužem nepřátelil.“

„A můžete mi o něm ještě něco říct?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„O čem se bavili?“

„To si nevzpomínám. Asi o obvyklých věcech. Proč se na to nezeptáte otce?“

A jako na zavolanou bouchly dveře a dovnitř vešel muž. Na slavného spisovatele byl Simon Blaine nečekaně drobný, na hlavě měl husté bílé kadeře, usmívající se skřítkovský obličej byl téměř bez vrásek, nos měl jako knoflík, tváře zarudlé a oči přátelské a živé. Když spatřil dceru, široce se usmál. Šel k ní, a když vstala, objal ji. Byla o několik centimetrů větší než on. Pak se obrátil na Gideona, který také vstal, a podal mu ruku. „Simon Blaine,“ představil se, jako by Gideon nevěděl, s kým má tu čest. Měl na sobě špatně padnoucí oblek, a když Gideonovi prudce třásl rukou, oblek na něm pleskal. „Kdo je tvůj nový kamarád, ZD?“ Jeho hlas jako by se k jeho tělu nehodil, byl hluboký a okouzlující – se zbytky liverpoolského přízvuku, takže tak trochu připomínal Ringo Starra s barytonem.

„Jmenuju se Gideon Crew.“ Podíval se z otce na dceru a zpět. „ZD? Co to má znamenat?“

„Ale nic, takovou jsem jí vymyslel přezdívku. Zázračná dcera.“ A Blaine se na Alidu podíval s neskrývaným citem.

„Crew není žádný můj kamarád,“ začala rychle vysvětlovat Alida a uhasila cigaretu. „Je to vyšetřovatel z FBI. Zajímá se o ty jaderné teroristy v New Yorku.“

Blaineovi se překvapením rozšířily oči. Měl je tmavé, oříškově hnědé, se zlatými flíčky: byla to velmi neobvyklá barva. „Ale, ale. Zajímavé!“ Vzal si od Gideona průkaz, prohlédl si ho a pak mu ho zase vrátil. „Jak vám mohu pomoci?“

„Kdyby vám to nevadilo, rád bych se na něco zeptal.“

„Ale samozřejmě. Posaďte se, prosím.“

Všichni se posadili. Jako první promluvila Alida. „Tati, ten terorista, co umřel v New Yorku, Reed Chalker, sbíral tvé knihy. Chodil na všechny tvoje autogramiády. Vzpomínáš si na něj?“ Vytáhla si z krabičky další cigaretu, poklepala s ní o stůl a zapálila si.

Blaine se zamračil. „To nemůžu říct.“

Gideon mu podal snímek a Blaine ho zkoumal. Vypadal opravdu jako skřítek, spodní ret měl vyšpulený soustředěním, bílé kučery mu trčely po obou stranách hlavy.

„Pamatuješ si ho? To byl ten chlápek, co ti pořád nosil tolik knížek, chodil na každou autogramiádu a vždycky stál vepředu.“

Spodní ret se náhle zatáhl a huňaté obočí vylétlo nahoru. „Ano, ano, jistě! Panebože, to byl Reed Chalker, terorista z Los Alamos?“ Vrátil mu fotku. „Když si představím, že to byl můj čtenář!“ Podle všeho z toho nebyl právě smutný.

„O čem jste se s Chalkerem bavili?“ ptal se Gideon.

„Těžko říct. Každý rok pořádám autogramiádu v knihkupectví v Santa Fé, často tam chodívá čtyři sta, pět set lidí. Takže mi tak trochu splývají.

Většinou mluví o tom, jak se jim knihy líbí, kdo je jejich nejoblíbenější postava – někdy po mně chtějí, abych si přečetl jejich rukopis, nebo se mě vyptávají, jak prorazit jako spisovatel.“

„Taky se často zmiňují o tom, jaká je škoda, že táta nedostal nobelovku,“ přidala se rozhořčeně Alida. „S čímž souhlasím.“

„Ale no tak,“ mávl Blaine rukou. „Mám Národní knižní cenu, Man Bookerovu… vždyť jsem získal víc cen, než si zasloužím.“

„Požádal vás někdy, abyste si přečetl nějakou jeho práci? Chtěl se stát spisovatelem.“

„Já se vás taky chci na něco zeptat,“ vyhrkla Alida a podívala se na Gideona. „Jste fyzik pracující pro FBI?“

„Ano, ale to s tím nesouvisí…“

„Taky děláte v Los Alamos?“

Gideona její postřeh uzemnil. Ale ne že by to vadilo; stejně to nechtěl utajovat. „Jedním z důvodů, proč mě požádali, abych se připojil k vyšetřování,“ začal odměřeně, „bylo i to, že jsem s ním v Los Alamos pracoval ve stejném oddělení.“

„Já to věděla.“ Pohodlně se usadila, založila si ruce na hrudi a vítězně se usmála.

Gideon se obrátil na Blainea a znovu se snažil odvést téma rozhovoru od své osoby. „Vybavuje se vám, jestli vám někdy neukazoval svou práci?“

Blaine se chvilku zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Ne, neukazoval. Navíc, já stejně cizí práce zásadně nečtu. Vlastně si vybavuju jen to, že byl takový nadšený, trochu patolízal. Ale už jsem ho nějakou dobu neviděl. Poslední dobou na autogramiády nechodil – že mám pravdu, ZD?“

„Myslím, že nechodil.“

„Zmínil se někdy o tom, že přestoupil na islám?“ ptal se Gideon.

Blaine vypadal překvapeně. „Nikdy. A něco takového bych si zapamatoval. Ne, musel mluvit o obvyklých věcech. Jediné, co si o něm vybavuju, je, že byl vytrvalý a že vždycky hrozně zdržoval.“

„Tatínek je moc hodný,“ vysvětlovala Alida. „Klidně by lidem dovolil, aby se s ním vybavovali hodiny.“ Po návratu otce se její mizerná nálada jako zázrakem vytratila.

Blaine se rozesmál. „Proto si taky s sebou beru Alidu. Ona je drsná, udržuje tempo a zjišťuje mi, jak se píšou jména čtenářů. Já totiž dělám tolik pravopisných chyb jako Shakespeare. Upřímně řečeno, nevím, co bych si bez ní počal.“

„Sešel jste se s Chalkerem někdy mimo autogramiádu?“

„Nikdy. Není to ten typ lidí, které bych si pozval do domu.“ Gideon cítil, jak se přes něj po té poslední větě přelila vlna britského snobismu, čímž se mu odhalila další stránka pana Simona Blainea. Ale vlastně se mu nedivil – vždyť on sám se taky za každou cenu bránil tomu, aby měl Chalkera u sebe v bytě. Byl to jeden z takových těch neodbytných lidí, které si člověk raději nechce připustit k tělu.

„Nikdy s vámi neprobíral psaní? Podle mě chtěl napsat memoáry. Kdybychom je někde našli, mohlo by to mít pro naše vyšetřování velký význam.“

„Memoáry?“ ptal se překvapeně Blaine. „Jak to víte?“

„Chodil na spisovatelský workshop v Santa Cruz s názvem Psát svůj život

„Psát svůj život „ zopakoval Blaine a vrtěl hlavou. „Ne, o žádných memoárech se mi nikdy nezmínil.“

Gideon se usadil a přemýšlel, na co ještě se zeptat. Vytáhl vizitky, jednu předal Blaineovi a po krátkém váhání další Alidě. „Kdyby vás ještě něco napadlo, prosím, ozvěte se nám. S partnerem, zvláštním agentem Fordycem, pozítří letíme do Santa Cruz, ale kdykoli mě seženete na mobilu.“

Blaine si vzal vizitku a dal si ji do kapsy košile, aniž by se na ni podíval. „Doprovodím vás ven.“

U dveří si Gideon vzpomněl na poslední otázku. „Co se Chalkerovi na vašich knihách nejvíce líbilo? Nějaké postavy nebo třeba zápletky?“

Blaine se zamračil. „Kéž bych si vzpomněl… Vlastně se mi možná zmínil o tom, že asi nejsugestivnější postava, jakou jsem kdy vytvořil, byl opat v Poutníkovi nad mořem mlhy. Čímž mě trochu zmátl, protože podle mého to byla ta nejzlejší postava, kterou jsem vytvořil.“ Odmlčel se. „Možná to pro člověka jako on mělo stejný význam.“

20

Fordyce vstoupil do hotelového baru, přešel po koberci a posadil se vedle Gideona. „Takjaký sis vybral jed?“ ptal se.

„Margaritu. Patron Silver, Cointreau a sůl,“ prohlásil Gideon.

„Dám si to samé,“ oznámil Fordyce barmanovi. S širokým úsměvem se obrátil na Gideona. „Říkal jsem, že jim to nandám – a taky jsem jim to nandal.“

„Tak povídej.“

Fordyce vytáhl z aktovky složku a plácnul s ní o stůl. „Všechno mám tady. Nejenže máme povolení k výslechu imáma z mešity, Chalkerova mentora, ale také povolení ke vstupu na ranč Paiute Creek a předvolání pro Connii Rustovou, Chalkerovu bývalou, aby s námi spolupracovala.“‚

„Jak jsi to dokázal?“

„Zavolal jsem přímo do Dartovy kanceláře, promluvil si s jeho asistentem, chlápkem jménem Cunningham. Slíbil, že nám pročistí cestu, a taky to udělal. A ještě něco: Chalkerovu ženu ještě nikdo nevyslýchal. Je nedotčená.“

„Proč ne?“

„Typické byrokratické zmatky. Původní soudní příkaz někdo napsal špatně, tak ho museli přepisovat, museli znovu získat podpis nabručeného soudce.“

„Jak jsi je přiměl, aby souhlasili?“

„Vlastně mi něco dluží. Tak jsem si to vybral. A abych pravdu řekl, ta ženská nikomu nepřipadá důležitá. Rozvedli se dávno před jeho konverzí, od té doby spolu nemluví a s ní to podle všeho nedopadlo úplně dobře.“ Odložil papíry. „Za úsvitu vyrazíme na ranč. Ve dvě hodinyjsme pozvaní na čaj k imámovi.“

„Čaj s imámem. To zní jako název nějakého britského sitcomu.“

Když Fordyceovi přinesli koktejl, nalil ho do sebe téměř se stejnou rychlostí jako předtím trojité espresso. „Tak. Co víš o tom ranči Paiute Creek?“

„Nic moc,“ začal Gideon. „Má pochybnou pověst. Někdo tvrdí, že je to sekta podobná Davidiánům, ozbrojené hlídky, zamčená vrata. Všechno to má na povel guru jménem Willis Lockhart.“

„Zatím mají čistý rejstřík,“ prohlásil Fordyce. „Díval jsem se. Žádné obvinění ze zneužívání dětí, bigamie, žádné nelegální přechovávání zbraní, řádně platí daně.“

„To zní dobře,“ prohlásil Gideon. „Tak jaký máš plán?“

„V klídku tam zajít, neplašit je, hezky zdvořile ukázat povolení, sebrat tu bejvalku a vyrazit. Na výslech ji musíme odvézt na velitelství do Santa Fé, ale klidně už si ji můžeme rozebrat cestou.“

„A když ti na ranči nebudou spolupracovat?“

„Tak zavoláme posily.“

Gideon se zamračil. „Ten ranč je vysoko v horách. Posily se tam budou dostávat přes hodinu.“

„V tom případě zdvořile odejdeme a vrátíme se v plné parádě. A se zásahovkou za zády.“

„A bude to stejný masakr jako ve Waco?“

Fordyce se nazlobeně usadil. „Tohle dělám už léta, tak mi můžeš věřit, že se vyznám.“

„Jo, ale mě napadlo jiné řešení…“

Fordyce s teatrálním gestem zvedl ruce. „Prosím, tvých řešení už mám plné zuby.“

„Největší problém bude se tam dostat. Povolení sem, povolení tam, podle mě nás tam stejně nepustí. A i kdyby nás pustili, tak jak najdeme tu ženskou? Myslíš, že nám ji přivedou? Ten ranč má rozlohu tisíce akrů, takže s námi budou muset spolupracovat…“

Fordyce si rukou přejel přes úhledně ostříhanou hlavu. „Dobrá, dobrá. Tak jaký je ten tvůj báječný nápad?“

„Půjdeme tam v utajení. Jako… no…“ Gideon chvíli přemýšlel. Koho by tak asi na ranč mohli pustit?

Fordyce si odfrkl. „Jako svědkové Jehovovi?“

Gideon se napil margarity. „Ne. Půjdeme tam představit svůj podnikatelský záměr.“

„Ano?“

„Nové Mexiko nedávno schválilo zákon o marihuaně pro lékařské účely.“ Pokračoval, aby svůj nápad Fordyceovi dobře vysvětlil. Agent FBI dlouze mlčel, zíral do kostek ledu a pak zvedl hlavu.

„Vlastně to není špatný plán.“

Gideon se ušklíbl. „Už se těším, až si trochu pocucháš ty dokonalé vlásky a shodíš ten kravaťáckej ohoz.“

„Mluvení nechám na tobě. Ty totiž jako hulič vypadáš i bez převleku.“

21

Brzy ráno vyrazili do obchodu Armády spásy. Gideon procházel stojany s oblečením, zkoumal jednotlivé svršky a podával je Fordyceovi, který je nesl s nepříliš skrývaným pohoršením. Pak se zastavili v divadelních potřebách a nakonec se s kořistí vrátili do Fordyceova hotelového pokoje. Gideon oblečení rozložil na posteli a Fordyce ho zamračeně sledoval.

„Opravdu je tohle všechno nutné?“ ptal se.

„Postav se tamhle.“ Gideon si vzal košili, položil pod ni kalhoty, zamračil se, košili vyměnil za jinou, pak ještě za jednu, pak vzal ponožky a nad každou kombinací zamyšleně mhouřil oči.

„Ježíši,“ naříkal Fordyce, „tady nejsme na Broadwayi.“

Jediný rozdíl je ten, že když naše malá hra skončí propadákem, místo shnilého rajčete to schytáš kulkou. Problém je, že vypadáš, jako by ses jako federál už narodil.“

Znovu vyměnil oblečení, přidával boty, ponožky, kšiltovku a paruku, nakonec se mu podařilo dosáhnout výsledku, který mu vyhovoval. „Vyzkoušej si tohle,“ prohlásil.

„Ty hajzle.“ Fordyce si svlékl oblek a zkoušel si kostým. Chvíli se rozmýšlel kvůli vlasům. Byla to ženská paruka z pravých vlasů a Gideon ji špatně ostříhal.

„Na hlavu s ní,“ přesvědčoval ho Gideon, „neupejpej se.“

Fordyce si nasadil paruku, upravil ji.

„Teď ještě kšiltovku. Dej si ji kšiltem dozadu.“

Když uviděl čepici, nebylo to ono. Fordyce na to byl moc starý. „Raději ji dej kšiltem dopředu.“

Když před ním Fordyce stál v celé parádě, Gideon si ho zkoumavě prohlížel. „Škoda, že ses ráno oholil.“

„Už musíme vyrazit.“

„Ještě ne. Musím vidět, jak chodíš.“

Když se Fordyce prošel po hotelovém pokoji, Gideon zasténal. „Musíš do toho dát srdce, proboha živého.“

„Nevím, co po mně ještě chceš. Už takhle vypadám jako debil.“

„Nejde jen o to, jak vypadáš. Důležité je i chování. Musíš hrát svou roli. Ne, nejen hrát – úplně se do ní vžít.“

„A kým jako mám být?“

„Drzým, přechytralým, nafoukaným, prohnaným, samolibým, lhostejným a morálně zkaženým hajzlem. Tak na to mysli a ještě jednou se projdi po pokoji.“

„A jak chodí morálně zkaženej hajzl?“

„To nevím, musíš to nějak vycítit. Postavit se k tomu. Trochu se klátit. Ohrnout rty. Zvednout bradu.“

Fordyce to s nazlobeným povzdechem zkusil ještě jednou.

„Krucinál,“ ulevil si Gideon. „Musíš pořád bejt tak prkennej?“

Fordyce se na něj obrátil. „Jen ztrácíme čas. Když brzy nevyrazíme, nezbyde nám čas na schůzku s imámem.“

S další kletbou Gideon následoval Fordyce k čekajícímu autu. Přemýšlel, jak citlivé radary asi mají obyvatelé ranče. Jemu totiž připadalo, že Fordyce pořád ještě chodí a mluví jako federál.

Možná si toho nevšimnou. Ale jestli ano, tak by raději měl přijít na nějaký plán B.

22

Ranč Paiute Creek se rozkládal severně od Santa Fé v opuštěné části pohoří Jemez. Gideon s Fordycem se natřásali po bývalé důlní cestě plné výmolů nahoru do kopců porostlých borovicemi těžkými a údolími pod vrcholky hor. Cesta končila u zbrusu nového plotu z drátěného pletiva s velkými zamčenými vraty.

Když vystoupili z auta, Gideon pohlédl na Fordyce.

„Jdi první, chci se ještě jednou podívat, jak chodíš. Vzpomínáš, co jsem ti říkal?“

„Přestaň mi koukat na zadek.“ Fordyce vyrazil k bráně a Gideona zlobilo, že zjeho chování vůbec nejde odstranit jeho policejní výcvik. Musel se pochválit, že oblečení vybral výborně – problém byl s držením těla druhého muže. Kdyby byl zticha, tak by to možná, opravdu jen možná prošlo.

„Nezapomeň“ šeptl Gideon, „mluvit budu já.“

„Myslíš jako lhát. Na to jsi expert.“

Gideon se podíval plotem. Sto metrů od prašné cesty stál malý srub, přes borovice viděl další chaty, stodolu a štít velké hlavní budovy ranče.

Vdálce byla u potoka Paiute Creek zelená pole.

Gideon zatřásl plotem. „Haló!“

Nic. Oni snad všichni odjeli?

„Haló! Je někdo doma?“

Z blízkého srubu vylezl muž a vyrazil k nim. Měl dlouhé rozcuchané černé vlasy a dlouhou rovně zastřiženou bradku, jakou nosívají horalové. Když se k nim přiblížil, ledabyle vytáhl z pochvy mačetu.

Gideon cítil, jak Fordyce vedle něj celý ztuhnul napětím.

„Klídek,“ šeptl, „lepší, než kdyby měl pětačtyřicítku.“

Muž se zastavil tři metry od plotu a mačetu si významně dal křížem přes hrudník. „Tohle je soukromý majetek.“

„Jo, já vím,“ ujistil ho Gideon. „Koukni, jsme kamarádi. Pusť nás dovnitř.“

„Za kým jste přijeli?“

„Za Willisem Lockhartem,“ vyslovil Gideon jméno vůdce komunity.

„Čeká vás?“

„Ne, ale máme pro něj obchodní návrh, který si jistě rád vyslechne – to ti zaručuju. Určitě by ho pěkně naštvalo, že jsi nás vyhodil, a on se o něm kvůli tomu nedozvěděl. Jako fakt naštvalo.“

Muž o tom chvíli přemýšlel. „Jaký návrh?“

„Promiň, brácho, ale to je jenom pro Lockhartovy uši. Jde o prachy.“

„P-R-A-C-H-Y.“

„Velitel Will má spoustu práce.“

Tak velitel Will. „Tak pustíš nás, nebo ne? Protože my taky nemáme času nazbyt.“

Váhání. „Jste ozbrojení?“

Gideon zvedl ruce. „Ne, klidně se podívej.“ A zbraně opravdu nechali v autě. Fordyce si příkaz, předvolání a povolení schoval pod kalhoty a gumičkou si je připevnil k holeni.

„A on?“

„Ne.“

Muž schoval mačetu do pochvy. „Dobrá. Ale velitel nebude mít radost, když se ukáže, že nejste ti, za které se vydáváte.“

Odemkl bránu a oni prošli dovnitř. Muž jim udělal zběžnou osobní prohlídku. Gideon si všiml, že za nimi bránu zase zamkl, což nebylo dobré. Přesto však bylo k proniknutí dovnitř třeba mnohem méně námahy, než čekal.

Prošli kolem ohrady, v níž členové komunity pracovali s dobytkem, značkovali ho a stříhali – vypadali jako normální kovbojové. Za zatáčkou se jim rozprostřel výhled na hlavní budovu ranče, měla dvě patra s nově vypadajícími přístavbami se sedlovou střechou. Podél celé budovy vedla veranda. Za budovou na velkém poli viděl řadu solárních panelů obklopených pletivem a plotem ze žiletkového drátu, dále tam bylo několik obrovských satelitních antén a malá telekomunikační věž.

„Na co podle tebe mají všechny tyhle nesmysly?“ mumlal Fordyce.

„Kdyby měl pornokanál na kabelovce poruchu,“ žertoval Gideon, ale taky na zařízení musel zírat.

Když se blížili k hlavní budově, vešli do nádherně zrekonstruovaného historického důlního městečka se sruby, ohradami a sloupem, k němuž někdo přivázal dva osedlané koně. Historický dojem trochu kazilo parkoviště za budovou ranče, na němž stála řada stejných džípů, stavební stroje a několik velkých náklaďáků.

Vešli na dřevěnou verandu hlavní budovy; muž zaklepal a zmizel uvnitř. Následovali ho. Gideona překvapilo, že vstupní hala je zařízená jako moderní zasedací místnost se stolem, manažerskými židlemi, bílými tabulemi, a dokonce i plazmovou televizí. Na bílé tabuli byly naškrábané jakési parciální diferenciální rovnice, které Gideon nepoznával, věděl však dost na to, aby poznal, že jsou složité. Za halou zahlédli třídu, kde právě probíhalo vyučování. Skupinka dětí poslouchala učitelku v šatech z husté bavlněné látky. Celé místo působilo podivně a pošahaně.

„Nahoru,“ nařídil jim jejich doprovod.

Když stoupali po schodech, zaslechl Gideon útržky z učitelčina výkladu – něco o tom, jak vládní biologové vyvinuli virus HIV, aby mohli provádět genocidu.

Podíval se Fordyceovi do očí.

Když došli až na odpočívadlo, vedl je Mačeťák dlouhou chodbou. Několik dveří bylo otevřených; za jedněmi se na posteli s nachovým saténovým povlečením povalovala polosvlečená vnadná žena a lhostejně je pozorovala.

„Myslíš, že je to zástupkyně velitele?“ ptal se Gideon, když se zastavili před zavřenými dveřmi. „Moc má tolik výhod.“

„Sklapni,“ zavrčel na něj Fordyce, když Mačeťák klepal na dveře.

Kdosi je vyzval, ať vstoupí.

Místnost byla zařízená jako viktoriánský nevěstinec – s černými sametovými tapetami, zdobnými viktoriánskými pohovkami a křesly, perskými koberci, mosaznými lampami se zelenými skleněnými stínidly. Za stolem seděl muž po padesátce, ve výborné kondici, s dlouhými vlasy a stejnou rovně zastřiženou bradkou, zřejmě tu teď letěla, a rasputinovskýma očima. Měl na sobě modrý kabát se šálovým límcem, brokátovou vestu, starosvětský plastron a zlatý řetěz: přímo ztělesnění salonního fešáka z té doby.

Totální cvokárná.

Gideon cítil úlevu. Rovnice sem, rovnice tam, tihle lidé byli beránci. Žádná Mansonova rodina. Žádné Waco. Jeho složité převleky mu začínaly připadat zbytečné.

„Co chtějí?“ zeptal se muž ostře a podíval se na Mačetaka.

„Tvrdí, že pro vás mají obchodní návrh, veliteli.“

Lockhart se na ně chtivě podíval, prohlédl si Gideona, potom i Fordyce. Na Fordyceovi se pohledem zdržel o něco déle – až příliš dlouho. Gideonovi se sevřelo srdce.

„Kdo jste?“ ptal se agenta Fordyce hlasem plným podezření.

„Je to federál,“ začal Gideon, protože dostal nápad.

Fordyce cukl hlavou a Lockhart vstal. Gideon se vesele zasmál. „Teda spíš bývalý federál.“

Lockhart zůstal stát a přísně je sledoval.

„Úřad pro alkohol, tabák, palné zbraně a výbušniny, ale už je v důchodu,“ vysvětloval Gideon. „Víte, že ti šašci z ATF můžou do důchodu jít už v pětačtyřiceti? Teď je to můj parťák v jiným podnikání – ale trochu souvisí i s jeho minulou prací.“

Dlouhé mlčení. „A jaký obor máte na mysli?“

„Marihuanu pro lékařské účely.“

Velitel povytáhl husté obočí. Po chvíli se opět usadil.

Gideon pokračoval. „Jmenuju se Gideon Crew. Hledáme tady s parťákem bezpečné místo pro pěstování – někde v horách, dobře chráněné, na kvalitně zavlažované půdě daleko od všetečných očí a zlodějů marihuany. Se zdrojem spolehlivé pracovní síly.“ Dovolil si lehký úsměv. „Bylo by to trochu výnosnější než ta vojtěška, co tu pěstujete, legální a pochopitelně by to mělo i další výhody.“

Opět dlouhé ticho. Lockhart zíral na Gideona. „No a co kdybych už tu měl malé políčko s marihuanou pro lékařské účely? Na co bych vás potřeboval?“

„Protože to, co tu děláte, je nezákonné a nemůžete ji prodávat. Já mám všechna povolení, mám i lékárnu v Santa Fé, která je ochotná do toho jít, jako první ve městě. Odběr by byl obrovský. A znovu opakuju: všechno by bylo legální.“

Pak se do věci vložil Fordyce a široce se na Lockharta usmál. „Při práci pro ATF jsem získal spousty užitečných kontaktů.“

„Aha. A jak jste přišli na nás?“

„Přes mou dávnou kamarádku Connii Rustovou,“ líčil Gideon.

„A odkud znáte Connii?“

„No, dodával jsem jí konopí, než se přidala kvám.“

„A kde jste ho získával?“

„Kde jinde?“ Gideon ukázal na Fordyce.

Lockhart se na agenta znovu podíval. „To bylo v době, kdy jste dělal pro ATF?“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem pan Dokonalý.“

Lockhart všechno zvažoval, podle všeho se mu to zalíbilo. Zvedl vysílačku ze stolu. „Přiveďte sem Connii. Hned.“

Pak vysílačku zase položil. Mlčky čekali. Gideonovi se rozbušilo srdce. Zatím to bylo dobré.

Uplynulo několik minut. Pak se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř vešla žena.

„Je tady tvůj starý kamarád, Connie,“ oznámil jí Lockhart.

Obrátila se na ně, už z ní byla troska, pleť poznamenalo nadměrné pití a kouření marihuany, rty měla odulé a vlhké, odbarvené blond vlasy měly pěticentimetrové odrosty. Vychrtlou postavu zakrývaly další šaty z husté bavlněné tkaniny.

„Kdo?“ ptala se a vodnatýma modrýma očima na ně nechápavě zírala.

Lockhart ukázal na Gideona. „Tenhle.“

„Toho jsem nikdy…“

Fordyce však nehodlal déle vyčkávat. Sklonil se, vytáhl odznak a dokumenty z nohavice, zatímco Gideon přiskočil k Růstové a pevně ji chytil za paži.

„Stone Fordyce,“ vykřikl Fordyce, když shodil paruku. „FBI. Mám tu povolení a předvolání pro Connii Rustovou, potřebujeme její svědectví, proto ji tímto bereme do vazby.“ Hodil papíry na Lockhartův stůl. „Teď odcházíme. Každý pokus nám v tom zabránit bude považovaný za bránění spravedlností.“

Když na ně Lockhart ohromeně zíral, obrátili se a vyrazili dveřmi. Gideon s sebou táhl i vyděšenou a nebránící se ženu.

„Co to sakra je?“ zaslechl za sebou Gideon křik. „Nenechte je odejít!“ Když se hnali ze schodů, slyšel, jak Lockhart křičí do vysílačky.

Během okamžiku byli venku ze dveří a hnali se po prašné cestě. Právě v tu chvíli začala Růstová ječet: byl to vysoký křik, který byl tak vyděšený a plný hrůzy, že byl téměř zvířecí. Nijak se však nebránila; byla pasivní až ochablá.

„Utíkej, utíkej,“ povzbuzoval ho Fordyce. „Už tam skoro jsme.“

Když vyběhli ze zatáčky a minuli velkou stodolu, došlo jim, že tam ještě zdaleka nejsou. Členové komunity, kteří předtím značkovali dobytek, se shromáždili na prašné cestě a blokovali ji, mnozí z nich měli v ruce bodce na dobytek. Gideon jich napočítal sedm.

„Federální agenti s povolením!“ hulákal na ně Fordyce. „Nepleťte se do toho! Uhněte z cesty!“

Oni však neuhnuli. Místo toho se k nim začali výhrůžně blížit a bodce drželi před sebou.

„To ne,“ vyhrkl Gideon a zpomalil.

„Běž dál. Třeba jenom blufují.“

Gideon dál vlekl Rustovou. Fordyce šel před nimi.

„Oficiální zásah FBI!“ řval Fordyce, když pokračovali vpřed, a držel před sebou svůj odznak.

Přesvědčivým tónem kovboje zpomalil a ti zřejmě na chvilku zaváhali. Pištění Růstové však poté zesílilo jejich odhodlání.

Obě skupiny už byly těsně u sebe. „Ustupte,“ křičel Fordyce, „nebo budete zatčeni a obviněni z maření úředního výkonu!“

Kovbojové však neustoupili a znovu vyrazili kupředu. První z mužů na agenta zaútočil bodcem. Fordyce se vykroutil, ale druhé bodnutí ho zasáhlo do boku. Zapraskal elektrický výboj a on se s křikem zhroutil k zemi.

Gideon pustil Rustovou, ta se sesypala a rozvzlykala, a popadl lopatu opřenou o stodolu. Zaútočil a vyrazil druhému muži bodec z ruky. Spadl do prachu a Gideon lopatou muže zasáhl do boku. Ten se zhroutil k zemi a držel se za břicho. Gideon lopatu pustil na zem, popadl bodec, obrátil se na zbytek mužů, kteří se po něm okamžitě za sborového řevu vrhli a bodce drželi jako meče.

23

Meče. Kvůli jedné pohledné dívce s dobrodružnými koníčky se Gideon na střední škole krátce věnoval šermu. Nechal toho, když toho nechala ona, takže se příliš nenaučil. A teď mu to začínalo připadat jako velká chyba.

Muži ho obklíčili, Gideon couval ke stěně stodoly. Viděl Fordyce, který stále ještě ležel na zemi a snažil se vstát. Jeden z mužů ho prudce kopl do boku, čímž ho znovu srazil k zemi.

Tím Gideona naštvali. Vrhl se po nejbližším muži, zasáhl ho a zmáčkl spínač. Muž zanaříkal bolestí a padl na zem. Gideon zaútočil na dalšího, odrazil jeho útok a vyrazil mu bodec z ruky a pak se začal věnovat třetímu z mužů. Za zády zaslechl křik: Fordyce už byl opět na nohou, klopýtal, řval a kolébal se jako opilý šílenec.

Třetí muž znovu zaútočil na Gideona, zasáhl jeho bodec, až vyskočily elektrické jiskry. Gideon uskočil dozadu, pak se vrhl dopředu, ale neměl dobrou rovnováhu. Soupeř se k němu přiblížil, udělal výpad a zaútočil bodcem. Gideon útok odrazil, až zapraskal elektrický výboj. Ze strany se přidával i druhý muž, Gideonovi se však podařil zásah, soupeř vykřikl a zhroutil se k zemi. Gideon se rychle otočil a odrazil výpad dalšího z útočníků. Koutkem oka viděl, jak se Fordyce široce rozmachuje a zasahuje dalšího z mužů, zlomil mu čelist, až to zapraštělo, a pak se vrhl po dalším jako divoké zvíře. Muž se snažil Fordyce zasáhnout vidlicí svého bodce.

Gideona obklopili další muži a přitlačili ho ke stěně stodoly. Dál odrážel jejich výpady a rány. Bylo jich však příliš, takže je nemohl zvládnout sám. Jeden z nich po něm rychle šlehl a další ho bodl do boku; náhle pocítil palčivou bolest a vykřikl; podlomila se mu kolena, opřel se o stěnu stodoly a muži sevřeli obklíčení.

Zničehonic se za nimi objevil Fordyce, mával lopatou jako baseballovou pálkou, jednoho z útočníků zasáhl do hlavy a ostatní se museli obrátit, aby se ubránili. Odrážel jejich útoky lopatou, bodce po každém dotyku lopaty řinčely a odletovaly od nich jiskry.

Bylo jich však moc, s takovou přesilou se u stěny stodoly brzy ocitli oba dva. Gideon si klekl; Fordyce ho chytil za paži a zvedl ho na nohy. „Do stodoly,“ zavelel.

Poslední úder lopatou a manický řev jim vyčistil cestu k otevřeným dveřím stodoly. Vběhli dovnitř. Po jasném světle venku Gideona náhlá tma na chvilku oslepila.

„Potřebujeme zbraně,“ prohlásil Fordyce ochraptěle, když se stáhli dozadu, klopýtali a nahmatávali si cestu mezi nářadím a hromadami vojtěšky. Do dveří vešlo šest kovbojů, udělali rojnici a jejich hlasy se rozléhaly v uzavřeném prostoru.

„Koukni na to.“ Gideon popadl motorovou pilu opřenou o sloup. Vzal za startér a škubl s ním.

S hrozivým zarachocením naskočila. Zvedl pilu a přidal rychlost. Její řev naplnil celou místnost.

Kovbojové ztuhli.

„Pojď za mnou.“ Gideon běžel přímo k hloučku kovbojů, mával před sebou motorovkou, pořád zvyšoval otáčky a motor začal řvát, až to rvalo uši.

Kovbojové ucouvli a ustrašeně se rozprchli. Gideon znovu vyšel na sluneční světlo.

„Musíme odsud zmizet,“ křičel na Fordyce.

A pak zaslechl další řev. Zpoza rohu stodoly se vynořil jejich průvodce ze srubu – ale místo mačety měl také motorovku.

Gideon neměl jinou možnost: otočil se a musel čelit jeho útoku. Obě pily řvaly. Za okamžik se pily setkaly. Ozvala se rána, odletěly jiskry a setrvačná síla způsobila tak prudký zpětný ráz, že Gideona strčil stranou a téměř ho shodil na zem. Druhý muž využil výhodu a znovu se rozmáchl pilou; Gideon úder podruhé odrazil vlastní lištou. Pila znovu měla silný zpětný ráz a zajiskřilo se. Gideon podruhé musel ucouvnout a útočník postupoval dopředu – bylo jasné, že práci s motorovkou dokonale ovládá.

Gideon se mu nemohl rovnat. Máli vůbec mít nějakou naději na přežití, musí využít svých chabých zkušeností ze školního šermu.

Zkusím coupé lancé, pomyslel si Gideon s náznakem zoufalství. Zaútočil špičkou pily na mužův hrudník, on však úder snadno odrazil máchnutím do strany. Lišty se setkaly potřetí, ozvalo se další příšerné skřípění a objevil se vodopád jisker.

Gideona to narazilo na stěnu stodoly, druhý muž po něm s úsměvem skočil a jeho pila se odrazila od dřevěné stěny stodoly. Gideon se sehnul, ztratil rovnováhu a spadl. Fordyce se mu snažil pomoct, ale druhý muž agenta odrazil výpadem pilou. A teď stál nad ním, od vibrující pily se mu třásla bradka a útočil. Gideon na obranu zvedl pilu; odrazil vrčící lištu svojí, ta odskočila a silný zpětný ráz odstrčil muže dozadu. Gideon si tu příležitost nenechal ujít, vyskočil, a když se k němu druhý muž obracel, náhle skočil dopředu, udělal výpad, napřáhl lištu a pak ji stočil do strany. Prořízla rukáv mužovy pracovní košile a nechala mu na horní části paže krvavou stopu.

„Zásah, to rozhodně byl zásah!“ vykřikl Gideon.

Povrchové zranění všakvousáče podle všeho ještě více rozzuřilo. Hnal se vpřed, máchal motorovkou nad hlavou, jako by to byla palice, a pak s ní narazil na Gideonovu pilu. Následovalo skřípění, odletovaly jiskry a Gideon svou pilu náhle neudržel. Okamžitě poté se ozvalo ostré cvaknutí, protože druhému muži se na pile přetrhl řetěz. Měl starou pilu, bez krytu řetězu, proto řetěz šlehl jako bič a prořízl muži obličej od úst až k uším. Všude stříkala krev, Gideon od ní byl celý zašpiněný. Druhý muž s výkřikem spadl na zem, upustil pilu a svíral si tvář.

„Za tebou!“ zařval Fordyce.

Gideon se vyškrábal na nohy, chytil svou pilu za ochranu proti zpětnému rázu a prudce se otočil právě včas, aby se mohl postavit skupině kovbojů, kteří na něj chtěli zaútočit bodci na dobytek. Obloukovitým máchnutím pilou jim bodce uřízl těsně nad rukojeťmi, až se muži vyděšeně rozprchli.

A pak Gideon zaslechl střelbu.

„Musíme zmizet!“ zařval Fordyce, zvedl Connii Rustovou a přehodil si ji přes rameno. Běželi k plotu. Gideon ozubeným řetězem pily vyřízl do plotu nepravidelný otvor, kterým se vyvalili ven, za patami jim prach vířily kulky.

O chvíli později se dostali k autu; Gideon odhodil motorovku a skočil za volant. Fordyce strčil Rustovou na zadní sedadlo, lehl si na ni, aby ji chránil před střelami.

Prásk, prásk! Kulky proměnily čelní sklo v neprůhlednou pavučinu prasklin.

Gideon do rozbitého skla udělal díru pěstí, vyházel uvolněné úlomky, zařadil rychlost a vyrazil, až se za autem vytvořil obrovský oblak prachu.

Když střelba začala znít z větší dálky, zaslechl Gideon, jak Fordyce vzadu sténá.

„Jsi v pořádku?“ ujišťoval se.

„Jen myslím na všechno to papírování.“

24

Gideon se uklidnil, teprve když konečně prokličkovali všemi prašnými cestami až na dálnici 4 poblíž Jemez Springs. K jeho velké úlevě je z ranče Paiute Creek nikdo nepronásledoval. Zpomalil, když projížděli městem, jehož ulice byly plné turistů ze Santa Fé.

Během divoké jízdy z hor Connie Růstová, která seděla vzadu s Fordycem, úplně ztichla. Teď začala kňourat a pořád dokola říkala: „Co teď se mnou bude?“

„Nic špatného,“ ujišťoval ji Fordyce chlácholivým tónem. „Pomůžeme vám. Jistě víte o tom, do čeho se zapletl váš bývalý manžel.“

Tím u ní vyvolal další záchvat pláče.

„Jen jsme vám chtěli položit několik otázek, to je všechno.“ Gideon poslouchal, jakjí Fordyce s nekonečnou trpělivostí, jako by mluvil s dítětem, vysvětluje, že mají předvolání, proto teď musí na všechny jejich otázky odpovídat podle pravdy, ale nemusí se ničeho bát, protože není podezřelá, nikam ji nezavřou, vlastně právě naopak je pro ně moc důležitá, a proto stojí o její pomoc. Dál do ní klidným hlasem hučel, jemně chlácholil její záchvaty sebelítosti, až se konečně utišila.

Poslední popotáhnutí. „Co potřebujete vědět?“

„Můj kolega,“ začal Fordyce, „Gideon Crew, s vaším bývalým mužem pracoval v Los Alamos. Proto vám otázky bude klást on.“

Tím Gideona zaskočil.

„Proto si teď,“ pokračoval Fordyce, „vyměníme místa, aby si s vámi mohl v klidu promluvit.“ Podíval se na Gideona. „Souhlas, parťáku?“

Gideon zastavil.

Když byli venku z auta, Fordyce si ho vzal stranou. „Ty jsi Chalkera znal, tak budeš vědět, na co se zeptat.“

„Ale ty přece jsi odborník přes výslechy,“ bránil se Gideon šeptem.

„Teď už je připravená, tak bude mluvit.“

Gideon si sedl dozadu vedle ženy. Pořád ještě popotahovala, utírala si nos do papírového kapesníku, ale jinak byla v klidu. Dokonce mu připadalo, že je ráda, že jí věnují pozornost. Gideon byl v rozpacích. Výslechy nebyly jeho silná stránka.

Fordyce nastartoval, vrátil se zpátky na silnici a pomalu jel.

„Takže,“ začal Gideon a nevěděl, na co se zeptat. „Jak už říkal agent Fordyce, byl jsem manželův kolega nahoře na Kopci.“

Tupě přikývla.

„Byli jsme přátelé. Myslím, že jsme se jednou setkali.“ Raději jí však nechtěl připomínat, že to bylo na vánočním večírku, na kterém se tak opila.

Znovu se na něj podívala a on se zhrozil, jak dezorientované působí. „Promiňte, ale já si vás vůbec nepamatuju.“

Na co se zeptat? namáhal si mozek. „Projevil někdy během vašeho manželství Reed zájem o islám?“

Zakroutila hlavou.

„A co jeho práce? Vyjadřoval se někdy negativně o tom, co v laborce dělal, o bombách a tak?“

„Do své práce byl strašně zažranej. Byl na ni hrdej. Nechutný.“ Vysmrkala se. Když začala mluvit o Chalkerovi, zřejmě se jí tím trochu pročistila hlava.

„Proč nechutné?“

„Byl jen nástrojem vojenskoprůmyslového komplexu a vůbec si to neuvědomoval.“

„Vyjadřoval někdy nějaké protiamerické názory? Sympatie k nějakým teroristickým organizacím?“

„Ne. Byl bláznivý patriot. Měl jste ho vidět po jedenáctém září. Prý bychom na ty hajzly měli hodit atomovku. Neměl ani tušení, že to celé zorganizovali Bush s Cheneym.“

Gideon její názor raději nekomentoval. „Nepřipadalo vám zvláštní, že konvertoval k islámu?“

„Vůbec ne. Když jsme ještě byli spolu, tahal mě do zenového centra na meditace, na takové ty pseudoindiánské obřady, na newageové semináře, ke scientologům, moonistům, na cokoli si vzpomenete, všechno vyzkoušel.“

„Takže hledal duchovní rovnováhu?“

„To jste řekl hezky. Byl příšerný otrava.“

„Proč jste se rozvedli?“

Popotáhla. „Jak jsem vám právě řekla, byl otrava.“

„Zůstali jste v kontaktu i po rozvodu?“

„Snažil se o to. Já už ho ale měla plné zuby. Nechal mě teprve, když jsem se přestěhovala na ranč. Willis mu promluvil do duše.“

„Promluvil do duše?“

„Jasně. Řekl mu, že jestli se se mnou ještě jednou spojí, rozbije mu obličej na kaši. Tak s tím přestal. Byl to zbabělec.“

Náhle se z předního sedadla ozval Fordyce. „Máte s Willisem poměr?“

„Měli jsme. Pak začal dodržovat celibát.“

Jo, jasně, pomyslel si Gideon a vzpomněl si na mladou ženu, která se povalovala v posteli vedle Willisovy pracovny.

„A jaký je vlastně smysl vašeho ranče, jaká je za tím myšlenka?“ zajímal se Fordyce.

„Stáhli jsme se z téhle falešné země. Odpojili jsme se od rozvodné sítě, jsme soběstační. Pěstujeme si potraviny, staráme se jeden o druhého. Jsme zvěstovatelé nové doby.“

„A k čemu je to dobré?“

„Jste vězni své vlády. A přitom o tom nemáte ani tušení. Vaši politici jsou nemocní mocí. Vše je totálně zkažené a vy to nevidíte.“

„Co myslíte tím nemocní mocí?“ nechápal Fordyce.

„Všechny mocenské struktury se kvůli své podstatě nakonec dostanou do rukou psychopatům. Téměř ve všech zemích teď převzali vládu nadaní psychopati, kteří ovládají lidskou psychologii, proto skvěle využívají obyčejné občany. Tahle rasa patologických deviantů nemá soucit ani svědomí. Mají nenasytnou touhu po moci – a vládnou světu.“

Odrecitovala dokonale naučenou řeč plnou otřepaných frází, v Gideonovi však vzbudila zájem. Čas od času měl totiž naprosto totožný pocit.

„A co s tím chcete dělat?“ ptal se Gideon.

„Všechno to odstraníme a začneme znovu.“

„A jak to provedete?“ zeptal se Gideon.

Náhle zmlkla a sevřela rty.

Po chvíli se zeptal Fordyce: „A co vlastně na ranči děláte?“

„Původně jsem byla součástí technického týmu, teď však pracuju na zahradě.“

„Technického týmu?“

„Přesně tak.“ Hrdě zvedla hlavu. „My nerozbíjíme stroje. S technikou si rozumíme. Revoluce dosáhneme právě díky technice.“

„Jaké technice?“

„Internetu, síti, masovým médiím. Viděl jste přece ty satelity. Jsme ve spojení se světem.“

„Bude vaše revoluce násilná?“ zeptal se milým tónem Gideon.

„Ti psychopati dobrovolně neodejdou,“ prohlásila zlověstně.

Blížili se k předměstí Santa Fé, projeli kolem věznice, travnatá území postupně ustupovala novým rezidenčním čtvrtím. „Zajímal se někdo na ranči o práci vašeho muže?“ ptal se Fordyce. „Vždyť sestrojoval atomové zbraně. To by nemusel být špatný způsob, jak se zbavit těch psychopatů.“

Další mlčení. Pak řekla: „Ale mě pozvali z úplně jiného důvodu.“

„Proč vás pozvali?“ vyzvídal Fordyce.

„Protože… mě Willis miloval.“

Tohle zoufalé prohlášení bylo tím posledním, co z ní dostali. Ať se jí ptali na cokoli, ať ji jakkoli přemlouvali, dál mlčela. Předali zachmuřenou svědkyni na centrálu NEST v Santa Fé, aniž by řekla jediné slovo.

„Ať si to taky užijou,“ poznamenal Fordyce, když odcházeli, nastartovali auto a hnali se na sever. „My teď máme schůzku s imámem.“

25

Mešita alDaháb stála na konci točité cesty, byla to rozlehlá budova z nepálených cihel se zlatou kupolí, která se vyjímala před červenými skalisky. Byl to nezapomenutelný pohled na tu rudou, zlatou a modrou obklopené mořem vládních vozidel. Auta i dodávky zaplnily velké parkoviště, další byly ledabyle zaparkované na okolních pozemcích.

Když se blížili, zaslechl Gideon křik. Obrátil se a všiml si malé, ale halasné skupinky demonstrantů, které zadržoval policejní zátaras. Hulákali, mávali transparenty s hesly typu MUSLIMOVÉ, TÁHNĚTE DOMŮ.

„Podívej na ty idioty,“ kroutil Gideon nechápavě hlavou.

„Tomu se říká svoboda slova,“ poznamenal Fordyce a pokračoval v jízdě.

Na parkovišti bylo zřízeno mobilní velicí stanoviště ve velkém karavanu se spoustou telekomunikačních zařízení na střeše. Když Fordyce hledal místo, kde by zaparkoval, Gideon se divil: „Proč jsou všichni tady? Proč je radši na výslech neodvezli do města?“

Fordyce si odfrkl. „Kvůli zastrašení. Proniknutí na jejich území.“

Prošli několika kontrolními stanovišti, detektorem kovů, agenti si prověřili jejich průkazy a povolení a pak je doprovodili do mešity. Byla úžasná: široká dlouhá vstupní chodba vedla do klenutého vnitřku nádherně vyzdobeného modrými obklady se složitými abstraktními vzory. Obešli klenutou centrální část a zamířili k zavřeným dveřím vzadu. Spousta agentů NEST tam chodila sem a tam, u dveří postávali strážní. Nikde nebylo vidět žádné muslimy, jako by tu byli jen vládní agenti.

Znovu prověřovali jejich průkazy a povolení a pak jim konečně otevřeli dveře. Malá skromná prostora za nimi byla proměněna ve výslechovou místnost. Nepůsobila nijak nepřátelsky, uprostřed stál stůl, několik židlí, od stropu visely mikrofony, ve všech čtyřech rozích rozmístili videokamery na stativech.

„Imám přijde za chvilku,“ oznámil jim muž v kšiltovce s nápisem NEST.

Vestoje čekali. Po několika minutách se opět otevřely dveře a objevil se v nich muž. Ke Gideonovu velkému překvapení to byl běloch, měl na sobě modrý oblek, bílou košili a kravatu. Neměl bradku, turban ani hábit. Jediné, co na něm zaznamenal neobvyklého, byly bosé nohy v ponožkách. Bylo mu kolem šedesátky, měl statnou postavu a černé vlasy.

Unaveně vešel a posadil se. „Prosím,“ vyzval je, „posaďte se. Udělejte si pohodlí.“

Když promluvil, zažil Gideon už druhé překvapení: muž hovořil se silným newjerseyským přízvukem. Gideon se podíval na Fordyce, zjistil, že si nesedá, proto usoudil, že taky zůstane stát.

Dveře se zavřely.

„Stone Fordyce, FBI,“ představil se agent a ukázal odznak.

„Gideon Crew, spolupracovník FBI.“

Imám vypadal naprosto lhostejně – dokonce i v jeho obličeji vymazávalo vyčerpání slabé zbývající náznaky hněvu.

„Pan Jusúf Alí?“ ujistil se Gideon.

„Ano, to jsem já,“ prohlásil imám, založil si ruce na hrudi a díval se před sebe.

Předem se domluvili, jak budou postupovat. Gideon začne jako první a bude dělat chápavého vyšetřovatele. V jisté fázi ho přeruší Fordyce a bude ten tvrdý. Dobrý a zlý polda byla sice omšelá taktika, ale velmi spolehlivá.

„Byl jsem Reedův kamarád v Los Alamos,“ začal Gideon. „Když konvertoval, daroval mi některé ze svých knih. Když jsem zjistil, co se stalo v New Yorku, nevěřil jsem vlastním uším.“

Imám na to nijak nereagoval. Dál zíral před sebe.

„Vás to taky překvapilo?“

Konečně se na něj imám podíval. „Jestli mě to překvapilo? Spíše úplně uzemnilo.“

„Byl jste jeho mentor. Byl jste u toho, když pronášel šahádu, vyznání víry. A teď tvrdíte, že jste u něj nepozoroval známky vzrůstajícího radikalismu?“

Dlouhé mlčení. „Tuhle otázku už mi položili asi padesátkrát. Opravdu na ni musím znovu odpovídat?“

Fordyce je přerušil. „Máte snad s odpovědí na tuto otázku nějaké problémy?“

Alí se obrátil na Fordyce. „Tak po jednapadesáté, ano, mám. Ale stejně vám na ni odpovím. Neviděl jsem u něj jakékoli známky radikalismu. Spíš právě naopak. Chalker se o politický islám vůbec nezajímal. Soustředil se pouze na svůj vztah k bohu.“

„To mi připadá těžko uvěřitelné,“ pochyboval Fordyce. „Máme tu kopie vašich kázání. Najdeme v nich kritiku americké vlády, nesouhlas s válkou v Iráku a další tvrzení politického charakteru. Máme i další svědectví, která vaše protiválečné a protivládní postoje potvrzují.“

Alí se podíval na Gideona. „Souhlasil jste s válkou v Iráku? Souhlasíte se všemi vládními politickými kroky?“

„Tedy…“

„Otázky tu klademe my,“ přerušil je Fordyce.

„Chci tím jen říct,“ hájil se imám, „že mé názory na válku se nijak neliší od názorů jiných loajálních Američanů. Já totiž jsem loajální Američan.“

„A co Chalker?“

„Ten podle všeho nebyl. Vás to sice zřejmě ohromuje, agente Fordyci, ale ne každý, kdo nesouhlasí s válkou v Iráku, chce vyhodit New York do povětří.“

Fordyce zavrtěl hlavou.

Alí se k němu naklonil. „Agente Fordyci, rád bych vám řekl něco nového. Něco neotřelého. Něco, co jsem neřekl ostatním. Chtěl byste si to poslechnout?“

„Sem s tím.“

„K islámu jsem konvertoval v pětatřiceti. Předtím jsem se jmenoval Joseph Carini a živil jsem se jako instalatér. Můj dědeček sem přijel v roce 1930 z Itálie, bylo mu patnáct a v kapse měl dolar a na sobě hadry. Dorazil sem až ze Sicílie. Tady se protloukal, sehnal si práci, tvrdě dřel, naučil se jazyk, koupil si dům v Queens, oženil se a vychoval děti v hezké a bezpečné dělnické čtvrti. Která mu ve srovnání s korupcí, chudobou a sociální nespravedlností na Sicílii připadala jako ráj. Tuhle zemi miloval. Otec s matkou cítili to samé. Přestěhovali jsme se na předměstí – do North Arlingtonu v New Jersey. Byli vděční za příležitosti, které jim tato země nabídla. Já také. Která jiná země na světě by přivítala patnáctiletého kluka bez dolaru a bez znalosti angličtiny a poskytla mu takové možnosti? A já si zde užíval ty samé svobody, které mi umožnily opustit katolickou církev – což jsem udělal z velmi osobních důvodů – a přestoupit na islám, přestěhovat se na západ a nakonec se stát imámem v téhle nádherné mešitě. Tohle je možné pouze v Americe. Dokonce i po jedenáctém září se k nám muslimům naši sousedé chovali s úctou. Ten teroristický útok nás vyděsil stejně jako ostatní. Mnoho let jsme tu mohli v klidu provozovat naše náboženské obřady.“

Zde se významně odmlčel. V nastalém tichu dovnitř dolehly výkřiky a skandování demonstrantů. „Tedy až do dnešního dne.“

„No, to byl pěkný vlastenecký příběh,“ procedil Fordyce podrážděně. Gideon však poznal, že mu imám tím projevem sebral vítr z plachet.

Zbytek výslechu se bezvýsledně táhl. Imám trval na tom, že v mešitě nejsou žádní radikálové. V podstatě všichni členové mají americké občanství a k islámu konvertovali v pozdějším věku. Účetnictví mešity i místní školy je v pořádku; všechny informace už předali FBI. Jimi podporované charitativní organizace jsou řádně registrované a rovněž jejich účetnictví už zkoumá FBI. Ano, zdejší členové většinou nesouhlasí s válkami v Iráku a Afghánistánu, ale někteří členové zdejší kongregace jsou naopak v Zálivu nasazeni. Ano, vyučují zde arabštinu, ale to je přece jazyk, v němž je napsaný korán, tak to snad ještě neznamená, že jsou členy nějakých spikleneckých organizací a vyznávají jisté politické postoje a předsudky.

A pak vypršel pro ně vyhrazený čas.

26

Když odešli a proplétali se mezi agenty a policisty, Fordyce se mračil a nic neříkal. Když se dostali až k autu, tak konečně vybuchl. „Ten chlápek je dobrej. Na můj vkus až moc dobrej.“

Gideon souhlasně zamručel. „Ztělesnění amerického snu. Ale jestli lže, tak musí být zatraceně dobrý lhář.“ A nejraději by dodal: A o tom já něco vím. „Tenhle příběh si totiž můžeme snadno ověřit.“

„Taky si ho prověříme. Ale takovýhle chlápek si určitě dává pozor.“

„Možná bychom měli zkusit zjistit, proč z katolické církve vystoupil.“

„A já se vsadím, že přesně v to on doufá, protože tuhle část svého vyprávění schválně zdůraznil.“

Přiblížili se ke skupině demonstrantů uvězněné za policejním zátarasem, jejichž ostrý, rozzlobený křik se v tichém pouštním vzduchu nepříjemně rozléhal. V té kakofonii se střídavě ozývaly jednotlivé hlasy. Fordyce se náhle zastavil a naklonil hlavu. „Slyšel jsi to?“

Gideon se také zarazil. Někdo vykřikoval cosi o kaňonu a sestrojování bomby.

Šli k demonstrantům. Ti si všimli, že jim někdo konečně věnuje pozornost, proto ještě zesílili křik a zuřivě mávali transparenty.

„Dobrá, sklapněte na chvilku!“ okřikl je Fordyce. Ukázal prstem. „Vy! Co jste to říkala?“

Mladá žena v kovbojském oblečení, botách, klobouku a s obrovskou přezkou na pásku udělala krok dopředu. „Že se plíží kaňonem Cobre těsně před soumrakem…“

„Vy jste je tam viděla?“

„Jasně že jo.“

„A odkud?“

„Shora. Je tam stezka, kudy jezdím, podél okraje a viděla jsem je pod sebou, šli kaňonem Cobre a měli s sebou materiál na výrobu bomby. Tu bombu dělají tady.“

„Materiál na výrobu bomby? Co jako?“

„No, batohy plné věcí. Jako myslím to vážně, dělají tu bombu.“

„Kolikrát jste je viděla?“

„Jenom jednou, ale stačí to vidět jednou a hned je to člověku jasné…“

„Kdy?“

„Tak před půl rokem. A něco vám povím.

„Díky.“ Fordyce si zapsal její jméno a adresu a pak zamířili zpátky k autu. Stále ještě plný vzteku si sedl za volant. „To ale byla ztráta času.“

„Možná ne, když se potvrdí ten tip o kaňonu Cobre.“

„Asi bychom to měli prověřit. Ale ta ženská jen opakovala fámu – nic z toho neviděla na vlastní oči. To mě spíš zajímali ti dva chlápci, co nás sledovali z mešity.“

„Nás někdo sledoval?“

„Ty sis jich nevšiml?“ Gideon zrudl. „Já se nedíval.“

Fordyce vrtěl hlavou. „Nevím, kdo to byl, ale mám je natočené.“

„Natočené? Kde sakra máš kameru?“

Fordyce se zazubil a vytáhl z kapsy pero. „Je od Sharper Image za devadesát devět dolarů. Mnohem lepší než třikrát vyplňovat nějaký nesmyslný formuláře a týdny čekat na oficiální záznam výslechu od NEST.“ Nastartoval a zvážněl. „Ztratili jsme tři dny. Do dne V zbývá týden, možná míň. A koukni na tyhle zmatky. Jenom se na to podívej. Pěkně mi to nahání strach.“

Opovržlivě mávl na tu záplavu policistů, nastartoval a v řídkém pouštním vzduchu za nimi zůstal oblak prachu.

27

Myron Dart stál mezi dórskými sloupy Lincolnova památníku a zamračeně sledoval mramorovou plochu pod nohama. Přestože byl horký letní den, takové to dusné, letargické odpoledne typické pro Washington, uvnitř památníku stále ještě panoval chlad. Dart se vyhýbal pohledu na Lincolnovu sochu. Něco v její majestátnosti, v prezidentově moudrém a shovívavém pohledu mu vhánělo slzy do očí. A on si teď žádné city nemohl dovolit. Místo toho soustředil pozornost na text druhého inauguračního projevu, který zde byl vyrytý do kamene: Spevnou vírou ve správnou věc, jejíž rozpoznání nám umožnil Bůh, pojďme dále usilovat o zakončení započatého díla.

To jsou úžasná slova. Dart si v duchu slíbil, že je v příštích dnech bude mít na mysli. Cítil se na smrt unavený, proto potřeboval nějakou inspiraci. Nebylo to jen tím tlakem: způsobovala to celá země. Vše jako by se rozpadalo, hlasitě se ozývala nesouhlasná slova demagogů, rádobyodborníků a mediálních osobností a přehlušovala všechny ostatní. Vybavily se mu nesmrtelné verše z Yeatsovy básně: Těm nejlepším chybí jistota, zatímco ti nejhorší jsou plni vášnivého odhodlání. Tato krize v jeho spoluobčanech vyvolala to nejhorší – od rabujících zlodějů, finančních spekulantů po náboženské fanatiky a politické extremisty – dokonce i obyčejní lidé zbaběle opustili své domovy. Co se proboha s jeho milovanou zemí děje?

Na to teď nesmí myslet, musí se soustředit na svůj úkol. Obrátil se a vyšel z památníku, na vrcholu schodiště se na chvilku zastavil. Před ním se táhl Mail až ke vzdálenému Washingtonovu památníku. Na trávník dopadal jehlovitý stín monumentu. Park byl prázdný. Lidé, kteří se sem jindy chodí opalovat, a turisté byli pryč. Místo nich se po Constitution Avenue táhl konvoj vojenských vozidel. Před betonovými zátarasy postavenými na Ellipse parkovala dvacítka armádních terénních vozidel Humvee. Žádná civilní auta nebyla v dohledu. Ze stromů zplihle viselo listí, v dálce houkaly sirény a jejich monotónní kolísavý zvuk se podobal postapokalyptické ukolébavce.

Dart svižně sešel ze schodů na příjezdovou cestu, kde stála neoznačená dodávka NEST obklopená několika členy Národní gardy s karabinami M4. Vylezl ke dvojkřídlým dveřím v zadní části dodávky a zaklepal na ně. Dveře se otevřely, takže mohl nastoupit.

Vdodávce bylo chladno a tma, problikávala jen zelená a oranžová světla přístrojů. Sedělo tam šest pracovníků NEST, někteří sledovali různé terminály, jiní mumlali do mikrofonů.

Ze tmy vystoupil jeho osobní asistent Miles Cunningham. „Hlášení,“ poručil mu Dart.

„Skryté kamery a pohybová čidla na Lincolnově památníku už byla nainstalovaná a jsou v provozu,“ oznámil mu Cunningham. „Laserové zabezpečení by se mělo spustit do hodiny. Naše sledovací zařízení bude v reálném čase monitorovat oblast čtyř set metrů kolem památníku. Ani myš tudy neprojde, aniž bychom si jí všimli.“

„A Pentagon, Bílý dům a další možné cíle?“

„I tam jsou osazeny podobné systémy, pane, všechny nastavené tak, aby do plného provozu přešly o půlnoci. Všechny bezpečnostní sítě budou pozemními linkami propojené s hlavním monitorovacím uzlem ve veličím středisku. Tam máme k dispozici řady vycvičených pozorovatelů, kteří jsou ochotní pracovat na směny, aby zajistili nepřetržité monitorování.“

Dart souhlasně přikyvoval. „Kolik jich je?“

„Kolem pěti set, podporovat je bude další tisícovka pracovníků NEST, a to pochopitelně nepočítám armádu, Národní gardu, FBI a další spolupracující agentury.“

„Jaký je váš odhad celkového počtu pracovníků?“

„Pane, to se těžko odhaduje, protože situace se rychle mění. Tak sto tisíc, možná víc.“

To je příliš mnoho, pomyslel si Dart. Vyšetřování bylo od samého začátku monstrózní obluda. Nic však neřekl. Do Washingtonu se přesunul téměř celý NEST, přejeli přes půl země a všichni už byli na kraji sil. To samé se však dalo říct i o armádě, mariňácích a Národní gardě: do města se sjel výkvět ozbrojených sil, zatímco místní obyvatelé a vládní úředníci město opouštěli.

„Poslední zprávy od skupiny odhadující složení bomby?“

Cunningham vytáhl složku. „Tady, pane.“

„Shrnete mi to?“

„Stále ještě se nemohou shodnout, jakou bude mít bomba velikost a sílu. Velikost závisí zejména na technické zdatnosti výrobců.“

„A jaké jsou poslední odhady?“

„Tvrdí, že to může být cokoli od těžké kufříkové bomby vážící padesát kilogramů po bombu, kterou by museli vozit dodávkou. Výbušná hodnota může být od dvaceti do padesáti kilotun. Jestli ta bomba selže, bude to mnohem méně, ale i tak dojde k rozsáhlému úniku radiace.“

„Díky. A co novomexická větev vyšetřování?“

„Nic nového, pane. Výslechy v mešitě nic nepřinesly. Máme stovky, možná tisíce stop, ale zatím nás nepřivedly k ničemu skutečně přínosnému.“

Dart zavrtěl hlavou. „Hoří to tady, ne tam. Moc by nám nepomohlo ani to, kdybychom všechny zúčastněné teroristy znali jménem. Skryli se nám. Naším hlavním cílem je zamezit celou akci. Zavolejte Sonnenbergovi do Nového Mexika. Řekněte mu, že jestli do čtyřiadvaceti hodin nic nezjistí, přesunu některé z jeho jednotek zpátky do Washingtonu, kde jsou třeba nejvíc.“

„Ano, pane.“ Cunningham začal mluvit, ale pak se zarazil.

„Co je?“ zeptal se okamžitě Dart.

„Dostal jsem zprávu od toho agenta FBI, Fordyce. Žádal o povolení vyslechnout Chalkerovu bývalou ženu a taky ho dostal. Prý žije v nějaké náboženské komunitě poblíž Santa Fé. Také se chystá vyslechnout další zájmové osoby.“

„Zmínil se o jménech dalších podezřelých?“

„Nemá žádné podezřelé, jen osoby, které ještě chtějí kontaktovat. A ne, žádná další jména neuvedl.“

„Už podal hlášení o výslechu té bývalé ženy?“

„Ne. Ale její následný výslech pracovníky NEST nepřinesl nic užitečného.“

„Zajímavé. Náboženská komunita? To stojí za prošetření, i když to možná je trochu přitažené za vlasy.“ Dart se rozhlédl. „Jakmile spustíte ty bezpečnostní sítě, tak je začněte testovat. Dejte dohromady zkušební týmy a vše uveďte do provozu. Hledejte všechny díry a slabá místa. A vyřiďte jim, že mají být kreativní, velmi kreativní.“

„Ano, pane.“

Dart přikývl. Vzal za kliku zadních dveří.

„Doktore Darte,“ začal nesměle Cunningham.

„Co je?“

Cunningham si odkašlal. „Jestli se neurazíte, tak byste si měl udělat přestávku. Podle mého odhadu už jedete tak padesát hodin v kuse.“

„To my všichni.“

„Ne, pane. Všichni už jsme si udělali pauzu. A vy jste zatím pořád v jednom kole. Mohl bych vám navrhnout, abyste se vrátil na velicí středisko a na pár hodin si odpočinul? Kdyby se stalo něco naléhavého, dám vám vědět.“

Dart chvíli váhal a pak se raději zdržel další kousavé poznámky. Místo toho se snažil mluvit mírněji. „Oceňuji vaši starost, Cunninghame, ale vyspím se, až bude po všem.“ A poté Dart otevřel dveře a vyšel na slunce.

28

Letiště West Santa Fé dřímalo pod průzračnou oblohou. Když Fordyce vjel na parkoviště, Gideon zpozoroval jediný hangár s budovou ze škvárobetonových tvárnic, kterou k němu někdo přistavěl, jakoby z náhlého popudu.

„Kde je ranvej?“ ptal se, když se rozhlédl.

Fordyce neurčitě ukázal za hangár na velkou prašnou plochu.

„Myslíš za tou prašnou plochou?“

„Myslím tu prašnou plochu.“

Gideon i za těch nejlepších okolností létání nemiloval. Na pohodlném sedadle v první třídě se ztlumenými světly, hlasitou hudbou v uších a letuškou, co mu chodí dolévat, si dokázal namluvit, že není v plechovém válci ženoucím se vzduchem kilometry nad zemí. Nejistě se podíval na malá letadla stojící na zemi. V těchhle si nenamluví vůbec nic.

Fordyce si ze zadního sedadla vzal aktovku a vystoupil. „Zajdu domluvit to vypůjčení letadla. Měli jsme štěstí a dali nám Cessnu 64TE.“

„To je teda klika,“ poznamenal nešťastně Gideon.

Fordyce odkráčel.

Gideon seděl v autě. Zatím se mu dařilo malým letadlům vyhýbat. Tohle nebude dobré. Doufal, že nezpanikaří a totálně se před Fordycem neztrapní. Proč jenom musí mít pilotní průkaz. Uklidni se, troubo, nařídil si. Fordyce to zvládne. Není se čeho bát.

Opět minut později Fordyce vyšel z krabicovité budovy a mával na Gideona. Ten vystoupil z auta, předstíral klidnou chůzi a následoval agenta kolem hangáru a řady stojících letadel až k žlutobílému stroji, který měl pod oběma křídly motor. Připomínal mu plechového brouka.

„To je ono?“ zeptal se Gideon.

Fordyce přikývl.

„Určitě s tím umíš lítat?“

„Když ne, tak to brzy zjistíš.“

Gideon na něj vrhl ten nejpřesvědčivější úsměv, který ze sebe vyloudil. „Mám návrh, Fordyci. Vlastně mě tam nepotřebuješ. Co kdybych zůstal v Santa Fé a vyšetřil místní stopy? Třeba tu bývalku.

„Ani nápad. Jsme partneři. A ty se jenom povezeš.“ Fordyce otevřel dveře pilota, vlezl dovnitř, pohrál si několika páčkami a pak znovu vystoupil. Začal chodit kolem letadla a všechno si prohlížel a kontroloval.

„Netvrď mi, že jsi taky letecký opravář.“

„To je předletová prohlídka.“ Fordyce kontroloval křidélka a stabilizátor, pak otevřel malá dvířka a vytáhl cosi, co vypadalo jako měřák oleje.

„Když už jsi v tom, tak i umyj okénka,“ žertoval Gideon.

Fordyce si ho nevšímal, sklonil se pod jedno z křídel a zároveň z kapsy vytáhl jakousi obrovskou stříkačku s brčkem uvnitř. Otevřel malý uzávěr a strčil měřák do křídla. Do stříkačky nasál namodralou tekutinu, kterou si přidržel proti světlu. Ve spodní části „brčka“ byla malá kulička.

„Co to děláš?“ vyzvídal Gideon.

„Kontroluju, jestli není v palivu voda.“ Fordyce dál sledoval světle modrou tekutinu. Pak si odfrkl a palivo vrátil zpátky.

„Už jsi skončil?“

„To sotva. Nádrž je i ve druhém křídle.“

Gideon se nešťastně sesunul na trávník.

Když mu Fordyce konečně pokynul, aby se posadil na vedlejší sedadlo a nasadil si sluchátka, Gideonovi se ulevilo. Bohužel však následovaly další kontroly: kontrolní seznam při nastartování motoru, kontrolní seznam při rolování, kontrolní seznam před startem. Fordyce mu vše s radostí přeříkával a Gideon předstíral zájem. Trvalo ještě půlhodiny, než konečně naskočily motory a začali se připravovat na start. Jak tak seděl v maličké kabině, začala v Gideonovi narůstat klaustrofobie.

„Ježíši,“ ulevil si. „To už bychom v tom Santa Cruz snad byli i pěšky.“

„Uvědom si laskavě, že to byl tvůj nápad.“ Fordyce se díval na větrný pytel ukazující směr větru. Potom přidal rychlost a pomalu s letadlem zatočil.

„Co když..“ začal Gideon.

„Na chvilku sklapni,“ přerušil ho Fordyce, jehož hlas zněl ve sluchátcích nervózněji. „Mají tu krátkou startovací dráhu, takže budu mít spoustu práce, abych se vyhnul tamhle tomu.“ Ukázal na řadu topolů asi tři sta metrů před nimi.

Gideon zmlkl.

Fordyce mluvil do sluchátek. „Věži West Santa Fé, Cessna jedna čtyři devět šest devět pojíždí na aktivní ranvej tři čtyři na start.“

Upravil si sluchátka, naposledy zkontroloval pás a zámek dveří a pak uvolnil parkovací brzdu a vyrazil kupředu. „Věži West Santa Fé, Cessna jedna čtyři devět šest devět startuje na ranveji tři čtyři, směr severozápad.“

Vjeli na prašnou dráhu a postupně nabírali rychlost. Gideon byl strachy bez sebe.

„Máme rychlost rotace VR sto dvacet pět KIAS,“ informoval ho Fordyce. „Zatím dobrý.“

Gideon skřípal zuby. Ten hajzl si to vyloženě užívá, pomyslel si.

Najednou to natřásání a nadskakování přestalo a byli ve vzduchu. Prérie pod nimi se vzdalovala, za okny bylo jen modré nebe. Náhle už letadlo vůbec nebylo tak stísněné. Bylo lehké a obratné, spíše než ospalý let dopravním letadlem to připomínalo jízdu na atrakci v zábavním parku. Gideon se neubránil pocitu nadšení.

„Stoupáme rychlostí Vx,“ řekl Fordyce. „Sto sedmdesát pět uzlů.“

„Co je to Vx?“ vyptával se Gideon.

„Mluvím do letového záznamníku, ne s tebou. Buď zticha.“

Pravidelně stoupali, oba motory běžely na plný výkon. Když se dostali do výšky dvanáct set metrů, Fordyce zasunul klapky a letěl cestovní rychlostí. Letadlo se začínalo vyrovnávat.

„Dobrá,“ oznámil, „kapitán vypnul hlášení o zákazu mluvení.“

Protože už odstartovali, motory se ztišily a Gideonovi začínalo připadat, že by si to mohl užít. „Poletíme nad nějakou zajímavostí?“

Letadlo sebou náhle trhlo a zatřáslo se. Gideon vyděšeně sevřel opěrky. Spadnou dolů. Další trhnutí, pak další. Viděl, jak se pod nimi houpe země.

„V téhle výšce jsou trochu turbulence,“ poznamenal nevzrušeně Fordyce. „Asi vystoupám ještě o tři sta metrů.“ Podíval se na něj. „Jsi v pohodě?“

„V pohodě,“ přinutil se Gideon k úsměvu a snažil se uvolnit ztuhlé prsty. „V úplné pohodě.“

„K tvé otázce, poletíme nad národním parkem Petrified Forest, Grand Canyonem, Údolím smrti. Natankujeme v Bakersfieldu, pro jistotu.“

„Škoda, že jsem si nevzal foťák.“

Letadlo dosáhlo větší výšky, kde podle všeho žádné turbulence nehrozily. Gideonovi se opět ulevilo.

Fordyce vytáhl letecké mapy a položil si je na kolena. Podíval se na Gideona. „Máš vůbec tušení, co na tom výletě budeme hledat?“

„Chalker se chtěl stát spisovatelem. Fakt, že na tuhle konferenci jel až po konverzi, dokazuje, že to byl jeden z mála zájmů, které mu zůstaly i po náboženském přerodu. Možná že chtěl napsat právě o konverzi: vždyť tématem kurzu bylo autobiografické psaní. Jestli někomu na konferenci ukazoval svůj rukopis, aby mu ho posoudil – nebo jestli si někdo bude pamatovat, co na semináři četl nahlas, mohlo by to být zajímavé.“

„Zajímavé? Byla by to bomba. Ale jestli něco takového existuje, určitě by měl kopii v počítači, takže už se tím ve Washingtonu probírají tisíce lidí.“

„Možná. Ale ne všichni spisovatelé pracují na počítači, navíc jestli tam měl nějaké choulostivé věci, tak to klidně mohl smazat. Tak jako tak, i kdyby to na tom počítači měl, myslíš, že bychom se k tomu někdy dostali?“

Fordyce si odfrkl a přikývl. „To máš pravdu.“

Gideon se pohodlně usadil a bezmyšlenkovitě sledoval hnědozelenou krajinu míhající se pod nimi. Po pomalém začátku teď jejich vyšetřování postupně nabíralo tempo – bývalá manželka, mešita, Blaine a teď tohle. Měl tušení, že některá z těchto stop je dovede ke zlatému pokladu.

29

Ležel na kouzelném koberci a létal si bílými nadýchanými mráčky. Obličej mu laskal a vlasy čechral teplý větřík, který byl příliš slabý na to, aby byl slyšet. Koberec byl tak měkký, pohyboval se tak plynule, že měl pocit, jako by stál na místě – a přesto hluboko dole viděl, jak ubíhá krajina. Byla to cizokrajná země plná lesklých kupolí a věží, porostlá hustou džunglí a nachovými poli, z nichž k obloze stoupaly omamné vůně. Z výšky vše paprsky hladilo mírné slunce.

A pak sebou koberec náhle prudce trhl.

Gideon ospale otevřel oči. Chvilku byl ještě v zajetí snu, proto natáhl ruku, aby sevřel třásně na okraji koberce. Místo toho prsty narazil na kov, páky a skleněný číselník.

„Na nic nesahej!“ štěkl na něj Fordyce.

Gideon se chtěl posadit, ale zabránil mu v tom pás. Okamžitě mu došlo, kde je: v malém letadle mířícím do Santa Cruz. S úsměvem se zeptal: „Další turbulence?“

Žádná odpověď. Zřejmě se dostali do nějakého velkého nečasu – nebo ne? Najednou zjistil, že to, co považoval za oblačnost, ve skutečnosti byl hustý černý kouř vycházející z levého motoru a bránící ve výhledu z letadla.

„Co se stalo?“ vykřikl.

Fordyce měl tolik práce, že mu hned neodpověděl. „Přišli jsme o levý motor,“ oznámil mu nervózně.

„On hoří?“ Gideona opustily poslední zbytky ospalosti a nahradila je strašlivá panika.

„Žádné plameny jsem neviděl.“ Fordyce prudce dal dolů jakousi páku a hrál si se spínači a číselníky. „Uzavřel jsem přívod paliva do motoru. Elektřinu jsem nechal zapnutou – závada na elektrice to nebude a nemůžu si dovolit přijít o avioniku a gyroskop.“

Gideon chtěl něco říct, ale zjistil, že ztratil hlas.

„Neboj,“ chlácholil ho Fordyce, „ještě nám jeden motor zbývá. Teď jenom musím to letadlo stabilizovat, protože má asymetrický tah.“ Nastavoval směrovku a sledoval kontrolky. Zoufale si mumlal nějaké poučky.

Gideon zíral před sebe a tajil se mu dech.

Fordyce si ho nevšímal. „Startér zajištěný,“ říkal. „Nastavit tísňovou frekvenci.“ Pak stiskl tlačítko na sluchátcích. „Mayday, mayday, tady je Cessna jedna čtyři devět šest devět na tísňové frekvenci, jeden motor vypadl, jsme čtyřicet kilometrů severně od Inyokern.“

Ochvíli později se v Gideonových sluchátcích ozvalo praskání. „Cessna jedna čtyři devět šest devět, tady je Středisko Los Angeles, nejbližší letiště ve vašem směru je Bakersfield, ranvej šestnáct a třicet čtyři. Letiště je padesát šest kilometrů na deseti hodinách.“

„Jedna čtyři devět šest devět,“ ohlásil se Fordyce, „mířím na deset hodin do Bakersfieldu.“

„Kód odpovídače sedm sedm nula nula a ident,“ ozval se hlas ze Střediska Los Angeles.

Fordyce stiskl tlačítko na konzoli.

„Tady je Středisko Los Angeles. Spojení padesát čtyři kilometrů od Bakersfieldu.“

Kouř už trochu zřídl, proto Gideon uviděl, že se zatáhlo. Země pod nimi byla skrytá v mlze a nerozeznatelná. Mezi šedými mraky se čas od času ukázal kus zeleně.

Podíval se na výškoměr: ručička pomalu mířila dolů. „My klesáme?“ zachraptěl.

„To je gravitací. Až se dostaneme na praktický dostup pro jeden motor, bude to v pohodě. Od letiště v Bakersfieldu nás dělí tak padesát kilometrů. Ještě jednou zkusím nastartovat levý motor.“ Stiskl spínač, pak ještě jednou. „Krucinál, je po něm.“

Gideon ucítil bolest v konečcích prstů a došlo mu, že vší silou svírá sedadlo. Pomalu uvolnil sevření a přinutil se, aby se uklidnil. Je to v pohodě. Fordyce to má pod kontrolou. Fordyce je schopný a zkušený pilot. Ví, co dělá. Tak proč má Gideon takový strach?

„Stabilizuju devatenáct set metrů nad zemí,“ prohlásil Fordyce. „Na ranvej v Bakersfieldu dorazíme za deset minut. Teď budeš mít co vyprávět…“

Najednou se ozval silný výbuch vpravo a otřáslo to celým trupem letadla. Gideon nadskočil a instinktivně si zakryl obličej paží. „Co to sakra bylo?“

Fordyce nápadně zbledl. „Vybuchl pravý motor.“

„Vybuchl?“ Z druhého motoru vycházela oblaka tmavého kouře. Vydal nepříjemný napůl kašlavý a napůl skřípavý zvuk a pak zmlkl. Za chvíli se zastavila i vrtule.

Gideon se opět nezmohl na slovo. A to je konec – to mu bylo jasné.

„Pořád ještě můžeme plachtit,“ řekl Fordyce. „Přistanu bez motorů.“

Gideon si olízl rty. „Bez motorů?“ zopakoval. „To nezní dobře.“

„To taky není dobrý. Pomoz mi najít místo k přistání.“

„Pomoct ti…?“

„Do hajzlu, koukej z okna a hledej nějakou rovnou prázdnou plochu!“

Gideonovi to začínalo připadat neuvěřitelné. Tohle musí být nějaký film, to se nemůže dít doopravdy. Kdyby se to totiž dělo ve skutečném životě, byl by ochromený strachem. A on místo toho sleduje horizont, aby našel vhodné místo k přistání. Mlha se trochu rozestoupila a Gideon viděl, že před nimi je hřeben hory. Za hřebenem bylo úzké údolí, které stále ještě bylo plné mlhy, a obklopovaly ho příkré zalesněné svahy.

„Nevidím až na zem… kvůli mlze. Kolik času nám zbývá?“

„Moment.“ Fordyce znovu nastavoval kontrolky, berany posunul od sebe a nastavoval trim. Přes extrémně nebezpečnou situaci zněl jeho hlas klidně.

„Trim jsem nastavil na osmdesát,“ prohlásil. „Takže nám ještě pár kilometrů zbývá. Vidíš už někde nějakou přistávací plochu?“

„Před námi je pořád děsná mlha.“ Gideon zamrkal, otřel si pot z čela. „Jak sakra můžeme přijít o oba motory?“

Fordyce místo odpovědi stáhl rty do uzoučké čáry.

Gideon zíral z okna kokpitu, až ho z toho rozbolely oči. Klesali k hřebeni. Za ním se mlha postupně rozestupovala. A pak to uviděl: mezerou mezi mraky v údolí zahlédl tenkou, ale nepřehlédnutelnou asfaltovou stužku.

„Tamhle je silnice!“ zvolal nadšeně.

Fordyce se rychle podíval na mapu. „Dálnice 178.“ Znovu začal vysílat. „Mayday, mayday, tady je Cessna jedna čtyři devět šest devět na frekvenci 121,5. Nefunguje ani druhý motor, opakuji, nefunguje ani druhý motor. Pokouším se o nouzové přistání na dálnici 178 západnějihozápadně od Miracle Hot Springs.“

Ve sluchátkách bylo ticho.

„Proč nám nikdo neodpovídá?“ ptal se Gideon.

„Jsme moc nízko,“ vysvětloval Fordyce.

Už byli čtyři sta dvacet metrů nad zemí a hřeben se rychle blížil. Vlastně to vypadalo, že ho snad ani nepřeletí.

„Drž se,“ upozornil ho Fordyce. „Měli bychom ho těsně minout.“

Ve strašidelně tichém letadle proplachtili přes holý hřeben, nehybnými vrtulemi hvízdal vítr a pod nimi se převalovala mlha. Gideon si uvědomil, že tajil dech, a konečně ho vypustil z plic. „To mě radši zabij,“ ulevil si.

„Zbývají tak tři kilometry,“ oznámil Fordyce. „Jsme tři sta třicet pět metrů nad zemí. Na přirozené sestupné dráze.“

„Spustíme podvozek?“

„Ještě ne. Tím bychom zvýšili odpor – do prdelepráce!“

Přeletěli hřeben a plachtili do údolí za ním. A když se jim pod stoupajícím oparem ukázala krajina, zjistili, že je od dálnice dělí ještě jeden hřeben porostlý vysokými a majestátními sekvojemi.

„Do prdele práce,“ šeptal si Fordyce znovu sám pro sebe.

Gideon ještě nezažil, aby se Fordyce přestal ovládat, proto ho to vyděsilo k smrti. Díval se na ruce, zatnul je, jako by to byla poslední příležitost se hýbat. S trochou překvapení si uvědomil, že se smrti nebojí – možná to takhle bude lepší než to, co ho čeká za jedenáct měsíců. Možná.

Fordyce byl bledý jako smrt, na čele se mu objevily kapičky potu. „Chráněný sekvojový les,“ řekl ochraptěle. „Vezmu to tamhletou mezerou. Drž se.“

Letadlo mířilo ke členitému hřebeni pokrytému mohutnými stromy se špičatými korunami. Fordyce znovu pohnul berany a naklonil letadlo k mezeře mezi několika obřími sekvojemi. V poslední možnou chvíli stočil letadlo ostře doprava.

Gideon cítil, jak se letadlo naklonilo a špička prudce klesla. „Ježíši kriste,“ šeptl. Netušil, jestli je to jen výkřik, modlitba nebo obojí. Zaplavila ho strašlivá hrůza, protože jen kousek od letadla viděl obrovské načervenalé kmeny, pak letadlem zakymácela turbulence a náhle před nimi bylo jasné nebe. Kousek od nich se táhla dálnice 178 a jelo po ní několik aut.

„Jsme sto padesát metrů nad zemí,“ oznámil Fordyce.

„Zvládneme to?“ Gideonovi bušilo srdce. Teď, když proletěli mezi stromy a stále ještě měli naději na přežití, náhle pocítil silnou touhu zůstat naživu.

„Netuším. Tím manévrem jsme hodně ztratili výšku. A ještě musím jednou zatočit – jestli z toho chceme vyváznout, musím přistát po směru dopravy, ne v protisměru“

Pomalu začali zatáčet k dálnici. Gideon sledoval, jak Fordyce vysouvá podvozek.

„Jsou před námi další stromy,“ varoval ho Gideon.

„Vidím je.“

Další škubnutí a Gideon slyšel, jak jim do spodní části trupu narážejí větve stromů. Pak zatáčeli, aby se srovnali s dálnicí, už byli sotva devět metrů nad asfaltem.

Těsně před nimi jel kamion a škrábal se do kopce, klesali směrem k němu a vypadalo to, že je v jejich kolizní dráze. Gideon zavřel oči. Ozvalo se žuchnutí, jak se jedno z koleček letadla odrazilo od horní části kabiny auta. Kamion zatroubil, letadlo se naklonilo; Fordyce ho znovu srovnal a potom s ním přistál na silnici před nimi. Špičku letadla držel nahoře a auto za nimi se se skřípěním brzd snažilo zastavit.

Trhavě dopadli na asfalt, nadskočili a pak s dalším žuchnutím dopadli zpět na zem. Nakonec se zastavili uprostřed dálnice. Gideon se obrátil a viděl, jak se kamion snaží zabrzdit, návěs mu vjíždí do vedlejšího pruhu a pneumatiky pískají, až od nich odletují kousky gumy. Zastavil necelých šest metrů od nich. Řidič auta v protějším pruhu také šlápnul na brzdu.

A pak nastalo ticho.

Fordyce chvilku seděl jako mramorová socha a kolem nich vše klepalo a syčelo. Pak pustil berany, vypnul všechny spínače, sundal si sluchátka a rozepnul pás.

„Až po tobě,“ prohlásil.

Gideon se ztuhlýma dřevěnýma nohama vylezl z letadla.

Bezmyšlenkovitě se usadili na krajnici. Gideonovi bušilo srdce tak prudce, že nemohl dýchat.

Běžel k nim řidič kamionu i řidič auta z protisměru. „Sakra!“ křičel kamioňák. „Co se stalo? Jste v pořádku, chlapi?“

Byli v pořádku. Pak začala zastavovat další auta a lidé vystupovali.

Gideon si toho ani nevšiml. „Jak často motor takhle zničehonic selže?“ ptal se Fordyce.

„Není to moc časté.“

„A co oba motory? Úplně stejným způsobem?“

„To nikdy, Gideone. Nikdy.“

30

Oden a půl později Gideon Crew zaparkoval jejich auto, s vyměněným předním sklem, vedle své chaty, vypnul motor a vystoupil. Rozhlédl se, zhluboka se nadechl a chvilku si vychutnával atmosféru časného večera a krajinu, která se před ním rozkládala: pánev Piedra Lumbre; pohoří Jemez porostlé borovicemi těžkými. Ten vzduch i výhled byly jako posilující lék. Od té nepříjemné záležitosti na ostrově Hart se sem dostal poprvé a bylo to báječné. Tady nahoře ho všechny temné nálady rychle opouštěly. Tady nahoře mohl téměř na všechno zapomenout: na stresující vyšetřování i lékařskou diagnózu. Ale i na ty hlouběji zaryté negativní věci: zničené dětství, osamělý mizerný život.

Po dlouhé chvíli vytáhl ze sedadla pro spolujezdce nákupní tašky, otevřel dveře chaty a zamířil do kuchyňského koutu. Obklopila ho vůně kouře z hořícího dřeva, staré kůže a indiánských koberců. Celá země byla vzhůru nohama, z velkých měst prchali obyvatelé a televize i rozhlas byly plné různých blouznivců a jurodivých zastánců konspiračních teorií, ale tady měl místo, kde vše zůstávalo při starém. Pískal si melodii skladby Straight, No Chaser, začal vytahovat nákup z tašky a skládat si ho na pracovní desce. Chvilku trvalo, než obešel chatu, otevřel okenice i okna, zkontroloval solární invertor, zapnul čerpadlo ve studni. Pak se vrátil do kuchyně, zkontroloval přísady, stále ještě si pískal a začal vytahovat hrnce, nože a další výbavu ze zásuvek.

Panejo, bylo tak příjemné se sem vrátit.

Ohodinu později otevíral troubu a kontroloval, jak to vypadá s dušenými artyčoky po provensálsku, když vtom zaslechl auto. Podíval se z okna kuchyně a uviděl Stonea Fordyce za volantem postaršího Fordu Crown Vic patřícího FBI. Proto do pánve rychle hodil kousek másla a začal ho rozehřívat na sporáku.

Fordyce vešel dovnitř a rozhlédl se. „Tomu říkám kouzlo venkova.“ Podíval se do výklenku. „Tam máš počítačové vybavení?“

„Jo“

„Na to, že tu máš elektřinu jenom ze slunce, tady máš dost počítačů.“

„Mám tu taky hodně baterií.“

Fordyce přešel do obýváku a hodil bundu přes židli. „To teda byla cesta. Málem jsem si vytřásl výfuk.“

„Tím chci odradit návštěvy.“ Gideon kývl směrem ke kuchyňskému stolu. „Otevřel jsem láhev brunella, tak si posluž.“ Přemýšlel, jestli to víno není pro agenta FBI zbytečně luxusní, ale rozhodl se, že to stojí za zkoušku.

„Bůhví, že to potřebuju.“ Fordyce si nalil notnou dávku a ochutnal. „Něco tady voní.“

„Voní? Ochutnáš to nejlepší jídlo, jaké jsi kdy jedl.“

„To jako fakt?“

„Už mám dost těch blafů v letadlech a po hotelech. Obvykle jím jen jednou denně, ale vařím si sám.“

Agent se znovu napil vína a usadil se na koženou pohovku. „Tak… zjistil jsi něco?“

Místo aby vyrazili do původního cíle, se z místa nehody vrátili zpět do Santa Fé. Připadalo jim totiž důležitější zjistit, kdo jim poškodil letadlo – jestli ho tedy opravdu někdo poškodil. Aby ušetřili čas, rozdělili si úkoly.

„Jasně že jo.“ Máslo se krásně rozehřálo a Gideon opatrně přesunul telecí ledvinky, které opláchl a zbavil tuku, z papíru na pánev. „Prověřil jsem to tvrzení o kaňonu Cobre. Ten kaňon jsem prolezl celý. Nebudeš věřit tomu, co jsem tam našel.“

Fordyce se naklonil dopředu. „Co?“ ptal se nadšeně.

„Hromadu kamenů, lastury mořských živočichů, modlitební kobereček, rituální omývací misku a malou studánku.“

„Což znamená?“

„Že tam mají svatyni. Lidé se tam z mešity chodí modlit. Nejsou tam žádné stopy po bombě a jakékoli jiné činnosti kromě uctívání boha.“

Fordyce se ušklíbl.

„A díval jsem se, proč náš přítel imám odešel z katolické církve. Před lety ho zneužíval kněz. Všechno se to ututlalo, bylo v tom nějaké odškodnění. Nezveřejnilo se to, protože jeho rodina podepsala smlouvu

0mlčenlivosti.“

„Takže tohle jsme měli zjistit. Ale nemohl nám to říct přímo.“

„Přesně tak. A taky jsem si proklepl ty dva chlápky, co jsi natočil v mešitě. Tak si to poslechni: jeden z nich má pilotní průkaz pro komerční lety, lítával pro Pan Am.“

Fordyce odložil sklenici. „Tak to je něco. A přesně to odpovídá tomu, co jsem dneska zjistil o naší nehodě.“

„Sem s tím.“

„Viděl jsem předběžnou zprávu vyšetřovatelů. Vyřídili nás přednostně. A není o tom žádných pochyb – letadlo někdo úmyslně poškodil. Někdo – možná ten tvůj známý pilot, do leteckého benzinu v cessně přidal ještě letecký petrolej.“

„Co to znamená?“

„Tahle Cessna lítá na letecký benzin s oktanovým číslem 100 a nízkým obsahem olova. Potřebuje právě to oktanové číslo 100, jinak motor nemůže pracovat. Přidáním leteckého petroleje se oktanové číslo snížilo. Následkem toho se směs v podstatě propálila písty, jedním a pak i druhým.“ Fordyce se znovu napil vína. „Motor se špatným benzinem normálně nastartuje a běží, ale jen do chvíle, kdy se spálí. Letecký benzin je světle modrý. Letecký petrolej průzračný, někdy nažloutlý. Když jsem palivo prověřoval, barva mi neseděla – na můj vkus byla moc světlá – ale

1tak byla modrá, tak jsem si myslel, že jsme v pohodě. Někdo to smíchal úmyslně a přesně věděl, co dělá.“

Následovalo krátké mlčení, během něhož si Gideon uvědomoval následky tohoto zjištění.

„A kdy jsi ukončil vyšetřování?“ vyptával se Fordyce.

„V půl jedné. Nebo možná v jednu.“

„A kde jsi sakra celé odpoledne byl? Volal jsem ti na mobil tak desetkrát, ale pořád jsi ho měl vypnutý.“

Náhle ho znovu zaplavily negativní emoce. Myslel, že Fordyceovi vůbec nic neřekne, ale pak z něj náhle vyklouzlo: „Nechal jsem si dělat nějaké tes ty.“

„Testy? Jaké testy?“

„To je moje osobní věc.“

Ledvinky se v másle hezky zpevnily a začínaly hnědnout. Gideon je opatrně přesunul na talíř, který si předtím zahřál na sporáku. Fordyce se podíval na talíř a začal se mračit.

„Co to sakra je?“

„Ledvinky. Ještě potřebuju tak dvě minutky na omáčku.“

Gideon do pánve přidal šalotku, bujón, koření a štědře tam přilil červené víno.

„To nejím,“ prohlásil Fordyce.

„To jsou telecí ledvinky. A můj řezník Frank měl i hovězí morek, takže si je nedáme flambované, ale á la Bordelaise.“ Gideon trochu při kořenil omáčku, potom ledviny opatrně nakrájel na plátky – byly dokonale propečené, uvnitř krásně růžové – a v pánvi je smíchal s omáčkou, přidal morek a pak je naservíroval na dva talíře spolu s dušenými artyčoky z trouby.

„Vezmi víno,“ nařídil a šel s talíři do obýváku za kuchyní.

Fordyce ho neochotně následoval. „Už jsem ti říkal, že to jíst nebudu. Vnitřnosti nejím.“

Gideon položil talíře na nízký stůl před koženou pohovku.

Fordyce se usadil na pohovce a nedůvěřivě se díval na talíř.

„Jen to ochutnej.“

Agent zvedl příbor, držel ho ve vzduchu a váhal.

„Jen do toho, buď chlap. Když ti to nebude chutnat, přinesu ti z kuchyně pytlík brambůrků.“

Fordyce opatrně vidličkou oddělil kousíček masa a ochutnal ho.

Gideon si také ukousl. Dokonalé. Přemýšlel, jak by si to někdo mohl nechat ujít.

„Asi mě to nezabije,“ usoudil Fordyce a dal si do úst větší sousto.

Několik minut mlčky jedli. Pak opět promluvil Fordyce. „Připadá mi zvláštní, že si tu takhle sedíme v lesní chatě, večeříme a pijeme víno, které je mimochodem úžasné, když jsme teprve včera jen tak tak vyvázli z letecké havárie. Připadám si, jako bych se podruhé narodil.“

Tím Gideonovi připomněl jeho diagnózu. A kde trávil odpoledne.

„A co ty? Taky jsi znovuzrozený?“

„Ne,“ odmítl Gideon.

Fordyce se odmlčel a pak se na něj podíval. „Ty… jsi v pohodě?“

Gideon se dlouze napil vína. Došlo mu, že pije moc rychle. Opravdu stojí o to, aby probírali zrovna tohle téma?

„Koukni, chceš o tom mluvit? Teda, bylo to fakt hrůzostrašný.“

Gideon zavrtěl hlavou a odložil sklenku. Opravdu to chtěl probrat.

„V tom problém není,“ řekl nakonec. „To už jsem překonal.“

„Tak co se děje?“

„Děje se to… že si každé ráno, hned po probuzení… uvědomím…“

„Co si uvědomíš?“

Gideon chvíli nic neříkal. Netušil, proč s tím vlastně začínal. Ne, to nebyla pravda: řekl to ze stejného důvodu, ze kterého pozval Fordyce k sobě do chaty. Ať už to bylo tím společným vyšetřováním, obdivem k Thelo niousi Monkovi nebo jednoduše proto, že spolu včera přežili pád letadla, začal považovat Stonea Fordyce za přítele. Až na Toma O’Briena z New Yorku, k němuž měl několik výhrad, možná jediného přítele.

„Řekli mi, že jsem smrtelně nemocný,“ prohlásil. „Každé ráno mám tak minutu nebo dvě klid – a pak si to uvědomím. Proto se taky necítím znovuzrozený, nebo jak jsi to říkal.“

Fordyce přestal jíst a podíval se na něj. „Kecáš.“

Gideon zavrtěl hlavou.

„Co to je? Rakovina?“

„Říká se tomu AVM: shluk tepen a žil v mozku. Podle statistik mi prý zbývá tak rok života.“

„A nejde to léčit?“

„Je to neoperabilní. Jednou to prostě… praskne.“

Fordyce se opřel o pohovku. „Panebože“

„Kvůli tomu jsem taky byl odpoledne mimo. Chtěl jsem znát názor dalšího lékaře. Mám totiž důvod o první diagnóze pochybovat. Tak jsem si nechal udělat magnetickou rezonanci.“

„A kdy budeš mít výsledky?“

„Za tři dny.“ Odmlčel se. Jsi první, komu jsem o tom řekl. Nechtěl jsem tě tím zatěžovat, ale… Ježíši, musel jsem to někomu říct. To asi bude tím vínem.“

Fordyce se na něj chvíli jen díval. Gideon ten pohled znal: druhý muž přemýšlel, jestli ho chce obelhat, nebo ne. A pak usoudil, že ne.

„To mě moc mrzí,“ prohlásil Fordyce. „Nevím, co na to říct. Panebože, to je prostě hrůza.“

„Nemusíš říkat vůbec nic. Vlastně bych byl nejradši, kdyby už ses otom nezmiňoval. Možná to jsou jenom kecy. Potvrdí mi to až testy, které jsem si dneska nechal udělat.“

„Až to zjistíš, dáš mi vědět?“ ptal se Fordyce. „Ať to dopadne tak nebo tak?“

„Dám.“ Nejistě se zasmál. Já tedy umím zničit večírek.“ Vzal láhev a oběma dolil.

„Změnil jsem názor,“ prohlásil Fordyce s přehnanou srdečností, když dojedl poslední zbytky ledvinek. „Mám ledvinky rád. Minimálně ty uvařené á la Gideon.“

Pokračovali v jídle a bavili se o běžných věcech.

Pak Gideon vstal a dal do sterea CD Bena Webstera. „A jaký bude další krok našeho vyšetřování?“

„Podáme si toho pilota z mešity.“

Gideon přikývl. „Já bych rád jel na ranč a ještě jednou si prověřil Simona Blainea.“

„Toho spisovatele? Jo, to je pravej desperát. A pak bychom se měli vrátit k těm pošahancům na ranč a nakopat jim zadky. Z těch satelitních antén a moderního technického vybavení jsem celý nesvůj. A kromě toho ty řeči Chalkerovy bývalky o násilné apokalypse.“

„Nestojím o další zásah bodcem na dobytek.“

„Tentokrát tam vyrazíme se zásahovkou a vytáhneme Willise za koule, společně s těma parchantama, co nás napadli.“

„Copak vy jste se od té katastrofy ve Waco nepoučili?“

„Určitě je to lepší než ztrácet čas s tím pisálkem.“

„Má pěknou dceru.“

„Tak v tom případě už je mi všechno jasné,“ rozesmál se Fordyce a nalil si poslední zbytek vína. „Chystáš se vyšetřovat pohlavními orgány.“

„Přinesu ještě láhev,“ oznámil Gideon.

Když dohrálo CD Milese Davise a dopili další láhev vína, povalovali se Gideon s Fordycem v obývacím pokoji chaty. Zapadlo slunce a ochladilo se, proto Gideon rozdělal oheň, který teď příjemně praskal v krbu a ozařoval celou místnost.

„To byly ty nejlepší vnitřnosti, jaké jsem kdy jedl,“ chválil Fordyce a zvedl sklenku.

Gideon tu svou dopil. Nejistěji položil zpátky na stůl a došlo mu, že je dost opilý. „Chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„Sem s tím.“

„V tom letadle jsi pořád něco mumlal.“

Fordyce se rozesmál. „To byly takový letecký říkanky. Kontrolní seznam věcí, co člověk musí udělat, když vysadí motor: ovladač bohatosti směsi nastavit na bohatou, zapnout přívod paliva, čerpadlo, zapalování vlevo a vpravo a tak dál.“

Gideon vrtěl hlavou. „A já si myslel, že jsou to nějaká moudra pro příští generace.“

31

Stonea Fordyce vzbudila melodie ze slavného seriálu. Se zaklením nahmatal mobil, vypnul buzení a přinutil se posadit. Věděl, že za bolest hlavy může víno a zmatek v žaludku mají s největší pravděpodobností na svědomí ty zatracené ledvinky, které včera snědl.

Podíval se na hodinky: pět ráno. Na půl osmou newyorského času, tedy půl šestou toho novomexického měl naplánované pravidelné podávání hlášení. Měl ještě půl hodiny na to, aby si probral mozek.

Deset minut před telefonátem mu uprostřed holení zazvonil mobil. S další kletbou si utřel ruce a telefon zvedl.

„Mluvím se zvláštním agentem Fordycem?“ Na druhém konci linky se ozval chladný hlas Myrona Darta.

„Promiňte, myslel jsem, že ten konferenční hovor má začít až v půl osmé,“ omlouval se podrážděně Fordyce a stíral si pěnu z neoholené strany obličeje.

„Konferenční hovor byl zrušený. Jste úplně sám?“

„Ano.“

„Mám pro vás informaci, která se ke mně právě dostala. Informaci… velmi citlivé povahy.“

Filmový ranč Kroužkované Y se nacházel severně od Santa Fé v pánvi Piedra Lumbre, jeho desetitisíciakrový pozemek napůl rozdělovalo vyschlé koryto říčky Jasper Wash a obklopovaly ho stolové hory a další vrcholy táhnoucí se až k horizontu. Byl horký červnový den, pouštní vzduch byl tady ve vyšší nadmořské výšce průzračný a bohatý. Kroužkované Y byl nejznámější z filmových rančů, které obklopovaly Santa Fé, byl to funkční dobytkářský ranč, v němž navíc stála řada filmových kulis ve westernovém stylu, které využívala hollywoodská studia pro natáčení filmů a televizních seriálů.

Když Gideon jel k ranči po cestě plné zatáček, náhle se mu před očima vynořilo typické městečko z Divokého západu, s kostelíčkem na jednom konci a obvyklým hřbitovem na druhém. Skrz celé městečko vedla prašná hlavní ulice. Když se k budovám blížil zezadu, začalo mu na nich připadat něco podezřelého. Pak se ukázalo, že jsou to jen přední strany domů, které podepírá lešení. Těsně pod kašírovanou ulicí tekl potokjasper Creek, který přes léto vysychal, jeho úzké řečiště vedlo mezi balvany a místy ho obrůstaly staré topoly.

Výhled byl přímo nádherný, v časném ranním slunci a pod safírově modrou oblohou bylo vše zbarvené dozlatova. Vyrazil ke kulisám. Všude už se pilně pracovalo, nad rušným mraveništěm se tyčily kamerové jeřáby, vysokozdvižné plošiny a světla, v megafonu se neustále ozývaly nějaké příkazy a lidé běhali tam a zase zpátky.

Většina města byla obkroužená plastovou páskou, a když se k ní Gideon přiblížil, okamžitě ho zastavil muž se zápisníkem. „Mohu vám nějak pomoci, pane?“ ptal se a postavil se Gideonovi do cesty.

„Přišel jsem za Simonem Blainem.“

„A očekává vás?“

Gideon vytáhl svůj průkaz. „Spolupracuju s FBI.“ Podlézavě se na muže usmál, a protože se nedokázal zarazit, zamrkal. Na tohle bych si snadno zvykl, pomyslel si.

Muž si od něj průkaz vzal a dlouze ho zkoumal. Potom mu ho zase vrátil. „O co jde?“

„To vám nesmím říct.“

„Pan Blaine má momentálně moc práce. Nemohl byste počkat?“

„Nebudete mi dělat problémy, že ne?“

„Ne, to rozhodně ne. Ale… musím se podívat, jestli má volno.“

Muž odběhl. Gideon využil příležitosti, podlezl pásku a vklouzl do „městečka“. Dlouhá hlavní ulice vedla mezi saloonem, stájemi, obchodem, něčím, co vypadalo jako veřejný dům, kovárnou a úřadovnou šerifa. Kolem prolétly uschlé stonky laskavce, Gideon si všiml, že to byl pravý laskavec, jen nastříkaný na zlatožluto, a že ho po ulici foukal větrák umístěný za jednou z falešných fasád. Další nabarvené laskavce se skrývaly v drátěném koši vedle větráku a jeden po druhém je vypouštěl muž, který přitom křičel na obsluhu větráku, kam přesně mají letět.

Ulicí projela na grošovaných koních skupinka jezdců v kovbojském oblečení. V čele byla Alida, její světlé vlasy v umělém větru vlály jako zlatý plamen. Na sobě měla dokonalé westernové oblečení: bílou košili, koženou vestu, dva šestiraňáky, návleky na kalhoty, klobouk i vysoké boty. Podívala se jeho směrem, poznala ho a uhnula s koněm stranou. Zamračeně z koně slezla a vedla ho za uzdu.

„Co tady děláte?“ ptala se rozzlobeně.

„Jen se dívám. Hledám vašeho otce.“

„Prosím, netvrďte, že pořád ještě prošetřujete tu pitomou stopu.“

„Bohužel jo,“ prozradil jí. „Máte pěkného koně. Jak je jmenuje?“

Založila si ruce na hrudi. „Sierra. Otec má opravdu moc práce.“

„Nemůžeme se bavit mile a přátelsky?“

Znovu si založila ruce na hrudi a podrážděně vzdychla. „Jak dlouho s ním chcete mluvit?“

„Deset minut.“

Přišel k nim muž s poznámkovým blokem a obličej měl stažený úzkostí. „Moc mě to mrzí, ale právě vyrazil…“

Alida se na něj obrátila se zářivým úsměvem. „Já se o to postarám.“ Otočila se na Gideona a úsměv se jí z tváře okamžitě zase vytratil. „Chystají se natáčet poslední scénu filmu a tam bude spousta pyrotechnických efektů. Nepočkalo by to až po ní?“

„Pyrotechnické efekty?“

„Chystají se vyhodit město do vzduchu a nechat ho shořet. Nebo aspoň větší část. Pyrotechnici už to mají skoro hotové.“ Po chvilce dodala: „Třeba se vám to bude líbit.“

Aspoň bude mít ještě chvilku na to, aby se jí na něco zeptal. Kdyby věděl na co. „Jak dlouho to bude trvat?“

Podívala se na hodinky. „Asi tak hodinu. Jak začnou výbuchy a požáry, bude rychle po všem. Potom si s otcem budete moct promluvit.“

Přikývl. „To mi připadá fér.“ Uznale se na ni podíval. „Vypadáte jako hvězda.“

„Jsem dablérka.“

„Někoho konkrétního?“

„Hlavní ženské role, Dolores Charmayové. Hraje Dobytkářku Kate.“

„Dobytkářku Kate?“

„Jedinou ženu v dějinách Divokého západu pověšenou za krádeže dobytka.“ Alida se krátce usmála.

„To se k vám hodí. A kolik záporňáků zabijete?“

„Tak šest. Taky musím projet tryskem, hulákat, pálit z koltů, proskočit ohněm, splašit stádo, nechat se střelit, spadnout z koně – prostě obvyklé věci.“

Za nimi se objevil muž rozvíjející cívku s drátem, další dva za ním vezli nádrž s propanem. Gideon si také všiml, jak za kostelem opatrně dávají na místo plynový vak.

„Co to je?“ vyzvídal.

„To všechno potřebují pyrotechnici. Ten plynový vak udělá ohnivou kouli. Vypadá to úžasně a přitom se neozývá žádný výbuch. V tom filmu totiž záporňáci do města tajně propašovali zbraně a munici, takže tu opravdu budou velké výbuchy.“

„To zní nebezpečně.“

„Když se to udělá správně, nic na tom není. Připravuje to speciální pyrotechnický štáb. Všechno je naplánované a načasované do poslední tečky. Je to stejně bezpečné jako procházka v parku. Jen byste se, až se to spustí, měl držet dál od města – to je všechno.“

Téma ji rozehřálo a ke své velké úlevě si všiml, že se k němu už nechová tak odměřeně.

„A co tyhle věci?“ vyzvídal, aby ji vyprovokoval k dalšímu hovoru. Ukázal na válce, které právě zakopávali do země.

„To jsou ohnivé hrnce. Jsou plné výbušné směsi, která vybuchuje jako bomba a střílí nahoru. Tyhle šňůry vedou k tryskám, které uvolňují hořící propan, aby simulovaly šíření požáru. Až to všechno spustí, bude se vám to moc líbit. Pokud tedy máte rád výbuchy.“

„Miluju výbuchy,“ přiznal. „Úplně všechny. Vždyť já v Los Alamos navrhuju bloky konvenčních trhavin používané v implozních jaderných pumách.“

Alida na něj vytřeštila oči a už se vůbec netvářila přátelsky. „To je ale hrůza. Vy navrhujete jaderné bomby?“

Rychle změnil téma. „Zmínil jsem se o tom jenom proto, že tohle se od mojí práce zas tak neliší. Všechna ta pyrotechnika je určitě napojená na hlavní počítač, který to všechno odpálí ve správném pořadí.“

„Přesně tak. A jakmile to začne, tak to musí šlapat, protože záběry není možné opakovat a nic nejde vrátit. Když zkazí záběr, vyplýtvají pyrotechniku za pár milionů dolarů, a to nemluvím o kulisách.“ Vytáhla z náprsní kapsy krabičku cigaret, jednu si vytáhla a zapálila.

„Tady se smí kouřit?“

„Rozhodně ne.“ Foukla kouř jeho směrem.

„Dám si taky.“

Se škodolibým úsměvem vytáhla další cigaretu, zapálila ji a vložila mu ji mezi rty.

Na ulici se objevil malý rozmrzele vypadající muž s nohama do O a oholenou hlavou. Kolébal se na krátkých nohách a hulákal do megafonu. Schovala cigaretu za záda a Gideon ji následoval.

„Tohle je…?“

„Claudio Lipari. Režisér. Neskutečný nácek.“

Gideon koutkem oka zahlédl pohyb a otočil se. Přijelo dvanáct sedanů, za nimi se zvedl oblak prachu, ale místo aby se zastavily na parkovišti, pokračovaly přes plastové pásky až k městu a přitom se řadily do rojnice.

Lipari je spatřil. Zastavil se, vytřeštil oči a zamračil se.

„Co se to děje?“ divila se Alida.

„To jsou Fordy Crown Vic,“ všiml si Gideon. „To bude policie.“

Auta zaparkovala na kraji města a celé místo obklíčila. Otevřely se dveře a z každého z aut vyskákali čtyři muži – všichni na sobě měli mohutné modré uniformy, které prozrazovaly, že se pod nimi jistě skrývají neprůstřelné vesty.

Režisér vyrazil k nejbližšímu autu, zuřivě na něj mával rukama a řval, ale ničeho nedosáhl. Muži v modrých uniformách vyrazili kupředu, rozestoupili se, ukazovali odznaky a prováděli dobře secvičenou akci.

„Klasika,“ pronesl Gideon. „Chystají se někoho zatknout. Někoho důležitého.“ To jdou po Blaineovi?

„Panebože, to ne,“ děsila se Alida. „Teď ne.“

Gideon ke svému velkému překvapení zjistil, že z prvního z vozů vystoupil Fordyce. Agent FBI jako by prohlížel okolí. Gideon na něj mávl; Fordyce ho spatřil a vyrazil za ním. Tvářil se zachmuřeně.

„Něco se děje,“ poznamenal Gideon.

„To je neuvěřitelné. Tohle přece nemůže být kvůli otci.“

Fordyce dorazil až k nim, měl zarudlý obličej a nakrabacené čelo.

„Co se to děje?“ ptal se Gideon.

„Potřebuju si s tebou promluvit o samotě. Pojď sem.“ Fordyce ukázal na Alidu. „Vy prosím odstupte.“

Gideon následoval Fordyce od Alidy a rušné hlavní ulice. Přešli na klidnější místo zajednou z falešných fasád. Gideon si všiml, že jsou všude dráty a ohnivé hrnce. Fordyce vytáhl zbraň.

„Ty někoho zatýkáš?“ divil se Gideon.

Fordyce přikývl.

„Koho?“

Pistole se zvedla. „Tebe.“

32

Gideon zíral na pistoli, pak na Fordyce. Rozhlédl se a zjistil, že všichni muži v modrých uniformách už jsou na pozicích, vytáhli zbraně a blokují mu únikové cesty.

„Mě?“ ptal se Gideon nevěřícně. „Co jsem provedl?“

„Teď se otoč a dej ruce na hlavu.“

Gideon ho poslechl a v ústech stále ještě měl hořící cigaretu. Fordyce ho začal prohmatávat, vzal mu peněženku, kapesní nůž a mobil. „Ty jsi umělec, co?“ začal Fordyce. „Mistr manipulace. Ty a ten tvůj kamarád Chalker.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Vedl sis dobře, předstíral jsi, že ho nemáš rád – a přitom jste nejlepší kámoši, jedete v tom od samého začátku.“

„Už jsem ti přece říkal, že toho troubu nemůžu ani vystát.

„Jasně. A všechny ty věci u tebe v počítači – trapný džihádistický milostný psaníčka.“

Gideonovi se z toho málem zavařily mozkové závity. Zmatené vyšetřování se přeměňovalo v dokonalou ukázku totální neschopnosti. Tohle je opravdu neuvěřitelné.

„Málem jsem ti na to skočil,“ uznal Fordyce. V hlase měl hořký tón zrady. „Ten výlet k tobě na chatu. Večeře a mužný přátelství. A ten sladkobolnej příběh o smrtelný nemoci. Takový kecy. A ta cesta na západ mě měla jenom svést z cesty – mělo mi to být jasný od začátku.“

Gideona náhle zachvátil hněv. Tenhle úkol si nevyžádal. V podstatě ho k němu přinutili. Už takhle ztratil vzácný týden života. A teď tohle: z těchhle zmatků se bude dostávat po celý zbytek života – možná ho dokonce stráví někde v cele.

Ať jdou někam. Já nemám co ztratit.

Fordyce skončil osobní prohlídku. Vzal Gideonovu ruku a zkroutil mu ji za záda. Pak na ni nasadil pouta. Chtěl mu chytit i druhé zápěstí.

„Počkej, ještě cigaretu.“ Gideon si doutnající nedopalek vytáhl z pusy – a hodil ho do ohnivého hrnce vedle Fordyce.

Vystřelilo to jako z děla a následný výbuch je oba srazil k zemi. Pak z hrnce uniklo obrovského množství divadelního kouře.

Gideon se se zvoněním v uších postavil a zjistil, že mu hoří cíp košile. Kouř je úplně obklopil a valil se nahoru. Odevšad se náhle začaly ozývat výkřiky.

Rozběhl se. Když vyrazil z kouřové clony, spatřil Alidu, která byla zpět v sedle svého grošáka a zírala na něj. Muži v modrých uniformách se začali přesunovat a mířili na něj zbraněmi.

Ozval se další hlasitý výbuch, následovaný menšími.

Má jedinou šanci – i když je nepatrná. Rozběhl se kupředu a skočil na hřbet Alidina koně.

„Jeď!“ zařval na ni a stiskl koni slabiny patami.

„Co to sakra…?“ chtěla koně zastavit.

Ale Gideon hořel a kůň, kterého vyplašily všechny ty zvuky, nehodlal čekat. Vyděšeně si odfrkl, splašil se a tryskem vyrazil ulicí ke kostelu.

Gideon na chvilku zahlédl Simona Blainea, který stál ve dveřích šerifovy úřadovny jako přikovaný a sledoval je s nepopsatelným výrazem v obličeji. Gideon si ze sebe začal strhávat hořící košili, utrhal všechny knoflíky a přitom si popálil kůži. Alida ječela: „Do prdele, slez mi z toho koně!“ a snažila se vyděšené zvíře ovládnout. Za sebou slyšel další ohlušující řev následovaný záblesky a prokládaný křikem, muži v modrých uniformách pobíhali sem a tam. Někteří se hnali k autům, jiní ho pronásledovali pěšky. Celé město bylo vzhůru nohama. Lidé neorganizovaně prchali do všech směrů.

Alida máchla pěstí a snažila se ho srazit dolů. Trefila ho do hrudníku a málem se jí to podařilo.

„Alido, počkej…“ začal.

„Slez mi z koně!“

Vyrazila za nimi dvě policejní auta, strhávala už tak poničené kulisy na hlavní ulici, rozháněla kovboje a kameramany a splašila další koně. Takhle těm autům určitě neuniknou.

Objeli kostel a málem se srazili s obrovským vakem na plyn. Gideon uviděl příležitost a okamžitě ji využil – hodil na vak hořící košili.

„Drž se!“ zařval a sevřel okraje sedla.

Téměř okamžitě se ozvalo hlasité zasyčení, zaplavila je vlna tepla a celý kostel pohltila obří ohnivá koule. Špička plamene je krátce ošlehla a sežehla mu konečky vlasů. Kůň v totální panice ještě zrychlil. Výbuch spustil i další pyrotechniku a za nimi propukla třetí světová válka: ozýval se neskutečný řev, rány, střelba, záblesky a vylétávaly ohnivé sloupce. Když se z pádícího koně ohlédl, naskytl se mu krásný výhled na celé město vybuchující v plamenech, k ranní obloze stoupaly ohnivé koule, budovy se rozlétaly, jako by byly z párátek, do vzduchu vylétaly rakety a rachejtle, lidi i koně to sráželo k zemi a půda se otřásala.

Alida vytáhla šestiraňák a začala jím na něj útočit jako s holí. Trefila ho do spánku, až se mu před očima udělaly hvězdičky. Chtěla ho praštit ještě jednou, ale Gideon ji chytil za zápěstí, silně jí ho zkroutil, až zbraň odlétla. A než mu v tom stihla zabránit, nasadil jí na zápěstí volný a otevřený díl pout a rychle ho zaklapl.

„Ty parchante!“ ječela a tahala za něj.

„Když spadnu, spadneš taky. A oba nás to zabije.“ Vytáhl jí z pouzdra i druhý šestiraňák a dal si ho za pásek kalhot.

„Hajzle!“ Ale podle všeho jí došlo, že má pravdu, protože se ho přestala pokoušet shodit.

„Odvez nás k potoku,“ nařídil jí.

„Ani náhodou. Obracím koně! Předám tě poldům!“

„Prosím,“ žadonil. „Musím utéct. Já nic neudělal.“

„A myslíš, že mě to zajímá? Beru tě zpátky a doufám, že tě někam zavřou a zahodí klíč!“

A pak ho naštěstí zachránil zásah FBI. Zaslechl střelbu, prosvištěla kolem nich kulka a druhá zvedla prach na opačné straně. Ti pitomci na ně střílejí. Raději je oba zabijí, jen aby jim neutekl.

„Co to sakra je?“ ječela Alida.

„Jeď dál!“ nařídil jí. „Střílejí po nás! Ty to nevidíš…?“

Další střelba.

„Ježíšikriste, fakt střílejí,“ vyhrkla.

A jako zázrakem konečně ovládla koně. Zvíře náhle běželo plynule a účelně. Mířila k okraji skaliska korytem potoka. Prosvištěly kolem nich další kulky. Kůň běžel k okraji skaliska a nabíral rychlost, aby přeskočil potok.

Podívala se přes rameno. „Drž se, kreténe!“

33

Gideon se zoufale držel zadní rozsochy sedla, kůň skočil přes skalisko a klesal na prudký měkký břeh. Na svah spíše dopadl, než doskočil. Když přistál, klopýtl a v písku mu podklouzly nohy, oba jezdce to hodilo dopředu a všichni tři málem skončili na zemi. Díky Alidinu jezdeckému umění se však zvíře vzpamatovalo a ona ho zastavila. Kůň se celý třásl a byl pokrytý potem.

„Musíme jet dál,“ přesvědčoval ji Gideon.

Alida si ho nevšímala, poplácala Sierru po krku, přitiskla se k němu a šeptala mu do ucha konejšivá slůvka. V pozadí Gideon slyšel, jak blížícím se autům řvou motory a nadskakují po nerovném terénu mimo jejich dohled za okrajem kaňonu.

Napřímila se. „Já se vzdám.“

„Oba nás zastřelí.“

„Ne, když uvidí bílou vlajku.“ Chytila se za košili a jediným pohybem ji ze sebe strhla, až uletěly knoflíčky.

„Panebože,“ vyhrkl Gideon.

„Jdi někam.“ Zvedla košili a začala s ní mávat jako bílou vlajkou. Gideon se jí košili snažil sebrat, ona se však postavila na třmenech a držela ji tak, aby na ni nedosáhl.

Gideon se podíval přes rameno. Slyšel, že se auta blíží k okraji kaňonu a silné osmiválce řvou námahou. Pak se ozvaly výkřiky, bouchání dveří a za skaliskem asi tři sta metrů od nich se objevila hlava.

„Vzdáváme se!“ křičela Alida a mávala košilí. „Nestřílejte!“

Ozvala se střela a těsně před nimi se zaryla do písku.

„Co to sakra je?“ Zuřivě mávala košilí. „Copak jste slepí? My se vzdáváme!“

„Nedošlo jim to,“ vysvětloval Gideon. „Radši bychom odsud měli rychle zmizet.“

Když do písku kolem nich dolétly další kulky, začal kůň vyhazovat. Díky bohu že mají jen pistole, pomyslel si Gideon. „Tak už sakra pojď!“

„Sakra,“ ulevila si Alida a pobídla koně patami. Sierra vyrazil. Za skaliskem se začaly objevovat další hlavy. Tryskem jeli vyschlým korytem potoka a šlo jim o život, protože z okraje skaliska se dál ozývala střelba.

„Drž se.“ Začala s koněm kličkovat, aby nebylo tak snadné se do nich trefit. Kolem svištěly kulky a Gideon se nahrbil, protože čekal, že každou chvíli jedna z nich zasáhne cíl.

A přesto jako zázrakem během několika minut střelcům utekli z dostřelu a pořád ještě byli celí. Alida koně zpomalila do cvalu, znovu si oblékla košili a pokračovali vyschlým korytem, které se úžilo do rokle mezi dvěma příkrými kopci, které – jak si všiml Gideon – zamezí agentům FBI v další cestě autem.

Kůň přešel do klusu.

„Musíme dál udržovat tempo,“ nařídil jí Gideon.

„Nehodlám toho koně kvůli tobě zabít.“

„Uvědomuješ si, že nás má zabít ta střelba?“

„Jasně že si to uvědomuju! Co jsi sakra udělal?“

„Zřejmě si myslí, že patřím k těm teroristům s atomovkou.“

„A patříš?“

„Zbláznila ses? To vyšetřování je od začátku jeden velký zmatek.“

„Vypadá to, že si jsou dost jistí.“

„Sama jsi říkala, že jsou pitomí.“

„Já říkala, že jsi pitoměj ty.“

„Nikdy jsi neřekla, že jsem pitoměj.“

„Jo, ale myslela jsem si to. A pořád mi to dokazuješ.“

Koryto začalo stoupat, protože se blížilo k úpatí pohoří Jemez, byly v něm rozeseté černé balvany. Kůň se opatrně proplétal náročným terénem.

„Koukni, já přece nejsem terorista,“ přesvědčoval ji Gideon.

„Tak to už jsem úplně klidná.“

Půl hodiny jeli mlčky, protože koryto potoka stoupalo do hor a terén začínal být stále náročnější. Mohutné borovice těžké postupně střídal jalovec a borovice limba. Potok se větvil na jednotlivé přítoky, vždy si jeden z nich vybrali, až se dostali do labyrintu malých pramínků obklopených svahy porostlými vysokými stromy.

„Tak co teď uděláme,“ vyptávala se Alida. „Pustíš mě? Já se vrátím a ty budeš pokračovat.“

„To nejde. Vždyť jsme k sobě připoutaní.“

„Tak nějak rozbij ten řetěz. Třeba kamenem.“

Po chvíli Gideon prohlásil: „Teď tě pustit nemůžu. Potřebuju tvou pomoc.“

„Tím jako chceš říct, že potřebuješ rukojmí.“

„Musíš dokázat mou nevinu.“

„Já se ale nemůžu dočkat chvíle, kdy tě předám policii.“

Dál jeli za rozzlobeného mlčení. Slunce už měli téměř přímo nad hlavou.

„Musíme někde najít vodu,“ oznámila mu Alida nevrle. „Pro koně.“

Po poledni se dostali na zalesněný hřeben, z něhož byl výhled do údolí pod nimi.

„Zastav,“ nařídil jí Gideon. „Chci zjistit, co se děje za námi.“

Zastavila koně a Gideon se obrátil. Přes hustou clonu stromů v dálce viděl travnaté roviny pod nimi. Nad zbytky kulis se stále ještě vznášel oblak dýmu, všude kolem byla hasičská auta a stříkala na trosky proudy vody. Očima sledoval koryto potoka a na začátku příkrého stoupání viděl řady zaparkovaných vozů a shluk lidí, vypadalo to, že začínají dělat rojnici a vyrážejí podél potoka. Dokonce slyšel slabý štěkot psů. Z velkého kamionu vykládali koně, nasedali na ně jezdci a vytvářeli jakýsi pátrací oddíl.

„Pořádají na nás úplný lov,“ poznamenala Alida. „A poslouchej – vrtulníky.“

Gideonovi také neuniklo vrčení a v dálce se na obloze začaly rýsovat tři černé tečky.

„Tak to jsme teda v pěkným maléru,“ shrnula to.

„Alido, nevím, jak tě o tom přesvědčit, ale já jsem úplně nevinný. Tohle je neskutečný omyl.“

Podívala se na něj a pak kroutila hlavou. „Ti lidé dole si to ale nemyslí.“

Mířili dolů z hřebene, přebrodili další z potůčků a pak začali prudce stoupat mezi mohutnými kmeny douglasek. Jejich postup zpomalovaly spadané kmeny a obrovské balvany. Jezdili po svahu tam a zpět a snažili se překonat balvany i klády.

„Musíme pustit toho koně,“ oznámil Gideon.

„Ani náhodou.“

„Nechává za sebou moc zřetelnou stopu, ti psi nás díky jeho pachu snadno najdou. Když ho pustíme, odláká od nás pozornost. Kromě toho už by tu pro něj byl moc náročný terén.“

„Zapomeň na to.“

„Když Sierru pustíme, dostane vodu dřív. V téhle části pohoří Jemez voda není. Zvlášť v červnu.“

Alida mlčela.

„Je vyčerpaný. A musí nést dva jezdce. Už to dlouho nevydrží. Jen se na něj podívej.“

Znovu nic neříkala. Kůň opravdu byl unavený, propocený a kolem sedla a poprsníku měl pěnu.

„Když nás doženou, možná budou nejdřív střílet a pak se na něco ptát. Sama jsi viděla, jak to probíhalo. Ti chlápci jsou tak natěšení na to, až mě dostanou, že se nezajímají o vedlejší ztráty.“

Propracovávali se malým přítokem, který končil v prudkém hřebeno vitém terénu, všude kolem nich bylo prudké stoupání, jediná cesta vedla přímo vzhůru.

Alida zastavila koně. „Slez,“ nařídila mu ostře.

Připoutaní k sobě neohrabaně sesedli. Odvázala sedlové vaky a hodila je po Gideonovi. „Tohle odneseš ty.“ Sundala Sierrovi uzdu a opratě a bezpečně je přivázala ke hrušce sedla. Pak koně plácla do zadku.

„Běž,“ nařídila mu. „Zmiz odsud. Sežeň si něco k pití.“

Kůň na ni zmateně zíral a špicoval uši.

„Slyšel jsi, zmiz!“ Znovu koně plácla a on odklusal, ještě jednou se zastavil a zmateně se ohlédl. Alida zvedla hůl a zamávala s ní. „Hyjé! Zmiz!“

Kůň se otočil a kličkoval kaňonem.

Alida si odplivla a obrátila se na Gideona. „Teď tě opravdu nenávidím.“

34

Po dlouhém namáhavém výstupu po úbočí hory pozdě odpoledne překonali poslední hřeben a rozhlíželi se po divoké krajině plné hor a údolí, kde nebyly známky po cestách ani jiných stopách lidské přítomnosti. Chvilku odpočívali. Gideon čas od času zaslechl vrčení vrtulníků, někdy prolétávaly poměrně těsně nad nimi. Les byl však tak hustý, že se pokaždé skryli pod hustou vegetaci dřív, než si jich někdo mohl všimnout.

Této oblasti se říkalo Bearhead: byla to nejodlehlejší část pohoří Jemez. Gideon v podhůří Bearheadu občas rybařil, ale tady nahoře nikdy nebyl. Zapadající slunce horská úbočí obarvilo do nachova.

„Tady by se člověk mohl ztratit jednou provždy,“ poznamenala Alida a mžourala do daleka.

„Přesně tak,“ souhlasil Gideon. Položil sedlové vaky na zem a odkašlal si. „Promiň, ale budu se muset vyčurat.“

Vytřeštila na něj oči a pobaveně povytáhla obočí. „Tak jen do toho.“

„Možná by ses měla otočit.“

„Proč? Já se tě neprosila, abys nás k sobě připoutal. Tak do toho, ukaž, co máš v kalhotách.“

„Tohle je trapný.“ Rozepnul si poklopec a vyčural se, snažil se přitom od ní co nejvíce odvrátit.

„Ježíši, ty se červenáš.“

Sešli po několika příkrých svazích, dál zůstávali skrytí v korytě. Pak se náhle ocitli v dubovém houští tvořícím podrost pod obrovskými jedlemi a smrky. Prodírali se kupředu a téměř neviděli, kam jdou, střídavě stoupali nahoru a pak zase klesali dolů, bylo to náročné, ale hlavní bylo, že jsou dobře maskovaní.

„Tak co máš v plánu, dovedo?“ zeptala se po nějaké době Alida.

„Moc vtipný.“

„Já to vidím asi takhle: utíkáš před všemi policejními sbory USA, zapadá slunce, nemáš košili, jsme uprostřed pustiny, bez jídla a vody. A ty navíc nemáš žádný plán. Super.“

„V Bearheadu by měly být staré doly. Schováme se pod zem.“

„Dobrá, strávíme noc v dole. A pak?“

„Musím to promyslet. Musím to promyslet.“by podobnou situaci vyřešil můj starý známý seržant Dajkovic? říkal si. Zřejmě by padl k zemi a udělal sto kliků.

Putovali do Bearheadu po losích stezkách, které se objevovaly a zase mizely. Nakonec se dostali až na maličkou loučku u vyschlého potoka. Za ní se v kopci otevírala ústí několika dolů, se starými šachetními budovami a haldami hlušiny.

„Tady strávíme noc,“ oznámil jí Gideon.

„Mám příšernou žízeň.“

Gideon pokrčil rameny.

Sesbíral z louky hrsti suché trávy a svázal je do otýpky. Vlezli do nejbližšího tunelu. V ústí si od ní půjčil zapalovač, otýpku zapálil a pak opatrně pokračovali dovnitř, plaménky se odrážely od stěn a stropu zpevněných výdřevou. Byl to starý tunel z tvrdé horniny, který vedl přímo do úbočí kopce. Doufal, že v něm najde známky vody, ale bylo tam stejné sucho jako v korytě potoka venku.

Na zemi bylo podloží z měkkého písku. Alida se posadila, vylovila z kapsy džin cigaretu a připálila si hořící trávou. Dlouze potáhla a pak vyfoukla dlouhou čáru kouře. „To teda byl den. A můžeš za to ty.“

„Ehm, mohl bych…?“

„To je neuvěřitelný. Uneseš mě, vezmeš si mě jako rukojmí, kvůli tobě na mě střílí a teď ode mě ještě loudíš cigarety.“

„Nikdy jsem ti netvrdil, že jsem dokonalý.“

Podala mu cigaretu. „Dej mi ty sedlové vaky.“

Podal jí je, ona rozepnula přezky, zalovila v nich a našla dvě músli tyčinky. Jednu mu hodila a druhou si otevřela. Gideon si ukousl a kousky oříšků se mu přilepily na vyschlá ústa.

„Zítra jako první musíme najít vodu,“ prohlásil, zvedl se mu žaludek a schoval zbytek tyčinky do kapsy.

Pak chvíli mlčky seděli ve tmě a kouřili.

„To je hrozně depresivní,“ namítla Alida. „Musíme si udělat oheň.“

Vstali a šli ven. Do spoutaných rukou vzali tolik suchých dubových větví, kolik jich dokázali pobrat. Slunce už zašlo a vzduch byl chladný, obloha posetá hvězdami. Gideon čas od času zdálky slyšel vrčení vrtulníků, ale jak se připozdívalo, byly stále vzdálenější a nakonec zmlkly úplně. Zapálil malý ohýnek, suché dřevo téměř vůbec nekouřilo.

Alida mu cukla zápěstím. „Lehni si. Chci spát.“

Oba si lehli na záda vedle sebe. Deset minut bylo ticho. Pak Alida prohlásila: „Sakra. Jsem moc rozrušená na to, abych usnula. Ráno si v klidu natáčím film a najednou jsem připoutaná k teroristovi, který má v patách snad celou tuhle zemi.“

„Doufám, že si opravdu nemyslíš, že jsem terorista.“

Dlouhé mlčení. „Nepřipadáš mi jako ten typ.“

„To máš teda zatracenou pravdu. Došlo k nějaké neskutečné chybě.“

„Jak víš, že to byla chyba?“ zeptala se.

Gideon se odmlčel. Vybavila se mu Fordyceova slova: Vedl sis dobře, předstíral jsi, že ho nemáš rád – apřitom jste nejlepší kámoši, jedete v tom od samého začátku. A pak další šílená obvinění: A všechny ty věci u tebe v počítači – trapný džihádistický milostný psaníčka.

„Džihádistický milostný psaníčka,“ řekl nahlas.

„Cože?“

„To mi říkal ten agent FBI, co mě chtěl zatknout. Že jsem měl, cituji: džihádistický milostný psaníčka, konec citátu, v počítači.“

Další dlouhé mlčení.

„Víš,“ pokračoval Gideon, „vlastně jsi mi položila přímo výbornou otázku. Jasně že to nebyla chyba. Hodili to na mě.“

„Jo, jasně,“ poznamenala pochybovačně.

„Nejdřív nás chtěli zabít tím, že nám před několika dny poškodili letadlo. Když to nevyšlo, falešně mě obvinili.“

„Kdo by to udělal?“

„Zřejmě jsme se při našem vyšetřování otřeli o osobu nebo skupinu, která má tohle všechno na svědomí.“ Chvilku přemýšlel. „Ne, neotřeli, museli jsme se trefit. Někoho vyděsit k smrti. Poškození letadla, falešné obvinění – to jsou hrozně riskantní manévry člověka v zoufalé situaci.“

Odmlčel se a opět přemýšlel.

„Zajímalo by mě, který z mých počítačů napadli. Můj osobní počítač v chatě to být nemohl – protože celý harddisk mám zašifrovaný 2048bitovým RSA klíčem. Ten je neprolomitelný. Takže se museli dostat do mého pracovního počítače nahoře na Kopci.“

„A ten není zaheslovaný?“

„Přesně tak. Je připojený k samostatné síti s nejvyšším stupněm utajení. Ale kvůli bezpečnosti je obsah každého z počítačů úplně přístupný bezpečnostním technikům a několika dalším pracovníkům. Síť automaticky loguje všechno a každého, kdo vstoupí do systému, nahrává každý stisk klávesy, všechno, co uživatelé dělají. Takže jestli si mi někdo hrál s pracovním počítačem, musel to být někdo zevnitř – a určitě o tom budou záznamy.“

Vpohasínajícím ohni si všiml, že se na něj Alida dívá. „A co s tím budeš dělat?“

„Promluvím si s Billem Novákem. Bezpečnostním technikem sítě. To on má přístup ke všem souborům.“

„Takže si hezky popovídáte. A on hledanému teroristovi pěkně vyklopí všechno, co potřebuje vědět.“

„S tím tvým šestiraňákem u hlavy určitě jo.“

Ochraptěle se zasmála. „Ty demente, to je jenom rekvizita, jsou v ní slepé náboje. Jinak bych tě už na začátku sestřelila ze sedla.“

Vytáhl ho z opasku, prohlížel si ho a mračil se. Opravdu byl nabitý slepými náboji. „Něco vymyslím.“ Odmlčel se. „Tak jako tak musíme jet do Los Alamos.“

„Ale to je na druhé straně Bearheadu, asi dvaatřicet kilometrů odsud!“

„Chtěla jsi nějaký plán – tak ho máš. A Los Alamos je asi to poslední místo na světě, kde mě budou hledat.“

35

Stone Fordyce se zastavil, otřel si pot z čela a zkontroloval GPS. Blížili se do nadmořské výšky 2700 metrů, borovice těžké začaly střídat jedle, les houstl.

Silná halogenová světla jeho mužů přejížděla po kmenech stromů a vytvářela ostré stíny. Dvojice bloodhoundů svůj nesouhlas s přestávkou vyjadřovala vytím. Zvedl ruku a poslouchal, veškerý pohyb za ním ustal, muži zmlkli. Psovod utišil psy.

Klekl si a zkoumal stopu. Začínala být čerstvější, okraje stop byly ostřejší, lépe prokreslené. Celý den i večer trpělivě šli po stopě a teď už se dostali velmi blízko: psi zuřivě napínali vodítka. Pomalu vstal, dál měl ruku vztyčenou kvůli tichu a pozorně poslouchal. Jako by kromě šumění větru ve větvích stromů slyšel i další zvuk – opakovaný dusot. Na prudkém svahu nad nimi se pohyboval kůň.

Už to téměř mají za sebou.

„Jsou tam nahoře,“ šeptl. „Pětimetrové rozestupy. Obkličte je zprava. Pohyb!“

Pak se všichni vrhli vpřed. Psi hlasitě štěkali, muži se rozestoupili a s tasenými zbraněmi vyrazili do kopce. Byli vyčerpaní, ale blízkost kořisti jim vlila novou energii do žil.

Také Fordyce vytáhl svou pětačtyřicítku a vydal se vzhůru. Znovu ho zaplavily výčitky svědomí. Měl to poznat už dávno. Gideon byl mistr podfuků – celou tu dobu Fordyce tahal za nohu. Ale teď už to všechno skončí. Jakmile Gideona dostanou, přinutí ho mluvit a brzy odhalí cíl celého spiknutí.

A že ho přinutí mluvit. Kašlou na ženevské konvence – vždyť oni mají funkční atomovku. Udělají, co bude třeba.

Všichni se zadýchávali, ale pokračovali dál, až se dostali na hřeben. Fordyce šel v čele. Stezka mířila doprava, Fordyce po ní běžel, snažil se být nenápadný a co nejvíce se ukrývat za stromy. Ostatní ho následovali.

Náhle uviděl, jak se před ním ve světle něco zalesklo, zaslechl pohyb a mezi stromy spatřil pohybující se tělo. Schoval se za kmen, přikrčil se a vyčkával – objevil se u nich kůň, podupával a nervózně si je prohlížel. Byl to strakatý kůň té ženské.

Bez jezdce.

Muži se rozestoupili, obklopili vyplašené zvíře, které vyhazovalo, rozevíralo nozdry a couvalo.

Fordyceovi došlo, co se stalo. Zachvátil ho vztek, ale za chvilku už se zase dokonale ovládal. Vstal a schoval pistoli do pouzdra.

„Dejte pryč ta světla,“ nařídil jim klidným hlasem. „Zbytečně ho plašíte.“

Přišel ke koni, natáhl ruku a kůň se k němu přiblížil a tiše zařehtal. Vzal ho za ohlávku. Koni chyběly sedlové vaky a někdo pečlivě zavázal uzdu ke hrušce sedla. Tohohle koně někdo pustil úmyslně.

Znovu málem praskl vzteky a jen tak tak se ovládl. Nechtěl před ostatními dávat najevo slabost. Když k němu přišli muži i psi, obrátil se na ně. „Šli jsme po špatné stopě.“

Následovalo zdrcené mlčení.

„V některé fázi útěku, zřejmě už dávno, sesedli z koně a pokračovali pěšky. My sledovali koně. Budeme se muset vrátit stejnou cestou a zjistit, kde uhnuli.“

Rozhlédl se. Jeho tým byl složený z agentů NEST, někteří nebyli v úplně dokonalé fyzické kondici a byli zbrocení potem. Pak tu byli agenti FBI přidělení k NEST, psovod a několik místních policistů, kterým se k nim podařilo přidat. Ta skupina byla příliš velká.

„Vy…“ ukázal na pronásledovatele v nejhorší fyzické kondici, „… a vy a vy, odvedete toho koně zpátky. Je to důkaz, tak na něj dejte pozor a předejte ho kriminalistům.“

Rozhlédl se. „Budeme muset jít mnohem rychleji. Je nás moc.“ Nemilosrdně ukázal na další nadbytečné muže a odeslal je zpět s koněm. Jakékoli nespokojené námitky okamžitě umlčel.

Pak si klekl a rozložil si na zem topografické mapy geologické společnosti. Vytáhl satelitní telefon a chystal se telefonovat Dartovi. Bože, na ten hovor se vůbec netěšil. Když telefon vyzváněl, díval se na skupinu, kterou právě odeslal domů a která pořád stála kolem jako stádo ovcí. „Na co sakra čekáte? Vyrazte!“

„Jaká je situace?“ zeptal se Dart bez zbytečných úvodů.

„Ještě ho nemáme. Svedli nás na falešnou stopu koněm. Musíme se vrátit.“

Prudký nespokojený výdech. „Takže ty vrtulníky pátrají ve špatné oblasti?“

„Ano.“ Fordyce se podíval do mapy, kterou měl před sebou. „Měly by se přesunout víc do hor. Můj odhad je, že jsou v oblasti nazývané Bear head.“

Zaslechl šustění papíru. Dart se díval do stejné mapy.

„Přesuneme letecké jednotky tam.“ Následovala pauza a pak se Dart zeptal: „Tak jaký má plán?“

„Podle mě prostě utíká. Nic jiného za tím nebude.“

„Potřebujeme ho. A ještě něco. Dozvěděl jsem se, že na ně vaši lidé stříleli. To je naprosto nepřijatelné. Potřebujeme je živé, proboha. Musíme je vyslechnout.“

„Ano, pane. Ale možná, zřejmě, jsou ozbrojení. Jsou to teroristi. FBI má jasná pravidla, že v případě záchrany vlastního života v rámci sebeobrany je možné pronásledovaného i usmrtit.“

„Tak zaprvé, nemáme žádné důkazy o tom, že by k teroristům patřila i ona. Možná je… dočasně… pod jeho vlivem. A pokud jde o ta vaše pravidla, pokud mi přivezete dvě mrtvoly, budu velmi, ale velmi nespokojený. Je vám to jasné?“

„Ano, pane,“ řekl Fordyce a polkl.

„Agente Fordyci, jediný důvod, proč jsem vás neodvolal z akce, je ten, že nikdo jiný není poblíž. Jste tam jen vy a dvanáct dalších agentů, kteří jste nezvládli ani obyčejné zatčení. A kteří ho nedokážete najít, i když máte totální přesilu jak v lidských zdrojích, tak v materiálním vybavení. Takže se vás ptám: dostanete ho, nebo ne?“

Fordyce se rozhněvaně díval na tmavé hory. „Dostaneme ho, pane.“

36

V ústí jeskyně se objevilo slabé světlo. Gideon zvedl hlavu. V ústech jako by měl vlhkou křídu a suché rty mu rozpraskaly. Nahá záda měl spálená od slunce. Opřel se o loket a prohlížel si Alidu, která ještě spala, a světlé vlasy jí splývaly po písku. Jak se na ni díval, otevřela oči.

„Měli bychom vyrazit,“ oznámil jí.

„Ne.“ Její hlas byl po probuzení ochraptělý.

Gideon na ni vytřeštil oči.

„Ne, dokud mi nesundáš ta pouta.“

„Už jsem ti přece říkal, že nemám klíč.“

„Tak ten řetěz polož na kámen a rozbij ho. Jestli chceme najít vodu, musíme se rozdělit.“

„Nemůžu riskovat, že bys mi utekla.“

„A kam bych asi tak utíkala? Tak jako tak, jestli sis toho ještě náhodou nevšiml, takjá ti věřím. Jen se na sebe podívej. Ty rozhodně nejsi terorista.“

Znovu se na ni podíval. „Proč jsi změnila názor?“

„Kdybys byl terorista,“ pokračovala, „tak bys mě, jakmile bys mě přestal potřebovat, okamžitě zkusil oddělat tím falešným šestiraňákem. Ne… jsi jen nějaký trouba, co byl ve špatný čas na špatném místě. Tak mohli bychom si, prosím, konečně sundat ta pouta?“

Gideon si odfrkl. Určitě jí chtěl věřit. „Budu k tomu potřebovat kousek pevného drátu a nůž.“

Vytáhla z kapsy kalhot malý nožík a tenký kroužek na klíče, který Gideon rychle narovnal. Pak kroužek použil jako planžetu, nůž jako napínák a jednoduchý zámek otevřel za půl minuty.

„Ty jsi mi lhal! Ten zámek jsi mohl kdykoli otevřít!“

„Nejdřív sis musela získat mou důvěru.“ Rozhlédl se, sebral dvě plechovky od piva, které tu zřejmě nechali lovci, a dal si je do kapes. Kdyby našli vodu, budou se jim hodit.

„Máš v těch sedlových vacích ještě něco užitečného?“ ptal se.

„Proč?“

„Protože už je dál nepotáhnu.“

Vytáhla zapalovač, několik čokoládových tyčinek a nacpala si je do kapes. Opustili důl a vyrazili na jih. Drželi se v zalesněných stržích a roklinách a šli sice v odstupu, ale jeden druhému na dohled. Hledali vodu, ale stále po ní nebylo ani stopy. Byl červen, před letními dešti, což je v Novém Mexiku nejsušší období.

Vyschlé pramínky se postupně spojily do hluboké strže s příkrými žulovými stěnami. Když lezli dolů, Gideon zaslechl zvuk blížícího se vrtulníku; o chvíli později ani ne šedesát metrů nad nimi rychle přeletěl Black Hawk s otevřenými dveřmi, vlevo i vpravo měl osazené kulomety M134. Přeletěl je a zmizel za stěnami rokle.

Ježíši, viděl jsi ty kulomety?“ vyhrkla Alida. „Myslíš, že nás chtějí zabít?“

„Už se o to přece pokusili.“

Vpoledne konečně našli vodu: malou loužičku na zemi. Vrhli se k ní a lačně tu bahnitou tekutinu hltali. Pak si lehli do stínu převisu. Když jim voda zahnala žízeň, náhle pocítili strašlivý hlad.

Po několika minutách se Gideon zvedl a dojedl zbytek mušli tyčinky. „A co ty čokoládové tyčinky?“

Vytáhla dvě tyčinky Snickers, které se v horku roztekly. Strhl z konce té své obal a vtlačil si ji do úst jako zubní pastu, pak co nejrychleji polykal.

„Máš ještě?“ ptal se s poloprázdnými ústy.

„Víc nemám.“ Alida měla obličej zamazaný od bláta a čokolády.

„Vypadáš jako dvouleté batole druhý den po koledě.“

„Jo a ty vypadáš jako můj usoplený mladší brácha.“

Naplnili staré pivní plechovky vodou a pokračovali, vylezli na druhém konci strže a stoupali na další hřeben.

Jak se připozdívalo, létalo nad nimi stále více vrtulníků, čas od času i normální letadlo, které pročesávalo terén. Bylo mu jasné, že pronásledovatelé jsou vybavení Dopplerovým radarem a termovizí, ale díky horkému dni a hustým stromům zatím byli v bezpečí. Pozdě odpoledne už se blížili k jižnímu okraji Bearheadu, kde to Gideon začínal poznávat.

Při západu slunce konečně dorazili až na okraj hor. Vyplížili se na poslední hřeben, položili se na břicho a dubovým houštím se dívali na město Los Alamos, domov J. Roberta Oppenheimera, projektu Manhattan a atomové bomby.

Přes svou neuvěřitelnou minulost – jednu dobu byla utajovaná i samotná existence tohoto města – Los Alamos vypadalo jako ostatní města plná vládních úřadů. Bylo ošklivé a obyčejné, s řetězci rychlého občerstvení, nezajímavými bytovými komplexy a neutrálními kancelářskými budovami. Výjimečné bylo pouze nádherným okolím: město i laboratoře se rozkládaly na řadě stolových hor vystupujících z pohoří Jemez. S nadmořskou výškou přes dva tisíce sto metrů nad mořem patří k nejvýše položeným sídlům ve Spojených státech. Původně si ho vědci vybrali kvůli odlehlosti a izolovanosti, z jedné strany je obklopují třítisícová skaliska a z druhé je odříznuté mohutnými horami. Gideon pod městem viděl ohromnou prasklinu v zemi známou jako kaňon White Rock, v němž hluboko dole tekla řeka Rio Grande, která tam tvořila sled peřejí a vodopádů.

Jižně od města Gideon viděl výzkumný areál, oplocenou oblast, v níž stály obrovské budovy připomínající sklady. Když se na to místo podíval, přejel mu mráz po zádech. Opravdu je moudré se tam vracet? Jinou možnost však neviděl. Někdo ho falešně obvinil. A on musí zjistit kdo.

Přetočil se na bok, dlouze se napil ze špinavé pivní plechovky. Pak ji podal Alidě. „Letecké pátrání se, přesně jak jsem čekal, zaměřuje hlavně na severní oblast.“

„A teď co? Prořízneš ten plot?“

Zakroutil hlavou. „To není normální plot. Je plný infračervených senzorů, pohybových a tlakových čidel, alarmů – navíc jsou po celé jeho délce kamery. I kdybychom se náhodou dostali dovnitř, jsou tam ještě další neviditelné bezpečnostní prvky, o nichž nevím.“

„Bezva. Takže najdeme nějakou díru, obejdeme to?“

„Žádné díry tam nejsou. Bezpečnostní systém výzkumných laboratoří je v podstatě bez chyb.“

„Podle všeho ti přestalo přát štěstí, Usámo.“

„Nemusíme překonávat žádné bezpečnostní systémy. Půjdeme normálně hlavním vchodem.“

„Jo, jasně, když jsi na seznamu nejhledanějších zločinců.“

Usmál se. „Podle mě tam nejsem. Aspoň zatím. Mají spoustu důvodů, aby mé pronásledování tajili. Myslí si, že patřím k nějaké teroristické buňce – tak proč by tu buňku upozorňovali, že už mě odhalili a že jsem na útěku?“

Alida se zamračila. „Podle mě je to příšerně nebezpečné.“

„To si prověříme jediným způsobem.“

37

Ve výtahu nebyla žádná tlačítka, byl tam jen klíč, který ovládal ozbrojený mariňák. Dart vstoupil do výtahu, mariňák ho sice dobře znal, ale přesto mu pečlivě kontroloval průkaz totožnosti, věděl totiž, že kdyby to neudělal, Dart by mu to okamžitě vyčetl.

Pak výtah snad věčnost jel dolů. Doktor Myron Dart té příležitosti využil k tomu, aby si všechno promyslel a připravil se.

Protože se blížil den V, byly evakuovány velké části Washingtonu a hlídal je velký počet vojáků. Každý centimetr čtvereční několikrát propátrali psi, monitory radiace i vojáci ručně. A zbytek země mezitím tajil dech a přemýšlel, kde asi bude washingtonské Ground Zero.

Řada obyvatel žijících na druhé straně země se obávala, že takováto gigantická reakce ve Washingtonu teroristy přiměje k tomu, aby si zvolili jiný cíl. Následkem toho panika zachvátila i další velká americká města od Los Angeles po Chicago a Atlantu, jejich obyvatelé prchali a mrakodrapy se vyprazdňovaly. V Chicagu došlo k nepokojům a místní obyvatelé opustili okolí Millenium Parku i vysoké Sears Tower. New York byl vzhůru nohama, velké části města se úplně vylidnily. Burzovní index ztratil padesát procent hodnoty a Wall Street většinu obchodování přesunula do New Jersey. Lidé se vyhýbali velkému množství význačných amerických pamětihodností a staveb, obyvatelé jejich nejbližšího okolí se stěhovali pryč – panika sahala od mostu Golden Gate po zvon Liberty Bell. Strach naháněl dokonce i oblouk Gateway Arch v St. Louis. Vše spíše připomínalo nějakou absurdní hru.

A s dohady a panikou přišly i nevyhnutelné výčitky kvůli pomalému postupu vyšetřování. Na NEST se valila obrovská vlna kritiky, dohadů a hněvu veřejnosti. Vyšetřování prý je chaotické, špatně vedené a dusí se byrokracií.

Ta kritika, musel uznat Dart, nebyla úplně neoprávněná. Vyšetřování si začalo žít vlastním životem, bylo jako Frankenstein, už se naprosto vymykalo centrální kontrole. Nepřekvapovalo ho to. Vlastně to bylo přímo nevyhnutelné.

Mariňák se na něj podíval. „Říkal jste něco, pane?“

Dart si náhle uvědomil, že si mumlal nahlas. Panebože, opravdu je unavený. Zavrtěl hlavou. „Ale nic.“

Dveře výtahu se otevřely na chodbu se zlatomodrým kobercem. Hodiny na stěně ukazovaly jedenáct večer, ale takhle hluboko pod zemí a za daných okolností už denní doba ztratila jakýkoli význam. Když Dart vystoupil z výtahu, objevili se další dva mariňáci, obklopili ho a vedli ho chodbou. Přešli místnost plnou lidí sedících u obrovské stěny z počítačových obrazovek, všichni naráz mluvili do sluchátek; v další místnosti bylo pódium s prezidentským emblémem, televizní obrazovky a modré pozadí. Také zde byly zasedací místnosti, malý bufet, provizorní kasárna. Nakonec dorazil až k zavřeným dveřím, před nimiž stál stůl. Když se přiblížili, muž sedící za stolem se na něj usmál.

„Doktor Dart?“ zeptal se.

Dart přikývl.

„Hned běžte dovnitř. Očekává vás.“ Muž sáhl do zásuvky a cosi zmáčkl; ozvalo se zabzučení a dveře za ním se otevřely.

Dart prošel dveřmi. Za obrovským neozdobeným stolem seděl prezident Spojených států amerických. Na obou koncích stolu byly maličké americké vlaječky. Mezi nimi ležela řada telefonů v pestrých barvách, které spíše připomínaly dětský koutek. Na stěně vedle stolu viselo šest televizorů, na každém z nich byla naladěná jiná stanice, zvuk byl vypnutý. Stranou se založenýma rukama stál šéf prezidentovy kanceláře. Dart si s tímto mužem proslaveným svou mlčenlivostí vyměnil přikývnutí a pak začal věnovat pozornost muži za stolem.

Pod svými charakteristickými hustými havraními vlasy a huňatým obočím měl prezident tak zapadlé oči, že to vypadalo, jako by kolem nich měl modřiny. „Doktor Dart,“ prohlásil.

„Dobrý večer, pane prezidente,“ pozdravil Dart.

Prezident ukázal rukou na pohovky umístěné proti stolu. „Posaďte se, prosím. Poslechnu si vaše hlášení.“

Dveře do místnosti se tiše zavřely zvenčí. Dart se posadil a odkašlal si. Nepřinesl si žádnou složku ani poznámky. Všechno měl vryté v paměti.

„Do očekáváného data útoku nám zbývají jen tři dny,“ začal. „Větší zabezpečení Washingtonu už asi není v lidských silách. V tomto úsilí jsme zmobilizovali všechny zdroje, agentury i pracovníky. Na všech cestách vedoucích z města a do města jsme zbudovali vojenská kontrolní stanoviště. Dočasně jsme zrušili povinnost zatýkat občany pouze na základě soudního příkazu, můžeme proto zatknout každého, a to z jakéhokoli důvodu. Zařízení pro zadržené jsme postavili na řece Potomac kousek od Pentagonu.“

„A co evakuace civilního obyvatelstva?“ zajímal se prezident.

„Dokončená. Lidé, kteří se nechtěli nechat evakuovat, byli vzati do vazby. Museli jsme nechat otevřené místní nemocnice a zůstal tam základní personál, aby pečoval o pacienty, jejichž převoz nebyl možný. Ale takových je jen málo.“

„A jak pokračuje vyšetřování?“

Dart se chvíli rozmýšlel a pak pokračoval. Tohle nebude nic příjemného. „Od posledního hlášení se nestalo nic významného. S identifikací skupiny a případným umístěním jaderného zařízení jsme zatím příliš nepokročili. Dokonce jsme ani nebyli schopní zúžit výběr případných cílů – tedy až na ty, které už byly zmíněny.“

„A co možné hrozby pro další města? Toho, že teroristi změní cíl?“

„Ani o jiných cílech nemáme žádné přínosné informace, pane.“

Prezident prudce vstal a začal chodit po místnosti. „Panebože, to je nepřijatelné. A co ten terorista, který vám utekl? Crew?“

„Crew bohužel mým mužům nadále uniká. Uprchl do hor a moji muži ho uvěznili v divočině, kde minimálně nemůže napáchat nic zlého, protože tato oblast není pokrytá mobilním signálem, nevedou tam žádné cesty a není tam možnost spojení s vnějším světem.“

„Ano, ale my ho přece potřebujeme! Mohl by prozradit nějaká jména, mohl by označit cíl! Krucinál, člověče, vy ho přece musíte najít!“

„Do pátrání zapojujeme obrovské množství lidí. Najdeme ho, pane prezidente.“

Stihlý prezident rychle přecházel z jedné strany místnosti na druhou, cestou se náhle prudce otočil. „Povězte mi o té atomové zbrani! Co o ní víme nového?“

„Pracovní skupina věnující se zařízení se nedokáže shodnout v tom, jak interpretovat rozšíření radiace, podíly izotopů a zaznamenané štěpné produkty. Podle všeho jsou tam jakési anomálie.“

„Vysvětlete mi to.“

„Teroristi měli k dispozici naše nejzkušenější techniky – Crew i Chalker v Los Alamos patřili mezi největší odborníky na konstrukci jaderných zbraní. Otázkou je, jak dobře navrženou zbraň sestrojili. Samotná výroba jednotlivých součástí bomby, jejich sestavení, použitá elektronika, to je velmi odborná práce. A takovou míru odbornosti neměli ani Chalker, ani Crew. Někteří členové pracovní skupiny se domnívají, že bomba může být tak velká, že ji musí vozit autem nebo dodávkou.“

„A vy? Co si myslíte vy?“

„Já osobně se domnívám, že půjde o kufříkovou bombu. Podle mě musíme předpokládat, že věděli více než Chalker s Crewem.“

Prezident kroutil hlavou. „Co mi o tom ještě můžete říct?“

„Obě části jádra byly po nehodě zřejmě oddělené a odstíněné, protože nikde nezaznamenáváme žádnou radiaci. Washington je velmi rozlehlé město, stojí na velké ploše. Takže tu hledáme onu pověstnou jehlu v kupce sena. Využíváme to nejlepší z místních, státních, federálních i vojenských zdrojů, čerpáme také z mnoha vojenských základen v blízkosti Washingtonu. Celé město je doslova plné vojáků, kteří ho pročesávají.“

„Aha,“ uznal prezident. Chvilku přemýšlel. „A co si myslíte o tom, že tato vaše snaha může teroristy přimět, aby zbraň použili v méně opevněném cíli? Celou zemí zmítá panika – a naši občané na to mají plné právo.“

„Tuto otázku jsme dlouze probírali,“ opáčil Dart. „Je pravda, že mohou shledat přitažlivými i mnohé další cíle. Faktem ale je, že vše svědčí o tom, že se ti teroristi upnuli na Washington. Naši experti na myšlení džihádistů nám tvrdí, že pro ně má symbolický význam útoku mnohem větší důležitost než počet zabitých lidí. A to znamená, že zaútočí na hlavní město Ameriky. I já jsem poměrně silně přesvědčen o tom, že cílem útoku zůstává Washington. Pochopitelně si tím nemůžeme být stoprocentně jistí a v pohotovosti jsou i jednotky ve všech velkých amerických městech. Podle mě by však bylo skutečně vážnou chybou odklánět zdroje z Washingtonu, aby bránily čistě teoretickému riziku útoku v dalších městech.“ Prezident opět přikývl, tentokrát pomaleji. „Rozumím. Chci však, aby vaši lidé sestavili seznam významných cílů v dalších městech a pro každý z nich sepsali plán ochrany. Vždyť Američané už pro ten seznam hlasovali nohama, takže se pusťte do práce. Dokažte jim, že jsme odhodlaní bránit každé místo. Nejen Washington.“

„Ano, pane prezidente.“

„Myslíte, že po tom všem změní datum?“ zajímal se prezident. „Možné je cokoli. V náš prospěch mluví fakt, že teroristi o tom, že jsme poznali datum útoku, nevědí. To se nám před tiskem i veřejností podařilo utajit.“

„A nejlepší bude, když to tajné i zůstane,“ uznal prezident. „Měl bych se ještě něco dozvědět?“

„Už mě nic nenapadá, pane.“ Podíval se na šéfa úřadu, který zůstával v pozadí a měl ve tváři kamenný výraz.

Prezident se zastavil a upřel na Darta unavený pohled. „Vím moc dobře o té záplavě kritiky, která dopadá na vás i vyšetřování. Dávají zabrat i mně. A vyšetřování v mnoha ohledech skutečně je příliš rozsáhlé, řada věcí se zbytečně dělá vícekrát a nic nového se nezjišťuje. A oba víme, že jinak to nejde; tak to prostě ve Washingtonu chodí a nemůžeme přepřahat uprostřed závodu. A doktore Darte, před naší další schůzkou – vlastně co možná nejdříve – chci slyšet, že jste chytili Gideona Crewa. Připadá mi, že ten muž je klíčem k celému vyšetřování.“

„Ano, pane prezidente.“

Na rozloučenou se prezident na Darta usmál – ten úsměv byl napjatý a vyčerpaný a nebyla v něm ani vřelost, ani humor.

38

Divočina končila a začínalo Los Alamos, jako by tam někdo udělal čáru, stromy náhle ustoupily typickému předměstí s domky v rančerském stylu, malými trávníky, dětskými hřišti a bazénky, asfaltovými příjezdovými cestami, na nichž parkovaly kombíky a minivany.

Gideon skrytý za stromky zíral přes tmavý trávník najeden konkrétní minivan, starý Astro model 2000. Bylo jedenáct večer, ale v domě dál byla tma. Nikdo nebyl doma. Když se rozhlížel, všiml si, že i ostatní domky jsou asi prázdné. Ve vzduchu byla cítit opuštěnost.

„Jsem z toho nervózní,“ přiznala Alida.

„Nikdo není doma. Vypadá to, jako by všichni odjeli.“

Odvážně vyrazil na trávník, Alida se držela několik kroků za ním. Dostali se vedle domu a on se na ni otočil. „Teď tu chvilku počkej.“

Nikde neviděl ani stopu po alarmu, proto bylo vklouznutí dovnitř a kontrola, zda je dům skutečně prázdný, otázkou dvou minut. Našel ložnici rodičů a půjčil si tam nažehlenou novou košili, která mu téměř padla. V koupelně si pročísl vlasy, pak si z lednice vzal ovoce a pití a šel zpět k místu, kde na něj čekala Alida.

„Doufám, že nejsi moc nervózní na to, abys jedla,“ prohlásil, podal jí jablko a kokakolu. Hladově se do jablka zakousla.

Gideon se napřímil, vyšel ven a nastoupil do auta. Klíčky nebyly ani v zapalování, ani na středovém sloupku. Vystoupil a otevřel kapotu.

„Co to děláš?“ mumlala Alida přes jablko.

„Snažím se nastartovat bez klíčků.“

„Bože. To je další z tvých ‚dovedností‘?“

Zavřel kapotu, vrátil se na místo řidiče a začal rozšroubovávat sloupek řízení šroubovákem, který objevil v přihrádce. O několik okamžiků později bylo všechno připravené a auto po zakašlání nastartovalo.

„To je šílené. Okamžitě nás zastřelí.“

„Lehni si na podlahu a přikryj se dekou.“

Alida si vlezla dozadu a schovala se na podlahu. Gideon beze slova vycouval z příjezdové cesty a jel ulicí. Brzy dorazil na Oppenheimerovu třídu a mířil kolem Trinity k hlavní bráně výzkumného areálu. Město bylo opuštěné, ale dokonce i takhle pozdě večer a za hrozícího jaderného útoku se v Los Alamos pracovalo. Když se přiblížili k bráně, Gideon zpozoroval zářivé sodíkové výbojky, dva ozbrojené strážce ve svých budkách, betonové zátarasy a vždy přátelsky naladěného pracovníka bezpečnosti.

U auta před nimi právě prováděli prohlídku. Gideon zpomalil, zastavil a čekal. Doufal, že si ho hlídač nebude prohlížet příliš podrobně – košili samozřejmě měl čistou, ale kalhoty byly zablácené. Srdce mu zběsile bušilo v hrudníku. Přesvědčoval se, že FBI neměla žádný důvod k tomu, aby zveřejňovala jeho jméno, žádný důvod upozorňovat ostrahu v Los Alamos, protože si určitě mysleli, že je to to poslední místo, kam by vyrazil. A vše svědčilo o tom, že se během pátrání budou snažit jeho totožnost tajit.

Ale co když měla pravdu Alida? Co když ho dali na seznam hledaných? Pak ho dostanou, jakmile dorazí k bráně. To je šílené. Má přece auto – tak by se měl obrátit a zmizet odsud. Zpanikařil, zařadil zpátečku a chystal se dupnout na plyn.

Auto před ním projelo.

Už je moc pozdě. Znovu zařadil jedničku, rozjel se, vytáhl svůj losalamoský průkaz a podal ho ostraze…

Hlídač mu vesele kývl na pozdrav, protože ho podle všeho poznal. Průkaz si vzal a zašel dovnitř. To se normálně nestávalo. Poznal snad, že mu to auto nepatří?

Gideon znovu zařadil zpátečku a nohu měl připravenou nad plynovým pedálem. Za ním žádné auto nebylo. Když na to dupne, možná se dostane na odbočku na silnici do Bandelier dřív, než ho začnou pronásledovat. Auto nechá ve zříceninách indiánských staveb v Tsankawi a indiánskou rezervaci San Udefonso přejde pěšky.

Panebože, trvá to věčnost. Měl by vyrazit, než se spustí alarm.

Pak se však objevil strážný s průkazem a úsměvem na tváři. „Díky, doktore Crewe. Tady máte průkaz. Vidím, že děláte do noci.“

Gideon se přinutil k úsměvu. „Jo, práce nepočká.“

„To máte pravdu.“ Pak mu muž mávl, aby vjel dovnitř.

Gideon zaparkoval vzadu na pozemku u výzkumného areálu 33, kde pracoval. Byla to obrovská bíle omítnutá budova připomínající sklad s fasádou obloženou vlnitým plechem. V budově se nacházely kanceláře a laboratoře části týmu kontrolujícího stav jaderných zbraní, navíc zde byl přístup do podzemních zkušebních komor a malého lineárního urychlovače, kde testovali stárnoucí palivo z bomb a další štěpný materiál.

Ve tmě v autě zkontroloval falešný šestiraňák. Byla to replika starého dvojčinného revolveru Colt Model 1887, poniklovaná a plně nabitá slepými náboji. Ať už byly slepé či ne, doufal, že je nebude muset použít.

Schoval si revolver za pásek a zakryl ho košilí. „Jsme tady.“

Alida ze sebe shodila deku. „To bylo všechno? Žádná další ostraha?“

„Jsou tu další bezpečnostní okruhy, ale ne když jdeš jenom do kanceláře.“ Zkontroloval se v zrcátku – nebyl úplně čistý a nebyl ani oholený.

Voddělení byl svým nedbalým oblékáním známý, proto doufal, že si současného neupraveného zevnějšku nikdo nevšimne. Musel uznat, že i ostatní fyzikové jsou podobní špindírové; jako by jim to velela stavovská čest.

Vystoupil z auta. Šli přes parkoviště až k přední části budovy.

„Bude tady ten Bill Novák, o kterém jsi mi říkal, ten, co má na starosti zabezpečení firemní sítě?“ ujišťovala se Alida. „Vždyť už je skoro půlnoc.“

„Asi ne. Ale v kanceláři bezpečáků určitě někdo bude. Dneska to asi bude Warren Chu. Aspoň v to doufám. Ten by nám neměl dělat problémy.“

Vešli do budovy. Přední částí vedla chodba ve tvaru písmene L; laboratoře byly vzadu a v suterénu. Gideon kráčel pomalu, snažil se prav dělně dýchat a zůstat v klidu. Zahnul za roh, přistoupil k zavřeným dveřím a zaklepal.

„Jo?“ ozval se zevnitř tlumený hlas. Dveře se otevřely. V nich stál Chu, obtloustlý a klidný chlapík s brýlemi a veselým výrazem v obličeji. „Čau, Gideone. Kde ses flákal?“

„Měl jsem dovolenou.“ Obrátil se. „Tohle je Alida – je tady nová. Tak jí to tu ukazuju.“

Kulatý obličej se obrátil k Alidě a jeho úsměv se ještě rozšířil. „Vítejte na Marsu, pozemšťanko.“

Gideon zvážněl. „Mohl bych jít dál?“

„Jasně. Máš nějaký problém?“

„Jo, pořádný.“

Když Gideon vešel dovnitř, také Chu se přestal smát. Vstoupili do jeho maličké kanceláře bez oken. Chu sebral jedinou židli navíc a významně se díval na Gideonovy zablácené kalhoty, ale nijak to nekomentoval. Alida se posadila, Gideon zůstal stát. Cítil kávu a všiml si koblih. Najednou dostal příšerný hlad.

„Mohl bych?“ Natáhl se pro krabici s koblihami a otevřel ji.

„Jen si posluž.“

Gideon si vybral tu s polevou a pak tvarohovou. Všiml si Alidina pohledu, proto vzal ještě dvě pro ni. Nacpal si tu s polevou do pusy.

„Tak co je?“ Chua podle všeho rozzlobilo, že mu takhle zmizely čtyři koblihy.

Gideon rychle polykal, pak si z úst otřel drobečky. „Vypadá to, že zatímco jsem byl na dovolené, někdo si mi hrál s počítačem. Hacknul ho. Netuším, jak překonali moje heslo, ale povedlo se jim to. A já chci vědět, kdo to byl.“

Chu zbledl a pak ztišil hlas. „Ježíši, Gideone, měl bys to řádně ohlásit. Nemůžeš chodit za mnou. Já jsem obyčejný bezpečák.“

Gideon také ztišil hlas. „Warrene, přišel jsem za tebou, protože ať už to udělal kdokoli, podle všeho tě chtěl dostat do maléru.“

„Mě?“ Chu udiveně povytáhl obočí.

„Jo, tebe. Koukni – vím, že jsi to nebyl ty. Ale ať už to byl kdokoli, dal mi na obrazovku tvou fotku, jak na mě zvedáš prostředníček. A taky je tam milá rýmovačka. Warren Chu říká: Hele, táhni už doprdele.“

„To myslíš vážně? Panebože, to je neuvěřitelný. Proč by mi někdo něco takovýho dělal? Já ho zničím, přísahám, že to fakt udělám.“ Chu se obracel k monitoru. „Kdy se to stalo?“

Gideon chvíli přemýšlel. To falešné obvinění se muselo odehrát mezi havárií letadla a pokusem o jeho zatčení. „Mohlo to začít před čtyřmi dny, nejpozději včera brzy ráno.“

„Teda,“ prohlásil Warren a zíral na obrazovku. „Zablokovali ti účet a nikdo mi o tom neřekl.“

„Protože tě podezřívají.“

Chu se tahal za dlouhé vlasy. „To je neuvěřitelný. Kdo by to mohl udělat?“

„Mohl bych se nějak dostat na účet a trochu se tam porozhlédnout? Možná bychom mohli zjistit, kdo to udělal, dřív než se to provalí a všechno spadne na tebe jako tuna cihel.“

„Jo, jasně. Mám povolení ti ten účet odblokovat. Jestli mi ho tedy neodebrali.“

Gideonovi se zrychlil pulz. „Opravdu?“

„Jasně.“ Chuovy prsty zběsile bušily do klávesnice. „Jak ten hacker zjistil tvoje heslo?“

„Doufal jsem, že to mi povíš ty.“

„Nenapsal sis ho někam?“

„To nikdy.“

„Přihlašoval ses někdy před někým cizím?“

„Ne.“

„Tak to musel být někdo s vysokým stupněm bezpečnostní prověrky.“

Gideon napjatě sledoval, jak se na obrazovce čím dál rychleji objevuje sled čísel. Chu byl přímo ztělesněním rozhněvaného počítačového fanatika.

„Najdeme maminku,“ říkal Chu a něco odkliknul. „Najdeme maminku… A je to – dostal jsem se na tvůj účet!“

Poslední vítězné zabušení na klávesnici a Gideon zíral na obrazovku. Byla na ní domácí strana, která se mu objevovala po přihlášení. Kde by tak mohly být ony „džihádistické milostné dopisy“?

„Zkontroluju si e-mail,“ řekl.

Chu psal dál a najednou se na obrazovce objevila Gideonova zabezpečená e-mailová schránka. Chu ji opět musel odblokovávat.

Když se Gideon díval na tu záplavu e-mailů, dostal nápad. „Dostal jsem nějaké od Chalkera, nebo jsem mu nějaké psal?“

„Od Reeda Chalkera?“ Tím Chua zřejmě trochu zneklidnil, ale přesto pokračoval v psaní. Objevil se seznam datovaný na dobu před Chalkerovým zmizením. Gideona ohromilo, kolik to bylo e-mailů. Nevybavoval si, jestli si vůbec někdy s Chalkerem psal.

„Vypadá to, že jste si měli co říct,“ poznamenal Chu. „Jak nám to pomůže najít toho hackera?“

„Tyhle e-maily mi do počítače někdo podstrčil,“ vysvětloval Gideon. „Podstrčil je tam ten hacker.“

„Ano?“ Chu nezněl právě přesvědčeně. „To by byl dost náročný úkol.“

„Já si s Chalkerem nikdy nepsal. No, možná párkrát.“ Gideon se natáhl přes Chua skloněného nad klávesnicí, zvýraznil rok starý e-mail s nevinným názvem Re: Dovolená a stiskl klávesu ENTER.

Salam, Reede, abych odpověděl na tvou otázku: vzpomínáš, jak jsem ti vysvětloval, že svět je rozdělený na Dar allslám a Dar alHarb – dům islámu a dům války. Nic mezi tím není. Ty, Reede, jsi právě vstoupil do domu islámu. A teď začíná skutečný boj – s domem války, který jsi nechal za sebou.

Gideon nevěřícně zíral. Tohle nikdy nepsal. Nejenže kvůli tomu vypadal jako Chalkerův spolupachatel; vypadal dokonce, jako by ho naverboval. Rychle si otevřel další e-mail.

Příteli Reede, salam:

Džihád není jen vnitřní boj, ale také vnější. Pro tebe, jako dobrého muslima, nemůže nastat mír, nesmíš přestat bojovat, dokud se z celého světa nestane Dar allslám.

Začal si procházet e-maily. Podle všeho to byl složitý a propracovaný podvod. Není divu, že na to Fordyce skočil. Všiml si nedávného e-mailu a otevřel ho.

Teď je čas jednat. Neváhej. Když někdo dostane vzkaz islámu a zemře při jeho odmítání, bude trávit věčnost v ohni pekelném. Každému, kdo ve vzkaz pevně věří, jsou odpuštěny staré hříchy a stráví věčnost v ráji. Věříšli něčemu, tak se podle toho chovej. Nezajímej se o to, co si myslí ostatní. Vždyť je v ohrožení tvůj věčný život.

Pokračovalo to v podobném duchu, přesvědčoval v nich Chalkera ke konverzi. Gideon s narůstajícím hněvem četl dál. Nejen že byl falešně obviněný, ale byl falešně obviněný tím nejpropracovanějším způsobem – někým zevnitř.

39

Warren Chu zíral na monitor s narůstající hrůzou a nevěřícím výrazem. Tyhle e-maily nebyly podstrčené. Jak by mohly být? Mohl by to udělat pouze hlavní bezpečnostní technik.

Pomalu se obrátil a podíval se na Gideona. Zíral na něj, jako by ho viděl poprvé v životě. Něco si uvědomil: člověk nikdy nevidí do druhého člověka. Nikdy by ho to ani nenapadlo.

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsi něco takového napsal,“ vyhrkl bez rozmyslu.

„Krucinál, Warrene, já to nepsal,“ přesvědčoval ho Gideon. „Tyhle e-maily mi někdo podstrčil!“

Chu byl jeho prudkou reakcí vyvedený z míry. Znovu musel přemýšlet o tom, jak by se něco takového mohlo provést. Připadalo mu to velmi nepravděpodobné. Nejen tohle, ale ty řeči o tom, že cílem je také on sám. Začínalo mu to být podezřelé.

Odkašlal si a snažil se mluvit normálně. „Jasně. Dobře. Tak já na tom chvilku budu makat. Jestli nepřijdu na to, kdo to udělal a jak.“

„Jsi fakt kámoš, Warrene.“ Gideon si nacpal do pusy zbytek koblihy s tvarohem.

Pauza. „Gideone, mohl bych tě poprosit? Nemůžu dělat, když mi někdo stojí za zády.“

„Jasně, promiň.“

Gideon přešel na druhou stranu kanceláře a přitom si vzal další koblihu, což Chua rozzlobilo ještě víc. Ten chlápek se chová, jako by týden nejedl.

Chu otevřel další e-mail, pak další. Nahánělo mu to strach. Zabezpečená síť běží jako hostovský virtuální stroj: možná někdo upravil software pro monitorování a správu virtuálních strojů, možná získal správcovské heslo nebo něco provedl přes hostovský operační systém – nasadil malware pro logování klávesnice nebo se mu nějak podařilo obejít službu pro zabezpečené přihlašování? Teoreticky by to možné bylo – ale musel by to udělat někdo mnohem zdatnější než Chu.

Čím více přemýšlel o robustnosti virtualizační architektury, oddělených adresních prostorech a zobecněné lokalitě virtuální paměti, tím náročnější mu to hacknutí připadalo. A Gideon se mu vždy zdál až příliš samostatný... někdy dokonce přímo tajnůstkářský. Ale to by znamenalo – kdyby mu ty e-maily nikdo nepodstrčil – že je Gideon terorista, vlastizrádce a potenciální masový vrah… Chuovi se z té představy úplně sevřely vnitřnosti.

Co teď má proboha dělat?

Najednou si všiml, že mu za zády stojí ta nová zaměstnankyně, která přišla s Gideonem. Nadskočil, protože mu položila ruku na rameno a stiskla mu ho, dost silně na to, aby poznal, že je to signál. Zvedl hlavu a rozhlédl se. Gideon stál ve dveřích, díval se doleva a doprava a hlídal. Chu si poprvé všiml, že má za páskem zbraň.

Sklonila se k němu a šeptla. Jestli tu máte nějaký alarm, spusťte ho. Hned.“

„Cože?“ Chu ji nechápal.

„Gideon je s nimi. S těmi teroristy.“

Chu polkl. Tím se jeho podezření potvrdilo.

„Zachovejte klid a udělejte to.“

Chu začínal mít pocit, že se mu to jen zdá. Prudce se mu rozbušilo srdce a celý obličej se mu orosil potem. Nejdřív Chalker a teď i Gideon. Neuvěřitelné. Ale byly tu ty e-maily, zíraly mu do tváře – a byl to v podstatě úplně jasný důkaz.

Nenápadně sáhl pod stůl, našel tlačítko a stiskl ho. Ještě nikdy předtím to neudělal a nebyl si jistý, co bude následovat.

Spustila se tichá siréna. Na chodbě začala blikat červená světla.

„Co to sakra je?“ Gideon se ve dveřích prudce otočil.

„Promiň, příteli,“ řekla žena, obrátila se ke Gideonovi a založila si ruce na hrudi. „Dostali jsme tě.“

40

Gideon na ni nevěřícně zíral. Určitě špatně slyšel nebo něco špatně pochopil. „Alido, co to děláš?“

Obrátila se na něj a byla naprosto vyrovnaná. „Počkala jsem si na příležitost. Říkala jsem ti přece, že se nemůžu dočkat, až tě předám spravedlnosti.“

Chvilku byl příliš ohromený na to, aby se zlobil.

„Málem jsem ti uvěřila,“ začala. „Ale pak jsem uviděla ty e-maily..

„Jsou podstrčené!“

„Jasně. A všichni ti agenti FBI, vrtulníky a ta střelba – to taky všechno je jeden velký omyl. Je toho prostě až moc, Gideone, tak naivní zase nejsem.“

Gideon zaslechl na chodbě dupot nohou. Rychle vytáhl šestiraňák a jednou vystřelil do vzduchu. Pak chytil Chua za ruku, zkroutil mu ji za záda a dal mu zbraň k hlavě. „Ven,“ štěkl. „Na chodbu.“

Chu ustrašeně vydechl a raději poslechl.

„Ta zbraň je atrapa!“ křičela Alida a hnala se za nimi.

„Můžeš mi věřit, že je pravá!“ prohlásil Gideon. „Nenuť mě, abych ho zabil!“

Gideon strčil Chua před sebe a oba se rozběhli. Jen kousek odtud byl chráněný vstup do vnitřních laboratoří. Zatočili za roh, dostali se ke vstupu, kde u dvou detektorů kovů stálo několik strážců – a všichni vytáhli zbraně.

„Když mě budete chtít zastavit, je mrtvý!“ zařval Gideon a prostrčil Chua detektorem kovů, který okamžitě začal pískat vysokým tónem.

„Je to jenom filmová rekvizita, vy pitomci!“ ječela Alida.

„Chcete dokázat, že je pravá? Když mě budete pronásledovat, vystřelím!“ pokračoval a strkal Chua chodbou k nouzovému schodišti. Dveře na schodiště rozrazil ramenem a Chua táhl po schodišti dolů. Jediný, kdo je pronásledoval, byla Alida.

„Mrcho!“ vyjekl Gideon, když mu skočila na záda a snažila se mu sebrat zbraň. Odstrčil ji stranou, ale ona se po něm znovu vrhla, bouchala ho a opět se mu snažila vzít revolver.

„Přestaňte!“ okřikl ji Chu.

Gideon se odvrátil a prostrčil Chua dveřmi dole pod schodištěm, které vedly do řídicí místnosti urychlovače částic. Tam stáli dva operátoři před velkým půlkruhem monitorů a různých spínačů a ohromeně na ně zírali.

Gideon znovu slyšel dusot v chodbě za dveřmi.

„Na podlahu! Všichni!“ Vystřelil do stropu.

Operátoři padli na podlahu. Gideon si nabručeně pomyslel, jak je zvláštní, že výrobci těch nejstrašlivějších zbraní na světě jsou ve skutečnosti vyděšení jako hejno králíků.

Ovteřiny později do místnosti vpadlo šest strážných se zbraněmi v ruce. Nepatřili však k místní ostraze, ale měli na sobě uniformy NEST.

„Zahoďte tu zbraň!“ zařval na Gideona jeden z nich, když na něj všichni namířili.

Gideon si dal Chua před sebe jako štít a pistoli mu přitiskl k hlavě. Chu vydal neartikulovaný skřek.

„Ta pistole je jen filmová rekvizita, krucinál!“ vykřikla Alida.

Hlavní agent se prudce otočil a namířil na Alidu pistoli. „Vy!“ křikl. „Na zem! Hned!“

„Já? Co jako…?“

Velitel dal cuknutím hlavou signál dvěma svým podřízeným, kteří ji okamžitě srazili kzemi a drželi ji tam. Začali ji hrubě prohledávat.

„Doprdele práce!“ nadávala a kroutila se.

„Ticho!“ Jeden z mužů jí dal políček.

Gideon nevěřil vlastním očím. Takže za teroristku považují i ji.

Velitel NEST znovu pistoli obrátil na Gideona. „Zahoďte tu zbraň a propusťte rukojmího – nebo zahájíme palbu.“

Gideonovi došlo, že to myslí smrtelně vážně a na Chuovi jim vůbec nezáleží. Budeli to nutné, klidně ho zastřelí spolu s Gideonem.

„Dobrá,“ řekl.

Bylo po všem. Dal zbraň Chuovi od hlavy, uvolnil ruku a nechal revolver padnout k zemi. Chu rychle utekl a schoval se za pronásledovatele. Gideon zvedl ruce.

Dva agenti NEST postavili Alidu na nohy, protože už skončili s prohlídkou. Z nosu jí tekla krev a špinila jí bílou košili.

„Dejte jí pouta,“ nařídil jim velitel. „A ty, Crewe. Obličejem k zemi. Hezky pomalu.“

„Debilové!“ ječela na ně Alida a snažila se jednoho z nich nakopnout. Jeden z agentů ji udeřil do břicha, až se předklonila.

„Nechte ji na pokoji, nemá s tím nic společného,“ okřikl je Gideon.

„K zemi!“ zařval muž na Gideona a namířil zbraň.

Gideon si s rukama nad hlavou začal klekat – a v tu chvíli zpozoroval příležitost. Když si lehal, položil ruku na ovládání urychlovače, jeden z prstů lehce položil na malé tlačítko zakryté červeným plastovým kloboučkem – byl to nouzový vypínač elektřiny. Dal na zem jedno koleno, pak druhé, mezitím z vypínače sundal ochranný klobouček a pevně ho sevřel.

„Hoď sebou a lehni si! Břichem na zem! Břichem!“ křičel netrpělivě velitel NEST a trhavě pohyboval svou pětačtyřicítkou.

Gideon se zapřel. A pak tiše řekl. „Když zatáhnu za tenhle spínač, všichni zemřeme.“

Následovalo ticho.

Jeden z operátorů se podíval na Gideona a všiml si, co přesně má v ruce. Zbledl. „Panebože,“ vyhrkl. „To je nouzový vypínač elektřiny. Teď jedeme na plný výkon. Když to vypne… Ježíši, nedělejte to!“

Nikdo se ani nepohnul.

Díky, příteli, pomyslel si Gideon. Nahlas řekl: „Jen jim povězte, co by se stalo, kdybych to udělal.“

„Tím odstřihne energii napájející magnetické pole. Proud částic se napřímí a všechny nás to roztrhá na kusy.“

„Slyšeli jste ho,“ poznamenal klidně Gideon. „Když mě zastřelíte, spadnu a tím zapnu spínač.“

Agenti úplně ztuhli. Dál na něj mířilo šest pistolí.

„Jsem v zoufalé situaci,“ vysvětloval Gideon tiše. „A nemám co ztratit. Teď budu počítat do tří. Jedna.

Velitel se rozhlédl doleva a doprava. Příšerně se potil, protože podle všeho byl přesvědčený, že to Gideon udělá.

„Dva… myslím to smrtelně vážně.“

Velitel odložil pistoli a zbytek mužů ho rychle následoval.

„To jste udělali dobře. Teď ji pusťte.“

Pustili Alidu. Padla na kolena, pak znovu vstala a přerývavě dýchala. Otřela si krev u nosu.

„Pro pořádek,“ začal Gideon, „oba jsme nevinní. Někdo nás falešně obvinil. A já chci zjistit, kdo to udělal. Takže se omlouvám, pánové, ale budu se muset poroučet. Alido, ať se ti to líbí nebo ne, měla by ses raději držet u mě. Prosím, seber z podlahy jejich zbraně a přines mi je.“

Následovalo dlouhé, nazlobené váhání. Jejich očí se setkaly. Gideon v těch jejích dál viděl pochybnosti, váhání a hněv.

„Alido,“ řekl, „nevím, jak jinak tě přesvědčit, proto tě prosím, aby ses spolehla na intuici. Prosím, věř mi.“

Alida po chvilkovém váhání z podlahy sebrala pistole a odnesla je Gideonovi. Ten ze všech kromě jedné vytáhl zásobníky a dal si je do kapsy. Pak ještě vyndal náboje z komor a také je schoval do kapsy. Prázdné zbraně zahodil na zem. Revolver se slepými náboji si zasunul za pásek. Celou dobu držel jednu ruku na spínači. Pak si vzal nabitou pistoli, konečně zvedl ruku ze spínače, obešel muže, zamířil ke dveřím na chodbu, zavřel je a zasunul západku.

Právě včas – venku na chodbě uslyšel dunění kroků.

Ochvíli později už se snažili dostat dovnitř. Ozýval se křik a bušení. Spustil se další alarm, tentokrát hlasitější.

„Všichni k zemi – až na vás.“ Gideon namířil zbraň na hysterického operátora.

Muž zvedl ruce. „Prosím, udělám, co budete chtít.“

„To je mi jasné. Odemkni dveře do tunelu urychlovače.“

Muž pospíchal do zadní části místnosti, aby mu co nejrychleji vyhověl. Pomocí magnetického klíče odemkl malá dvířka a otevřel je. Vycházelo z nich slabé zelené světlo. Za dveřmi začínal zahnutý trubkovitý tunel, který vedl bůhvíkam. Napravo byl můstek. Vlevo složité válcovité zařízení táhnoucí se do nekonečna, pokryté kabely a hadicemi připomínalo stupeň jakési obrovské rakety. Vycházelo z něj hluboké bzučení. Urychlovač byl krátký, lineární, na délku měřil jen asi šest set metrů. Gideon však věděl, že tunel urychlovače je propojený s mnohem staršími tunely, které vznikly během projektu Manhattan. Neměl ani tušení, kam by ty tunely mohly vést – byly totiž za zamčenými dveřmi.

Ale zůstávaly jeho jedinou nadějí.

Gideon Alidu postrčil dvířky. Pak si od operátora vzal magnetický klíč, sebral ho i druhému operátorovi a následoval Alidu do tunelu.

Dveře se za nimi zavřely a zamkly.

Gideon se obrátil na Alidu. „Potřebuju vědět jistě, jestli jsi se mnou nebo ne. Jestli totiž nejsi o mojí nevině stoprocentně přesvědčená, dál se mnou nepůjdeš. Nemůžu riskovat, že se ještě někdy zachováš takhle jidášsky.“

Ticho přerušilo zuřivé bušení na dveře, křik a pak zvuk třetího alarmu.

Zírala na něj. „Já ti na to odpovím, že bychom měli okamžitě běžet jako o závod.“

41

Hnali se po kovovém můstku vedoucím vedle pracujícího urychlovače. „Víš, kam jdeme?“ křičela Alida a běžela těsně za ním.

„Prostě běž za mnou.“

Náhle se ozvaly hlasité výkřiky v tunelu za nimi. Krucinál, ulevil si v duchu Gideon. Doufal, že jim otevírání dveří zabere trochu více času.

„Stůjte, nebo budeme střílet!“ ozval se štěkavý rozkaz.

Pokračovali dál. V urychlovači byla obrovská energie, kdyby jediný náboj porušil trubici… „Jenom blufují,“ chlácholil ji Gideon, „nebudou střílet.“

Hvizd! Kulka se odrazila od stropu nad jejich hlavami, za ní rychle následovaly další: Hvizd! Hvizd!

„Určitě nebudou střílet,“ procedila skrz zuby Alida a v běhu se přikrčila.

Gideon slyšel na můstku za nimi dunění kroků.

Hvizd! Další kulka se odrazila od zdi a zasypala je úlomky.

Gideon se zastavil, prudce se otočil a vystřelil na ně filmovou rekvizitou. Pronásledovatelé padli k zemi.

Běželi ještě dvacet metrů, dokud Gideon nenašel to, co hledal: staré kovové dveře zasazené do betonové zdi. Na nich byl starý mosazný visací zámek.

„Do háje!“ nadávala Alida.

Gideon se obrátil, znovu vystřelil filmovou zbraní a pronásledovatelé podruhé zalehli na zem. Pak vytáhl pravou pětačtyřicítku, přitiskl hlaveň na zámek a vystřelil. Zámek vybuchl. Gideon se vší silou opřel o kovové dveře. Zaskřípěly, ale ani se nehly.

Alida se napjala. „Na tři.“

Do dveří narazili společně a ty se s hlasitým zapraštěním otevřely. Ve stejnou chvíli se od dveří odrazily další kulky. Vpadli dovnitř, dveře za sebou zavřeli – a najednou se ocitli v úplné tmě.

Alida škrtla zapalovačem, kterým pak hrubě vytesaný a členitý tunel slabě osvětlovala. Vzal ji za ruku a namátkou si vybral jeden z tunelů, ji táhl s sebou. Plamínek zapalovače se tím pohybem uhasil.

Zaslechl hlasy a nové zaskřípění rezavé oceli. Někdo otevíral kovové dveře.

Gideon dál svíral Alidinu ruku a naslepo se hnal tmou. Když uběhli několik stovek metrů, jeho nohy se zamotaly do něčeho na zemi a oba spadli. Ležel ve tmě, zrychleně dýchal a šmátral kolem sebe, dokud znovu nenašel její ruku. Za sebou slyšel hlasy rozléhající se tunelem. Nebyly daleko. Mají s sebou baterky?

Na jeho otázku odpověděl paprsek žlutého světla – ten jim na krátkou chvíli odhalil další tunel začínající ve stěně. Jakmile světlo zmizelo, vytáhl Gideon Alidu na nohy a oba zmizeli do výklenku.

Alida na chvilku rozsvítila zapalovač. Tunel měl jen šest metrů, ale na konci vedl přes kamennou zeď starý zrezivělý žebřík. Gideon hmatal ve tmě, dokud nenašel žebřík, a začali lézt nahoru. Hlasy za nimi byly čím dál blíž; rozrušené, plné agresivity.

Lezli nahoru do tmy. Gideon pod sebou viděl, jak do výklenku pronikl paprsek světla, oni však vylezli dost vysoko na to, aby byli neviditelní. Lezli výš a výš a snažili se dělat co možná nejmenší hluk. Pak se dostali na konec žebříku. Alida znovu na chvilku rozsvítila zapalovač a ukázal se vodorovný tunel plný starého zrezivělého vybavení, které tu zůstalo po projektu Manhattan.

Gideon lezl nahoru, pomáhal Alidě a přemýšlel, kolik těch předmětů asi ještě bude radioaktivních.

„Kudy?“ šeptla Alida.

„Nemám tušení.“ Gideon vyrazil tmavým tunelem a doufal, že se pohybuje východním směrem ke kaňonu White Rock. V šachtě za nimi se ozývalo skřípání a hlasy: po žebříku zřejmě lezl někdo další.

Na zemi o cosi zakopl. „Dej mi ten zapalovač.“

Podala mu ho. Rozsvítil ho a všiml si na dně tunelu kolejí. Vedle stála stará pumpovací drezína.

Kvůli střelbě museli padnout k zemi. Kolem nich přejížděly světelné kužely.

„Nastup do drezíny,“ šeptl Gideon. „Rychle.“

Alida během vteřiny skočila do vozíku. Gideon ho odstrčil, nasměroval na hlavní kolej, pak mu dodal rychlost a skočil dovnitř. Rukojeť páky se pohybovala nahoru a dolů, starý rezavý a zaprášený kov skřípal, ale drezína fungovala. Gideon mačkal rukojeť, aby se drezína nezastavila. Jeskyní se rozlehly další výstřely. Drezína pištěla po kovových kolejích, nabírala rychlost, protože se koleje začaly svažovat.

„Sakra,“ vyhrkla Alida.

Gideon přestal pumpovat – ale na drezínu to nemělo žádný vliv. Dvojzvratná páka pracovala stále rychleji, rukojeť létala nahoru a zase dolů. Střelba a křik se vzdalovaly.

„Tohle nebyl dobrý nápad,“ poznamenala Alida, skrčila se a svírala dřevěné postranice drezíny.

Vozík se řítil z kopce v naprosté tmě a mířil bůhvíkam.

42

Jeli po kolejích a vůbec nic neviděli. Gideonovi svištěl kolem hlavy zatuchlý jeskynní vzduch. Vyděšeně se krčil, snažil se co nejlépe držet a připravoval se na nevyhnutelný náraz.

„Brzda!“ vykřikla Alida. „Tahle věc přece musí mít brzdu!“

„Proč mě to nenapadlo?“

Rozškrtl zapalovač a v krátkém záblesku, než zase zhasl, si po straně drezíny mezi koly všiml starého železného pedálu. Zoufale na něj dupl nohou. Ozvalo se příšerné skřípění, jiskry odletovaly do všech stran a jimi to kvůli náhlému zpomalení drezíny hodilo dopředu. Drezína se celá otřásala a jen tak tak, že nevykolejila. Rychle brzdu zase uvolnil a stiskl ji lehčeji, tlak zvyšoval jen postupně. Drezína kvílela a naříkala, ale nakonec se trhaně zastavila.

„Dobrá práce!“

Gideon nejistě vystoupil a opět rozškrtl zapalovač. Tunel pokračoval dál, momentálně byli na začátku dlouhého oblouku. Kousek od nich však na kolejích ležela velká hromada kamenů, které sem podle všeho napadaly ze stropu. Tunel byl po celé šířce zasypaný.

„Ježíši,“ uklouzlo Alidě. „Zastavil jsi právě včas.“

Gideon někde v dálce zkresleně slyšel hlasy agentů NEST. Získali pouze několik minut.

„Poběž,“ pobídl ji a vzal ji za ruku.

Hnal se k hromadě kamení a začal na ni lézt, každou chvíli rozškrtl zapalovač, aby se zorientovali. V dálce slyšel, jak někdo běží.

„Nepotřebuju držet za ruku,“ ohradila se Alida a snažila se ho setřást.

„Ale já jo.“

Když se konečně dostali až na hromadu, rychle seběhli na druhou stranu. Co nejrychleji se hnali tunelem, přelezli dva další závaly, až se dostali k poslednímu, který tunel zasypal úplně.

„Sakra,“ ulevila si Alida, když zírala na hromadu kamení. „Minuli jsme cestou nějaké boční tunely?“

„Ne,“ řekl Gideon a hleděl na hromadu spadlých kamenů. Zvedl zapalovač. Strop sice byl prohnilý, ale nebyl v něm žádný otvor ani průlez. Ocitli se ve slepé uličce.

„Měli bychom rychle něco vymyslet.“

„Jak už jsem řekl, žádné boční tunely jsme neminuli, ale prošli jsme kolem nějakých trhavin.“

„Ne, to ne.“

„Ty zůstaň tady.“

Gideon se vracel. Hlasy se stále zesilovaly, dokonce mu připadalo, že někde v dálce vidí slabé světlo. Jejich pronásledovatelé se rychle blížili.

Našel to vybavení – sloupečky trhacích rohoží, krabice vycpávek, staré vrtáky, šňůru. V odlehlém rohu byly vyrovnané dřevěné krabice, z jedné utrhl ztrouchnivělé víko: rozbušky. Snažil se krabici zvednout, ale rozpadla se a rozbušky se vysypaly. Všechno bylo shnilé.

Objevily se kužely světla a pronikaly sloupci stoupajícího prachu. „Hele! Tamhle!“ ozval se výkřik a po něm střelba.

Gideon uhasil zapalovač a přikrčil se. Kdyby se trefili do těch rozbušek...

Další střela, kužele se míhaly a hledaly ho. Byli moc blízko; neměl čas na to, aby sestavil bombu. Mohl udělat jedinou věc. Přikrčil se a uběhl několik metrů, pak se obrátil a klekl si. Jednou rukou mířil odjištěnou zbraní a druhou rozškrtl zapalovač. Díky jeho světlu dokázal namířit na hromadu rozbušek. Za nimi ve tmě tančilo několik světelných kuželů.

„Tam!“ ozval se hlas.

Pak přilétlo několik střel. Také Gideon vystřelil. Následoval prudký výbuch, pak rána, která ho srazila dozadu a vyrazila mu dech. Nakonec se ozvalo ohlušující dunění řítícího se stropu.

43

Gideon potřásal hlavou, aby se trochu vzpamatoval, pak se vyškrábal na kolena a ve tmě se vracel stejnou cestou, kterou přišel. Země se dál třásla, protože docházelo k dalším závalům, všude kolem něj padaly kameny a oblázky. Nakonec se dokázal postavit na nohy a díky několika rozsvícením zapalovače se dostal na místo, kde na něj čekala Alida. Krčila se, byla celá zaprášená a vzteky bez sebe.

„Co jsi to sakra udělal?“

„Byli moc blízko. Musel jsem střelit do rozbušek a vyhodit ten tunel do povětří.“

„Proboha živého. A co ten hluk potom? To byl zával?“

„Přesně tak. Spadl strop a zablokoval tunel. Teď jsme v bezpečí – aspoň prozatím.“

„V bezpečí? Zbláznil ses? Teď jsme v pasti!“

Začali se vracet k novému závalu, hledali boční tunely nebo šachty, kterých si předtím nemuseli všimnout. Nenašli však nic. Gideon byl vyčerpaný: zvonilo mu v uších, bolela ho hlava a ústa měl plná bahnité pasty. Oba byli zaprášení a ve špinavém vzduchu se jim špatně dýchalo. Když Gideon dorazil k závalu, zkoumal ho s rozsvíceným zapalovačem. Byla to obrovská hromada kamení od zdi ke zdi, naprosto neprůchodná. Gideon se díval na nepravidelnou díru ve stropě, odkud kameny spadly.

Zhasl zapalovač a znovu se ponořili do tmy. Z druhé strany slyšel tlumené hlasy.

„Co teď?“ vyptávala se Alida.

Chvíli seděli mlčky. Pak Gideon konečně vytáhl zapalovač, rozškrtl ho a zvedl.

„Co to děláš?“

„Dívám se, jak se pohybuje vzduch. Vždyť víš, jako to dělají v románech.“

Plamen však hořel úplně rovně. Prach byl tak hustý, že přes něj nebylo téměř vidět. Znovu zapalovač zhasnul. „Je možné,“ řekl, „že ten zával udělal díru ve stropě. Půjdu to tam zkontrolovat.“

„Dávej si pozor. Ta hromada není stabilní.“

Gideon lezl na hromadu kamení. Po každém položení nohy dolů spadly další kameny a oblázky, některé, dost velké, se uvolňovaly ze stropu a padaly k zemi. Kameny vedly až nahoru k vydutému otvoru ve stropě. Vyškrábal se až nahoru, po každém kroku se trochu posunul dolů, dusil se prachem, všude kolem něj padaly neviditelné kameny – ale najednou úplně nahoře narazil na čerstvý vzduch. Zvedl hlavu a uviděl hvězdu.

Vylezli do tmy a lehli si na sladce vonící trávu na dně rokle. Oba kašlali a plivali. Roklí tekl malý potůček, Gideon se po chvilce zvedl, po čtyřech dolezl k potůčku, omyl si obličej a vypláchl ústa. Alida ho následovala. Podle všeho byli pod losalamoskou náhorní plošinou, v hustě zalesněných kaňonech vytvořených přítoky Rio Grande. Gideon se položil na zem, namáhavě dýchal a díval se na hvězdy. Bylo neuvěřitelné, že vyvázli.

Téměř vzápětí zaslechl vrčení vrtulníku.

Sakra. „Musíme vyrazit,“ pobídl ji.

Alida se na trávě protáhla, blond vlasy byly celé špinavé a v rozcuchaných pramenech jí splývaly podél obličeje. Kdysi bílá košile teď měla barvu špinavé myši, prach zakryl dokonce i krvavé skvrny. „Potřebuju ještě chvilku, abych popadla dech.“

44

Warren Chu seděl u svého stolu, nechutně se potil a přál si, aby už měl celou záležitost z krku. Agent FBI po jeho malé kanceláři přecházel jako lev v kleci, čas od času se ho na něco zeptal, ale pak opět upadl do dlouhého mučivého mlčení. Zbytek federálů i agentů NEST zmizel v tunelech; zpočátku slyšel střelbu, pak začaly být zvuky stále vzdálenější a nakonec úplně utichly. Agent jménem Fordyce však zůstal u něj. Chu se ošíval a snažil se odlepit zpocený zadek od koženkové židle. Klimatizace v téhle budově za miliardy dolarů jako obvykle téměř nestíhala. Chu si moc dobře uvědomoval, že jeho chování během únosu nebylo úplně hrdinské, což ještě zvyšovalo jeho nervozitu. Utěšovalo ho jediné, že to všechno přežil.

Fordyce se znovu prudce otočil. „A to říkal Crew? Doslova? Že se mu někdo dostal do počítače, když byl na dovolené?“

„Ta slova si nevybavuju přesně. Tvrdil, že to na něj někdo hodil.“

Chůze, otočka. „A tvrdil, že ty e-maily jsou podstrčené?“

„Přesně tak.“

Agent FBI zpomalil. „A opravdu mohly být podstrčené?“

„To rozhodně ne. Tohle je samostatná síť. Není propojená s vnějším světem.“

„Proč ne?“

Chua tou otázkou ohromil. „Vždyť v tomhle systému jsou jedny z nejcitlivějších informací v této zemi.“

„Aha. Takže ty e-maily mu určitě nemohl podstrčit nikdo zvenčí.“

„To ne.“

„A mohl je podstrčit někdo zevnitř? Například třeba vy?“

Mlčení. „No,“ začal Chu, „to by nebylo úplně vyloučené.“

Fordyce přestal chodit a zíral na něj. „Jak byste to udělal?“

Chu pokrčil rameny. „Jsem jeden z bezpečnostních techniků. U sítě s nejvyšším stupněm utajení, jako je tahle, někdo musí mít plný přístup. Aby hlídal, že je všechno v úplném pořádku. Bylo by k tomu třeba hodně technických znalostí – které mám. Já to ale pochopitelně neudělal,“ dodal rychle.

„Kdo kromě vás by to teoreticky mohl udělat?“

„Já, dva další bezpečnostní technici na mé úrovni a pak náš nadřízený.“

„Jak se jmenuje váš nadřízený?“

„Bill Novák.“ Chu polkl. „Ale poslyšte, všem nám prováděli přísné prověrky a další kontroly. A celou dobu nás sledují. Mají přístup k veškerému našemu osobnímu životu: k bankovním účtům, výpisům z kreditních karet, účtům za telefon, na co si vzpomenete. V podstatě nemáme soukromí. Takže není možné, aby se jeden z nás připojil k teroristům.“

„Dobrá,“ Fordyce opět začal přecházet. „Znal jste Crewa dobře?“

„Poměrně jo.“

„Překvapilo vás to?“

„Totálně. Ale i u Chalkera mě to, když jsem se o tom dozvěděl, ohromilo. Člověk to nepozná. Lidsky oba byli tak trochu podivíni, jestli chápete, co tím myslím.“

Fordyce přikývl a zopakoval, spíše sám pro sebe: „Člověk to nepozná.“

Na chodbě se ozval hluk, pak se dveře rozrazily a dovnitř se vrátilo několik agentů, všichni byli zaprášení, spánky měli orosené potem a páchli hlínou a plísní.

„Co se děje?“ ptal se Fordyce.

„Utekli nám, pane,“ oznámil mu jeden, který Chuovi připadal jako velitel celé skupiny. „Do vedlejších kaňonů vedoucích k řece.“

„Chci, ať nad ty kaňony okamžitě pošlou vrtulníky,“ nařídil Fordyce. „Hlavně ty s termokamerou. Chci, aby kolem řeky nasadili muže, jednotlivé týmy ať prohledají každý kaňon. A okamžitě mě dostaňte do jednoho z těch vrtulníků.“

„Ano, pane.“

Fordyce se obrátil na Chua. „Vy tady zůstaňte. Ještě se vás chci na pár věcí zeptat.“ A pak zmizel.

45

Když se Gideon s Alidou prodírali křovím v úzkém kaňonu, vzduch nad nimi byl plný vrtulníků, vrčení jejich rotorů se odráželo od kamenných stěn kaňonu, slyšeli také motory malých letadel a možná i bezpilotních letounů. Vzduch plný prachu prosvětlovaly kužely reflektorů a přejížděly po stěnách kaňonu. Úzké kaňony však zaplňovala vegetace, také v nich byla spousta převisů a výklenků, proto si zatím pokaždé, když nad nimi přelétalo letadlo, našli vhodnou skrýš.

Postupovali jen velmi pomalu, protože se často museli tisknout ke stěně nebo zalézt pod keř, když nad nimi přejížděl reflektor. Noc byla teplá. I když už bylo po půlnoci, skály ještě byly rozehřáté prudkým sluncem, teplota však rychle klesala. Gideonovi bylo jasné, že až se okolní prostředí ochladí, budou lépe viditelní na přístrojích snímajících teplo, které jejich pronásledovatelé jistě používají.

Pomalu se blížili k řece.

Najednou těsně nad nimi přelétl vrtulník, vzduch rozvířený jeho rotory rozkymácel keře a zvedl oblaka prachu. Když se k nim blížil reflektor, Gideon přitiskl Alidu ke stěně kaňonu. Oslnivé světlo je přešlo, pak se však zarazilo a vrátilo se zpět, vrtulník se prudce nahnul. Světlo se upřelo přímo na ně.

„Sakra,“ zaklel.

Teď už nemá cenu se skrývat. Gideon táhl Alidu za sebou, prodírali se kaňonem. Vrtulník zůstal na místě a pronásledoval je jeho reflektor. Přelézali spadané kameny, prolézali děrami, které v nich vymlela voda. Kaňon byl vyschlý a nedokázali poznat, jak daleko od nich je řeka.

Objevily se další vrtulníky a rozmístily se po obloze. „Zastavte se, „překřičel nějaký hlas hukot rotorů. „Ruce vzhůru.“

Gideon sklouzl po balvanu a pomohl i Alidě. Před nimi se kaňon svažoval stále příkřeji.

„Stůjte! Nebo budeme střílet!“

Gideon poznal, že ten hlas patří Fordyceovi. Byl vzteky bez sebe: bylo to osobní.

Dostali se na okraj malé peřeje. Po třech metrech končila v bahnité tůňce.

„To je poslední varování!“

Vyskočili a zároveň se ozvala střelba z automatických zbraní. Řítili se dolů a těžce dopadli do bahna pokrytého vodou. Vylezli z tůňky a klopýtali do houští z tamaryšků, střelba kolem nich lámala větve a odrážela se od kamenných stěn na obou stranách kaňonu. Reflektory je na krátkou chvíli ztratily a přejížděly po husté vegetaci.

Dostali se k další peřeji, pod nimi byla jen černá tma. Reflektory je znovu objevily.

„Skoč!“ vykřikl Gideon.

„Já ale nic ne…“

„Buď skoč, nebo tě zastřelí. Tak skákej!“

Skočili – byl to hrozný skok do tmy – a přistáli v ledové divoké vodě. Gideon ucítil, jak ho uchvacuje proud a rychle ho unáší pryč. Dostali se do peřejí řeky Rio Grande, která se tu hnala kaňonem White Rock.

„Alido!“ křičel, když ho řeka unášela dál. Vlevo zahledl bílou tvář. „Alido!“ Snažil se plavat, ale silný proud je oba strhával mezi hřmící peřeje a obrovské vlny.

„Gideone!“ slyšel ji křičet. Natáhl ruku, nahmatal její tělo, pak ji vzal za ruku. Nemohli dělat nic jiného než se nechat unášet proudem.

Vrtulníky se rozdělily, reflektory zběsile přejížděly po řece; podle všeho špatně odhadli situaci, protože se zaměřovali na úsek řeky kousek nad nimi. Kaňon zde byl úzký a hluboký, takže se sem vedle sebe vešel pouze omezený počet vrtulníků. V pátrání tak mohly pokračovat jen tři.

Dál bezmocně příšernou rychlostí pluli v ledových vlnách a ze všech sil se drželi jeden druhého. Gideon nad divokou vodou jen tak tak udržel tvář. Když jeho oči přivykly na tmu, viděl dále – zpěněnou bílou hladinu, obrovské balvany a stojaté vlny. Přepluli jeden z balvanů, pak se ponořili, snažili se srovnat a málem se jeden druhému vytrhli ze sevření. Gideon se kopáním dostal na hladinu, dlouze se nadechl a pak ho silný proud znovu stáhl pod vodu. Teď už byli pod vodou oba a silný vír si tam s nimi hrál jako s dvěma lístky. Prudce narazil do balvanu skrytého pod vodou a Alida už se ho neudržela.

Bojoval, aby opět vyplaval nad hladinu, tam kašlal a lapal po dechu. Snažil se volat, ale vdechl vodu a začal se topit. S námahou se dál udržel na hladině a snažil se zorientovat. Proud mírně zpomaloval, ale dál tekl neskutečnou rychlostí. Dokázal dát hlavu nahoru a lapal po dechu, aby se vzpamatoval.

„Alido!“

Žádná odpověď. Rozhlížel se, ale kolem sebe viděl jen zpěněnou vodu a temné stěny kaňonu. Tři vrtulníky byly dost daleko proti proudu, další dva však čekaly pod nimi a jejich reflektory přejížděly po rozvířené hladině. Když se Gideon přiblížil k prvnímu, zatajil dech a potopil se s otevřenýma očima. Velká modrá záře ho přešla; vynořil se, znovu se nadechl a potopil se, aby unikl i druhému reflektoru.

Pak se znovu vynořil. „Alido!“

Opět žádná odpověď. A teď viděl a slyšel, že před ním čeká další zpěněná voda. Když se k ní blížil, naplnil vzduch tak ohlušující řev, že nebyly slyšet ani vrtulníky. Došlo mu, že tahle bude horší, mnohem horší než ta, kterou proplavali před chvílí.

A po Alidě pořád ještě nebylo ani známky.

46

Stone Fordyce se díval otevřenými dveřmi vrtulníku a ovládal řídicí tyč „nočního slunce“, tedy výkonného reflektoru na vrtulníku. Když světlo dopadlo na vřící hladinu řeky, pocítil nečekanou katarzi, jakousi směs úlevy a smutku – tyhle příšerné peřeje přece nikdo nemůže překonat. Je po všem.

„Co je za tou divokou vodou?“ zeptal se Fordyce pilota do sluchátek.

„Další divoká voda.“

„A pak?“

„Řeka se vlévá do jezera Cochiti,“ vysvětloval pilot, „asi tak osm kilometrů po proudu.“

„Takže tahle divoká voda měří osm kilometrů?“

„Tak nějak se to střídá. Kousek odsud je opravdu náročný úsek.“

„V tom případě leťte podél řeky až k jezeru Cochiti, ale pěkně pomalu.“

Pilot namířil stroj k řece a Fordyce reflektorem propátrával její hladinu. Prolétali nad bílým vodním tokem: kaňon se tu úžil, skalní stěny byly úplně kolmé a uprostřed koryta ležel balvan tak ve velikosti činžovního domu. Voda kolem něj vařila, rozdělovala se na dva silné proudy a vytvářela řadu větších a menších vírů. Za tímto úsekem už se řeka zklidňovala a tekla mezi písečnými břehy a suťovými svahy. Protože v řece nic neplavalo, dalo se těžko určit, jakou rychlostí tak může téct. Přemýšlel, jestli těla stoupnou k hladině nebo se potopí. Možná se také zachytí o nějaké podvodní balvany.

„Jakou tak má ta voda teplotu?“ ptal se pilota.

„Zeptám se.“ O chvíli později mu pilot oznámil: „Přibližně dvanáct stupňů.“

To je dodělá, kdyby se to náhodou nepovedlo už těm peřejím, pomyslel si Fordyce.

Přesto dál řeku prohledával, hlavně z profesionální důkladnosti. Řeka se konečně rozšířila a voda zpomalovala. Po proudu viděl malý shluk světel.

„Co to je?“ ptal se.

Pilot stroj mírně naklonil, protože se řeka stáčela. „Město Cochiti Lake.“

Pak zahlédli horní část jezera. Jezero bylo dlouhé a úzké, podle všeho vzniklo tak, že někdo přehradil řeku.

„Víc toho tady už nenaděláme,“ prohlásil Fordyce. „Ostatní mohou dál pátrat po tělech. Vezměte mě zpátky do Los Alamos.“

„Ano, pane.“

Vrtulník se znovu naklonil, pak stoupal, nabral výšku, zrychlil a zamířil na sever. Fordyce cítil v kostech, že Gideon i ta ženská musí být mrtví. Těmihle peřejemi nemohl nikdo proplout.

Přemýšlel, jestli vůbec má ještě vyslýchat Chua a další bezpečnostní techniky. Myšlenka, že tam ty e-maily někdo podstrčil, aby Crewa falešně obvinil, byla absurdní, vlastně přímo nemožná. Musel by to udělat někdo zevnitř a zapojit do toho i hlavního bezpečnostního technika – a proč vlastně? Proč by ho falešně obviňovali?

Přesto nebyl úplně přesvědčený. Nechat si takhle nápadné e-maily v přístupném pracovním počítači nebyl od teroristy úplně chytrý krok. Vlastně to byla přímo hloupost. A Crew rozhodně hloupý nebyl.

47

Gideon Crew se vyplazil na písčinu celý otupělý chladem, pomlácený, zakrvácený a rozbolavělý po plavbě peřejemi a dlouhém úsilí dostat se na břeh.

Posadil se, objal se kolem kolen, kašlal, třásl se a pokoušel se znovu nabrat dech. Někde v peřejích ztratil filmovou pistoli i tu skutečnou. Kousek proti proudu slyšel slabý hukot peřejí a také viděl zpěněnou vodu v místech, kde se kaňon rozšiřoval. Seděl na nízké písčině, která se vytvořila na několika stech metrech ve vnitřním oblouku řeky. Před ním už řeka tekla jen pomalu a odrážel se v ní měsíc.

Proti proudu i po proudu viděl světla vrtulníků, které stále ještě reflektory propátrávaly hladinu. Musí odsud zmizet a někam se schovat.

Nejistě vstal. Kde je Alida? Přežila to? Tohle bylo příšerné – nic takového neplánoval. Zapletl do svých problémů nevinnou ženu, tak jako předtím v New Yorku Orchideu. A teď kvůli němu může být mrtvá Alida!

„Alido!“ už téměř ječel.

Očima propátrával písek zářící v měsíčním světle. Pak spatřil, jak z vody vykukuje tmavá silueta, jednu ruku má zkroucenou za hlavou a nehýbe se.

„To ne!“ vykřikl a klopýtal kupředu. Když se však přiblížil, zjistil, že je to zkroucená a zdeformovaná kláda, kterou řeka vyplavila.

Sedl si na ni, lapal po dechu a hrozně se mu ulevilo.

Nejbližší vrtulník právě letěl podél řeky směrem k němu – a jemu okamžitě došlo, že v písku nechává nápadné stopy. Tiše zaklel, sebral větev a všechny otisky s ní zametl. Ta práce ho trochu zahřála. Přešel písčinu, stále ještě metl stopy, překonal vedlejší rameno řeky a pak se vrhl do tamaryšků, protože mu vrtulník řval přímo nad hlavou a pátrací reflektor se pohyboval tam a sem.

Když ho helikoptéra přeletěla, ležel ve tmě a přemýšlel. Nemůže řeku opustit, dokud nenajde Alidu. Na tomto místě se rychle tekoucí voda rozlévá do širokého pomalého koryta, a jestli je ještě naživu, tak právě tady se dostane ke břehu.

Za chvíli nad ním přeletěl další vrtulník, rozkýval keře, v nichž se skrýval. Chránil si obličej před rozvířeným pískem.

Vylezl ven a znovu se rozhlížel po řece. Nic však neviděl. Na druhé straně je vymletý břeh: musela proto vylézt na téhle straně řeky. Začal prolézat hustým křovím a snažil se dělat co nejmenší hluk.

Najednou za sebou zaslechl zapraskání a někdo mu sevřel rameno. S výkřikem se otočil.

„Ticho!“ ozvalo se šeptem.

„Alido! Panebože, myslel jsem, že jsi…“

„Pšt!“ Vzala ho za ruku a táhla ho hlouběji do keřů, neboť se k nim blížil další vrtulník. Skrčili se, protože vzduch rozvířený rotorem rozkýval keře.

„Musíme jít dál od řeky,“ šeptla, pomohla mu na nohy a vedla ho keři k vyschlému potoku. Gideona ohromilo, že byla v mnohem lepším stavu než on. Když stoupali potokem plným balvanů, který byl stále užší a příkřejší, zadýchával se.

„Tamhle,“ ukazovala mu.

Zvedl hlavu. Ve slabém měsíčním světle viděl zbytky čedičového proudu, na jehož konci byl tmavý vchod do jeskyně.

Škrábali se po suťové stráni, když podklouzl, Alida ho podržela a za několik minut byli uvnitř. Nebyla to úplná jeskyně, spíše převis, ale chránil je shora i zespodu. Navíc byl na zemi hladký a ztvrdlý písek.

Protáhla se. „Panebože, to je ale příjemné,“ začala. Pak následovalo krátké ticho, po němž pokračovala. „Stala se mi tam fakt šílená věc. Viděla jsem na břehu ležet kládu a byla bych odpřisáhla, že je to tvoje mrtvola. Fakt… fakt jsem z toho byla hrůzou bez sebe.“

Gideon zasténal. „Taky jsem ji viděl a myslel jsem, že jsi to ty.“

Alida se tiše zasmála a pak se odmlčela. Ve tmě našla jeho ruku a stiskla ji. „Chci ti něco říct, Gideone. Když jsem tu kládu uviděla, tak mě jako první napadlo, že už nikdy nebudu mít příležitost ti to říct. Takže to radši řeknu hned. Věřím ti. Vím, že nejsi terorista. Chci ti pomoct zjistit, kdo ti to udělal – a proč.“

Gideon se chvilku nezmohl na slovo. Snažil se přijít na nějakou odpověď, kterou by to shodil, ale nic ho nenapadlo. Po všem, co se stalo – po falešném obvinění, napadení partnerem, střelbě, honičce v horách, pronásledování tunely, skoku do řeky a téměř utopení , v něm toto nečekané vyjádření důvěry vyvolalo vlnu emocí. „Co že ses tak najednou rozmyslela?“ ptal se.

„Teď už tě znám,“ pokračovala. „Jsi upřímný. Máš laskavé srdce. Ty rozhodně nemůžeš být terorista.“

Znovu mu stiskla ruku; a když po všem tom stresu, překvapení, vyčerpání a vnitřní osamělosti Gideon uslyšel soucitné slovo, něco to s ním udělalo. Začal vzlykat. Naprosto proti jeho vůli se mu v očích objevily slzy a stékaly mu po tvářích – a pak se rozplakal jako mimino.

48

Po chvíli se konečně ovládl. Vlhkým rukávem si otřel oči a pak zvedl hlavu. Cítil, jak rudne hanbou.

„Ale, ale,“ divila se Alida. „Muž, který umí plakat.“ Ve tmě se na něj usmála. Ten úsměv však byl něžný a nebyla v něm ani stopa ironie.

„To je trapný,“ šeptl. Už si ani nepamatoval, kdy naposledy plakal. Neplakal dokonce ani u matčiny smrtelné postele. Možná to bylo v ten hrozný den roku 1988, na jasně zelené trávě před Arlington Hall Station, když mu došlo, že otec už není naživu, že ho zastřelil odstřelovač.

„Nevím, co to do mě vjelo,“ prohlásil. Děsilo ho, že se ze všech lidí na světě sesypal zrovna před Alidou. Zároveň se mu však také ulevilo. Podle všeho jeho rozpaky vycítila, proto téma dál nerozváděla. Dlouho vedle sebe jen tak mlčky leželi.

Gideon se opřel o loket. „Přemýšlel jsem. Když jsme s Fordycem dorazili do Nového Mexika, vyslýchali jsme jen tři osoby. Zřejmě jsme se trefili do černého, ale nedošlo nám to. Jednoho z těch lidí výslech tak vyděsil, že se nás pokusil zabít. Nejdřív nám poškodil letadlo, a když to nevyšlo, tak zařídil to falešné obvinění.“

„Koho jsi vyslýchal?“

„Imáma v místní mešitě. Vůdce sekty Willise Lockharta. A pak… pochopitelně i tvého otce.“

Alida si odfrkla. „Otec přece není terorista.“

„Jasně, vypadá to nepravděpodobně, ale nemůžu nikoho vynechat. Promiň.“ Pauza. „Proč ti vlastně říká Zázračná dcero?“

„Máma mi umřela při porodu. Od té doby jsme si zbyli jen my dva.

Vždycky mě považoval za jistý druh zázraku.“ Usmála se. „Tak a teď mi pověz o těch dalších dvou.“

„Lockhart vede sektu připravující se na soudný den v místě zvaném ranč Paiute Creek v jižní části pohoří Jemez. Chalkerova žena s ním měla poměr a vstoupila do sekty, takže se klidně mohlo stát, že získali i Chalkera. Těší se na apokalypsu. Pokud jde o technologie, nejsou to žádní hňupové. Mají tam neuvěřitelně vyspělé komunikační a počítačové vybavení, všechno jim běží na solární energii.“

„A?“

„A, no, možná… jen možná se tu apokalypsu snaží urychlit. Jako víš, trochu ji popostrčí odpálením bomby.“

„Jsou to muslimové?“

„Vůbec ne. Ale připadalo mi, že ten kult možná chce odpálit atomovku a pak to hodit na muslimy. To je skvělý způsob, jak začít třetí světovou. Je to strategie Charlese Mansona.“

„Mansonova strategie?“

„Manson a jeho následovníci se pokoušeli vyvolat rasovou válku tím, že zabili několik lidí a předstírali, že to mají na svědomí černošští radikálové.“

Pomalu přikývla.

Následovalo dlouhé mlčení, které opět narušil Gideon. „Víš, čím víc nad tím přemýšlím, tím silnější mám pocit, že jsou za tím Lockhart s tvou svou sektou. Imám a členové mešity mi připadali jako příjemní, racionální lidé. Ale z Lockharta jsem vůbec neměl dobrý pocit.“

„A jaký máš plán?“

„Budu Lockharta konfrontovat.“ Gideon se zhluboka nadechl. „Znamená to, že musíme zase přejít hory a dostat se na ranč Paiute Creek. Půjdeme rovnoběžně s řekou, dokud nedorazíme…“

„Mám lepší plán,“ přerušila ho Alida.

Zmlkl. Zvedla prst. „Nejdřív si svlečeme to mokré oblečení, uděláme oheň a všechno usušíme. Protože je zima a začíná se ještě víc ochlazovat.“

„To zní dobře.“

„Zadruhé se vyspíme.“

Další pauza.

„Zatřetí potřebujeme pomoc. A já vím, kdo nám pomůže: můj otec.“

„Toho přece mám na seznamu podezřelých.“

„Zapomeň na to, proboha. Může nás schovat na ranči, který má za městem. Použijeme ho jako základnu pro pátrání po tom, kdo tě falešně obvinil.“

„A tvůj otec pomůže muži podezřelému z teroristického útoku atomovou zbraní?“

„Otec pomůže mně. A můžeš se spolehnout, že když mu řeknu, že jsi nevinný, uvěří mi to. Je to správný chlap, má silný smysl pro spravedlnost, pro dobro a zlo. Když uvěří tomu, že jsi nevinný, a to se stane, udělá vše, co je v jeho silách, aby ti pomohl.“

Gideon byl moc unavený na to, aby se s ní hádal. Proto to nechal být.

Společně si udělali malý ohýnek v zadní části úkrytu, kam nebylo vidět zvenčí. Ke stropu stoupal tenký proužek kouře a vycházel ven úzkou štěrbinou. Alida rozfoukala oheň, takže krásně plápolal, z několika klacků si udělali provizorní sušák.

Natáhla ruku. „Dej mi košili a kalhoty,“ nařídila mu.

Gideon chvilku váhal, pak se neochotně svlékl. Ona si sundala košili, podprsenku, kalhoty i kalhotky a všechno si pověsila. Gideon byl příliš vyčerpaný na to, aby odvracel zrak. Vlastně bylo velmi příjemné sledovat, jak se jí při pohybu záře plamenů odráží od kůže. Dlouhé vlasy jí v divokých pramenech splývaly po nahých zádech a vlnily se s pohyby jejího těla.

Obrátila se na něj a on se trochu neochotně zadíval jinam.

„To neřeš,“ smála se. „Já se u nás na ranči často chodívala s kluky koupat do nádrže jen tak.“

„Dobrá.“ Znovu se na ni podíval a zjistil, že i ona ho sleduje.

Rychle upravila mokré oblečení, přihodila do ohně několik větví a posadila se.

„Pověz mi všechno,“ začala. „Myslím jako o sobě.“

Gideon pomalu a přerývavě začal. Normálně o své minulosti s nikým nemluvil. Ale ať už to bylo vyčerpáním, stresem nebo jednoduše tím, že vedle sebe měl soucitnou lidskou bytost, která se o něj zajímala, začal jí o svém životě vyprávět: jak se stal zlodějem uměleckých děl; jak snadné byly krádeže ve většině historických společností a malých muzeích; jak se mu to většinou povedlo tak, že si oběti ani nevšimly, že je někdo okradl. „Na spoustě těch míst se o umělecké předměty vůbec nestarají,“ líčil jí. „Nevystavují je nebo je špatně nasvětlují a nikdo si jich ani nevšimne. Možná mají nějaký inventář, ale nikdy s ním své sbírky neporovnávají, proto klidně mohou uplynout roky, než někdo z nich zjistí, že něco chybí. Jestli se to vůbec někdy stane. Je to dokonalý zločin, pokud tedy nemáš příliš vysoké cíle. Po celé zemi jsou tisíce míst, která si o vyloupení doslova říkají.“

Alida si prsty z čela odhrnula pramen vlhkých vlasů. „To je něco. A děláš to ještě?“

„Přestal jsem s tím už dávno.“

„A máš kvůli tomu někdy výčitky svědomí?“

Gideon nedokázal úplně zapomenout na fakt, že mluví s nahou ženou. Snažil se situaci zlehčit – vždyť konec konců ani ti pánové na Snídani v trávě jako by se nad tím nepozastavovali. Z oblečení na sušáku stoupala pára, takže si ho budou moct zase brzy obléct. „Někdy. Zvlášť kvůli jedné krádeži. Příliš jsem zpychnul a šel jsem na koktejlový večírek, kde se vybíraly peníze pro historickou společnost, kterou jsem okradl. Mluvil jsem s kurátorem, který měl sbírku na starost, a on byl celý otřesený a rozrušený. Všiml si, že zmizel jeden malý akvarel, ale navíc se ukázalo, že to byl jeho nejoblíbenější obraz z celé sbírky. Vlastně o tom pořád mluvil, tolik si to vyčítal. Opravdu si to bral osobně.“

„Vrátil jsi mu ho?“

„Už jsem ho prodal. Ale vážně jsem přemýšlel o tom, že ho pro něj ukradnu zase zpátky.“

Alida se rozesmála. „Ty jsi hroznej!“ Zvedla mu ruku a lehce ho na ní polaskala. „Jak jsi přišel o ten koneček prstu?“

„To nikomu neprozradím.“

„Neblázni, mně to přece říct můžeš.“

„Ne, opravdu. Tohle tajemství si vezmu do hrobu.“

Když to Gideon dořekl, uvědomil si, že pro něj je do toho hrobu o něco blíž než pro ostatní. Vlastně si to uvědomoval každý den, téměř každou hodinu, ale tentokrát, když tu seděl v jeskyni, na něj to poznání zapůsobilo jako rána do břicha.

„Co se děje?“ vycítila to okamžitě Alida.

Bez váhání se rozhodl, že jí to poví. „Je dost pravděpodobné, že už brzy umřu.“ Snažil se zasmát, ale jeho snahy situaci zlehčit vyšly naprázdno.

Zírala na něj se zamračeným čelem. „Co tím myslíš?“

Pokrčil rameny. „Údajně mám v hlavě cosi, co se jmenuje arteriovenózní malformace u Galénovy žíly.“

„Cože?“

Gideon zíral do ohně. „Je to shluk tepen a žil v mozku, velký shluk cév, v němž jsou tepny propojené přímo s žilami, aniž by krev procházela vlásečnicovou sítí. Následkem toho vysoký tlak v tepnách rozšiřuje Galénovu žílu, až se nafukuje jako balónek. A v určité fázi praskne – a bude po mně.“

„Ne.“

„Člověk se s tím narodí. Po dvacítce se to začíná zvětšovat.“

„A co se s tím dá dělat?“

„Nic. Nejde to operovat. Nemá to žádné příznaky a nejsou ani žádné možnosti léčby. Zabije mě to přibližně do roka. Umřu náhle, bez varování, bum, sayonara.“

Zmlkl a zíral do ohně.

„To je další tvůj vtípek, že jo? Řekni mi, že to byla legrace!“

Gideon dál mlčel.

„Panebože,“ šeptla nakonec Alida. „Opravdu se s tím nedá nic dělat?“

Gideon po chvíli odpověděl. „O všem mi řekl jeden chlápek v New Yorku. Ten, který mě najal na tuhle práci. Je to… manipulátor. Takže není vyloučené, že si to všechno vymyslel. Abych zjistil, jak na tom jsem, byl jsem v Santa Fé na magnetické rezonanci, ale výsledky jsem si pochopitelně vyzvednout nestihl.“

„Takže to prostě jen visí u tebe v hlavě. A je to vlastně takový rozsudek smrti.“

„Tak nějak.“

„To je hrůza.“

Gideon místo odpovědi přiložil do ohně.

„A ty to v sobě dusíš a nemůžeš se s tím nikomu svěřit?“

„Už jsem to řekl asi dvěma lidem. Ale ne takhle podrobně.“

Pořád ještě ho držela za ruku. „Nedokážu si představit, jaké to asi musí být. Vědět, že tvoje dny už jsou sečtené. Nebo jestli to je jen další krutý vtip.“ Zvedla druhou ruku a pohladila ho po prstech, potom ho polaskala na zápěstí. „To musí být příšerné.“

„Ano.“ Podíval se na ni. „Ale něco ti povím. V tuhle chvíli se cítím docela dobře. Vlastně víc než dobře.“

Jeho pohled opětovala. Beze slova si jeho ruku položila na nahé ňadro. Přejížděl po jeho obrysu, cítil, jak má teplou kůži a vztyčuje se jí bradavka. Pak mu dala ruku na hrudník a jemně ho povalila na písek. Jak tam ležel, klekla si vedle něj a pohladila ho po hrudníku a plochém břiše. Pak si na něj obkročmo sedla, přitiskla se k němu, aby ho mohla políbit, a ňadry mu lehce přejela po těle. A pak ho do sebe přijala, zpočátku pomalu, ale pak s rychle narůstající vášní.

„Panebože,“ sténal. „Co… to děláme?“

„Zřejmě nám zbývá mnohem méně času, než jsem myslela,“ odpověděla mu zastřeným hlasem.

49

Gideon rázem procitl. Slunce jasně svítilo do vchodu jeskyně. Alida byla pryč. Něco ho vzbudilo.

A pak venku zaslechl hlasy.

Posadil se a okamžitě byl úplně vzhůru. Slyšel tichý mužský hlas a kroky přicházející od svahu k převisu. Copak ho Alida znovu zradila – po tom všem? To nebylo možné… nebo ano? Natáhl si kalhoty, chytil těžkou větev ležící vedle vyhaslého ohně a tiše vstal, byl celý napružený a připravený k boji.

Praskání se blížilo a pak se v ústí jeskyně objevila silueta: silueta mužské postavy. V tom jasu Gideon nic jiného neviděl. Připravil se na útok.

„Gideone?“ ozval se hlas toho muže – hlas, který dobře znal. „Jen klid, to jsme my, Alida a Simon Blaine.“

„Gideone?“ ozval se Alidin hlas. „Je to v pořádku.“

Ulevilo se mu a sklonil větev.

Blaine k němu opatrně přišel. „Jsem tady, abych pomohl,“ prohlásil liverpoolským přízvukem. „Nevadí vám to?“

Alida následovala otce do jeskyně.

Gideon hodil větev stranou a posadil se. „Kolik je hodin?“

„Kolem poledního.“

„Jak jste se sem dostal?“ ptal se.

Odpověděla mu Alida. „Došla jsem do Cochiti Lake, přemluvila jsem nějakého kamioňáka, aby mi půjčil mobil, a zavolala jsem tátovi.“

Blaine tam před ním s úsměvem stál a opět silně připomínal skřítka. Na sobě měl vyžehlené džíny, pracovní košili, přihlouplou koženou kovbojskou vestu, bílou bradku měl dokonale zastřiženou a modrýma očima ho pronikavě sledoval. Alida stála vedle něj.

Gideon si mnul obličej. Spal tak dlouho, že se teď dokázal jen těžko soustředit. Okamžitě se mu vybavily živé vzpomínky na včerejší noc.

„Táta nám pomůže,“ vysvětlila mu. „Jak jsem ti slíbila.“

„Přesně tak,“ připojil se Blaine. „Dcera tvrdí, že vás obvinili falešně a že nejste žádný terorista – a její slovo mi stačí.“

„Díky,“ prohlásil Gideon a spadl mu kámen ze srdce. „Mrzí mě, že jsem vám zničil filmování.“

„Kvůli takovýmhle věcem se pojišťujeme. Navíc jsme pár záběrů mohli použít. Takže, naplánovali jsme to takhle. Na prašné cestě asi šest kilometrů odsud jsem zaparkoval džíp. V kaňonu a kolem řeky se to jenom hemží policisty, FBI a bůhvíkým dalším. Ale tenhle kraj je rozlehlý a drsný, takže když se budeme držet v malých kaňonech, snad se jim vyhneme. Většinou jsou dole u jezera a hledají vaše těla.“

Gideon se opatrně podíval na Blainea. V jeho tváři se jasně zračilo, jak velké si o dceru dělal starosti.

„Oba vás odvezu na ranč. Je opuštěný. Všichni jsou přesvědčení o tom, že jste terorista, Gideone, a že je do toho zapletená i moje dcera. V té bláznivé atmosféře teroru a strachu, která svírá celou zemi, byste zatčení podle mě nepřežil. Nevěřil byste tomu, jak příšerně všichni panikaří, a jenom se to zhoršuje. Proto musíme rychle jednat. Musíme zjistit, kdo vás falešně obvinil a proč to udělal. To je jediný způsob, jak zachránit vás – i mou dceru.“

„Jsem si poměrně jistý, že ta sekta na ranči Paiute Creek…“

„Možná. Alida říkala, že podezříváte i mě.“ Blaine se na něj podíval se zvláštním výrazem v obličeji.

Gideon zrudl. „Není to pravděpodobné. Ale někdo, koho jsme s Fordycem vyslechli, se tak vyděsil, že se nás pokusil zabít… a mě falešně obvinil.“

Blaine přikývl. „Musíte mi důvěřovat. A já zase musím důvěřovat vám. Bez toho to nepůjde.“

Gideon se na muže podíval. Netušil, co na to říct.

Blaine se náhle usmál a sevřel mu rameno. „Vy jste zkrátka skeptik.

Dobrá. Tak za sebe nechám promluvit činy. Ale nejdříve bychom sebou měli hnout.“

Blaineovo auto byl veliký Jeep Unlimited, leželi vzadu na podlaze přikrytí dekami, zatímco se Blaine držel na opuštěných lesních cestách a stezkách a pomalu se blížil podél úpatí hor až na svůj ranč. Cesta oklikou mu zabrala několik hodin. Na ranč se dostali až v polovině odpoledne. Blaine vjel do stodoly a Gideon s Alidou vystoupili. Stáli ve tmě provoněné senem a rozmlouvali.

„Potřebuju si zatelefonovat,“ řekl Gideon. „Musím zavolat svému zprostředkovateli.“

„Zprostředkovateli?“ nechápal Blaine.

Gideon mu na to nic neřekl. Místo toho následoval Blainea a jeho dceru ze stodoly, kolem Blaineovy samostatné spisovatelské pracovny k hlavní budově ranče: dvoupodlažnímu domu ve venkovském stylu, pobitému dřevem a pocházejícímu z devatenáctého století. Měl prostornou přední terasu a řadu vikýřů.

Blaine nasměroval Gideona ke stolu ve vstupní hale, na kterém byly jen dvě věci, telefon a zarámovaná Blaineova fotografie podepsaná Mé zázračné dceři, s láskou. Gideon zvedl sluchátko a vytočil číslo na Eliho Glinna, to číslo, na které měl volat pouze v případě nejvyšší nouze.

Telefon zvedl Manuel Garza. Gideon si odkašlal a snažil se znít co možná nejklidněji. „Tady je Crew. Potřebuju mluvit s Glinnem.“

„Tuhle linku máte používat pouze v nejvyšší nouzi.“

Gideon se odmlčel a pak klidným tónem pokračoval: „Vám tohle nepřipadá jako nejvyšší nouze?“

„Dostal jste se do poměrně velkých problémů, ale nejvyšší nouze se tomu podle mě říkat nedá.“

Gideon znovu udělal pauzu. „Tak mi ho sežeňte, prosím.“

„Moment.“

Čekal. Uplynula nekonečně dlouhá minuta. Pak se znovu ozval Garza. „Tak bohužel. Mluvil jsem s panem Glinnem. Má moc práce a momentálně s vámi nemůže mluvit.“

Gideon se nadechl. „Opravdu jste s ním mluvil?“

„Stalo se přesně to, co jsem vám teď řekl. Výslovně prohlásil, že teď už pracujete na vlastní triko.“

„To jsou pěkný kecy! Na tuhle práci jste si mě najali vy – a teď mě necháváte na holičkách? Vždyť sami víte, že nejsem žádný terorista.“

„Nemůže pro vás nic udělat.“ Gideon si všiml, že druhý muž pociťuje jisté uspokojení.

„Tak mu prosím ode mě předejte tento vzkaz. Končím. Už mám hotovo. A až se tady z těch sraček vymotám, půjdu si pro něj. Znáte tu pěknou jizvu, co má na tváři? Udělám mu stejnou na druhé straně. A to bude jenom začátek. Klidně mu to vyřiďte.“

„Vyřídím.“

Gideon zavěsil. Garza si to užíval, zmetek.

„Nějaké problémy?“ Zjistil, že Alida ho sleduje s ustaraným výrazem v obličeji.

Gideon polkl a snažil se to hodit za hlavu. „O nic větší než zbytek mých problémů.“ Obrátil se na Blainea. „Kdyby to bylo možné, rád bych si půjčil váš džíp. Musím totiž navštívit jednoho chlápka na ranči Paiute Creek.“

Blaine rozhodil rukama. „Jen si poslužte. Ale nenechte se chytit. Chcete ještě s něčím pomoct?“

Gideon se odmlčel. „Máte nějaké střelné zbraně?“

Široký úsměv. „Mám slušnou sbírku. Chcete se podívat?“

50

Zapadlo slunce, na obloze byl jen malý srpek měsíce a blížila se velmi tmavá půlnoc. Gideon mířil Blaineovým džípem na ranč Paiute Creek po lesní cestě a pak zajel do houštiny z dubů Gambelových. Pomalu zacouval mezi malé stromky, aby auto nebylo z cesty vidět, až mu větve odřely lak.

Vystoupil. Půjčil si od Blainea nějaké oblečení – bylo mu trochu volné a krátké, ale ušlo – teď na sobě měl jen černou, obličej si začernil uhlem, v ruce držel revolver Colt Python .357 Magnum s čtyřpalcovou hlavní, což podle jeho názoru byla ta vůbec nejděsivější zbraň, jakou kdo vyrobil, do kapsy schoval staromódní břitvu. Nebude nikoho zabíjet, minimálně to neplánuje, ale chce vypadat co nejvýhrůžněji.

Nejdřív měl nějakou práci. Vytáhl ze zavazadlového prostoru džípu lopatu a krumpáč a vybral si měkkou lesní půdu, kde začal kopat. Vždy krumpáčem narušil půdu, volnou hlínu vyházel lopatou a okraje jámy udržoval jejím ostřím rovné. Lesní půda byla velmi měkká, proto se mu ani ne za hodinu podařilo vykopat mělký hrob: obdélník, který měl dva metry na délku, půl metru na šířku a metr do hloubky.

Vrátil nářadí zpátky do džípu, opláchl si ruce vodou z polní láhve, pak si ze sedadla vzal stahovací plastové pásky, obušek a pár dalších věcí a schoval si je do kapes. Opustil hrob a vyrazil tmavým lesem z borovic těžkých. Ranč Paiute Creek se nacházel v nadmořské výšce přibližně dva tisíce čtyři sta metrů, takže i teď v létě tu byl noční vzduch velmi chladný, až ledový. Často zastavoval a poslouchal noční zvuky lesa: vzdálené vytí smečky kojotů, hluboké hučení výra virginského.

Po osmi stech metrech se dostal k drátěnému plotu obklopujícímu pozemek ranče. Skrz stromy viděl, že se v oknech svítí. Zastavil se u plotu a pozorně naslouchal, ale z pozemku se nic neozývalo. Bylo to přesně, jak doufal: tady se vstávalo se slepicemi a chodilo spát za soumraku.

Pečlivou prohlídkou zjistil, že plot nechrání žádné složité alarmy ani čidla. Vytáhl štípací kleště a začal přeštípávat pletivo, čímž si v plotě vytvořil díru, kterou odklopil. Prolezl a opatrně se plížil tmou k zadní části hlavní budovy. Všude bylo ticho. V nízkých oknech svítilo několik slabých žlutých světel, ale protože celý komplex využíval jen solární energii a baterie, nebyly tu žádné halogenové reflektory ani jiná výkonná světla.

Vzhledem k paranoie těch lidí bylo jisté, že objekt určitě někdo hlídá. Co nejopatrnějšími pohyby se plížil tmou, když se dostal až k budově, nakoukl oknem dovnitř. Tam na houpacím křesle seděl kovboj s rovně zastřiženou bradkou, byl vzhůru a četl si. O pohovku měl opřenou M16.

Gideon tušil, že Willis obývá místnosti v horním patře. Jednoznačně to byly nejpohodlnější prostory na ranči. Jedna z místností mu sloužila jako pracovna a vzpomínal si, že otevřenými dveřmi bylo vidět do luxusní ložnice, která měla sametové tapety jako v bordelu a postel s nebesy. Ta jistě také patřila Willisovi.

Bude se proto muset nějak vypořádat s tím mužem v přízemí.

Chvíli ho pozoroval. Muž vůbec nepůsobil ospale, nepil, a – to Gideona znepokojovalo úplně nejvíc – četl Odysea od Jamese Joyce. Tenhle muž nebyl žádný přihlouplý kovboj. To oblečení bylo jen na oko. Tohle byl inteligentní a myslící člověk, kterého tak snadno nenapálí.

Gideon od začátku čekal, že nastanou nějaké problémy; teď mu došlo, že už jsou tady. Musí tomu muži za každou cenu zabránit, aby spustil poplach. A nemůže tam jen tak vpadnout a praštit ho po hlavě. Tím by totiž udělal příliš velký hluk a s velkou pravděpodobností by to mohlo skončit pranicí. A navíc byl Odyseus vybavený útočnou puškou. Musí vymyslet nějaký plán. Sice to bude nebezpečné, ale jiné řešení ho nenapadalo.

Gideon z kapsy vytáhl kousek papíru a napsal na něj krátký vzkaz. Zhluboka se nadechl a potom zaklepal na okno. Muž zvedl hlavu, viděl v okně Gideonovu začerněnou tvář, prudce vstal z křesla a popadl pušku.

Gideon si rychle dal prst na rty a ukázal muži, aby vyšel ven. Muž však místo toho vyrazil ke schodům. Gideon znovu zaklepal, tentokrát hlasitěji, zavrtěl hlavou a znovu si dal prst ke rtům. Pak zvedl vzkaz, který předtím napsal:

NEBUĎ WILLISE!!

MUSÍM S TEBOU MLUVIT.

JE TO DŮLEŽITÉ!!

Muž se rozmýšlel. Kvůli začerněné tváři nemohl Gideona poznat. Gideon doufal, že si řekne, že je to někdo z obyvatel ranče. Kdo jiný by takhle klepal na okno?

Gideon znovu gestikuloval, kýval hlavou a mával na muže, aby za ním šel ven.

Muž si dal pušku na rameno a zamířil ke dveřím.

Gideon ucouvl od domu až ke stromům. Muž se objevil za rohem a rozhlížel se. Gideon mávl baterkou a muž se k němu přiblížil.

„Kdo jsi?“ šeptl.

„Pšt,“ okřikl ho Gideon. „Když vzbudíš Willise, jsme v pěkným průšvihu. Tohle je důležitý – moc důležitý.“

Muž se podezřívavě zamračil. „Co to má znamenat?“ ptal se a dal si zbraň z ramene. „Kdo jsi a proč sis sakra začernil ten obličej?“

Gideon trochu ucouvl, pak zhasl světlo a rychle a tiše uhnul stranou.

Muž se zastavil u stromů. „Lane, jsi to ty?“ Rozhlížel se, dál mířil zbraní na místo, kde už Gideon dávno nestál. „Co chceš? Vyjdi ven.“

Gideon se rozmáchl a praštil muže do spánku obuškem. Odyseus zasténal a sesunul se k zemi. Puška naštěstí nevystřelila.

Gideon muže chytil v podpaží a odtáhl ho hlouběji do lesa. Tam ho přivázal ke stromu, zavázal mu oči a do úst dal roubík, pak ho s malým zaváháním podruhé praštil.

Zvedl M16, vrátil se do domu, vklouzl dovnitř a pečlivě ji opřel na původní místo u pohovky. Rychle napsal další vzkaz, pro případ, že by někdo šel kolem, a nechal ho v houpacím křesle:

HNED JSEM ZPÁTKY.

NEBUĎTE IVILLISE!

To zřejmě nikoho neošálí na dlouho, ale snad mu to poskytne aspoň nějaký náskok. Gideona pokaždé udivovalo, že většina lidí v sobě má zakódované, že vždy poslechne, i když je příkaz naprosto nelogický nebo hloupý. Na tuto reakci už se mnohokrát spolehl a většinou to vyšlo.

Tiše vystoupal po schodech. Teď ho čekal další problém. Co si počne, když Willis u sebe bude mít ženu? Ani chvilku nevěřil tomu, že skutečně dodržuje celibát.

Nenápadně se kradl Willisovou tmavou prázdnou pracovnou. Dveře do ložnice byly zamčené. Gideon si klekl, vytáhl nářadí a neskutečně pomalu a opatrně dveře odemkl.

Vmístnosti bylo noční světlo – bezva – a Gideon ke své velké úlevě zjistil, že je Willis sám.

Tiše přešel k posteli, předem si odmotal kousek lepicí pásky, aby byl připravený. Naklonil se nad Willise, který spal na zádech, a pak mu jedním plynulým pohybem položil koleno na hrudník, čímž ho znehybnil, a zároveň mu na krk přiložil břitvu.

„Když se pohneš nebo vydáš nějaký zvuk, proříznu ti hrdlo,“ šeptl mu ochraptěle do ucha.

Břitvu předtím ztupil, ale o tom Willis neměl ani tušení. Když měl břitvu u krku, bylo po boji. Willis jen tak ležel a bělma jeho očí se leskla ve tmě. Když přes začerněný obličej poznal Gideona, ještě víc vytřeštil oči.

Gideon mu břitvu dál držel u krku a nařídil mu: „Otevři pusu. Hodně.“

Muž otevřel pusu a Gideon mu do ní dal ústí Coltu Python. Potom zvedl břitvu. „Budeš dělat, co ti nařídím, jasné? Jestli ano, tak zamrkej.“

Po chvíli Willis zamrkal.

„Teď se pěkně pomalu postav. Hlaveň si drž mezi zuby.“

Slezl z Willise a druhý muž vstal, přesně jak mu nařídil.

„Ruce za záda.“

Willis si dal ruce za záda a Gideon je svázal stahovacími páskami. Vytáhl muži z úst hlaveň revolveru a pak mu pusu zalepil páskou.

„Teď se spolu půjdeme projít. Já ti pořád budu držet u hlavy zbraň, a kdyby se něco pokazilo, nebudu váhat zmáčknout spoušť. Vyjdeme ze dveří, dolů ze schodů a ven z ranče. Opakuju: kdyby nás kdokoli vyrušil, střelím tě do hlavy. Takže je na tobě postarat se o to, aby nás nikdo nevyrušil. Jestli souhlasíš, kývni.“

Kývnutí.

„Spí tady ještě někdo?“

Kývnutí.

„Ukaž, ve které místnosti.“

Willis spoutanýma rukama označil vedlejší místnost, kde Gideon předtím viděl ženu povalující se na posteli.

„Dobrá. Jestli se vzbudí, je po tobě. Teď sejdi ze schodů a ven vyjdi postranním vchodem.“

Willis ho poslouchal na slovo. Dělal všechno přesně tak, jak mu nařídil. Během minuty se skrývali mezi stromy. Gideon rozsvítil svoji LED baterku, vedl Willise dírou v plotě a potom lesem k místu, kde předtím vykopal hrob.

Když dorazili na místo, Willis ve světle baterky zahlédl hrob a okamžitě se zapotácel strachy. Gideon ho musel podepírat, aby se udržel na nohou. Páskou se ozvalo tlumené zasténání.

Gideon se otočil a strhnul mu ji z úst. Willis zalapal po dechu a znovu se zapotácel. Byl strachy bez sebe.

„Jdi si lehnout do hrobu.“

„Ne. Panebože. Ne…“

„Do hrobu.“

„Proč? Proč do hrobu…?“

„Protože tě zabiju a pak tě tu zakopu. Vlez tam.“

Willis padl na kolena, blekotal a po tvářích mu tekly slzy. „Ne, prosím. Nedělejte to. Nedělejte to, ne, ne…“ Zajíkl se. Úplně se Gideonovi hroutil před očima.

Gideon do něj strčil a on padl do jámy, pak se rychle vyškrábal nahoru. Gideon udělal krok dopředu a zvedl zbraň.

„Otevři pusu.“

„Ne, prosím, prosím, prosím, prosím, prosím, ne, ne, ne…“

„Tak tě prostě zastřelím a pak tě tam hodím.“

„Ale proč, proč? Udělám cokoli, cokoli, jen mi řekněte, co po mně chcete!“ Začal kvílet, celé tělo se mu otřásalo vzlyky a v klíně se mu objevila tmavá skvrna. A pak se pozvracel, jednou, dvakrát, těžce dýchal a dávil.

„Udělám cokoli..“ dostal ze sebe a z úst mu visela slina.

To byla Gideonova chvíle.

„Tak mi řekni o té atomovce,“ vyzval ho Gideon.

Mlčení následované tupým pohledem.

„O té atomovce,“ zopakoval Gideon. „Řekni mi, jaké máte plány s tou atomovkou. Atomovkou, co se chystáte odpálit ve Washingtonu. Pověz mi o ní a já tě nechám jít.“

„Atomovce?“ Willis se na něj díval a v očích měl výraz naprostého nepochopení. Jaké atomovce?“

„Nedělej pitomce. Pověz mi o ní a pustím tě. Jinak…“ A Gideon zbraní ukázal na hrob.

„O čem… o čem to mluvíte? Prosím, já tomu nerozumím…“ Willis zíral na zbraň s vykulenýma očima a z jeho proseb se stalo nesouvislé blekotání.

Gideon se na něj díval a došla mu strašlivá pravda: tenhle muž vůbec nic neví. Možná je vůdce sekty, paranoidní egocentrik přesvědčený o vlastní důležitosti, ale s jaderným terorismem nemá absolutně nic společného. Gideon udělal hroznou chybu.

„Promiňte.“ Gideon se shýbl, chytil Willise a vytáhl ho nahoru. „Promiňte. Panebože, moc se omlouvám.“

Přeřízl mu pásky a schoval zbraň do pouzdra. „Běžte!“

Willis na něj nechápavě zíral.

„Slyšel jsi mě, vypadni odsud! Zmiz!“

Muž však dál stál, nechápavě na něj zíral, úplně mimo a ochromený strachy. Gideon byl ze sebe znechucený, zaklel, obrátil se a zmizel v křoví. Nastoupil do džípu, nastartoval ho a vyrazil. Smykem se otočil, dupl na plyn a chtěl odsud co nejdříve zmizet.

51

Když se Stone Fordyce vrátil do Los Alamos z inspekce týmů prohledávajících jezero a pročesávajících břehy řeky, bylo už po půlnoci. Půlnoc znamenala začátek nového dne. Den V měl nastat už zítra.

Byl k smrti unavený, ale tahle myšlenka ho vzpružila. Když se blížil k vědeckému areálu, nasměrovali ho do nového velícího a řídicího střediska, které založili v nepoužívaném skladu těsně za uzavřeným prostorem. Udivilo ho, jak rychlý obrat věci nabraly za jeho nepřítomnosti.

Když u vchodu ukázal odznak, strážce se zeptal: „Jste Stone Fordyce? Chce vás vidět šéf. Je tamhle vzadu.“

„Šéf? Kdo to je?“

„Miliard. Je nový.“

Chce vás vidět šéf. To neznělo dobře.

Prošel kolem stráže, pak kolem spousty levných stolů, které byly vybavené telefonem a počítačem, do kabinky narychlo postavené v zadním rohu a zabírající jednu z mála částí skladu, kde bylo okno. Dveře byly otevřené, takže mohl vidět malého štíhlého muže v obleku, jak zády k němu stojí u stolu a telefonuje.

Fordyce na otevřené dveře zdvořile zaklepal. Všechny jeho profesionální instinkty mu napovídaly, že to nebude příjemné setkání.

Muž se obrátil, zvedl prst a dál telefonoval. Fordyce čekal. Miliarda neznal, dokonce předtím ani neslyšel jeho jméno. To však u takovéhoto vyšetřování, kdy si všichni chtěli urvat kousek slávy, nebylo nic překvapivého. A už bylo třeba, aby se někdo ujal velení na místní úrovni – začínal tu totiž panovat stále větší chaos, spousta lidí všechno řídila, ale nevymezili si pravomoci.

Při čekání si Miliarda prohlížel. Byl to pohledný muž, takový typický americký běloch: vysoké lícní kosti, příjemné zelené oči, bylo mu tak pětapadesát, vlasy měl na spáncích prošedivělé, postavu štíhlou a sportovní. Měl klidný obličej a mírný hlas. Fordyce doufal, že to samé bude platit i o jeho povaze. Silně však o tom pochyboval.

Miliard ještě několik minut telefonoval, pak zavěsil a usmál se na Fordyce. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Agent Fordyce. Řekli mi, že se se mnou chcete vidět.“

„Jo, jasně. Jmenuju se Miliard. Posaďte se, prosím.“

Podali si ruce. Fordyce se posadil na jedinou židli v kanceláři.

„Tohle je mimořádné vyšetřování,“ začal Miliard příjemným, až melodickým hlasem. „Zapojilo se do něj dvaadvacet typů policie a vyšetřovacích služeb. Pak jsou tady ještě jejich složky a různé soukromé agentury. To může být matoucí.“

Fordyce nezávazně přikyvoval.

„Myslím, že vy jistě jako první uznáte, že novomexická větev vyšetřování se značně vymkla kontrole. Ale Sonnenberga už přeložili zpět na východ a mě sem jmenoval samotný Dart, abych se ujal vyšetřování. Takže se zmatky by tady měl být konec.“

Příjemný úsměv.

Fordyce se také usmál a čekal.

Miliard se naklonil dopředu a sepnul ruce. „Nebudu chodit kolem horké kaše. Vaše účast na případu rozhodně nebyla úspěšná. Nepodařilo se vám odhalit, že je váš partner podezřelý, dokud vás na to neupozornil někdo zvenčí, nepodařilo se vám ho zatknout na natáčení, nepodařilo se vám ho najít v horách, nepodařilo se vám ho zadržet, když se vrátil do Los Alamos, a pak jste mu dovolil utéct po řece. Vaši lidé teď nemohou najít jeho mrtvolu jestli se tedy skutečně utopil. Už u policie pracujete dost dlouho na to, aby vám bylo jasné, že něco takového je nepřijatelné, zvlášť u takovéhoto případu, kdy je v ohrožení naše hlavní město, celou zemi svírá panika, prezident i Kongres se mohou pominout a většina Washingtonu je evakuovaná.“

Odmlčel se a spojil ruce. Jeho hlas dál byl tichý a příjemný. Fordyce mlčel. Vlastně neměl co říct. Všechno to totiž byla pravda.

„Přesunu vás z terénu do kanceláře, od této chvíle budete mít na starosti průzkum a analýzu.“

Průzkum a analýza. Tímto vznešeným termínem FBI popisovala ty nejnudnější práce, které v rámci jakéhosi přechodového rituálu dostávali nováčci. Průzkum a analýza. Vzpomínal, jak v FBI začínal, na stovky agentů nacpaných do maličkých suterénních prostorů bez oken, kde byly jen police plné složek, které museli přečíst, prošetřit a shrnout. Při podobném vyšetřování se denně popisovaly tuny papírů – přepisy odposlechů, finanční záznamy, stohy e-mailů, výslechů a dalších věcí – všechny se musely nějak zpracovat a shrnout, z té hmoty zbytečných informací se relevantní fakta lovila jako zrnka máku z koláče…

„Ale než převezmete nové povinnosti, udělejte si na víkend volno,“ poznamenal Miliard, čímž Fordyceovi přerušil myšlenky. „Vždyť jste se málem uštval k smrti. Upřímně řečeno vypadáte příšerně.“

Další přátelský úsměv, pak Miliard vstal a podal mu ruku. „Doufám, že se kvůli tomu na mě nezlobíte?“

Fordyce zavrtěl hlavou a ruku přijal.

„Díky, že to berete tak dobře,“ prohlásil Miliard, přátelsky Fordyce poplácal po zádech a pak vyšel z kanceláře.

Fordyce se zastavil u dveří do skladu a před cestou k autu musel všechno rozdýchat. Udělalo se mu zle. Měl po kariéře. Miliard měl pravdu: neskonale to zvoral. Znovu ho zaplavil šílený vztek na Gideona Crewa.

Se vztekem se však opět dostavila i nejistota. Vždy ji vyvolávaly dvě věci. Nejpodezřelejší bylo, že Gideon ty kompromitující e-maily nechal ve svém pracovním počítači. Čím víc Fordyce viděl Gideona v akci, tím víc mu docházelo, že ten chlap je neskutečně mazaný. Počítač nebyl jediný důkaz, který proti němu měli: ještě mu v chatě našli korán a modlitební kobereček a také několik DVD radikálních islámských kazatelů. Ale i tyto důkazy ho mírně zarážely. Připadaly mu ubohé. Protože CIA se zároveň nepodařilo dostat do jeho domácího počítače zašifrovaného

RSA systémem i přesto, že měli k dispozici nejvyvinutější hackerské nástroje. Takhle opatrný a schopný chlap by přece v chatě nenechal povalovat džihádistická DVD.

Druhou příčinou jeho pochyb byl fakt, že Gideon poškodil to letadlo, čímž ohrozil i sám sebe. Samozřejmě, byl přece džihádista, který usiluje o mučednickou smrt. On si však Gideonovo chování během letu moc dobře pamatoval; ten chlap byl opravdu vyděšený.

Kdyby Gideon nebyl čistý, Fordyce by to jistě nějak vycítil. Ale nestalo se. Ten chlápek mu připadal upřímný.

Možná to přece jenom nezvoral on. Možná to zvoral někdo jiný. Možná Gideona obvinili falešně.

Tiše zaklel a opět vyrazil k autu. Má zbraň, odznak a pár dnů na to, aby se přesvědčil, jestli Gideon je, nebo není vinen.

52

Fordyce se podíval na navigaci, kterou měl zabudovanou ve služebním voze. Dům byl ve slepé ulici, za ním rostl borovicový les a začínaly se zvedat kopce. Už bylo po půlnoci, ale uvnitř se svítilo a záclonami bylo vidět modré blikání televizní obrazovky. Novákovi ještě nespali.

Tohle nepochybně byl jeden z nejdražších pozemků na předměstí: poslední dům ve slepé uličce, větší než ostatní. A navíc jim na příjezdovce parkoval mercedes.

Zajel dovnitř, postavil se před mercedes, pak vystoupil a zazvonil. O chvíli později se ozval ženský hlas a ptal se, kdo je.

„FBI,“ oznámil Fordyce. Vytáhl odznak a ukázal ho úzkým bočním oknem.

Žena okamžitě otevřela a úplně se jí zatajil dech. „Ano? Kdo je to? Je všechno v pořádku?“

„Všechno je v pořádku,“ uklidnil ji Fordyce a vešel dovnitř. „Omlouvám se, že vás obtěžuju v takhle pozdní dobu.“ Byla pohledná, ve výborné kondici, měla štíhlý pas a hezky tvarovaný zadeček, skvělou pleť. Na sobě měla bílé kalhoty a kašmírový svetřík s perličkami. Na noční sledování televize to byl dost zvláštní úbor.

„Kdo je to?“ ozval se podrážděný hlas, zřejmě z obývacího pokoje.

„FBI,“ odpověděla mu žena.

Televize okamžitě ztichla a objevil se Bill Novák, hlavní bezpečnostní technik z Crewova oddělení.

„Co se děje?“ ptal se klidným tónem.

Fordyce se usmál. „Právě jsem se vaší ženě omlouval za pozdní příchod. Jen vám chci položit několik rutinních otázek. Nebude to trvat dlouho.“

„Ale samozřejmě,“ řekl Novák. „Pojďte dál, prosím, a posaďte se.“

Vešli do jídelny. Paní Nováková rozsvítila. „Mohla bych vám něco nabídnout? Kávu? Čaj?“

„Ne, díky.“ Všichni se posadili ke stolu a Fordyce se rozhlédl. Vkusné zařízení. Drahé. Na jídelním stole bylo starožitné stříbrné nádobí, na zdech obrazy, které vypadaly jako originály, také tu byly ručně tkané perské koberce. Nic výstředního – ale vše muselo stát spoustu peněz.

Fordyce vytáhl zápisník a nalistoval si volný list.

„Potřebujete k tomu i mou ženu?“ ptal se Novák.

„Ano,“ potvrdil Fordyce. „Kdyby to nevadilo.“

„Ale vůbec ne.“

Podle všeho mu opravdu chtěli pomoct, nepůsobili nijak nervózně. Možná že nemají žádný důvod k obavám.

„Jaký je váš roční příjem, doktore Nováku?“ zeptal se Fordyce, když zvedl oči od zápisníku.

Náhlé mlčení. „Opravdu je to nutné?“ zeptal se hlavní bezpečnostní technik.

„Tedy,“ začal Fordyce. „Je to jen dobrovolné. Nic vás nenutí k tomu mi na otázky odpovídat. Jestli potřebujete nějakou právní radu nebo chcete vypovídat jen v přítomnosti svého právního zástupce, klidně ho můžete kontaktovat.“ Usmál se. „Tak nebo tak bychom však byli rádi, kdybyste nám na některé z těchto otázek odpověděl.“

Novák po pauze prohlásil. „Myslím, že můžeme pokračovat. Ročně vydělávám sto deset tisíc dolarů.“

„A máte ještě nějaký zdroj příjmu? Investice? Dědictví?“

„Nic, co by stálo za zmínku.“

„Máte nějaké účty v zámoří?“

„Ne.“

Fordyce se podíval na manželku. „A vy, paní Nováková?“

„Nepracuji. Naše peníze jsou společné.“

Fordyce si vše zapsal. „Tak začneme s domem. Kdy jste ho koupili?“

„Před dvěma lety,“ řekl Novák.

„Kolik stál, jak velkou část jste platili hotově a kolik teď splácíte?“

Další dlouhé váhání. „Stál šest set dvacet pět tisíc, v hotovosti jsme zaplatili sto tisíc a na zbytek jsme si vzali hypoteční úvěr.“

„Kolik měsíčně splácíte?“

„Asi tři a půl tisíce dolarů.“

„Což ročně dělá asi dvaačtyřicet tisíc,“ poznamenal si Fordyce. „Máte děti?“

„Ne.“

„Teď probereme auta. Kolik jich máte?“

„Dvě,“ odpověděl Novák.

„Mercedes a?“

„Range Rover.“

„Kolik stála?“

„Mercedes padesát tisíc, Range Rover asi pětašedesát tisíc.“

„Kupovali jste je na úvěr?“

Dlouhé mlčení. „Ne.“

Fordyce pokračoval. „Když jste si koupili dům, kolik jste přibližně zaplatili za jeho zařízení?“

„To nevím přesně,“ přiznal Novák.

„Například ty koberce? Ty jste si přivezli z předchozího bytu, nebo jste je koupili?“

Novák se na něj podíval. „Na co narážíte?“

Fordyce ho obdařil vřelým a přátelským úsměvem. „Tohle skutečně jsou jen běžné vyšetřovací otázky, doktore Nováku. FBI jimi zahajuje téměř každý výslech – právě finančními záležitostmi. Překvapilo by vás, jak několika prostými otázkami rychle objevíte někoho, kdo si žije nad své možnosti. Což je v naší branži varovný signál číslo jedna.“ Další úsměv.

Fordyce poprvé v Novákově obličeji objevil stopy napětí.

„Tak… ty koberce?“

„Koupili jsme je do nového domu,“ přiznal Novák.

„Kolik stály?“

„To si nepamatuju.“

„A další zařizovací předměty? To stříbrné nádobí? Televize s velkou obrazovkou?“

„Většinu z těch věcí jsme si pořídili po nákupu domu.“

„A za všechny jste platili hotově?“

„Ano.“

Další zápis. „Zdá se, že máte k dispozici hodně hotovosti. Získali jste ji dědictvím, výhrou v loterii nebo jiném hazardu nebo úspěšnou investicí? Nebo vám pomohl někdo z rodiny?“

„Ne, nic z toho.“

Fordyce si všechna ta čísla bude muset zanést do tabulky, už však dokázal odhadnout, že jejich výdaje začínaly překračovat příjmy. Muž vydělávající sto tisíc ročně by si jen těžko mohl koupit ta auta stejný rok, kdy skládal větší částku na dům. Navíc za vše platil hotově. Pokud tedy supervýhodně neprodal svůj předchozí dům.

„A váš předchozí dům – byl někde poblíž?“

„Byl ve White Rock.“

„A za kolik jste ho prodali?“

„Tak za tři sta tisíc.“

„A kolik z těch peněz vám zbylo po splacení hypotéky?“

„Asi padesát nebo šedesát tisíc.“

Jen padesát nebo šedesát. To odpovídalo na jeho otázku. Museli mít ještě další zdroj příjmů.

Fordyce se na Novaka znovu chlácholivě usmál. Listoval stránkami zápisníku. „Teď se dostaneme k těm e-mailům, co byly objeveny na Crewově počítači.“

Novákovi se podle všeho ulevilo, že mění téma. „Co s nimi?“

„Vím, že už jste kvůli nim musel odpovídat na spoustu otázek.“

„Rád vám pomohu.“

„To je dobře. Mohl mu tam ty e-maily někdo podstrčit?“

Ta otázka chvíli visela ve vzduchu.

„Ne,“ prohlásil nakonec Novák. „Naše zabezpečení je dokonalé. Crewův počítač byl součástí samostatné sítě. Nemá žádný kontakt s vnějším prostředím, žádné připojení na internet. To prostě není možné.“

„Žádný kontakt s vnějším prostředím. A co kdyby to udělal někdo pracující uvnitř sítě. Dejme tomu kolega?“

„To také není možné. Pracujeme s velmi tajnými informacemi. Nikdo nemá přístup k souborům ostatních. Je několik vrstev zabezpečení, hesla, zašifrování. Věřte mi, že neexistuje způsob, jak by mu tam ty e-maily mohl někdo podstrčit.“

Fordyce si opět něco zapsal. „A to jste říkal i vyšetřovatelům?“

„Přesně tak.“

Fordyce se na muže podíval. „Vy do toho počítače ale přístup máte, ne?“

„Vlastně ano. Jako bezpečnostní technik mám přístup k souborům na všech počítačích. Konec konců musíme být schopní sledovat, co všichni dělají – takový je normální postup.“

„Takže to, co jste mi právě řekl, není pravda. Existuje způsob, jak mu tam ty e-maily podstrčit. Mohl jste to udělat vy.“ Při kladení této otázky Fordyce naprosto změnil tón hlasu, mluvil tiše a vyčítavě, schválně položil důraz na slovo vy.

Atmosféra úplně zamrzla. Novák však nehnul ani brvou. Po chvíli řekl. „Ano, já jsem to udělat mohl. Ale neudělal jsem to. Proč bych to taky dělal?“

„Otázky tu, když dovolíte, budu klást já.“ Fordyce znovu použil svůj nejpochybovačnější tón. „Právě jste se mi přiznal, že jste mně i ostatním vyšetřovatelům lhal.“ Podíval se do zápisníku. „Řekl jste, cituji:.Neexistuje způsob, jak by mu tam ty e-maily mohl někdo podstrčit! A to je lež.“

Novák ho dál upřeně sledoval. „Koukněte, prostě jsem se přeřekl. Na sebe jsem při výpovědi nemyslel, protože moc dobře vím, že jsem to neudělal. Nesnažte se mě nachytat.“

„Mohl ty e-maily podstrčit někdo další z vašeho oddělení?“

Další váhání. „Mohli by to zvládnout i zbylí tři bezpečnostní technici z mého oddělení. Museli by však na tom spolupracovat minimálně ve dvou, protože nemají nejvyšší stupeň bezpečnostní prověrky.“

„A mohli to udělat i vaši nadřízení?“

„Někteří lidé mají povolení, ale museli by to udělat přese mě. Nebo si to aspoň myslím. O některých bezpečnostních opatřeních totiž nevím ani já. Možná mají nadřízení nějaká zadní vrátka. Opravdu to nevím jistě.“

Fordyce svíral pocit marnosti. Novák zatím neřekl nic kompromitujícího, ničím se neprozradil. Jeho lživé tvrzení nebylo nijak mimořádné – nevinní lidé při výslechu říkávali mnohem horší věci.

Ale ten dům, auta, koberce…

„Mohl bych se zeptat, agente Fordyci, proč si myslíte, že by ty e-maily mohly být podstrčené?“

Fordyce se rozhodl, že mu trochu odhalí karty. Pronikavě se na něj podíval. „Doktora Crewa jste znal. Označil byste ho za hlupáka?“

„Ne.“

„A připadá vám ponechání kompromitujících e-mailů v pracovním počítači jako chytrá věc? Aniž by je vymazal?“

Mlčení. Pak si Novák odkašlal. „Ale on je vymazal.“

Tím Fordyce trochu přivedl do úzkých. „Ale přesto jste je získali. Jak?“

„Přes jeden z mnoha našich záložních systémů.“

„Mohlo by se z jednoho z vašich počítačů něco skutečně vymazat?“

„Ne.“

„A vědí o tom všichni?“

Další váhání. „Většina asi ano.“

„Takže jsme zpět u původní otázky. Je doktor Gideon Crew hlupák?“

Teď si všiml, že Nováková kamenná tvář začíná dostávat praskliny. Konečně se mu ho podařilo rozčílit. „Koukněte, směr, kterým se ubírají vaše otázky, se mě dotýká. Všechny ty dotazy na moje osobní finance, tvrzení o podstrčených e-mailech, tahle návštěva v pozdní noční hodinu. Chci vám s vyšetřováním pomoci, ale nehodlám tu sedět a nechat se urážet.“

Fordyce měl tak dlouhou zkušenost s výslechy podezřelých, že přesně poznal, když dospěl k pravděpodobnému konci přínosného výslechu. Nemělo cenu Novaka dále provokovat. Sklapl zápisník, vstal a vrátil se k přátelskému vřelému tónu.

„Naštěstí už jsem hotový. Mnohokrát vám děkuji za váš čas. Bylo to jen běžné vyšetřování, nemáte důvod se znepokojovat.“ ‚Já se ale znepokojuji,“ poznamenal Novák. „Nepřipadá mi to správné a budu si stěžovat.“

„To pochopitelně klidně můžete.“

Když se vracel k autu, modlil se, aby si na něj Novák nestěžoval nebo aby s tím aspoň pár dní počkal. Stížnost by se mu teď vůbec nehodila. Protože teď už byl napůl přesvědčený o tom, že je do toho Novák nějakým způsobem namočený. Crewa to pochopitelně zatím neosvobozovalo, navíc Novák vůbec nevypadal jako terorista.

Ale stejně… Bylo možné, že Gideona obvinili falešně?

53

Gideon sjel džípem z prašné cesty šestnáct kilometrů od ranče Paiute Creek. Musí se nějak uklidnit a uspořádat si myšlenky. Cítil se hrozně kvůli tomu, co právě provedl Willisovi. Vyděsil ho, týral a ponižoval. Ten člověk sice rozhodně nepatří k nejlepším lidem na světě, ale žádný nevinný si nezaslouží takovéto zacházení. A on rozhodně nevinný byl. Mohl za tím být někdo jiný z jeho sekty? Bez Willisova vědomí to bylo vyloučené.

Gideon udělal hroznou chybu.

Kromě toho byla jedna ráno dne přede dnem V. Zbýval jediný den. A on neměl o nic lepší představu, kdo by se za tím spiknutím mohl skrývat, než když před osmi dny dorazil do Santa Fé…

Sevřel volant a uvědomil si, že zrychleně dýchá. Musí se vzpamatovat, pročistit si hlavu a všechno si promyslet.

Vypnul motor, otevřel dveře a vypotácel se z vozu. Noc byla chladná, borovicové větve rozhýbával slaboučký větřík, na obloze se blýskaly hvězdy. Uklidnil se, snažil se zpomalit dýchání a začal chodit.

Ranč Paiute Creek s tím teroristickým útokem neměl nic společného. To bylo jasné. Takže se musel vrátit kjosephu Carinimu a mešitě alDaháb. Od začátku to byli jednoznační podezřelí a teď se to jenom potvrdilo. Zatím vše zbytečně komplikoval. Protože jasná, jednoznačná odpověď téměř vždy bývala tou správnou. To byla jedna z hlavních zásad vědeckého výzkumu – a kriminálního vyšetřování.

Ale proč to bylo tak jasné? Proč by ho muslimové falešně obvinili, že je také muslim, když by takovým krokem jen zvýšili podezření a soustředili na sebe ještě více pozornosti? Vždyť i bez toho jim celé vyšetřování dávalo pořádně zabrat. Mešitu jim prolézaly stovky vyšetřovatelů, prohrabávali se těmi nejdůvěrnějšími dokumenty, vyslýchali členy náboženské obce, objevovali jejich tajemství. On a Fordyce byli jen dvěma vyšetřovateli z několika stovek. Nezjistili od imáma nic cenného, nic mimořádného, aspoň on si to neuvědomoval. A ten, kdo se ho pokusil falešně obvinit, musel hrozně riskovat, dostávat se do počítačové sítě s vysokým stupněm utajení. Byl to někdo, kdo se domníval, že zjistil něco natolik kompromitujícího a nebezpečného, že je třeba uchýlit se k mimořádným krokům…

Najednou se zastavil. Tohle přehlédl, i když to měl celou dobu před očima. Všechny činy byly namířené pouze proti jeho osobě. Fordyce falešně neobvinili. Dokonce mu nařídili, aby ho pronásledoval.

Když se jim porouchalo to letadlo a Gideon zjistil, že ho někdo poškodil, začal předpokládat, že ať už se je snažil zabít kdokoli, chtěl je zabít oba, aby zarazil jejich vyšetřování. Ale ve skutečnosti chtěli zastavit pouze jeho.

Co udělal… co vyšetřil, s kým mluvil… sám, bez Fordyce?

Odpověď na tuto otázku ho napadla okamžitě.

Zíral na tmavou oblohu a na chladné a nesmlouvavé hvězdy. Je to možné? Připadalo mu to tak neuvěřitelně nepravděpodobné. Dokázal však, že to nebyl Willis, byl si jistý, že to nebyli muslimové. Když se obracel a začal se vracet k džípu, vybavil se mu často opakovaný výrok Sherlocka Holmese: Vyloučíli se nemožné, tak cokoli, co zůstane, byť se to jeví sebenepravděpodobněji, musí být pravda.

54

Dart seděl ve své malé kanceláři ve veličím středisku na 12. ulici a pomalu vrátil sluchátko do vidlice. Díval se z malého nouzového okna. Viděl jen tmavý obdélník noci. Pak znovu zvedl telefon a vyťukal číslo. Mírně se mu chvěly ruce kombinací vyčerpání a hněvu. Byly čtyři ráno, ale jemu to bylo jedno.

Telefon zvedli po prvním zazvonění. „Zvláštní agent pověřený velením Miliard.“

„Miliardě? Tady je Dart.“

„Doktore Darte.“ Millardův hlas slyšitelně znejistěl.

„Tak jak se vyvíjí pátrání po Crewovi?“

„Tedy, pane, danou oblast stále ještě pročesává velké množství mužů, začínáme si však být stále jistější, že i s tou ženou utonuli…“

Dart zjistil, že ho hněv vyvedl z obvyklého klidu. „Jistěže jste si jistí, že se utopil, to mě nepřekvapuje. On totiž chce, abyste si přesně tohle mysleli. Nechytili jste ho, navíc jste mu dovolili proklouznout do Los Alamos, způsobit tam zmatek a pak znovu zmizet.“

„Pane, stalo se to trochu jinak, já v té době navíc nebyl…“

„Víte, jako co mi to připadá, agente Miliardě? Jako kdyby nějaký hledaný zločinec přišel na policii, nabral si tam zbraně a střelivo, ukázal na policejního náčelníka prostředníček a zase odešel.“

Tentokrát bylo na druhé straně linky ticho. Dartovi došlo, že už se vůbec neovládá, ale bylo mu to jedno.

Vnastalém tichu do kanceláře vstoupil Dartův osobní asistent Miles Cunningham a položil mu na stůl kávu – horkou a černou –, pak se znovu vytratil. Dart mu nařídil, aby ho přestal přemlouvat, aby si odpočinul, ale aby mu místo toho každou hodinu přinesl šálek kávy.

Přestože káva ještě byla horká, Dart se dlouze napil, polkl a odkašlal si. „Rozumíme si, agente Millarde?“ pokračoval. „Já si pochopitelně nemyslím, že jste za to osobně odpovědný. Jak jste sám naznačoval, operacím v Novém Mexiku velíte jen chvilku. Za vše, co se stane od této chvíle, však už odpovědný budete.“

„Ano, pane.“

„Zítra je den V. Každá hodina a minuta, kdy terorista Gideon Crew zůstává na svobodě, zvyšuje hrozbu pro nás všechny. Velmi pochybuji o tom, že se v Rio Grande utopil. Pořád ještě bude někde v horách. Chci, abyste ty hory důkladně prohledali. Od jednoho konce na druhý.“

„To pátrání právě probíhá, pane, a naši lidé dělají, co mohou. Ale dotyčná oblast pokrývá více než dva a půl tisíce kilometrů čtverečních velmi náročného neosídleného terénu.“

„Gideon Crew je sám, bez jídla a vody. Vy máte k dispozici stovky mužů a nejmodernější technické vybavení za miliony dolarů. Výmluvy mě nezajímají, zajímají mě výsledky.“

„Ano, pane. Všichni jdeme do akce. Kromě psů a pozemních pátracích týmů jsme použili i velké množství monitorovacích a sledovacích přístrojů. Vrtulníky s termovizí a počítačovými systémy pro rozpoznávání. Máme i bezpilotní letouny Predator s radary se syntetickou aperturou pronikajícími i listím. Musím vám však ohlásit, že nic neobjevily, a veškeré důkazy naznačují, že se Crew i ta žena utopili v řece.“

„Našli jste těla, agente Miliardě?“

„Ne, pane.“

„Dokud je nenajdete, nechci o utopení ani slyšet.“

„Ano, pane.“

Dart se znovu napil kávy. „Teď bych s vámi chtěl probrat ještě jeden problém. Agenta Fordyce. Ten muž prokázal nekompetentnost, neschopnost poslouchat rozkazy a sklony k pátrání na vlastní pěst. Doslechl jsem se, že sám, bez povolení a požadovaného partnera, vyslýchal hlavního bezpečnostního technika z Los Alamos. Ten výslech si dokonce ani nenahrával. Víte, co to znamená?“

„Asi ano, pane.“

„Znamená to, že ať zjistil cokoli, před soudem to nepůjde použít a pro účely vyšetřování to musí být považované za neprověřenou informaci. Jestli do toho byl Novák nějakým způsobem zapletený, máme jen velmi malou pravděpodobnost, že se nám ho podaří trestně stíhat.“

„Už jsem Fordyce stáhnul z aktivní služby a přeřadil ho do průzkumu a analýzy.“

„Chci, abyste ho postavil mimo službu. Musí pryč z tohohle vyšetřování. Je jisté, že se začíná sypat.“

„Ano, pane.“

„Musíte to ale udělat tak, abyste nevyplašil oddělení vnitřních záležitostí FBI. Už takhle máme s FBI problémů až dost. Dejte mu dovolenou – pochopitelně placenou. Říkejte tomu prázdniny a neuvádějte konkrétní datum návratu.“

„Dobrá, pane.“

„Najděte Crewa. A tu ženskou. A proboha, přiveďte mi je živé.“ Dart zavěsil, opět se napil kávy a zíral do tmavého okénka.

55

Gideon dorazil zpátky na ranč kolem druhé ráno. Celou dobu se držel na špatných lesních cestách. Zjistil, že Alida ještě nespí, leží na velké pohovce před krbem v rustikálně zařízeném obýváku a dlouhé vlasy má rozprostřené po koženém potahu.

Když vešel dovnitř, vyskočila, šla k němu a objala ho. „Dělala jsem si o tebe takové starosti. Panebože, vypadáš zničeně.“

Gideon si tak i připadal.

Vedla ho k pohovce. „Dáš si něco k pití?“

Přikývl.

Jemně ho políbila, pak přešla k baru a začala míchat martini. Z pohovky sledoval, jak do velkého šejkru nalévá gin a vermut, přidává led, celou směs prudce protřepává, a přitom musel neustále myslet na to, jak tohle vyřeší. Vypadala tak šťastně, tak nádherně, že doslova zářila.

„Našel jsi Willise?“ vyzvídala a dala do dvou sklenek citronovou kůru. „Konfrontoval jsi ho?“

„On… tam nebyl,“ lhal Gideon. Sevřel ho příšerný pocit. Bude muset před Alidou hrát divadlo. Bude muset předstírat a obelhávat ji… Na chvilku se mu vybavila kouzelná noc, kterou spolu strávili v jeskyni, což jeho pocity ještě zhoršilo.

„Ještě si myslíš, že za tím je Willis?“

Gideon přikývl. „Tak, kde je tvůj otec?“

„Jel zpátky do našeho domu v Santa Fé. Zítra brzy vstává – musí stihnout letadlo.“ Přinesla martini a on si vzal to svoje. Udělala ho přesně takové, jaké měl rád: ve vychlazené sklence s citronovou kůrou. Gideon se napil a cítil, jak ho tekutina pálí v krku.

Usadila se vedle něj, naklonila se k němu a polaskala ho na krku. „Jsem tak ráda, že už jsi zpátky. Víš, přemýšlela jsem, Gideone. Přemýšlela jsem o nás.“

Znovu se napil. „Tvůj otec někam jede? Kam?“

„Myslím, že do Marylandu.“ Lehce ho políbila na krk a šeptla: „Když jsi tady, tak mi to vůbec nemyslí. V jeskyni jsme prožili úžasnou noc – nemůžu na ni zapomenout. Možná teď není vhodná chvíle na rozhovor, ale jak jsem řekla, přemýšlela jsem…“

„To je dobře,“ zabrblal Gideon a opět upil ze sklenky. „Co bude dělat v Marylandu?“

„Myslím, že tam jede na průzkum terénu. Kvůli novému románu.“ Další polaskání. „Jsi v pořádku?“

„V pohodě, jsem v pohodě, jenom utahaný. A pořád jsem ještě špinavý od toho maskování.“ Ukázal na začerněný obličej.

„Líbí se mi to. Je to sexy.“

„Víš, o čem ten román má být?“

„Nějak to souvisí s viry, myslím.“

„Vede někdy otec spisovatelské workshopy?“

„Jasně. Dělá to moc rád. Nemohli bychom se už bavit o něčem jiném?“

Gideon polkl. „Za chvilku. Slyšel jsem o jednom workshopu v Santa Cruz, jmenuje se to Psát svůj život.“

„Tam otec jezdí každý rok. V Santa Cruz to přímo zbožňuje.“

Gideon se raději dlouze napil. Cítil, že na něj alkohol začíná účinkovat.

„Takže ho učení baví?“ ptal se.

„Přímo ho miluje. Myslím, že si tím trochu tiší zklamání kvůli nobelovkám.“

„O Nobelových cenách už jsi jednou mluvila. Co přesně se stalo?“

Alida se také napila. „Několikrát ho zařadili do užšího výběru, ale nikdy ji nedostal. A pak se k němu doneslo, proč mu ji nikdy nedali – kvůli špatné politické orientaci.“

„Politické orientaci? Cože?“

„Míval britské občanství. A v mládí pracoval pro MI6 – to je britská tajná služba. Něco jako CIA.“

„Vím, co to je za organizaci.“ Gideon byl přímo ohromený. „Neměl jsem o tom ani tušení.“

„Nikdy o tom nemluví, dokonce ani se mnou. O těch nobelovkách to nevím jistě. Jsou to jen řeči. Nobelův výbor ze stejného důvodu odmítliGrahama Greena – vadilo jim, že pracoval pro britské tajné služby. Těm zatraceným Švédům se nelíbí představa, že by spisovatel mohl pracovat pro výzvědnou službu nebo kontrarozvědku. Takže John le Carré na ni taky může zapomenout!“ Odfrkla si.

„A vadilo to otci?“

„Sice to nepřizná, ale mně to neušlo. Tedy, vždyť jen plnil svou vlasteneckou povinnost. Je to tak ponižující.“ Trochu jí přeskočil hlas. „Koukni, kolik báječných autorů vynechali – Jamese Joyce, Vladimíra Nabokova, Evelyna Waugha, Philipa Rothe. Ten seznam je sáhodlouhý. A komu cenu dali? Spisovatelům jako Dario Fo a Eyvind Johnson!“ Prudce se opřela.

Gideon byl jejím náhlým hněvem tak zaskočený, že úplně zapomněl, jak provinile se kvůli celé té maškarádě cítí. „A ty nemáš… strach, že otec teď jede do Marylandu? Vždyť je to dost blízko Washingtonu.“

„Nemá namířeno nikam poblíž evakuačního pásma. Navíc už mám dost všech těch řečí o otci. Teď chci mluvit o nás. Prosím.“

Vzala ho za rameno a podívala se mu do obličeje, tmavě hnědé oči se jí leskly. Slzami? Rozhodně láskou. A Gideonovi se opět nesnesitelně sevřelo srdce. „Já jen…“ začal, pak se zakoktal. „Jen si o otce dělám starosti, s ohledem na danou situaci. Moc rád bych věděl, kam přesně v tom Marylandu jede.“

Podívala se na něj s náznakem netrpělivosti. „Nepamatuju se. Do nějaké vojenské základny. Myslím, že do Fort Detricku. Proč je to tak důležité?“

Gideon dobře věděl, že Fort Detrick je od Washingtonu, co by kamenem dohodil. Chystá se Simon Blaine zmobilizovat své lidi na závěrečný úder? Proč má namířeno zrovna na vojenskou základnu? Nemůže být náhoda, že se Blaine vrací na východ na vojenskou základnu třicet hodin přede dnem V. V hlavě mu vířily nejrůznější možnosti. „Otec jistě musí znát spoustu lidí z rozvědky.“

„To zná. Když pracoval pro MI6, tak měl mimo jiné na starost spolupráci se CIA. Minimálně jsem četla jednu pochvalu, kterou mu udělili, tajnou. To bylo asi jedinkrát, kdy nechal otevřený sejf.“

„A letí zítra ráno?“

Položila mu ruku na paži, protože opět začínala ztrácet trpělivost. „Vlastně dnes ráno, protože už jsou dvě v noci. Gideone, proč se tak najednou zajímáš o mého otce? Chci mluvit o nás, našem vztahu, naší budoucnosti. Vím, že je to náhlé, vím, že chlapi nebývají rádi, když je někdo takhle přepadne, ale vím, že ke mně cítíš to samé co já k tobě. A ty přece moc dobře víš, že nemáme času nazbyt.“

„Promiň, nechtěl jsem se tomu tématu vyhýbat.“ Snažil se svůj náhlý zájem zamaskovat mírně vyčítavým tónem. „Jde jen o to, že jsem myslel, že nám tvůj otec pomůže. A teď si klidně odjíždí pryč.“

„Vždyť nám pomohl! A navíc pryč neodjíždí. Koukni, tady jsme v bezpečí, můžeme ranč použít jako základnu a pátrat po tom, kdo tě falešně obvinil. Stačí, když vystopujeme toho Willise. Je jasné, že je za tím on a ta jeho šílená sekta. Dopadnou ho a bude po všem, pak budeš očištěný.“

Gideon přikývl a znovu si připadal naprosto příšerně. „Ano, přesně to se stane.“ Nalil do sebe zbytek sklenky.

Opřela se o pohovku. „Gideone, jsi připravený to probírat? Nebo se to těmi otázkami o otci snažíš oddálit? Nechci se ti vnucovat.“

Otupěle přikývl a pak se pokusil o úsměv. Začínal toužit po další sklence. „Jasně.“

„Nechci začínat tak nepříjemným tématem, ale… No, dobře víš, že jsem přímá. Říkám, co si myslím, i když si někdy nevidím do pusy. Doufám, že už jsi to o mně zjistil.“

„To ano,“ pípl.

Přitiskla se k němu. „Vím, že jsi smrtelně nemocný. To mě vůbec neděsí. Jsem připravená s tebou navázat vztah. Na to teď myslím. To jsem ti chtěla říct. Tohle jsem k muži necítila už… vlastně nikdy.“

Gideon se na ni téměř nedokázal podívat.

Vzala jeho ruce do svých. „Život je krátký. A i kdyby to byla pravda a tobě zbýval jen rok – tak ať ten rok za něco stojí. Pro nás oba. Pro tebe a mě. Půjdeš do toho? Do toho roku se nám vejde lásky jako jiným do celého života.“

56

Fordyce následoval Miliarda záplavou stolů a maličkých kanceláří, které vznikly v novém veličím a řídicím středisku. Venku právě nastával úžasný úsvit, ale tady v přestavěném skladu byl vzduch zatuchlý a nehybný a všechno osvětlovaly zářivky.

Miliard byl dokonalý zaměstnanec, pomyslel si Fordyce; vždy příjemný, nikdy nepoužíval ironii, mluvil mírným hlasem – ale uvnitř to byl zatracený parchant. Jak jen tomu říkali Němci? Schadenfreude, ten, kdo se raduje z neštěstí ostatních. To přesně vystihovalo Millardovo chování. Už v okamžiku, kdy mu Miliard zavolal, aby za ním zašel, bylo Fordyceovi jasné, o čem ta schůzka bude.

„Jak se cítíte, agente Fordyci?“ ptal se Miliard tónem plným předstíraného soucitu.

„Velmi dobře, pane,“ odpověděl Fordyce.

Miliard zavrtěl hlavou. „Nevím, nevím. Mně připadáte unavený. Dokonce velmi unavený.“ Díval se na Fordyce, jako by byl nějaký muzejní exponát. „A o tom jsem si s vámi chtěl promluvit. Moc pracujete.“

„To si nemyslím. Opravdu se cítím dobře.“

Miliard znovu zavrtěl hlavou. „Ne. Ne, vypadáte vyčerpaně. Oceňuji vašeho týmového ducha, ale nemůžu připustit, abyste to takhle přeháněl.“ Odmlčel se, jako by se připravoval k závěrečnému útoku. „Musíte si vzít dovolenou.“

„Vždyť už jste mi doporučil, abych si vzal pár dnů volna.“

„Tohle nebude – jak jen to říct – krátká dovolená. Chci, abyste si od práce skutečně odpočinul, agente Fordyci.“

To bylo ono – věta, na niž čekal. „Odpočinul? Proč?“

„Abyste dobil baterky. Znovu se na situaci dokázal dívat objektivně.“

„O jak dlouhé době tu přesně mluvíme?“

Miliard pokrčil rameny. „To teď lze jen těžko odhadnout.“

Takže uvolnění ze služby na dobu neurčitou. Tak se tomu říkalo. Fordyce si uvědomil, že jakmile vyjde ze dveří, bude po všem. Jestli má něco udělat, musí to udělat hned – právě teď. Zbývá jim jediný den.

„Novák je vinen.“

Ta věta přišla jako blesk z čistého nebe, proto se Miliard zarazil. „Novák?“

„Novák. Hlavní bezpečnostní technik vědeckého areálu třicet tři. Je vinen. Přiveďte ho sem, vyslechněte ho, dělejte, co je třeba.“

Dlouhé mlčení. „Možná byste to měl nějak lépe vysvětlit.“

„Novák má životní standard, který si nemůže dovolit. Luxusní auta, velký dům, perské koberce a přitom vydělává jenom sto deset tisíc dolarů ročně. Jeho manželka nepracuje a od příbuzných nic nezdědili.“

Miliard se na něj podíval postranním pohledem. „A co je na tom zajímavého?“

„Protože ty e-maily mohl Crewovi do počítače podstrčit jediný člověk, a to právě Novák.“

„A jak to všechno víte?“

Fordyce se nadechl. Musí to říct. „Zajel jsem si ho proklepnout.“

Miliard na něj vytřeštil oči. „Já o tom vím.“

„Jak to?“

„Novák si stěžoval. Prý jste mu vpadl do domu po půlnoci, bez povolení, nedodržoval jste žádné zásady vedení výslechů – co jste si od toho sliboval?“

„Neměl jsem jinou možnost. Dochází nám čas. Navíc ten chlap lhal vyšetřovatelům, tvrdil, že ty e-maily podstrčit nejde. Zapomněl se zmínit o tom, že on by to udělat mohl.“

Miliard na něj dlouze a přísně zíral se staženými rty. „Vy mi tu tvrdíte, že Novák falešně obvinil Crewa? Za peníze?“

„Říkám jen, že ten chlápek v něčem jede. Zatkněte toho parchanta a dejte mu pořádně zabrat.

Millardovy rty náhle byly téměř neviditelné. Kůže se mu po celém obličeji svraskla, jako by začínal vysychat. „Tohle jste dost přehnal, pane. Vaše chování je nepřijatelné a vaše požadavky nedůvodné, navíc upřímně řečeno, naprosto šílené.“

Fordyce už to nedokázal déle snášet. „Nedůvodné? Miliardě, den V je zítra. Zítra! A vy chcete, abych..

U hlavních dveří se začal ozývat hluk. Křičel tam jakýsi muž, jeho vysoký manický hlas se rozléhal po celém skladu a přehlušoval všechny ostatní hlasy kolem. Podle všeho ho právě předvedli a jeho hněv dosáhl plné síly. Fordyce slyšel jakási zmatená obvinění z policejní brutality a vládních spiknutí. Zřejmě nějaký šílenec.

A pak Fordyce zaslechl, jak se v tom zmateném výlevu objevuje Gideonovo jméno.

„Co to sakra je?“ Miliard se na něj znovu podíval. „Nikam nechoďte. Hned jsem u vás.“

Fordyce následoval Miliarda ke vchodovým dveřím, kde muž promlouval k velké skupině agentů. S ohromením zjistil, že je to vůdce sekty Willis Lockhart. Podle všeho ho nepředvedli, ale dorazil ze své vůle. Prodělal však výraznou proměnu: byl rozzuřený, v obličeji měl ztrhaný výraz a na rtech sliny. Z vodopádu jeho pološílených slov se Fordyce dozvěděl, že se včera v noci na ranči objevil Gideon Crew, s pistolí v ruce Willise unesl, dovedl ho k hrobu vykopanému v lese, kde ho napadl, mučil a hrozil, že ho zabije. Celou tu dobu se ho vyptával na atomovky, teroristy a bůhvíco ještě dalšího.

Takže Gideon byl naživu.

Willis zuřil, že to celé je plán, spiknutí, a pak jeho řeči ztratily souvislost. Fordyceovi v ten moment došlo, že Gideon Crew je nevinný. Jeho návrat na ranč Paiute Creek a jeho chování k Willisovi se totiž nedaly jinak vysvětlit. Obvinili ho falešně. Ty e-maily mu do počítače někdo podstrčil. A stejně jasné mu bylo, že Novák do toho spiknutí musí být nějak zapletený. Napůl tomu věřil už předtím, ale teď už se to nedalo chápat jinak.

„Hele! Hele, vy!“

Lockhart přerušil své žalozpěvy a rozkřičel se. Fordyce zvedl hlavu a zjistil, že vůdce sekty zírá přímo na něj a ukazuje na něj chvějícím se prstem. „To je on! Tady je! Ten druhý chlap, co byl minulý týden u nás na ranči! Začali rvačku, všechno nám tam zničili, zranili spoustu mých lidí! Ty parchante jeden!“

Fordyce se rozhlédl doleva a doprava. Všichni, včetně Miliarda, se na něj dívali.

„Fordyci,“ ptal se podivným tónem Miliard, „tohohle muže jste také vyslýchal?“

„Vyslýchal?“ řval Lockhart. „Myslíte jako mučil! Napadl půl tuctu mých mužů motorovkou! Je to maniak! Zatkněte ho! Nebo v tom taky jedete?“

Fordyce se podíval na Miliarda a pak směrem k východu. „Je to šílenec,“ prohlásil klidným tónem, „jen se na něj podívejte.“

Na tvářích přihlížejících spatřil náznak uvolnění a úlevy, že tahle obvinění jsou stejně přitažená za vlasy jako ta ostatní. Na tvářích všech přihlížejících kromě Miliarda.

Lockhart se náhle po Fordyceovi vrhl. Pak propukl chaos, protože se do toho vložilo dvanáct agentů.

„Pusťte mě na něj!“ ječel Willis a máchal rukama. „Je to ďábel! On a ten druhý, ten Gideon Crew!“ Máchl silnou paží, zasáhl agenta, pak uhodil dalšího. V následném zmatku, strkanici, řevu a potyčce se Fordyce přikrčil, prodral se davem a vyklouzl ze dveří. Mířil rovnou k autu, nastoupil dovnitř, nastartoval a vyrazil.

57

Gideon stál za úsvitu u kožené sedačky a s rozbolavělou hlavou se oblékal. Alida ležela nahá na medvědí kožešině před krbem. Pořád ještě spala, světlé vlasy měla zacuchané a hladká kůže na tmavé předložce přímo zářila. Za okny srubu zakrývaly polovinu oblohy tmavé mraky a borovice pročesával vlhký vítr. Brzy bude bouře.

V hlavě mu vířily zmatené vzpomínky na uplynulou noc: příliš mnoho pití, další úžasný sex a spousta nerozumných řečí a slibů. Gideon se cítil hrozně. Co to jenom udělal? Byl naprostý zmetek. Nechal se do toho zatáhnout, i když věřil tomu, že je její otec terorista, a celou tu dobu přemýšlel, jak by ho zastavil a zničil… bylo to příšerné.

Co má dělat? Má se Alidě svěřit? Ne, to by nevyšlo – nikdy by neuvěřila tomu, že její otec, Simon Blaine, autor bestsellerů a bývalý špion, může být vůdcem jaderných teroristů nebo do toho být aspoň nějak zapletený. Kdo by tomu uvěřil? Bude jí muset dál lhát a všechno udělat sám. Musí jet do Marylandu, najít Blainea a zastavit ho. A nedostane se tam letadlem, protože k tomu potřebuje průkaz totožnosti. Jediný způsob, jak se dostat na východ, je za volantem Alidina džípu.

Bylo to absurdní. Jak by se muž jako Blaine mohl zapojit do podobné teroristické organizace? Ale stalo se. Gideon už si tím byl jistý. Jiná možnost jednoduše nebyla.

Když přemýšlel nad svou situací, znovu ho zaplavily výčitky. Ale může se snad zachovat jinak? Tady jde o víc než o očištění vlastního jména.

Vohrožení je bezpočet životů. Nikdo mu neuvěří; je hledaný zločinec; proto taky musí jednat na vlastní pěst. Nemůže se tomu vyhnout.

Když si natahoval triko, znovu pohledem spočinul na křivkách Alidina těla, na obličeji, nádherných vlasech… Je možné, že je do ní opravdu zamilovaný?

Jasně že ano.

Dost, dost. Ale když se snažil odvrátit, otevřela oči. A ušklíbla se.

„Jau,“ vyhrkla. „Kocovina.“

Snažil se přinutit k úsměvu. „Jo. Jsem na tom stejně.“

Posadila se. „Vypadáš příšerně. Doufám, že jsem tě nezničila.“ Rozpustile se usmála.

Skryl obličej tím, že se sklonil, aby si zavázal tkaničky.

„A kam máš vlastně namířeno?“

Přinutil se zvednout hlavu. „Na ranč Paiute Creek. Musím si promluvit s Willisem.“

„Dobře. Je to on, jsem si tím jistá. Můžu jet s tebou?“

„Ne, ne. Mohlo by to být nebezpečné. A kdybys u toho byla, nemusel bych z něj dostat pravdu.“

Váhala. „Jasně. Ale mám strach. Buď opatrný.“

Gideon se snažil nasadit aspoň trochu normální výraz obličeje. „Musím si půjčit džíp.“

„Jasně. Ale drž se na vedlejších silnicích.“

Přikývl.

Vstala, a než jí stihl uniknout, objala ho, přitiskla své rty na jeho a přivinula k němu své nahé tělo. Následoval dlouhý pomalý polibek, teplo jejího těla k němu pronikalo i přes oblečení. Gideon se polibku poddal. Pak ho pustila.

„To bylo pro štěstí,“ prohlásila.

Gideon dokázal jen tupě přikývnout. Šla k zásuvce, vytáhla klíčky a hodila je po něm.

Chytil je. „Ehm, jo, a kdyby náhodou, benzin nebo tak, nemáš nějaké peníze?“

„Jasně.“ Zvedla z podlahy kalhoty, prohrabala kapsy a vytáhla peněženku. „Kolik?“

„Asi všechno, co mi můžeš dát.“

Vytáhla svazek dvacetidolarovek a bez počítání mu je s rozzářeným úsměvem předala.

Snažil se pohnout, ale připadalo mu, že vrostl do země. Tohle nemůže udělat – a zrovna jí. Ale přesto se k tomu teď chystal. Ukradne jí auto, vezme si od ní peníze, lže jí, pronásleduje jejího otce. Ale má snad proboha jinou možnost? Je v neskutečné situaci. Když tu zůstane s Alidou, zemře spousta lidí, a on i přesto může skončit ve vězení. Když odjede…

„Možná budu nějakou dobu pryč,“ vysvětlil jí. „Mám na práci ještě jiné věci. Dneska na mě nečekej.“

Ustaraně se na něj podívala. „Dobrá. Ale drž se od lidí – od všech lidí. Otec se zmiňoval, že na všech cestách z hor a také ze Santa Fé a Los Alamos jsou silniční kontroly. Dávej na sebe pozor.“

„To budu.“

Nacpal si peníze do kapsy, vyhnul se dalšímu polibku a spěchal k džípu. Skočil dovnitř, nastartoval motor, rozjel se a nechal za sebou oblak prachu. Snažil se neohlížet, ale nedokázal se ovládnout – viděl, jak stojí ve dveřích, pořád ještě byla nahá, jednu nohu měla svůdně pokrčenou, světlé vlasy jí splývaly po zádech a mávala mu.

„Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu!“ Bušil do volantu a hnal se po příjezdové cestě od ranče. Za zatáčkou se objevila Blaineova chata, kde psal, obklopená stromy a ukrytá před pohledy z hlavní budovy ranče. Z náhlého popudu k ní zajel a vystoupil. Pomocí klíče z kufru auta rozbil okno, vlezl dovnitř, vzal Blaineův notebook, spolu s adaptérem ho vhodil dozadu do auta a pokračoval dál.

58

První zastávku Gideon udělal v charitativním obchodě s ošacením na Cerrillos Road. Drahý poslední model džípu zaparkoval daleko od vchodu, v supermarketu si koupil mobil s předplacenou kartou a pak vešel do charitativního obchodu. Z věšáků narychlo sebral sportovní bundy, košile, kalhoty, obleky a nejrůznější obuv přibližně ve své velikosti. Také tam objevil sluneční brýle, příčesek, nevkusné mužské šperky a velký kufr.

Za všechno zaplatil hotovostí od Alidy, pak objel blok k divadelním potřebám, kde si koupil mastix, barvy na obličej, tužky, fixátor, strupy, gely, hmotu na výrobu umělých nosů a jizev, umělou pleš a několik paruk, bradku, falešné břicho a několik vložek do tváří. Neměl tušení, k čemu by se mu mohly hodit nebo co z toho by mohl potřebovat, proto raději koupil všechno.

Když se vrátil do džípu, jel ulicí Cerrillos ještě dál na okraj města, kde objevil anonymní motel, který by mohl pro jeho účely vyhovovat. Narychlo se převlékl za obyčejného pasáka, tahle image se výborně hodila k černému Jeepu Unlimited, který řídil. Recepční nehnul ani brvou, když Gideon zaplatil hodinovou sazbu hotově, tvrdil, že průkaz totožnosti ztratil, a s významným pomrkáváním mu ještě přidal dvacku spropitného, aby mu pohlídal „fešnou kočičku“, která pochopitelně nikdy neměla dorazit.

Všechny divadelní potřeby nandal do kufru, přidal tam i Blaineův počítač a zmizel do pronajatého pokoje, kde si oblečení rozložil na postel a začal z něj sestavovat nejrůznější převleky. K podobnému postupu už se uchýlil několikrát.

Vdobě, kdy kradl umělecká díla, si obvykle vybíral malá soukromá muzea a historické společnosti, a to ve dne, kdy byla otevřená, ale většinou opuštěná. Po prvních loupežích vždy chodil v převleku a postupem času se v jejich tvorbě stále vylepšoval. A v dobrém převleku nešlo jen o vzhled; člověk se do nové postavy musel vžít, jinak chodit, jinak mluvit, změnit dokonce i myšlení. Byla to ta nejčistší a nejpropracovanější ukázka Stanislavského metody.

Ale tvorba nové postavy nikdy nebyla snadná. Musela být jemná, uvěřitelná, nic se nesmělo přehnat, zároveň musela mít postava několik nápadných znaků, které by si průměrný občan zapamatoval a které pak důkladně zmatou vyšetřovatele. Postava, na niž každý zapomene, by byla ztráta času, příliš excentrická by zase byla nebezpečná. Celý proces vyžadoval čas, zamyšlení a fantazii.

Když se probíral oblečením, vybíral jednu košili, pak další a kombinoval je a ladil s různými kalhotami a botami, začínal mít na mysli konkrétní postavu – muže kolem pětačtyřicítky, ve špatné kondici, co se nedávno rozvedl, přišel o děti, vyhodili ho z práce a tímhle automobilovým výletem přes celou zemi se měl znovu najít a obnovit. V duchu románu Modré silnice. Bude spisovatel – ne, spíše se bude chtít stát spisovatelem. Během cesty si bude psát deník a bude ochotný se o své postřehy o Americe podělit s kýmkoli, koho na své cestě potká. Hned první den mu někdo ukradl peněženku, takže teď nemá průkaz totožnosti, ale je to vlastně bezvadné, je to jistý druh svobody, vítané uvolnění z otrockých pout společnosti.

Když si postavu vymyslel, rychle dal dohromady i oblečení: mokasíny, plátěné kalhoty, proužkovou košili L. L. Bean, sportovní bundu Bill Blass, umělou pleš s trochou vlasů, mírně zbrázděnou pleť, jakou mívají pijáci, brýle RayBan, klobouk s širokou krempou á la Indiana Jones. Celý obraz dotvoří malá kosočtvercová jizva na pravé tváři a malé bříško.

Při dobře známém vymýšlení nové postavy a převleku mu bylo příjemně. A aspoň několik minut dokázal zapomenout na Alidu.

Když byl hotov, zapnul počítač. Přesně, jak čekal, byl chráněný heslem, po několika chabých pokusech heslo prolomit to vzdal. I kdyby uspěl, jistě by narazil na další ochranné prvky. Blaineův plán sice na tomhle počítači být může, ale je mu to platné jako mrtvému zimník, protože bez hesla se k němu stejně nedostane.

Na to teď nebyl čas. Přidal ho do kufru k ostatním věcem, vyšel z motelového pokoje, dal všechno dozadu do auta a nastartoval. V autě byla zabudovaná GPS navigace, když tam zadal adresu Fort Detrick, Maryland, informovala ho, že vzdálenost do cíle je tři tisíce dvacet kilometrů a že cesta zabere třicet hodin. Když bude o osm kilometrů překračovat povolenou rychlost a zastavovat jen kvůli tankování, možná dobu jízdy sníží na pětadvacet, šestadvacet hodin. Rychleji raději nepojede, bez řidičského průkazu totiž nemohl riskovat dopravní kontrolu.

Podíval se na hodinky. Bylo deset ráno. Blaineovo letadlo mělo odlétat brzy: už tedy bude ve vzduchu. Gideon se díval na stránky aerolinek a to ráno do Washingtonu nic přímo neletělo – Blaine bude tedy muset pře sedat, kvůli změnám časového pásma přijde o další dvě hodiny, proto se do Fort Detricku může dostat nejdříve večer. K akci však s největší pravděpodobností dojde zítra, v den V – ten neslavný den, který viděli v kalendáři v Chalkerově bytě.

On na místo dorazí zítra kolem poledne. Jestli to bude včas na to, aby Blainea zastavil a konfrontoval, si nebyl jistý. Pochopitelně také bylo možné, že Blaine vůbec nejede do Fort Detricku. Že to byl jen úskok; možná má namířeno přímo do Washingtonu. To však Gideon začne řešit, až se dostane na východ.

Neměl tušení, co udělá, až se tam dostane. Neměl ani nejmenší náznak plánu, strategie, způsobu útoku. Aspoň však má – pomyslel si, když startoval motor – šestadvacet hodin nerušené jízdy na to, aby něco vymyslel.

59

Stone Fordyce pomalu jel po příšerné polní cestě k Blaineovu ranči. Svíraly ho pochybnosti. Za normálních okolností by se na to vykašlal. Tyhle okolností však vůbec normální nebyly. Washingtonu možná zbýval jediný den do jaderného výbuchu. A vyšetřování už bylo v naprostých koncích, pokračovalo úplně špatným směrem. Miliard s Dartem byli úplně vedle: Gideona rozhodně někdo falešně obvinil. Někdo, kdo pracoval v Los Alamos. A ten někdo, zřejmě Novák, byl nějak zapojený do té teroristické skupiny. Byl to jediný závěr, k němuž mohl dospět.

Vlastně dospěl ještě k druhému závěru: Gideon neutekl. Pořád ještě byl v okolí a snažil se prokázat svou nevinu nalezením viníka. Proto taky jel do Los Alamos, i když to pro něj bylo nesmírně riskantní. A pak udělal další velmi nebezpečný krok, konfrontoval Lockharta. Gideon byl chytrý jako liška a k takovýmto extrémně nebezpečným akcím by se jistě uchýlil jen v případě, kdyby skutečně byl nevinný. Během útěku se mu nějak podařilo přesvědčit Alidu Blaineovou, že není žádný terorista – jinak si její přetrvávající účast na útěku a to, že se nespojila s policií, nedokázal vysvětlit.

A kde je Gideon teď? Pěšky by se z Los Alamos na ranč Paiute Creek za tak krátkou dobu přes hory nedostal. Koně neměl. Musel tedy jet autem.

Ale kde ho vzal?

A jakmile si Fordyce tyto otázky položil, došlo mu, že odpověď zná. Gideonovi a Alidě někdo pomáhal. Na koho se tak mohli obrátit? Bylo to tak jasné, až ho ohromilo, že to ještě nikoho nenapadlo. Pomáhal jim Alidin otec – spisovatel Simon Blaine.

Pak už bylo jednoduché zjistit, že Blaine má ranč v pohoří Jemez. A protože to bylo jasné jemu, uvědomoval si Fordyce, že to brzy bude jasné i Millardovi. Vyšetřování je sice zmatené, ale Miliard není žádný pitomec. Někoho brzy napadne, že by měli zajet na Blaineův ranč.

Jen doufal, že už se to nestalo.

Když se však blížil, viděl, že všechno vypadá naprosto klidně. Budovy ranče byly postavené kolem velkého pozemku uprostřed, jímž protékal potůček, a hromady klád zakrývaly nejrůznější hospodářské stavby, stodoly a ohrady.

Sjel z cesty v dostatečné vzdálenosti od ranče, vzal si služební zbraň a vystoupil z vozu. Nikde nebyla vidět žádná auta ani žádné známky života. Skryl se mezi stromy a tiše se blížil k hlavní budově. Každou chvíli se zastavil a poslouchal. Nic.

Když byl asi sto metrů od budovy, zaslechl bouchnutí dveří a ven vyšla Alida Blaineová. Kráčela přes dvůr a dlouhé světlé vlasy za ní vlály.

Fordyce vystoupil na volnou plochu a ukázal zbraň a odznak. „Slečna Blaineová? Jsem federální policista. Stůjte.“

Jí však stačil jediný pohled, rozběhla se a mířila přímo do hustého lesa na odlehlém konci louky.

„Stůjte!“ křičel. „FBI!“

Ona se však rozběhla ještě rychleji. Fordyce vyrazil za ní, běžel maximální rychlostí. Běhal rychle, byl ve výborné formě, ona však přímo letěla. Došlo mu, že jakmile se dostane do lesíka, uteče mu, protože se v okolí výborně vyzná.

„Stůjte!“ Zdvojnásobil rychlost, hnal se jako šílenec a konečně začal snižovat její náskok. Když se dostali mezi stromy, stále se k ní blížil. Po pár stovkách metrů byl dost blízko na to, aby se po ní vrhl a srazil ji k zemi.

Těžce dopadli na zem plnou borových jehlic, ale ona se přetočila a rvala se jako puma. Ječela a bouchala ho. K tomu, aby ji znehybnil, musel použít všech svých schopností a pár triků, které si osvojil na střední, kde se věnoval řeckořímskému zápasu.

„Ježíšikriste, co blbnete?“ ječel na ni. „Máte štěstí, že jsem vás nezastřelil.“

„Na to nemáte koule,“ odsekla se zarudlým obličejem a dál se bránila.

„Uklidnila byste se a poslouchala?“ Cítil, jak mu po obličeji stéká krev z místa, kde ho poškrábala. Bože, to byla divoška. „Koukněte, vím, že Gideona obvinili falešně.“

Boj ustal. Zírala na něj.

„Přesně tak. Vím to.“

„Kecy. To vy jste se ho pokoušel zatknout.“ Ale neříkala to nijak přesvědčeně.

„Ať jsou to kecy nebo ne, mířím na vás zbraní, tak byste mě měla začít poslouchat. Je vám to jasné?“

Mlčela.

„Dobře.“ A Fordyce jí stručně popsal směr svého uvažování. Když to dělal, nezmiňoval se o Novákovi a nezacházel do větších podrobností – poslední věc, kterou potřeboval, bylo další nezávislé vyšetřování od Gideona nebo od ní.

„Tak vidíte,“ řekl, „vím, že jste oba nevinní. Ale nikdo mě nechce poslouchat, vyšetřování je totálně mimo – takže tuhle variantu budeme muset prověřit sami.“

„Pusťte mě,“ vyhrkla. „Nedokážu přemýšlet, když se po mně válíte.“

Opatrně ji pustil. Vstala a očistila se od jehlic a prachu. „Pojďme do domu,“ vyzvala ho.

„Je tam Gideon?“

„Ne. Není na ranči.“

Následoval ji do domu, do velkého venkovsky zařízeného obýváku s navažskými koberečky na zdech, medvědí kůží na podlaze a losí lebkou nad římsou velkého kamenného krbu.

„Dáte si něco?“ ptala se. „Kafe?“

„Kafe a náplast.“

„Hned jsem zpátky.“

Káva chutnala báječně. Nenápadně ji pozoroval, jak hledá náplast. Byla to skvělá ženská. Jako Gideon: přímo úžasná.

„A co chcete?“ zeptala se ho, když po něm hodila lékárničku.

„Potřebuju najít Gideona. Tenhle úkol jsme dostali společně a bude lepší, když ho společně také splníme – jako parťáci.“

Chvíli nad tím přemýšlela, ale netrvalo to dlouho. „To zní fér. Jdu do toho.“

„Ne, nejdete. Nemáte ani tušení, jak to bude nebezpečné. Jsme profesionálové – vy ne. Jen byste nás zdržovala a ohrožovala – a o vás ani nemluvím.“

Dlouhé mlčení.

„Dobrá,“ řekla nakonec. „To jsem schopná pochopit. Můžete s Gideonem používat ranč jako svou základnu.“

„To taky nepůjde. Na ranči jistě brzy udělají prohlídku – asi ne dnes, ale brzy. Je to jen otázka času. Měla byste odsud zmizet. A já musím najít Gideona. Hned.“

Další mlčení. Všechno si promýšlela a on si byl poměrně jistý, že pochopí, co by měla udělat.

Nakonec přikývla. „Dobrá. Gideon si vzal džíp a míří na ranč Paiute Creek, aby konfrontoval Willise. Protože podle něj za tím vším je právě on a ta jeho podivná sekta.“

Fordyce dokázal zakrýt své překvapení. Vždyť Gideon už přece Willise konfrontoval – včera.

„Jel do Paiute Creek… dnes ráno?“

„Ano. Odjel za úsvitu.“

Takže teď Gideon lhal i jí. Co sakra má ten chlap v plánu? Je někomu na stopě, tím si byl Fordyce jistý – a má nějaký důvod se o tu informaci nepodělit ani s ní.

„Dobrá,“ řekl. „Dejte mi poznávací značku toho auta a jeho popis a já se o všechno postarám.“

Dala mu potřebné informace a on si vše zapsal.

Vstal. „Slečno Blaineová? Mohl bych vám poradit?“

„Jistě.“

„Měla byste se ukrýt. Hned. Protože, jak jsem říkal, spíše dříve než později tady udělají prohlídku – a vzhledem k dosavadnímu průběhu vyšetřování byste to nemusela přežít. Chápete? Dokud nezjistíme, kdo ve skutečnosti za vším stojí, nejste v bezpečí.“

Přikývla.

„Dobrá,“ řekl. „Děkuji vám za spolupráci. Mizím odsud.“

60

Gideon dojel do Tucumcari a zastavil u pumpy, aby natankoval. Bylo kolem jedné odpoledne, takže měl výborný čas. Značně se mu ulevilo. Jeho útěk zatím nic nenarušilo, policie netušila, jaké si vzal auto. Před sebou měl přibližně třiadvacet hodin jízdy. Alidiny peníze mu až do cíle možná nevystačí, ale jestli bude nutné vybrat nějakou pokladnu, bude to řešit, až ta situace nastane.

Když naplnil nádrž, zašel si v převleku za Citlivého rozvedeného muže středního věku na sebeobjevné cestě pro sušené maso, křupky, sušenky, koláčky, karton kokakol a kofeinové tablety. Pak ještě našel plastovou nemocniční nádobu na moč a po chvilkovém váhání ji také přidal k nákupu. I tím ušetří nějaký čas. Všechno odnesl k pokladně, zaplatil a pak s plnou taškou mířil k autu. Nastoupil, chystal se nastartovat, když vtom na krku ucítil cosi chladného.

„Ať tě ani nenapadne se pohnout,“ nařídil mu zastřený a tichý hlas.

Gideon ztuhl. Podíval se do přihrádky, kam si předtím schoval python.

„Tvou zbraň mám,“ upozornil ho hlas.

Teď už Gideon poznal, že hlas patří Fordyceovi. To je neuvěřitelné. Jak se to mohlo stát? Tohle je katastrofa, naprostá katastrofa.

„Dobře mě poslouchej, Gideone. Vím, že jsi nevinný. Vím, že tě falešně obvinili. A taky vím, že je do toho zapletený i hlavní bezpečnostní technik Novak.“

Gideon si nebyl jistý, jestli slyší správně. Nevěřil vlastním uším. To má být nějaká hra? O co Fordyceovi jde?

„Vyšetřování je úplně mimo. Potřebuju tě. Musíme se zase spojit, jako předtím, a dokončit úkol. Gideone, ty jsi pěkně mazanej parchant a nevím, jestli ti vůbec můžu důvěřovat, ale přísahám bohu, že jsme jediní, kdo dokáže zabránit odpálení té atomovky.“

Začínal mluvit přesvědčivěji. Jak jsi mě našel?“ zeptal se Gideon.

„Zkusil jsem vyhledat poznávací značku tvého džípu a zjistil jsem, že míříš na východ po dálnici čtyřicet a jedeš jako šílenec. Našel jsem tě tady.“ Následovala pauza. „Koukni, vím, že je to těžko pochopitelné. Nechal jsem se napálit jako všichni ostatní, teď už ale vím, že je to jinak. Nevím, po jaké jdeš stopě, ale je mi jasné, že budeš potřebovat pomoc.“

Gideon na něj pohlédl zpětným zrcátkem. Jak jsi zjistil tu značku?“

Já… došlo mi, že když utíkáš s Alidou Blaineovou, možná používáš jedno z jejich aut.“

Gideon nic neříkal. Takže to auto přece jen není policii zas tak neznámé.

„Tady máš svůj python.“ Fordyce mu ho podal zpátky. Gideon viděl, že pořád ještě je nabitý. „Abych ti dokázal, jak ti věřím.“

Gideon se znovu podíval do zpětného zrcátka a spatřil ve Fordyceových očích upřímnost. Ten muž říká pravdu.

„Tak jdeme. Je to závod s časem.“ Gideon nastartoval.

„Počkej. Můžeme jet služebním autem. Mám maják a vůbec.“

„Ty jsi tajně opustil vyšetřování?“

„Dali mi dovolenou.“

„Tohle auto je přece jen o něco bezpečnější. Tebe by mohli hledat.“

Fordyce se odmlčel. „To dává smysl.“

Gideon vyjel od pumpy a vrátil se zpět na dálnici. „Během jízdy,“ začal, „ti povím, co jsem zjistil. A ty mi zase povíš, co ses dozvěděl ty. Taky mám vzadu notebook, do kterého se nemůžu dostat. Ty jsi přece jednou říkal, že jsi pracoval v dešifrovacím oddělení FBI. Nemohl bys pomoct?“

„Můžu to zkusit.“

Gideon nastavil tempomat na sto dvacet. Pak auto spokojeně svištělo po dálnici a on začal Fordyceovi vše vysvětlovat.

61

Projeli oblast Texas Panhandle a zastavili poblíž hranic s Oklaho mou, aby Fordyce mohl koupit adaptér pro nabíjení notebooku z autozásuvky. Během dlouhé cesty přes Texas Gideon agentovi vysvětloval, jak dospěl k závěru, že za teroristickým spiknutím musí být Blaine. Fordyce mu zase líčil, jak přišel na to, že je Gideon nevinný a že je do všeho zapletený hlavní bezpečnostní technik Novák.

Jen nevím,“ prohlásil Fordyce, „jestli v tom Novák jel od začátku nebo jestli mu zaplatili jen za to falešné obvinění.“

„Z tvého popisu jeho domu vyplývá, že víc peněz má už nějakou dobu,“ poznamenal Gideon. „Takže se vsadím, že v tom jede od začátku.“ Odmlčel se. „Není divu, že mi Blaine tak ochotně pomáhal. Asi neměl velkou radost, že se do toho zapletla i Alida, ale muselo mu dojít, že když zůstanu na svobodě, budu dál policii svádět na špatnou stopu.“

Znovu se odmlčel. „Co mi zatím nedává smysl, je samotný Blaine. Proč by se zrovna on chystal odpálit ve Washingtonu atomovku? Prostě nevím, jaký by k tomu měl důvod. Je to patriot, bývalý špion.“

„Překvapilo by tě, jak se lidé mění. A jakou mívají motivaci.“

„Alida mi říkala, že kvůli své minulosti nedostal nobelovku. Možná kvůli tomu zahořkl.“

„Možná. A možná odpověď najdeme v jeho počítači.“ Fordyce zapojil počítač a zapnul ho.

Gideon z místa řidiče sledoval, jak začíná pracovat harddisk a na obrazovce se objevuje výpis bootovací sekvence počítače. Pak naskočila přihlašovací obrazovka.

Gideon zamumlal: „Má ho zaheslovaný, přesně jak jsem čekal.“

„Ach, vy malověrní,“ chlácholil ho Fordyce.

„Dokážeš to obejít?“

„To ještě uvidíme. Podívej, vypadá to, že používá variantu systému UNIX NewBSD – to je na spisovatele dost zvláštní volba.“

„Nezapomínej, že dělal pro MI6. A jen bůh ví, jaký tam používají software.“

„To je pravda. Ale pochybuju, že tohle je Blaineův pracovní počítač.“ Ukázal na obrazovku notebooku. „Podívej na číslo verze: NewBSD 2.1.1. Tenhle operační systém už je tak šest let starý.“

„A to je špatné?“

„Možná ne – nebude tak kvalitně zabezpečený. Nevšiml sis u něj v pracovně nějakých dalších počítačů?“

„Já se tam příliš nezdržoval. Prostě jsem vzal první, který jsem uviděl.“ Fordyce přikývl. Pak vytáhl z kapsy BlackBerry a začal mačkat tlačítka. „Komu voláš?“ ptal se Gideon.

„Připojuju se na mainframe v centrále FBI. Bez několika šikovných nástrojů to asi nezvládnu.“

Gideon chvíli čekal, zatímco Fordyce zadával složité sledy příkazů. Pak si spokojeně mlaskl a připojil k USB portu BlackBerry flashku. „S touhle věcičkou se dokážu nabootovat do půltuctu operačních systémů,“ prohlásil a poklepal na flashku. „Zaplaťpánbůh, že ten notebook má USB.“

„Co teď?“ vyzvídal Gideon.

„Teď na Blaineovo přihlašovací heslo udělám slovníkový útok.“

„Dobrá.“

„Jestli to heslo není příliš dlouhé nebo složité a jestli má rozumně nastavené služby pro monitorování přihlášení, tak možná budeme úspěšní.“

Gideon se na něj pochybovačně podíval. „Blaine není žádný hňup.“

„To je pravda. Ale zase není ajťák.“ Fordyce dal flashku do jednoho z USB portů notebooku a restartoval ho. „Tohle zlatíčko může vyzkoušet dvě stě padesát tisíc hesel za sekundu. Tak se přesvědčíme, jak moc je Simon Blaine paranoidní.“

Gideon příštích devadesát minut řídil džíp rychlostí přesně sto dvacet kilometrů v hodině, minuli Elk City, pak i Clinton a Weatheríord. Brzy začne zapadat slunce a na obloze nad prérií se objeví hvězdy. Když se blížili k Oklahoma City a Fordyce stále nezaznamenal žádný pokrok, Gideon začal být neklidný. I Fordyce pomalu ztrácel trpělivost, zíral na obrazovku a něco si brumlal pod vousy. Nakonec zaklel, vytrhl flashku z portu a počítač vypnul. „Dobrá,“ zavrčel. „Bod pro Blainea.“

„Takže jsme v háji?“ ptal se Gideon.

„Ještě ne.“ Když počítač znovu nastartoval a objevila se přihlašovací obrazovka, Fordyce několikrát zběsile udeřil do klávesnice:

LOGIN“. root

PASSWORD: ****

Na obrazovce se okamžitě objevila záplava textu.

„Bingo!“ zaradoval se Fordyce.

Gideon se na něj podíval. „Dostal ses mu na účet?“

„Ne.“

„Tak k čemu je to dobré?“

„Dostal jsem se do systému. Když místo přihlašovacího jména i hesla napíšeš root je z tebe superuživatel. Koukal bys, kolik lidí o tom neví, nebo jsou v těchhle starých verzích systému UNIX líní ta defaultně nastavená hesla měnit.“

„A dostaneš se odsud na jeho účet nebo k jeho souborům?“

Fordyce zavrtěl hlavou. „Ne, nedostanu. Ale možná to nebude potřeba.“

„Proč proboha?“

„Protože jako superuživatel mám přístup ke standardnímu souboru, ve kterém UNIX ukládá hesla.“ Znovu připojil flashku, zadal dlouhý sled příkazů, pak se pohodlně usadil a rozzářil se. Ukázal na obrazovku. „Jen se koukni.“

Gideon se podíval.

BlaineS: Heqw3EZU5k4Nd:413: adgfirkgm~:/home/subdir/BlaineS:/bin/bash „To je název jeho účtu a hesla, to druhé je zašifrované v DES.“

„V šifrovacím algoritmu Data encryption standard? Já myslel, že ten nejde rozluštit.“

Fordyce se usmál.

Gideon se zamračil. „Ale, ale. Budu hádat. Vláda si v něm nechala zadní vrátka.“

„Ode mě to nevíš.“

Gideon jel dál asi tak deset minut, zatímco Fordyce ťukal do klávesnice, pak se díval, co se objevuje na obrazovce, a občas něco tiše nadával. Nakonec hlasitě zaklel a bouchl do opěradla.

„Žádný pokrok?“ ptal se Gideon.

Fordyce vrtěl hlavou. „Nemůžu ten DES algoritmus prolomit. Blaine je mnohem šikovnější, než jsem čekal. On nebo někdo jiný použil vylepšenou variantu DES. Jsem v koncích. Žádné jiné řešení mě nenapadá.“

Vdžípu nastalo ticho.

„Nemůžeme to jenom tak vzdát,“ nedal se Gideon.

„Máš snad jiný nápad?“

„Co kdybychom to heslo zkusili uhádnout.“

Fordyce obrátil oči v sloup. „Tím slovníkovým útokem jsem vyzkoušel přes miliardu hesel ve dvanácti nejběžnějších jazycích, a to včetně slov, kombinací slov, vlastních jmen a místních názvů, a to ani nemluvím o souboru milionu nejčastěji používaných hesel. Je to ten nejlepší dostupný program pro útok hrubou silou. A ty myslíš, že ho překonáš jen hádáním?“ Vrtěl hlavou.

„Aspoň už víme, co nemáme hádat. Ten tvůj slovníkový útok je jen pitomý program. My toho o Simonu Blaineovi víme mnohem víc. Koukni, stojí to za pokus. Vždyť název účtu už známe, ne?“ Gideon chvilku přemýšlel. „Možná použil nějakou z postav ze svých knih. Připoj se na jeho stránky a zjisti tam jména všech postav.“

Fordyce souhlasně zamumlal a pustil se do práce.

Oněkolik minut později Fordyce sestavil seznam dvanácti jmen. „Dirkson Auger,“ vyslovil první jméno ze seznamu. „Blaine opravdu dostává peníze za vymýšlení takových jmen?“

„Jen to zkus.“

Fordyce znovu otevřel počítač. „Nejdřív zkusím Dirkson.“

Špatně.

„Auger.“

Špatně.

„Zkus obě dohromady,“ navrhl Gideon.

Špatně.

„Zkus je znovu samostatně, ale tentokrát pozpátku.“

Špatně.

„Ten hajzl,“ ulevil si Fordyce.

„To samé udělej i s ostatními.“

Gideon urazil dalších pětadvacet kilometrů a Fordyce rozhodil rukama. „To je beznadějné,“ řekl. „Vyzkoušel jsem už všechny. I kdyby to opravdu bylo jedno z těch jmen, tak by Blaine, jestli má aspoň trochu rozumu, přidal písmena navíc nebo je zaměnil za číslice nebo tak. Je to prostě příliš mnoho možností.“

„S hesly je jeden problém,“ začal Gideon po minutě nebo dvou, „že pokud nepoužíváš nějaký speciální program, musíš si je zapamatovat.“

„No a?“

„Tak to možná není postava z knihy. Možná je to jméno skutečné osoby. To by jen tak nezapomněl. A s největší pravděpodobností by tou osobou byla Alida.“

„To je jednoduché, až moc jednoduché.“ Fordyce to jméno stejně napsal a vyzkoušel nejrůznější varianty. „Nic.“

„Dobrá, tak udělej to, co jsi navrhoval před chvílí. Změň některá z písmen na číslo nebo symbol.“

„Zkusím místo / dát 1.“ Fordyce zkusil nové heslo. „Zase nic.“

„Zkus něco jiného. Místo i dej znak pro dolar.“

Další ťukání. „Třetí pokus,“ oznámil mu Fordyce.

Gideon si olízl rty. „Jednou jsem někde četl, že ta nejlepší hesla mají dvě části, kořen a nějaký přídavek. Nemám pravdu? Tak co kdybychom přidali něco na konec?“

„Jako co?“

„Já nevím. Xyz třeba. Nebo 00.“

Další psaní. „Už mě to přestává bavit, a to rychle,“ řekl mu Fordyce.

„Počkej chvilku – něco mě napadlo. Blaine má pro Alidu takovou něžnou přezdívku. Zázračná dcera. Někdy to zkracuje na ZD. Zkus to přidat za jméno.“

Fordyce psal. „Ani nápad. Ani vepředu, ani vzadu, ani veprostřed.“

Gideon vzdychl. Možná má Fordyce pravdu. „Tak dál zkoušej všechny varianty.“ Soustředil se na silnici před autem, zatímco Fordyce vedle něj dál tiše ťukal do klávesnice a zkoušel jednu možnost za druhou.

Agent FBI náhle nadšeně vykřikl. Gideon se podíval koutkem oka a zjistil, že na obrazovce se objevuje úplně nový text.

„Dostal ses dovnitř?“ ptal se nevěřícně.

„Přesně tak!“

„A jaké bylo heslo?“

„A1$daZetde. Je to dost sentimentální, nemyslíš?“ A Fordyce se usadil, aby mohl projít soubory v počítači, zatímco se před nimi objevilo ozářené panorama Oklahoma City.

62

Odvanáct hodin později jeli přes Tennessee. Fordyce se hrbil na sedadle pro spolujezdce a nos měl zabořený do obrazovky notebooku. Zíral do něj už dvanáct hodin, procházel mnoho tisíc souborů, aniž by tušil, co vlastně hledat: byly tam jen nástiny románů, nekonečné úpravy kapitol, korespondence, návrhy, úpravy pro filmy, poznámky a podobné věci. Počítač byl podle všeho určený pouze pro psaní – nic jiného se na něm nedělalo.

Gideon se na něj podíval. „Tak našel jsi něco?“ ptal se asi potřicáté.

Fordyce zakroutil hlavou.

„Co e-maily?“

„Nic zajímavého. Žádné dopisy Chalkerovi, Novákovi nebo komukoli jinému v Los Alamos.“ Fordyce si myslel, že v Blaineově pracovně zřejmě byl ještě jeden počítač, který Gideon nenašel. Ale raději mu nic neříkal.

Gideon mezitím poslouchal rádio, kde jako obvykle vysílali směs zpravodajství a dohadů o blížícím se jaderném útoku na Washington. Vyšetřování zatím dokázalo utajit, že očekávaný den V má být dnes, ale vzhledem k rozsáhlým přesunům jednotek, evakuaci Washingtonu a dalším přípravám ve všech městech pozornost médií narůstala. Celou zemi svírala naléhavá a stále narůstající úzkost. Lidem bylo jasné, že se situace čím dál více vyhrocuje.

A úzkost a hněv ovládaly i éter. Ve vysílání se střídali samozvaní odborníci, vědci, publicisti a politici a představovali své často rozporné názory, stěžovali si na zablokované vyšetřování a většinou i nabízeli vlastní postřehy. Všichni měli nějakou teorii. Teroristi od svého plánu ustoupili.

Teroristi útok přesunou do jiného velkého města. Teroristi se schovávají a vyčkávají. Teroristi už všichni umřeli na nemoc z ozáření. Můžou za to liberálové. Můžou za to konzervativci. Teroristi jsou komunisti, pravičáci, levičáci, fundamentalisti, anarchisti, bankéři, na koho si vzpomenete.

A tak to pokračovalo dál a dál. Fordyce to poslouchal s jakousi znechucenou fascinací, nejradši by Gideonovi řekl, aby to vypnul, ale zároveň to nedokázal.

Podíval se na cestu před nimi. Blížili se k předměstím Knoxvillu. Znovu se protáhl a podíval se do notebooku. Bylo neuvěřitelné, kolik souborů vytvoří jeden spisovatel. Už jich prošel přes tři čtvrtiny a musel vytrvat až do konce.

Když otevřel další soubor, nazvaný OPERACE MRTVOLA, vyděsilo ho náhlé zahoukání sirény a ve zpětném zrcátku uviděl blikání majáčku. Podíval se na tachometr a všiml si, že dál jedou stodvacítkou, a to na silnici, kde je rychlost omezená na devadesát.

„Sakra,“ ulevil si.

„Nemám řidičák,“ vyhrkl Gideon. „Je po mně.“

Fordyce počítač odložil stranou. Polda znovu zahoukal. Gideon zablikal, zpomalil a zajel do odstavného pruhu. Pak auto zastavil.

„Nějak to s ním sehraj,“ řekl Fordyce a usilovně přemýšlel. „Řekni mu, že ti ukradli peněženku a že se jmenuješ Simon Blaine.“

Polda vystoupil z auta a vytáhl si kalhoty. Byl to místní policista, velký a hranatý s vyholenou hlavou, zdeformovanýma ušima, zrcadlovými brýlemi a nazlobeně staženými masitými rty. Přišel k autu a zaklepal na okénko. Gideon ho stáhl.

Policista se naklonil dovnitř. „Řidičský a technický průkaz.“

„Dobrej, strážníku,“ pozdravil Gideon zdvořile. Sáhl do přihrádky a chvíli se v ní přehraboval, potom vytáhl technický průkaz. Předal ho policistovi. „Strážníku, peněženku mi ukradli na odpočívadle v Arkansasu. Jakmile dorazíme do Nového Mexika, nechám si udělat náhradní řidičský průkaz.“

Následovalo mlčení, během něhož policista studoval techničák. „Jste Simon Blaine?“

„Ano, pane.“

Fordyce se modlil, aby ten policista nebyl vášnivý čtenář thrillerů.

„Takže vy nemáte řidičák?“

„Mám řidičák, strážníku, ale ukradli mi ho.“ Bude si muset rychle něco vymyslet. Nasadil důvěrný tón. „Můj táta byl polda, tak jako vy, zastřelili ho ve službě..

„Prosím, vystupte si z auta, pane,“ prohlásil lhostejně policista.

Gideon se pohnul, jako by chtěl poslechnout, zápasil s klikou od dveří a celou tu dobu vykládal. „Byla to běžná dopravní kontrola, dva chlápci, ukázalo se, že zrovna vyloupili banku…“ Dál zápasil s klikou. „Zatracené dveře…“

„Ven. Hned.“ Muž si raději dal ruku na zbraň.

Fordyce viděl, že se to nevyvíjí dobře. Vytáhl odznak, naklonil se přes Gideona a ukázal ho policistovi. „Strážníku,“ oslovil ho. „Zvláštní agent Fordyce, FBI.“

Policista si překvapeně odznak vzal a prohlížel si ho přes zrcadlové brýle. Pak ho vrátil zpátky Fordyceovi a dával mu najevo, že to na něj vůbec neudělalo dojem. Pak se znovu obrátil na Gideona. „Řekl jsem vám, abyste vystoupil z auta.“

Fordyce se rozzlobil. Otevřel dveře a vystoupil.

„Vy zůstaňte v autě, pane,“ obořil se na něj policista.

„Prosím,“ ohradil se ostře Fordyce. Šel dopředu, přistoupil k policistovi a podíval se mu na jmenovku. „Strážník Mackie? Jak už jsem řekl, jsem zvláštní agent z pracoviště ve Washingtonu.“ Ruku mu nepodal. „Tady kolega je technický spolupracovník FBI. Cestujeme v utajení. Oba nás přeřadili k NEST, děláme na tom teroristickém útoku. Řekl jsem vám své jméno a ukázal vám odznak, klidně si vše můžete prověřit. Ale průkaz totožnosti tady pána bohužel neuvidíte a měl byste se s tím smířit. Rozumíte mi?“

Odmlčel se. Mackie nic neříkal.

„Ptal jsem se, jestli mi rozumíte, strážníku Mackie?“

Policista se nenechával vyvést z klidu. „Vše si prověřím, pane. Ukázal byste mi laskavě znovu ten odznak?“

To nepůjde: asi poslední věc, kterou teď potřeboval, byla, aby se Miliard dozvěděl, že už je téměř na druhé straně země v džípu Simona Blainea. Ale… Jestli ten muž potřebuje ještě jednou vidět odznak, znamená to, že si nepamatuje jeho jméno. Fordyce udělal ještě krok směrem ke strážníkovi a ztišil se. „Skončeme s těmi nesmysly. Potřebujeme se dostat do Washingtonu a máme naspěch. Proto jsme taky překročili povolenou rychlost. Protože cestujeme v utajení, nemůžeme používat majáček nebo si zajistit doprovod. Klidně si prověřte mou totožnost – to není žádný problém. Jen si poslužte. Ale jestli jste náhodou neposlouchal zprávy, v zemi nastala krizová situace a já tu s kolegou rozhodně nemůžu čekat, až si všechno zjistíte.“ Odmlčel se a prohlížel si obličej druhého muže, aby zjistil, jestli s ním přece jen trochu nepohnul.

Policista však nadále vypadal lhostejně. Byl to tvrďák. Budiž. Rozeřval se na něj.

„A taky bych rád dodal, strážníku, že jestli svou činností narušíte naše krytí, tak se dostanete až na dno Mariánského příkopu plného sraček. Máme nesmírně důležitý úkol a už takhle jsme kvůli vám ztratili hrozně času.“

A pak Fordyce konečně spatřil, jak se agresivní a tvrdý obličej toho muže křiví strachy a hněvem. „Jen dělám svou práci, pane, tak snad se mnou nemusíte mluvit tímhle tónem.“

Fordyce se náhle zklidnil, vydechl a položil druhému muži ruku na rameno. Já vím. Promiňte, všichni jen děláme svou práci – v náročných podmínkách. Omlouvám se, že jsem byl tak ostrý, strážníku. Jak si asi dovedete představit, jsme poslední dobou v obrovském stresu. Ale opravdu už bychom měli pokračovat. Tak jako tak si prověřte mé jméno i číslo odznaku – ale nezdržujte nás, prosím.“

Muž se napřímil. „Ano, pane. Chápu. Myslím, že už jsme hotovi. Vysílačkou všem řeknu vaši poznávací značku, aby věděli, že máte oficiální policejní úkol, takže minimálně na hranici našeho státu můžete povolenou rychlost překračovat.“

Fordyce mu rameno stiskl. „Opravdu to oceňuji, strážníku. Velmi to oceňuji.“ Pak se vrátil zpátky do auta a Gideon se rozjel. Po chvíli Fordyce řekl: „Táta byl polda zastřelený ve službě? To teda bylo ubohý. Ještě že jsem tě z toho vysekal.“

„Tys měl odznak, já ne,“ hájil se Gideon. Pak neochotně dodal: „Ale vedl sis dobře.“

„Zatraceně dobře.“ Fordyce se zamračil. „Jen jestli nám to pomůže. Jsme sedm hodin od Washingtonu a pořád ještě nemáme tušení, co má Blaine v úmyslu. Ten notebook je čistý jako sníh.“

„Něco tam být musí. Člověk nemůže připravovat takhle rozsáhlé spiknutí, aniž by mu to nějak ovlivnilo práci.“

„Co když se pleteme? Co když je přece jen nevinný?“

Gideon zmlkl. Pak zavrtěl hlavou. „Z osobních důvodů si hodně přeju, aby to tak opravdu bylo. Ale jede v tom. Musí. Nic jiného nedává smysl.“

Fordyce se s pocitem marnosti vrátil k OPERACI MRTVOLA. Věděl, že v souboru najde to samé, co v ostatních: ukázku kvalitní práce nadšeného a plodného autora.

OPERACE MRTVOLA byl desetistránkový nástin románu, který Blaine podle všeho nikdy nenapsal – minimálně se to dalo soudit podle titulu. Fordyce si promnul oči, začal si číst synopsi a pak se zarazil. Když zíral na obrazovku, cítil, jak mu náhle prudce buší srdce. Zamrkal, jednou, dvakrát. Pak se vrátil na začátek a začal znovu, tentokrát pomaleji.

Když dospěl ke konci, podíval se na Gideona. „Panebože,“ vyhrkl tiše. „Tomu neuvěříš.“

63

Gideon se snažil soustředit na řízení a Fordyce přitom začal s vysvětlováním. „Je tady nástin knihy, má jen deset stránek. Nazývá se OPERACE MRTVOLA.“

Gideon dal nohu z plynu a zpomalil na sto dvacet, aby se mohl soustředit na Fordyce. „Nástin románu?“

„Jo. Nějakého thrilleru.“

„O jaderném terorismu?“

„Ne. O neštovicích.“

„Neštovicích? Co to s tím má společného?“

Jen si to poslechni.“ Fordyce se odmlčel a vše si ujasňoval. „Nejdřív musíš pochopit pozadí. Vysvětluje se tam, že pravé neštovice byly úplně vymýcené v roce 1977. Všechny zbývající virové kultury, které uchovávali v laboratořích, se zničily… až na dvě. Jedna je momentálně ve Státním výzkumném ústavu virologie a biotechnologie v ruském Kolcovu. A druhá v Lékařském výzkumném ústavu infekčních chorob Armády Spojených států USAMRIID ve…“ Fordyce se dramaticky odmlčel, „ve Fort Detricku v Marylandu.“

Gideonovi přejel mráz po zádech. „Vážně?“

„V nástinu se píše o teroristech, kteří mají v plánu ukrást z Fort Detricku pravé neštovice. Chtějí pak vyhrožovat, že je vypustí – aby mohli vydírat celý svět. Jako výkupné požadují sto miliard dolarů a vlastní malou zemi – tichomořský ostrov. Virus neštovic si hodlají nechat jako jistou záruku na ostrově a v luxusu a pohodlí tam stráví zbytek života.“

„Zatím nevidím, jak by to spolu mohlo souviset.“

„Hlavní je, jak ten virus hodlají ukrást: chtějí vytvořit falešné spiknutí islámských teroristů, kteří budou hrozit, že odpálí atomovou bombu ve Washingtonu.“‚

Gideon se podíval na agenta. „No to je něco.“

„A teď přijde největší bomba: to teroristické spiknutí předstírají tak, že v newyorském bytě nechají ozářenou mrtvolu, aby to vypadalo, že zahynula během práce na jádru atomové bomby. Byt je plný falešných důkazů spojujících daného muže s radikálními islamisty a džihádistickou teroristickou buňkou.“

„Chalker,“ vyhrkl Gideon.

„Přesně tak. A to nemluvím o kalendáři s údajným datem útoku a spálené mapě Washingtonu s možnými cíli.“

Závity Gideonova mozku se začínaly otáčet. „Fort Detrickje jen šedesát kilometrů od Washingtonu.“

Fordyce přikývl. „Přesně tak.“

„Takže potenciální ohrožení Washingtonu by z Fort Detricku jistě odlákalo většinu vojáků.“

„Správně,“ potvrdil Fordyce. „Jaderné ohrožení vyprázdní Fort Detrick od vojáků, navíc z ústavu odejde i většina ostrahy, virus neštovic proto bude snáze dostupný.“

„To je neuvěřitelné,“ uklouzlo Gideonovi.

„V tom nástinu mají interní kontakt, který jim předá kódy, aby se dostali do laboratoře, kde se viry uchovávají. Vejdou dovnitř, zadají kódy, otevřou si biosejf s viry, vezmou si několik zmrzlých kultur a zase vyjdou ven. Virové kultury pravých neštovic se ukládají v takových kryogenicky uzavřených discích, takže jsou tak malé, že je můžeš schovat do kapsy.“ Fordyce poklepal na notebook. „A všechno je to tady – v nástinu románu, který Blaine sepsal před šesti lety. A ještě něco si poslechni: myšlenku napsat tento román inspirovala skutečná tajná operace britské rozvědky během druhé světové války nazvaná operace Mincemeat. Britská rozvědka hodila u pobřeží Španělska do moře mrtvolu. Mělo to být tělo vysoce postaveného britského důstojníka, který se tam utopil po leteckém neštěstí. V kapsách mrtvoly byly tajné dokumenty naznačující, že spojenci na Itálii zaútočí přes Řecko a Sardinii. Ale celé to byl jen úskok – plán, který měl Němce odlákat od skutečných záměrů Angličanů. A všechny tím napálili, dokonce i samotného Hitlera.“

Následovalo krátké ticho, během něhož Gideon všechno zpracovával. „Britská tajná služba,“ šeptl. „MI6. Tak jako Blaine.“

Jediný rozdíl,“ pokračoval Fordyce, „je, že Chalker nebyl mrtvý.“

„Ale i jako živý byl nesmírně přesvědčivý,“ upozornil Gideon. „I u obrovské dávky záření chvíli trvá, než člověka zabije. Zřejmě ho unesli, někde ho zavřeli a prováděli na něm bůhvíjaké metody vymývání mozku.“

„Ta psí klec, co jsme našli v laborce,“ vzpomínal Fordyce. „Zřejmě vůbec nebyla pro psa.“

„Takže všechny ty Chalkerovy bláznivé řeči o únosu a tom, že na něm dělali pokusy, vůbec nebyly šílené.“ Gideon se odmlčel. „Falešně ho obvinili, že je džihádista – stejně jako mě.“

Fordyce něco naťukal do klávesnice. „Něco ti přečtu. V tomhle nástinu se píše, že protože už od vymýcení pravých neštovic uplynulo čtyřicet let, většina lidí proti nim nemá vůbec žádné protilátky. Naprosto by vyhladily celé lidstvo. Jen si to poslechni:

Variola major neboli pravé neštovice jsou mnoha epidemiology považované za nejhorší nemoc, jaká kdy postihla lidstvo. Mortalita se liší podle virového kmene, ale může dosahovat až sta procent nakažených. Variola je stejně nakažlivá jako rýma a šíří se obrovskou rychlostí. I ti, kdo nemoc přežijí, jsou do konce života zjizvení a často také přijdou o zrak.

Umírání na neštovice patří k nejděsivějším způsobům smrti. Nemoc začíná vysokou horečkou, bolestí svalů a zvracením. Pak se začne objevovat vyrážka, tělo se pokrývá tvrdými a rozsáhlými puchýři, často se objevují i na jazyku a patře. U hemoragické formy se léze spojují, až pokrývají celý povrch kůže. Krev vytéká z krevních cév do svalů a orgánů, oči se naplní krví a zbarví doruda. Příznaky nemoci často doprovází i duševní nepohoda, neurologické změny způsobují, že nakažený má hrůzu z udušení a z blížící se zkázy. A většinou se ukáže, že jeho obava byla oprávněná.

Světová zdravotnická organizace prohlásila, že jediný výskyt neštovic kdekoli na světě by vyvolal.celosvětový zdravotní poplach toho nejvyššího stupně“ a vyžadoval by totální karanténu nakažené oblasti, dále by se šíření nemoci zamezilo očkováním. K zajištění úplné karantény zasažených oblastí by bylo třeba povolat armádu.“

Když Fordyce dočetl, v autě panovalo mlčení, které narušovalo jen hučení pneumatik.

„Tak Blaine dostal nápad na román,“ začal Gideon. „Promyslel si všechny detaily a sepsal nástin. Byl by z toho úžasný thriller. A pak mu došlo, že je to příliš dobrý nápad na to, aby ho vyplýtval do knihy. Rozhodl se, že to udělá doopravdy.“

Fordyce přikývl.

„Vsadím se, že k uskutečnění celého plánu ho přesvědčilo setkání s Chalkerem, došlo mu totiž, jaká příležitost mu právě spadla do klína. Tedy, je snad vhodnější ozářená mrtvola než jaderný vědec z Los Alamos, který konvertoval k islámu?“

„Ano,“ uznal Fordyce. „A ještě něco: vsadím se, že tu máme co do činění s větší skupinou – nejede v tom jen Blaine. Musí do toho být zapletený i Novák a další. Takovouhle akci člověk nezvládne sám.“

„Máš pravdu. A vsadím se, že jeden z dalších spiklenců určitě bude letecký mechanik.“

„Ale jedna věc mi není jasná. Jak mohli bez skutečné atomovky ozářit Chalkera?“

Gideon přemýšlel. „Existují i jiné způsoby, jak toho dosáhnout. Nejsnadnější by to bylo pomocí radioizotopů, které se používají v medicíně.“

„Ty jsou snadno dostupné?“

„Ne úplně snadno. Ale když máš správná povolení, sehnat se dají. Jdeoto, že izotopy používané ve zdravotnictví jsou obvykle štěpné produkty uranu nebo plutonia, jsou výsledkem řízených řetězových reakcí. Pochopitelně museli propočítat poměr radioaktivních izotopů kvůli výtěžkům štěpení ovlivňujícím tyto poměry.“

„Nemám tušení, o čem to mluvíš.“

„Tím myslím, že je to možné. Můžeš předstírat nehodu při práci s jádrem atomovky tak, že zanecháš stopy radioizotopů používaných v lékařství, ale ve správném poměru. Navíc tyto medicínské radioizotopy mohly také sloužit k ozařování Chalkera.“

„A co ten uran 235, který mu našli na rukou?“ ptal se Fordyce.

„Když máš někoho v Los Alamos, dejme tomu Novaka, není to nic složitého. Stačí přejet konečkem prstu v rukavici po kousku U235. Na rukavici pak zůstane spousta nanogramů materiálu, který se na Chalkerovy dlaně přenese pouhým podáním ruky.“

„A proč nikoho nenapadla možnost, že je vše falešné?“

„To je tak nepravděpodobné,“ uznal Gideon. „Tak přitažené za vlasy. Ty bys na to snad pomyslel?“

Fordyce se na chvilku zamyslel. „Ne.“

„Ten byt v Queens musel pro Chalkera najmout Blaine. Není divu, že Chalker tvrdil, že to není jeho byt – není vyloučené, že tam nikdy předtím nebyl. Možná ho drželi v té suterénní kleci, dokud nebyl naprosto dezorientovaný. Ozářili ho, dali mu do ruky zbraň a strčili ho do Sunnyside s naprosto nevinnou rodinou. A to všechno kvůli vydírání, kvůli penězům.“

„A protože tady jde o pravé neštovice, tak to bude zatraceně velká částka.“

Gideon zakroutil hlavou. Ježíši, to je něco.“

Prohnali se kolem tabule oznamující, že vjíždějí do Virginie. Gideon ještě zpomalil.

Fordyce se podíval na hodinky a prohlásil: „Nastává den V. A my máme tak pět hodin na to, abychom zjistili, jak to zastavit.“

64

Úpatím Apalačských hor v jihozápadní Virginii projeli mlčky. Zatímco pruhy dálnice mířící na západ byly plné aut prchajících obyvatel, pruhy mířící na východ byly v podstatě prázdné. Gideon zíral před sebe, svíral volant a v hlavě mu vířily myšlenky. Neměl by znovu zkusit zavolat Glinnovi? Ten muž podle všeho má správné konexe. Rychle však na ten nápad zapomněl. Garza mu dal jasně najevo, že tentokrát už Gideon jede na své triko.

„Teď už známe jejich plán,“ začal Fordyce. „Tak bychom měli zavolat na NEST, aby zajistili výzkumný ústav, a bude pokoj.“

Gideon řídil dál a vše zvažoval.

„Je snad samozřejmé,“ pokračoval Fordyce, „že to nemůžeme zvládnout sami.“

Gideon dál nic neříkal.

„Doufám, že souhlasíš. Volám Dartovi.“ Fordyce vytáhl mobil.

„Ještě moment,“ namítl Gideon. „Proč myslíš, že nám to Dart uvěří?“

„Vždyť máme počítač. Máme ten soubor. Jestli tohle není důkaz, tak nevím.“ Fordyce začal vyťukávat.

„O tom pochybuju,“ ozval se opatrně Gideon.

Fordyce přestal vyťukávat. „Ty o tom pochybuješ?“

„Dart nám to neuvěří. Podle něj jsem terorista a ty ňouma, kterého uvolnil ze služby, a on pak bez dovolení zmizel.“

„Důkazy přece jsou na počítači.“

„Ve wordovském souboru, který jsme snadno mohli vytvořit nebo upravit i my.“

..Ale to kódování DES.“

„To nic neznamená. Zakódovaný nebyl ten soubor, ale celý počítač. Stone, přemýšlej: tohle vyšetřování příliš bazíruje na teorii o džihádistickém spiknutí. Má moc velkou setrvačnost na to, aby se takhle nenadále přeorientovalo.“

„Vždyť to nemusí být nenadálý obrat. Stačí, když sem Dart převelí dvanáct ozbrojených vojáků, aby chránili trezor s virem neštovic. To by přece udělal každý opatrný vyšetřovatel.“

Gideon zavrtěl hlavou. „Dart sice není žádný hlupák, ale je zkostnatělý. Není ochotný opustit zavedené postupy. Když teď zavoláš Dartovi, zatknou nás, jakmile se vytasíme s počítačem. Budou počítač analyzovat, aby zjistili, jestli to není nějaký úskok. Budou nás dlouze vyslýchat… a virus neštovic mezitím zmizí bůhvíkam. A uvěří nám, teprve až už bude moc pozdě.“

„Ano, vím, jak to chodí v FBI, a říkám ti, že si tím budou krýt záda a okamžitě přesunou aspoň několik vojáků, aby střežili ústav.“

„Teď už tu nejde o FBI nebo o NEST, to vyšetřování je monstrum se spoustou hlav, které se totálně vymklo kontrole, a nikdo se nechová racionálně. Utápějí se ve falešných stopách, zástěrkách a konspiračních teoriích. A my přijdeme za pět minut dvanáct a vykládáme nějaké zmatené řeči o neštovicích… Jen se nad tím zamysli. Dart nikdy nezareaguje včas a ti hajzlové dostanou virus. Když zavoláš Dartovi, vyhrajou. Konec hry.“

Fordyce bouchl pěstí do palubní desky. „Jdi někam. A co tedy máme podle tebe dělat?“

„Je to prosté. Pojedeme do Fort Detricku – jsem si poměrně jistý, že se tam nějak vloudíme, zvlášť s tím tvým odznakem – a ty hajzly přepadneme, až si přijdou pro neštovice. Chytíme je při činu. Pak jim s pistolí v ruce ty neštovice vezmeme, zatkneme je a přivoláme posily.“

„A proč je nezastavíme, než si ten virus vezmou?“

„Protože je musíme chytit s ním. Když je zastavíme u dveří, může dojít k potyčce a pak zatknou nás a oni vyváznou – a klidně ten svůj plán dokončí. Potřebujeme důkaz o spáchání zločinu.“

Fordyce se nevesele zasmál. „Co to jako má znamenat? Máš snad hrdinský komplex? Co když budou po zuby ozbrojení?“

„To nebudou. Jen se nad tím zamysli. V jejich plánu je hlavní nenápadnost. Odlákat ostrahu a potom se tam tiše vplížit.“

„Já bych zavolal Dartovi.“

Gideon se začínal zlobit. „Já Darta znám. Byl ředitelem mojí laborky první rok, kdy jsem pracoval v Los Alamos. Jasně, je chytrý, ale taky je umíněný, opatrný a zkostnatělý. Neuvěří ti a nepošle sem vojáky. Oba nás zatkne a bude váhat, dokud nebude pozdě. Jakmile s těmi neštovicemi odjedou, je po všem. Protože pak stačí, aby z okna vyhodili jednu Petriho misku a se Spojenými státy je ámen. Všichni tu šílíme kvůli atomovce. Ale já ti teď řeknu novinku: pravé neštovice jsou horší než atomovka. Mnohem horší.“

Dlouhé mlčení. Gideon se na agenta FBI nenápadně podíval. Fordyceův obličej byl zarudlý hněvem, ale mlčel. Gideon ho podle všeho přesvědčil.

„Nepůjdeme s tím za Dartem,“ prohlásil Gideon. „Zvládneme to sami. Jinak se mnou nepočítej.“

„Jak myslíš,“ prohlásil Fordyce a sevřel rty.

Následovalo dlouhé ticho.

„Chceš si vyslechnout můj plán?“ ptal se Gideon.

Fordyce po chvíli přikývl.

„Dovnitř se dostaneme díky sociálnímu inženýrství. Ty zůstaneš v hale. Já půjdu do laboratoří se čtvrtým stupněm biologické ochrany, kde uchovávají virus neštovic. Nasadím si ochranný oblek, takže mě nepoznají. Až dorazí Blaine, zavoláš mi, já ho přepadnu v laborce, když otevře biosejf. Zadržím ho a ty mezitím přivoláš posily. Všechno se to odehraje v částech ústavu se čtvrtým stupněm biologické ochrany, takže i kdyby ten virus náhodou unikl, nedostane se ven.“

„Co když budou ozbrojení?“

„O tom pochybuju. To by bylo moc nebezpečné. Jak už jsem řekl: jejich plán je založený na úskocích a matení nepřítele, ne na síle. Ale když budou ozbrojení, nějak na ně vyzraju. A můžeš mi věřit, že když bude třeba, klidně je zabiju.“ Už když to říkal, začal přemýšlet, jestli to bude znamenat, že zabije Alidina otce. Rychle tu znepokojivou myšlenku zahnal z hlavy.

„To by mohlo vyjít,“ řekl Fordyce po chvíli. „Ano, myslím, že by to mohlo vyjít.“

65

Dostat se do areálu základny Fort Detrick bylo snadné: Gideon předstíral, že je Fordyceův řidič, a Fordyce předvedl svůj obvyklý výstup, mával odznakem FBI a vysvětloval, že tady plní běžné úkoly, jen prověřuje jednu z nepochybně falešných stop souvisejících s tím jaderným ohrožením. O pravých neštovicích se raději nezmiňoval. Osamělý muž u hlavní brány ho ochotně nasměroval k budově výzkumného ústavu, navíc jim namaloval cestu na okopírovaný plánek základny, který si Gideon prostudoval a pak ho nacpal do kapsy. Potom jim muž pokynul, aby jeli, jediná hlavní cesta na základně se stáčela kolem golfového hřiště a potom zamířila do hlavní části vojenského komplexu.

Iv půl čtvrté odpoledne všedního dne byl Fort Detrick strašidelně opuštěný. Rozsáhlé zelené pozemky pokrývající bezmála čtyři sta hektarů působily téměř postapokalypticky: vyprázdněná parkoviště, opuštěné budovy. Slyšet bylo jen pípání ptáků v korunách rozložitých dubů.

Pomalu projížděli základnou plnou zeleně. Bylo to tu nečekaně pěkné. Kromě hřiště na golf tu bylo i hřiště na baseball, několik obytných čtvrtí tvořených úhlednými bungalovy a přívěsy, malé letiště s hangáry a letadly, hasičská stanice a odpočinkové centrum. Výzkumný ústav USAMRIID se nacházel v odlehlé části základny vedle rozsáhlého motoparku – kde stála spousta vojenských vozidel, která však podle všeho hlídal jediný opravář. Samotný výzkumný ústav tvořila velká budova ve stylu 70. let. Na příjezdové cestě byl nápis: Lékařský výzkumný ústav infekčních chorob Armády Spojených států. I velké parkoviště před touto budovou bylo jako ty ostatní víceméně prázdné. Vše působilo opuštěně, jako by se zastavil čas.

„Blaine to odhadl moc dobře,“ poznamenal Fordyce, když se rozhlížel. „Všichni jsou ve Washingtonu. Doufejme, že na něj vyzrajeme.“

„Nebylo by chytré, kdyby Blaine na parkovišti spatřil vlastní džíp,“ uvědomil si Gideon. Objel budovu na pozemek jiného komplexu a zaparkoval džíp za dodávku. Vzal si nový převlek a pak přes trávník zamířili ke vchodu do budovy.

Když cestou probírali plán, Fordyce se přes notebook připojil na internetové stránky ústavu. Zjistili si toho o něm poměrně dost: kdysi to bývalo centrum pro vývoj amerických biologických zbraní; dnes se zde však spíše věnovali způsobům obrany proti takovýmto zbraním, hlavním cílem byla ochrana Spojených států amerických před případným útokem biologickými zbraněmi.

A bylo to jedno ze dvou posledních úložišť viru pravých neštovic na světě. Jak se stránky prakticky zmiňovaly, virus se uchovával ve špičkově zajištěném sejfu v laboratorním komplexu se 4. stupněm biologické ochrany, který se nacházel v suterénu budovy.

Vstoupili do haly. U zamčených vstupních dveří vzadu seděla ostraha v kukani, která zřejmě byla z neprůstřelného skla. Fordyce dovnitř šel sám za sebe, zatímco Gideon se probral arzenálem převleků, paruk a doplňků, aby vytvořil novou postavu. Laboratorní plášť neměl, ale to už by mu stejně připadalo přehnané. Místo toho vytvořil trochu neupraveného a roztržitého profesora v tvídovém obleku. „Je to rozhodně klišé,“ říkal Fordyceovi, „ale pokud jde o převleky, tak klišé často fungují nejlépe. Lidé jsou rádi, když se jejich předsudky naplní.“

Fordyce se přiblížil ke strážnému s průkazem totožnosti v jedné ruce a odznakem v druhé. „Stone Fordyce. Federální úřad pro vyšetřování,“ řekl agresivním tónem, jako by naznačoval, že podezřívá i strážného. „A tohle je doktor John Martino z Centra pro kontrolu nemocí. Momentálně nemá žádný průkaz, ale já se za něj můžu zaručit.“

Jeho prohlášení zůstalo viset ve vzduchu. Fordyce nijak nevysvětlil, proč přesně Gideon ten průkaz nemá, pracovník ostrahy se po krátkém zaváhání zřejmě rozhodl, že se nebude vyptávat.

„Máte domluvenou schůzku?“ zeptal se strážný.

„Ne,“ vyhrkl Fordyce snad ještě dřív, než druhý muž otázku dokončil.

„Ehm, účel vaší návštěvy?“ pokračoval strážný.

„Běžné policejní vyšetřování,“ odbyl ho Fordyce a začínal ztrácet trpělivost.

Muž přikývl, vytáhl návštěvní knihu a podal jim ji škvírou v kukani. „Tohle vyplňte, prosím. Oba dva. A podepište se.“

Fordyce vyplnil svůj řádek a podal knihu Gideonovi, který použil vhodný, téměř nečitelný rukopis. Pak knihu návštěv vrátili strážnému.

„Postavte se před kameru,“ nařídil jim strážný.

Oba se před ni postupně postavili. O minutu později už dostali nové jmenovky. Za chvíli zabzučely ocelové vstupní dveře a byli uvnitř.

Fordyce si vzal pracovníka ostrahy stranou. „Chtěl bych vám položit několik otázek.“ Jeho tón byl opět podezřívavý.

„Ano, pane?“ Strážný byl tak dokonale zastrašený, že stál už téměř v pozoru.

„Nezapsal se u vás Simon Blaine?“

Strážce chvilku váhal a pak se opět rozhodl, že nebude odporovat. Podíval se do knihy. „Ne, pane.“

„A co takhle pan Novák?“

„Ne.“

„A má někdo z nich na dnešek tady v budově domluvenou schůzku?“

Další kontrola. „V mém seznamu nikdo takový není, pane.“

„Dobrá. Doktor Martino potřebuje přístup do laboratoří čtvrtého stupně. Jak ho může získat?“

„Dveře jsou na číselný kód, musíte mít povolení ke vstupu a doprovod.“

„Kdo mu to může umožnit?“

Váhání. „Měl by se spojit s panem ředitelem, doktorem Glickem.“

„A kde ho najdeme?“

„Ve třetím patře. Místnost tři sta čtyřicet šest. Mám mu zavolat…?“

„Rozhodně ne,“ zarazil ho přesvědčivým tónem Fordyce. Podíval se na mužovu jmenovku. „Pane Bridgi, uděláme to takhle. Budu k tomu potřebovat vaši pomoc, tak mě prosím pozorně poslouchejte.“

Odmlčel se.

„Přesunu se do čekárny, kde se nenápadně usadím a počkám si, až dorazí pan Blaine. Nijak mu neprozradíte mou přítomnost ani mu neřeknete, že v budově jsou agenti FBI.“

Strážný polkl a podle všeho byl na rozpacích. „Děje se něco? Tedy, nemám zavolat nadřízenému, šéfovi bezpečnostního útvaru?“

Fordyce ho přerušil. „Nikomu nevolejte. A jestli si nejste jistý a máte pocit, že byste si mě měl prověřit, můžete zavolat mému nadřízenému, zvláštnímu agentovi řídícímu vyšetřování Mikeu Boccovi, do naší kanceláře ve Washingtonu.“ Vytáhl mobil a předstíral, že se chystá volat, v obličeji měl výraz krajního roztrpčení.

„Ne, ne,“ chlácholil ho strážný, „to nebude nutné.“

„Dobrá. Teď prosím dál pracujte, jako by se nedělo nic mimořádného.“

„Ano, pane.“

„Díky,“ prohlásil Fordyce a už mluvil mnohem vřelejším tónem. Pak muži podal ruku. ‚Jste dobrý chlap.“

Strážný zmizel do kukaně. Gideon sledoval, jak Fordyce přechází halu a usazuje se v malé čekárně v rohu, kam na něj není odnikud vidět. Učí se rychle, pomyslel si Gideon. Pak pokračoval do budovy a držel se šipek, které ukazovaly cestu k laboratořím se čtvrtým stupněm ochrany.

66

Jakmile Gideon zmizel chodbou, Stone Fordyce vytáhl mobil a vymačkal telefonní číslo Myrona Darta. Fordyce musel seřvat několik jeho podřízených a teprve pak ho dostal k aparátu.

Když se Dart konečně ozval, byl nějak nervózní. „Fordyci? Co má sakra tohle všechno znamenat? Já myslel, že máte dovolenou.“

Fordyce se zhluboka nadechl. Tenhle rozhovor už si několikrát přehrál v hlavě a vymýšlel nejlepší způsob, jak ho pojmout.

„Jsem v Marylandu…“ Zhluboka se nadechl. „S Gideonem Crewem.“

Dartovou reakcí bylo náhlé mlčení. „V Marylandu? S Crewem?“ Mrazivé ticho. „To byste mi raději měl vysvětlit.“

„Sledujeme tady žhavou stopu. Jako opravdu superžhavou. Musíte mě vyslechnout.“

Další dlouhé mlčení, pak slabý tlumený hovor. Fordyce přemýšlel, jestli Dart nechává vyhledávat, odkud přichází signál jeho mobilu. On by to na Dartově místě rozhodně udělal.

Když Dart konečně promluvil, byl jeho hlas mrazivý jako led. „Chci přesně vědět, kde jste a co tam děláte.“

Fordyce se pustil do vysvětlování. „Mám notebook jisté osoby a v něm jsem našel šest let starý dokument, který obsahuje celý plán těch teroristů, od začátku až do konce. Naprosto všechno se tím vysvětluje.“

Další dlouhé mlčení. „A jméno té osoby?“

„K tomu se dostanu za chvíli.“

„Já ho ale chci znát hned.“

Fordyce pokračoval. „Ten počítač mám s sebou. Když mi dáte e-mailovou adresu, daný dokument vám pošlu.“

„Neposloucháte rozkazy, Fordyci. Chci, abyste Crewa zadržel a vyrazil sem, s Crewem s pouty na rukách i nohách. Jinak vás nechám zatknout jako jeho komplice.“

„Dejte mi e-mailovou adresu a já vám ten dokument pošlu,“ Fordyce dál mluvil klidně a neutrálně. Nezačínalo to dobře. Bože, modlil se, aby se Gideon v Dartovi spletl. Musí ho přesvědčit, aby se na ten dokument podíval.

Po dlouhém a napjatém mlčení mu Dart konečně dal e-mailovou adresu. Fordyce ji rychle naťukal do počítače a odeslal na ni dokument.

Hovor zatím neukončoval. Stejně už jeho pozici museli lokalizovat. Na tohle riziko bude muset přistoupit – ať už si Gideon říká cokoli, tohle sami dva nezvládnou. Buď mu Dart uvěří, nebo ne.

Uplynula minuta. Dvě minuty.

„Dostal jste ten soubor?“ ujišťoval se.

„Vydržte okamžik,“ odpověděl mu Dart. Jeho hlas zněl nějak zastřeně a nesoustředěné. Uplynula další minuta. Fordyce slyšel Dartův dech. Když se znovu ozval, jeho tón se změnil. Byl klidnější, vyrovnanější. „Kde jste to sehnali?“

„V počítači spisovatele Simona Blainea.“

„Ale… jak jste se k němu dostali?“

Je to nástin románu.“

„Kdo o tom ještě ví?“

Jen Gideon.“

„Proč jste se proboha spřáhl s Crewem?“

„To on ho našel.“

Je to přece jasný padělek!“ vybuchl náhle Dart. „Sepsal ho Gideon a vy jste mu to sežral i s navijákem.“

„Ne, ne, ne. To není možné. Ten soubor byl v zaheslovaném počítači. Heslo jsem prolomil já.“

Jak se proboha dostal k jeho počítači?“

„To je na dlouhé vyprávění. Důležité je to, že dnes je den V. Což znamená, že se dneska pokusí ukrást virus pravých neštovic.“

Pauza. „Vy tomu skutečně věříte?“

„Ano, věřím. Jsem si tím jistý.“

„A vy teď jste ve Fort Detricku?“

„Vždyť to moc dobře víte.“

„Panebože.“ Další napjaté ticho.

„Musíte sem poslat vojáky, pane. Teď hned.“

„Jak bych tomu mohl uvěřit?“

„Nemůžete si dovolit tomu nevěřit. Stačí tucet vojáků a celá budova bude zajištěná. I kdyby to nebyla pravda, tolik vojáků vám přece chybět nebude – bude to taková pojistka…“

„Ano… ano. Chápu, jak to myslíte. Ale… Všichni vojáci byli z Fort Detricku převeleni. Na základně zůstalo jen několik pomocných sil, civilní ostraha a několik vědců.“ Mlčení. „Nezavěšujte.“

Fordyce ho poslechl. Dart se ozval za několik minut. „Na střeše je zásahový tým NEST. Už byli v pohotovosti, oblečení a připravení k akci. Vrtulníkem se tam dostanou za deset minut. Kde přesně jste?“

„Ve vstupní hale ústavu.“

„A Crew?“

„Ten šel dolů do laborek čtvrtého stupně ochrany, aby se tam připravil a přepadl Blainea…“ Fordyce váhal. „Poslyšte, on neví o tom, že jsem vám zavolal. Chtěl se do toho pustit na vlastní pěst. Nemělo cenu se s ním hádat.“

„Ježíšikriste. Jasně. Dobře mě poslouchejte. Chci, abyste odešel z budovy a setkal se s týmem, až přiletí vrtulníkem. Přistanou na parkovišti před vchodem. Crewovi nic neříkejte – nechte ho být. Nevěřím mu, určitě by zase udělal něco nepředvídatelného. Muži, které vám posílám, jsou vycvičení specialisti. Přesně vědí, jak podobné situace řešit.“

„Nevím, jestli je dobrý nápad o tom Crewovi neříkat.“

„Vždyť vy sám jste mi zavolal za jeho zády. Dobře víte, jak je nespolehlivý, je to neřízená střela. Tým, který vám posílám, bude mít rozkazy, aby ho ušetřil.“

„Ano, pane.“

„Pro vaše dobro doufám, že jsou vaše informace pravdivé.“

„Stoprocentně, pane.“

„Máte za úkol počkat na tým a identifikovat se jim. Tím to pro vás končí. Zajistí budovu i laboratoře čtvrtého stupně. Najdou Crewa a vyvedou ho ven. Až dorazí Blaine, zadrží ho a bude po všem. Jestli to tedy všechno je pravda.“

„Nemůžete riskovat, že by náhodou byla.“

„V tom s vámi souhlasím.“

Fordyce povzbudila úleva, která se Dartovi zračila v hlase.

„Virus neštovic zajistíme klidným profesionálním způsobem“ pokračoval Dart. „To je všechno: žádné přestřelky, žádná dramata. Když to uděláme klidně, sbalíme Blainea i jeho lidi dřív, než jim dojde, co se vlastně děje. Já jsem proti všemu tomu střílení byl už od začátku. Rozumíte mi? Žádná střelba.“

„Ano, pane, souhlasím.“ Dart to přes všechno to počáteční řvaní nakonec pochopil. Gideon se v něm spletl.

A pak si všiml, že do vstupní haly vcházejí dva lidé. Jednoho okamžitě poznal podle fotek z přebalů knih.

„Sakra,“ zaklel tiše do telefonu. „Zrovna dorazil Blaine. Spolu s nějakým důstojníkem.“ Když se schoval do stínu, zahlédl hodnost, kterou měl druhý muž na výložkách, které měl suchým zipem připevněné k maskáčům. „Je to armádní kapitán.“

„Ježíši, takže se to potvrzuje… Držte se jim z dohledu. Nezastavujte je, nedělejte cokoli, čím byste na sebe mohl upozornit. Až bude čistý vzduch, vyjděte z budovy a počkejte na parkovišti, někde mimo dohled. Jsou ozbrojení?“

„Kapitán má pistoli. U Blainea ji nevidím.“

„Panebože,“ procedil skrz zuby Dart.

„A co Crew? Mám mu říct o tom, že Blaine dorazil?“

„Ne, ne, ne. Držme se plánu. Tým za okamžik odstartuje. Běžím tam, abych je o všem informoval. Proboha živého, hlavně to nechte na nich. S neštovicemi není radno riskovat. A každá další Crewova soukromá akce by mohla skončit katastrofou.“

A potom telefon náhle ohluchl.

67

Gideonovi se ulevilo, že tak vyšel Blaineův plán, jak odlákat veškerou ostrahu od laboratoří, kde uchovávali virus neštovic. Zároveň ho to ale také značně znepokojilo. Protože měl na saku nově vytvořenou visačku, nikdo z těch několika mála zbylých techniků a vědců pohybujících se po budově se ho na nic neptal. Jediným viditelným projevem zabezpečení budovy byly všudypřítomné kamery, které na něj zíraly ze stropu. Nepochybně nahrávají každý jeho pohyb. Sledují ho lidé v nahrávací místnosti? Gideon o tom za daných okolností značně pochyboval. Blaineova strategie zřejmě byla přímo dokonalá.

Po několika špatných odbočkách se konečně dostal ke vchodu do laboratoří se 4. stupněm ochrany. Na nerezových dveřích byl obrovský několikabarevný symbol biologického nebezpečí spolu s varováními v desítce jazyků.

Podíval se maličkým skleněným okénkem dovnitř a zjistil, že dveře nevedou přímo do laboratoří, ale do jakési přípravny. Na odlehlém konci viděl přechodovou komoru a dekontaminační sprchu, které vedly přímo do laboratoří. Na stojanech tam visely světle modré ochranné obleky seřazené podle velikosti. Na jedné straně místnosti byl malý sklad, kam ukládali vybavení, použité bioreaktory, sloupce Petriho misek, substráty pro pěstování virových kultur a jiné potřeby, které zřejmě byly na cestě z laboratoře nebo do laboratoře.

Vyzkoušel dveře, zjistil, že jsou odemčené, a vešel do přípravny. Vzdálené dveře k přechodové komoře a sprše na sobě také měly symbol biologického nebezpečí a právě na nich byla další bezpečnostní opatření: klávesnice na zadání kódu, čtečka karet, ale také snímač oční sítnice. Strop byl opět posetý kamerami. To je dobře – všechno se zaznamená. To se mu bude hodit, až dojde na prošetření celé akce.

Přešel místnost a zkoumal snímač. S číselným kódem a čtečkou karet by si nějak poradil, ale přes snímač oční sítnice neprojde.

Gideon rychle zhodnotil své možnosti. Podle všeho nemůže Blainea překvapit přímo v laboratoři. To je nešťastné, protože celá akce kvůli tomu bude mnohem rizikovější. Bude muset Blainea zadržet, jakmile vyjde z laborky s virem neštovic.

Stál v přípravně a přemýšlel. V jistém smyslu je to však výhodnější. Blaine vejde dovnitř, vezme si virus a Gideon ho překvapí při východu z dekontaminační sprchy. Právě tady bude Blaine nejzranitelnější a bude útok nejméně čekat. A když si Gideon obleče ochranný oblek, bude mít výborné maskování.

Rozhlédl se po přípravně. U ní uviděl několik převlékacích kabinek, které poslouží jako dokonalá skrýš.

Probral se obleky, vybral si jeden ve své velikosti, vzal si ho do kabinky a dveře nechal dokořán, aby měl přehled, kdo vchází a vychází. Zkontroloval mobil: ukazoval jeden dílek signálu. To byla jeho jediná skutečná obava – že tu nebude signál, takže se mu Fordyce nedovolá.

Když se začal navlékat do obleku, zaslechl, jak se dveře přípravny otevírají, a uviděl vcházet dvě osoby; Blainea a jakéhosi důstojníka v maskáčích. Rychle se k nim otočil zády a překvapilo ho a zarmoutilo, že ho Fordyce nevaroval. Díkybohu že nepřišli už před chvílí.

Nenápadně je pozoroval; voják byl soudě podle výložek kapitán. U sebe měl devítku. Podle všeho to byl mladý Hispánec střední postavy s tmavě černými vlasy a výraznými lícními kostmi.

Gideon si rychle nasadil kuklu obleku, čímž si zakryl obličej. Nenápadně se na něj podívali pootevřenými dveřmi, zaznamenali jeho přítomnost, ale nijak je to neznepokojilo. Pak se také mlčky oblékli, pracovali rychle, aby zbytečně neztráceli čas. O chvíli později kapitán projel čtečkou kartu, naťukal kód a pak se zastavil u snímače, aby mu mohl zkontrolovat sítnici. Světlo zezelenalo; kapitán si nasadil kuklu, o chvíli později vstoupili do přechodové komory ke sprše a dveře se za nimi se zasyčením zavřely.

Gideon vytáhl Colt Python, zkontroloval, jestli jsou ve všech komorách náboje, a pak dál vyčkával.

68

Simon Blaine následoval kapitána Gurulého do laboratoří se 4. stupněm biologické ochrany. Připadal si nezvykle klidně, až radostně. Bylo úžasné, jak báječně všechno klape, jak účastníci dramatu plní přidělené role do posledního puntíku – politici, novináři, a dokonce i veřejnost. Vypadalo to snadně, ale pochopitelně to byl výsledek let přesného plánování, hledání správných lidí, jejich opatrného získání, zkoušení scénáře za scénářem, sestavování záložních plánů a záložních plánů záložních plánů, sehrání všech tahů potřebných k přesunu do koncovky a pak i výběru správného směru útoku. A všechna ta tvrdá práce a investované peníze se teď začínaly vyplácet.

Jediná divoká karta byl ten nezkrotný Gideon – ať jde k čertu který Blainea naprosto šokoval, když k němu hned na počátku vyšetřování přišel a kladl mu spoustu nepříjemných otázek, ale pak navíc svedl jeho úžasnou dceru a nešťastně ji do všeho zatáhl. Alida si však podobně jako Blaine vždycky dokázala poradit, proto vše přežije. A jakmile se Blaine zmocní neštovic a provede svůj plán, ona jistě všechno pochopí. Samozřejmě se na to bude koukat z jeho úhlu pohledu – zatím to tak bylo, i když mluvili jen obecně – a bude mu tak jako vždy stát po boku. Jako vždy. Pouto mezi otcem a dcerou bylo nezničitelné, což v dnešním světě představovalo velkou vzácnost.

„Pane?“ Kapitán mu podal vzduchovou hadici visící od stropu, aby si ji Blaine připevnil k obleku. „Připevňuje se otočením ve směru hodinových ručiček.“ Předvedl druhému muži pohyb na vlastním obleku.

„Díky, kapitáne.“

Když dal hadici na místo, zaslechl Blaine slabé zasyčení, které doprovázela svěží vůně smíchaná s pachem plastů a latexu.

„Kdo byl ten muž v šatně?“ zeptal se kapitána, jeho hlas tlumila plastová ochranná kukla.

„Moc jsem na něj neviděl. S ním si nedělejte starosti, nepatří k vědcům, kteří mají přístup do laboratoře.“

Blaine přikývl. Do kapitána vkládal obrovskou důvěru a rozhodně právem. Kapitán Gurulé byl nejlepší mladý mikrobiolog, vakcinolog a vědec zabývající se obranou před biologickými zbraněmi, který v ústavu pracoval. Byl to jeden z mála lidí s přístupem k viru neštovic. Byl to úžasný muž, který vystudoval medicínu a udělal si postgraduál na Pensylvánské univerzitě. Měl jasné politické postoje, byl schopný a výkonný – zkrátka dokonalý spojenec. Získat ho znamenalo velmi zdlouhavý a náročný proces, ale pro úspěch této akce to bylo naprosto nezbytné.

Laboratoř byla v podstatě prázdná, přesně jak čekali. Každý jejich pohyb se sice nahrával, ale než se někdo na záznam podívá, dozví se o tom, co udělali, celý svět. Hrozba teroristickým jaderným útokem svou práci odvedla přímo skvěle.

Za několik minut se dostali do zadní části laboratoře ke zmraženým kulturám viru Varioly. Ležely zamčené v biosejfu uvnitř trezoru. Dveře do trezoru byly z nerezu a připomínaly bezpečnostní schránky v bance, jen si je ústav upravil, aby vyhovovaly danému účelu, tedy kryoprezervaci virů. Jak mu vysvětlil kapitán Gurulé, biosejf sloužil k uchovávání těch nejnebezpečnějších, nejexotičtějších, nejtajnějších a geneticky upravených mikroorganismů.

U dveří trezoru zadal Gurulé další kód, projel kartu čtečkou a pak otočil mechanickým zámkem. Dveře se na elektricky poháněných pantech rychle otevřely a oni vstoupili. Protože v trezoru bylo minus čtyřicet, kondenzace jim zakryla průzory kukly. Blaine cítil, jak k němu proniká chlad. Na věšáku u dveří visely tlusté bundy, ale kapitán mávl rukou. „Rychle odsud zase zmizíme,“ vysvětloval.

Dveře se za nimi automaticky zavřely s hlasitým bouchnutím a cvaknutím zámků. Blaine chvíli stál a čekal, až se mu odmlží průzor. Pak se rozhlédl.

Trezor byl nečekaně prostorný, ve velké centrální části stály nerezové stoly. Prošli kolem řady biosejfů a skříněk, pak zamčenými dveřmi dorazili do vnitřní části trezoru. U odlehlé zdi byl ke konzolám přimontován malý biosejf, umístěný dále od ostatních. Byl natřený jasně žlutou barvou a označený symboly biologického nebezpečí.

„Prosím, držte se dále, pane,“ nařídil mu kapitán.

Blaine se zastavil a čekal.

Kapitán přistoupil k biosejfu, znovu do něj zadal kód a pak do štěrbiny vpředu vložil zvláštní klíč. Když jím otočil, začalo na stropě trezoru blikat žluté světlo a spustil se tichý alarm. Nebyl nijak hlasitý, ale vytrvalý.

„Co to je?“ vyhrkl vyděšeně Blaine.

„To je normální,“ uklidnil ho kapitán. „Spouští se po otevření biosejfu. Ale teď tu není nikdo, kdo by si toho všiml.“

Uvnitř sejfu si na poličkách Blaine všiml takzvaných puků – bílých, kryogenicky uzavřených válců – obsahujících hluboce zmrazený a krystalizovaný virus Varioly. Na chvilku se otřásl a přemýšlel nad tím, jaký smrtící koktejl každý z puků obsahuje: to nesmírné množství bolesti, utrpení a smrti uzavřené do každého z těch malých válců.

Kapitán opatrně vytáhl jeden z puků z poličky a zkoumal čísla vyleptaná po straně. Pak přikývl, vytáhl ze svého obleku totožný puk a dal ho na prázdné místo na poličce.

Víc než jeden puk nepotřebovali. Virus v něm měl díky hlubokému zmrazení zůstat uzavřený minimálně sedmdesát dva hodin – což jim k dosažení jejich cíle dopřávalo více než dostatečnou časovou rezervu.

Kapitán sejf zavřel, zamkl a pípání ustalo. Dal puk na jeden ze stolů z nerezu. Blaine dobře věděl, co je teď třeba udělat, a tajil se mu dech. Bude to velmi jemná operace.

Kapitán puk položil na pultík stereomikroskopu, potom více než pět minut zkoumal jeho povrch a nakonec na něm udělal malou značku. Pak z kapsy ochranného obleku vytáhl skalpel a s chirurgickou precizností z puku vyřízl malý kousek bílého plastu. Uvnitř tohoto plastu byl mikro čip, díky němuž by puk bylo možné vystopovat.

Kapitán kousek plastu hodil na zem a stranou nohy ho kopl pod žlutý biosejf.

Blaine se znovu otřásl. Mrazem už mu začínaly tuhnout prsty. Kapitán byl proti němu zřejmě imunní.

„Kdybyste dovolil, tak teď už si ho vezmu,“ prohlásil Blaine a ukazoval přitom na puk. Kapitán mu ho podal. „Dávejte si velký pozor, pane. Když vám puk upadne, tak svět, který známe, skončí.“

O chvíli později vyšli z trezoru a znovu museli čekat, než se jim odmlží průzory. Tentokrát to trvalo déle. Ale i tak všechno šlapalo jako na drátkách.

Vraceli se laboratoří, až se dostali k dekontaminační sprše a přechodové komoře. Do sprchy se vešel pouze jeden člověk, jako první tam vlezl kapitán. Automatické dveře se lomozně zavřely; Blaine slyšel syčení chemických dekontaminantů, které tam na kapitána stříkaly. Pak zvuky ustaly; otevřely se vnější dveře a zasyčela přechodová komora. O chvíli později se otevřely i vnitřní dveře a on mohl vstoupit do sprchy. Vešel dovnitř a na chvíli ho úplně obklopil proud chemikálií. Kovový hlas mu nařizoval, aby zvedl ruce a otočil se. Pak se dveře otevřely a on vyšel do přípravny – a zjistil, že mu někdo k průzoru tiskne hlaveň zbraně.

„Dejte mi ten virus,“ oznámil mu hlas, který, jak Blaine poznal, patřil Gideonu Crewovi.

69

Stone Fordyce vrtulník nejdříve jen slyšel, ale pak ho i zahlédl: byl to Black Hawk UH60 a v malé výšce se velkou rychlostí blížil z východu. Fordyce se přesunul k odlehlému konci parkoviště, poblíž brány k autoparku. Před vzduchem rozvířeným rotory se schoval za humvee postavené na blocích. Black Hawk zpomalil, obrátil se a dosedl na asfalt téměř prázdného parkoviště. Fordyce čekal, než se vrtulník úplně zastaví. Když rotory zpomalily, otevřely se dveře kabiny a ven vyskákalo šest členů zásahové jednotky v plné výstroji a s karabinami M4. O chvilku později vystoupil i civilista a Fordyce překvapilo a zároveň povzbudilo, že to byl sám Dart. Opět se mu tím potvrdilo, že rozhodnutí zavolat Dartovi bylo správné.

Díval se, jak utíkají z rozvířeného vzduchu a scházejí se poblíž vchodu do budovy.

Fordyce se napřímil, vylezl zpoza auta a ukázal se jim. Dart si ho všiml a pokynul mu, aby šel za nimi.

Fordyce běžel ke skupině vojáků, kteří se, když se blížil, rozestoupili do půlkruhu – byl tam poručík, praporčík a čtyři specialisté.

„Ještě jsou uvnitř?“ ptal se Dart a udělal krok směrem k němu.

Fordyce přikývl.

„A Crew? Kde je Crew?“

„Pokud já vím, tak pořád ještě v laboratořích se čtvrtým stupněm ochrany. Podle vašich pokynů jsem ho nekontaktoval.“

„A jsou tam nějaké známky činnosti? Konfrontace?“

„Ne.“

„A nějaká další bezpečnostní opatření? Spustily se nějaké alarmy?“

„Zatím nic. Je tady ticho jako v hrobě.“

„To je dobře.“ Dart se podíval na hodinky. „Podle mého odhadu už jsou uvnitř tak čtrnáct minut.“ Zamračil se. „Poslyšte, agente Fordyci. Odvedl jste kus práce. Ale teď už je váš úkol splněn a já nechci, aby se cokoli, opravdu cokoli pokazilo. Od této chvíle to svěříme profesionálům.“ Natáhl ruku. „Vaši zbraň, prosím.“

Fordyce ji vytáhl z pouzdra a podal ji Dartovi hlavní k sobě. Už když to dělal, tak ho však ta žádost zarazila. „Proč ji chcete?“

Dart si zbraň vzal, zkontroloval ji, dal do komory náboj, pak zbraň zvedl a namířil ji Fordyceovi na hruď. „Protože vás s ní teď zastřelím.“

Pak se ozval zvuk, nečekaně hlasitý; po něm bílý záblesk; Fordyce to srazilo dozadu, kulka ho trefila přímo do prsní kosti a shodila ho na asfalt. Ještě nikdy v životě nebyl tak překvapený. Když tak s vykulenýma očima zíral na neskutečně modrou letní oblohu, nedokázal pochopit, co se mu vlastně stalo, pak ho opustily poslední zbytky života a modrá se přeměnila na černou.

70

Když Blaine před průzorem zahlédl hlaveň koltu, ztuhl. Gideon toho rychle využil a sáhl druhému muži do kapsy modrého ochranného obleku, rozepnul ji a dal dovnitř ruku. Prsty sevřel stále ještě chladný kotouč, vyndal ho ven a opatrně ho skryl do vlastní kapsy. Zbraní dál mířil na Blainea, rozepnul si kuklu obleku a sundal ji, aby lépe viděl a snáze dýchal.

„Gideon,“ dostal ze sebe Blaine rozechvělým hlasem.

„Lehněte si obličejem na zem vedle kapitána a ruce dejte za hlavu,“ nařídil mu Gideon hlasitěji, než měl původně v úmyslu.

„Gideone, chci, abyste mě vyslechl, prosím…“ začal Blaine, kterému hlas tlumila kukla.

Gideon natáhl úderník koltu. „Poslechněte mě.“ Snažil se ovládnout třesoucí se ruce. Představa, že zabije Alidina otce, ho děsila, ale bylo mu jasné, že situace je natolik kritická, že nesmí dávat najevo žádnou slabost.

Sledoval, jak si starší muž lehá na podlahu a skládá ruce. Oba na sobě stále ještě měli ochranné obleky a zbraně v pouzdrech byly uvnitř. Jejich odzbrojení nebude snadný úkol, zvlášť kapitán by mohl být těžký soupeř. Gideon na něj dál mířil revolverem, vytáhl mobil a volal Fordyceovi.

Po několika zazvoněních se ozvala hlasová schránka.

Mobil zase schoval. Fordyce byl někde mimo signál – což by také vysvětlovalo, proč mu předtím nezavolal. Bude to muset nějak vyřešit sám.

„Kapitáne,“ řekl, „jednou rukou si sundejte kuklu, druhou ruku přitom neustále mějte za hlavou, abych na ni viděl. Když se o cokoli pokusíte, zabiju vás.“

Kapitán ho poslechl.

„A teď vy, Blaine.“

Jakmile si Blaine sundal kuklu, začal znovu mluvit. „Gideone, chci, abyste mě vyslechl.

„Sklapněte.“ Bylo mu nanic a dál musel ovládat třesoucí se ruce. Obrátil se zpět na kapitána. „Chci, abyste se pomalu postavil. Pak si levou rukou sundejte ochranný oblek, pravou ruku celou tu dobu mějte od těla, abych na ni viděl. Stačí, když sebou jen cuknete, a já začnu střílet a nepřestanu, dokud oba nebudete mrtví.“

Kapitán ho poslechl a měl dost rozumu na to, aby se o nic nepokoušel. Gideon byl pevně odhodlaný je oba zabít a oni to zřejmě vycítili.

Když si kapitán svlékl modrý oblek, Gideon ho opět přinutil lehnout na podlahu, pak ho prohledal, sebral mu devítku a nůž. Jakýmisi chirurgickými trubičkami ležícími na vedlejším stole mu svázal ruce za zády.

Obrátil se na Blainea. „Teď vy. Sundejte si oblek stejně jako kapitán.“

„Kvůli Alidě mě vyslechněte…“

„Ještě slovo a zastřelím vás.“ Gideon cítil, jak rudne. Snažil se na tu hroznou záležitost s Alidou zapomenout. A teď to tu její otec zkouší uhrát právě přes ni – hajzl.

Blaine zmlkl.

Když měl Blaine ochranný oblek dole, Gideon ho prohledal a našel jeho zbraň – nádherný starý Colt .45 Peacemaker s rukojetí z paroží. Schoval si ho dozadu za pásek kalhot.

„Lehněte si zpátky na zem.“

Blaine ho poslechl. Gideon mu také svázal ruce hadičkami.

Ale co udělá teď? Potřebuje Fordyce. Když Fordyce kapitána s Blainem viděl vstupovat do budovy, jistě už je na cestě sem, aby mu pomohl – nebo snad ne? Proč tu ještě není? Nebo už na něj narazili cestou sem? To není možné. Přišli sem v klidu, svěží, nic zlého netušící. Zadržel Fordyce někdo jiný?

Na tom teď nezáleželo. Potřeboval pomoc. Je na čase zavolat Glinnovi.

Vytáhl mobil. V tu chvíli zaslechl v chodbě za sebou zvuky: dusot těžkých bot. Udělal krok vzad, když vtom se dveře rozrazily a dovnitř vběhli vojáci v taktických uniformách se zbraněmi v rukou.

„Nikdo ani hnout!“ křičel první voják. „Zahoďte zbraň!“

Gideon měl proti sobě najednou úplnou přesilu; mířilo na něj šest automatických zbraní. Ježíši, tak proto tady není Fordyce, říkal si. Zřejmě nás viděli na monitorech a poslali sem zásahovku. Ztuhl, ani se nepohnul, měl ruce nad hlavou a python i kapitánovu devítku udržoval v dohledu.

O chvíli později dovnitř vešel Dart. Rozhlédl se po místnosti.

Gideon na něj vytřeštil oči. „Darte? Co má tohle znamenat?“

„To je v pořádku,“ uklidnil Dart tiše Gideona. „Od téhle chvíle to přebíráme.“

„Kde je Fordyce?“

„Čeká u vrtulníku. Tajně mi zavolal a všechno mi vysvětlil. Prý to chcete zvládnout sám. A vidím, že jste si nevedl špatně. Ale odteď už to přebíráme my.“

Gideon na něj zíral.

„Nebojte se – o všem vím, o Blaineovi, o tom nástinu románu, plánu, neštovicích. Už je po všem, očistil jste se.“

Tak Fordyce mu přece jenom zavolal. A Dart ho vyslechl – a dokonce sem osobně dorazil. To je neuvěřitelné. Gideon cítil, jak se mu uvolňuje celé tělo. Už tu noční můru bude mít brzy za sebou.

Dart se rozhlédl. „Kdo má ten virus?“ ptal se.

„Já,“ řekl Gideon.

„Dal byste mi ho, prosím?“

Gideon váhal – ale nebyl si úplně jistý proč.

Dart nastavil ruku. „Dal byste mi ho, prosím?“

„Až zajistíte ty dva a dostanete je odsud,“ prohlásil Gideon. „A pak by se ten virus měl vrátit zpět do trezoru.“

Dlouhé mlčení. Dart se usmál. „Mně můžete věřit, rychle se vrátí na své místo.“

Gideon přesto váhal. „Vrátím ho tam sám.“

Z Dartova výrazu vyprchala notná dávka přátelství. „Proč děláte takové problémy, Gideone?“

Na to Gideon nedokázal odpovědět. Něco mu na tom zkrátka nepřipadalo v pořádku; měl nejistý pocit, že se k němu Dart chová až podezřele přátelsky, že Gideonovu názoru uvěřil až příliš rychle.

„Nedělám problémy,“ hájil se Gideon. Jen bych prostě měl lepší pocit, kdybych viděl, jak se vrací zpět do trezoru.“

„To půjde zařídit. Ale když půjdeme do laboratoře, budete muset odložit zbraň. Vždyť víte – detektor kovů.“

Gideon udělal krok dozadu. „Tady kapitán dovnitř šel s devítkou a žádné problémy nenastaly. Žádný detektor kovů tam není.“ Cítil, jak se mu v hrudi náhle rozbušilo srdce. Co to má znamenat? Oni mu lžou?

Dart se obrátil na vojáky. „Okamžitě toho muže odzbrojte.“

Vojáci opět zvedli pušky. Gideon na ně zíral. Ani se nepohnul.

Poručík k němu přistoupil, vytáhl pistoli a dal mu ji ke spánku. „Slyšel jste ho. Počítám do pěti. Jedna, dva, tři…“

Gideon mu předal python, devítku i peacemaker.

„Teď ještě ten virus.“

Gideon se podíval z Darta na ostatní muže. V obličejích měli krajně nepřátelské výrazy. Dívali se na něj jako na nepřítele. Copak oni pořád ještě věří tomu, že je terorista? To není možné.

Něco však bylo v nepořádku.

„Zavolejte mi sem ředitele ústavu,“ prohlásil Gideon. „Určitě je někde v budově. Virus mu předám.“

„Dáte ho mně,“ oznámil mu Dart.

Gideon přejel pohledem z Darta na vojáky. Nebyl ozbrojený a neměl jinou možnost. „Dobrá. Řekněte poručíkovi, ať mě nechá. Nehodlám to dělat s pistolí u hlavy.“

Dart poručíkovi pokynul a ten ustoupil, pistoli dál držel namířenou.

Gideon si dal ruku do kapsy a prsty sevřel kolem puku.

„Hlavně v klidu,“ přesvědčoval ho Dart.

Gideon puk vytáhl. Dart udělal krok dopředu, aby si ho vzal.

„Zabijte ho,“ nařídil Dart.

71

Dart se však ukvapil. Gideon prsty znovu sevřel puk a prudce se otočil. Tvrdě do Darta narazil ramenem, ruku s pukem přitom dal nad hlavu.

„Nestřílejte!“ vykřikl Blaine z podlahy. „Počkejte!“

Gideon na Blainea zíral. Následovalo náhlé ticho. Poručík nevystřelil. Ani žádný jiný voják. Dart jako by úplně ztuhl.

„Odhoďte zbraně,“ nařídil jim Gideon. Napřáhl se, jako by chtěl puk hodit. Dart uskočil dozadu a vojáci ho vyplašeně následovali.

„Proboha živého, hlavně to neházejte!“ ozval se Blaine, který stále ještě ležel na zemi. Nejistě se postavil. „Darte, parádně jsi to zvoral,“ vyhrkl rozzlobeně. „Takhle se to nevyřeší.“

Dart se potil a byl smrtelně bledý. „Co to děláš?“

„Dávám to do pořádku. Rozřízni to.“ Blaine nastavil zápěstí.

Dart ho poslechl a skalpelem přeřízl hadičky.

Blaine si třel ruce, tmavě modré oči upřel na Gideona, mluvil však ke kapitánovi. „Gurulé, už taky můžete vstát. Není nutné pokračovat v přetvářce.“

Když kapitán vstal a v tmavých očích se mu vítězně blýskalo, Gideonovi náhle vše začalo docházet. To zjištění ho totálně ohromilo: Dart a Blaine v tom jedou spolu.

Blaine se obrátil na vojáky. „Poručíku, chlapi, krucinál, odložte ty zbraně!“

Po chvilkovém váhání se připojil i Dart: „Poslechněte ho.“

Poručík zbraň odložil a ostatní muži ho následovali.

„Dej mi mou zbraň,“ zaburácel Blaine a nastavil ruku směrem k Dartovi. Dart mu vrátil peacemaker. Blaine ho vzal, vyklopil válec, aby se přesvědčil, že je pořád ještě nabitý, a pak si ho zastrčil za pásek. Kapitánovi vrátili jeho devítku.

Gideon při tom všem zůstával stát s virem neštovic nad hlavou a s napjatou paží. Tiše promluvil: „Jestli všichni neodložíte zbraně, hodím to na podlahu. Na zem s nimi. Hned.“

„Gideone, Gideone,“ začal Blaine, potřásal hlavou a mluvil klidným tónem. „Vyslechl byste mě laskavě, prosím?“

Gideon čekal. V hrudníku mu prudce bušilo srdce. Jestli začne mluvit o Alidě…

„Víte, proč to děláme?“

„Vydírání,“ prohlásil Gideon. „Četl jsem ten váš nástin románu. Děláte to jenom pro peníze.“

„Ach tak,“ zachechtal se Blaine. „Nemáte ani tušení, jak moc se mýlíte. To byla jen obyčejná zápletka pro knihu. Nikomu z nás nejde o peníze. Na těch nám vůbec nezáleží. Pro ten virus neštovic máme mnohem důležitější využití. Které velmi prospěje naší zemi. Nechcete si ho vyslechnout?“

Gideon zůstal napjatý a ruku měl připravenou k hodu. Z nějakého zvráceného důvodu si však chtěl Blainea vyslechnout.

Blaine ukázal na Darta. „Víte, tady Myron mi čas od času četl knihy. A právě on mi řekl, že ten můj nápad, ta Operace Mrtvola, je pro knihu příliš dobrý. Že bychom to mohli provést.“

Gideon mlčel.

„Říkám vám to proto, že si jsem poměrně jistý, že se k nám budete chtít připojit. Konec konců jste jeden z nejinteligentnějších lidí, jaké jsem potkal. Rozhodně to pochopíte. A…“ Odmlčel se. „Podle všeho milujete mou dceru.“

Gideon znovu zrudl. „Ji do toho netahejte.“

„To budu… to budu.“

„Blaine, jen plýtváš mým časem,“ okřikl ho Dart.

„Vždyť máme spoustu času,“ namítl Blaine klidně a s úsměvem se obrátil zpět ke Gideonovi. „Jediné, na co nemáme čas, je nehoda. Upřímně řečeno, Gideone, nemyslím si, že člověk jako vy by něčím takovým práskl o zem. A zabil miliony lidí.“ Tázavě povytáhl obočí.

„Když tím zabráním, aby se to dostalo do rukou vám, klidně to udělám!“

„Vždyť jste si ještě neposlechl, co se s tím chystáme udělat,“ prohlásil Blaine žoviálně.

Gideon mlčel. Když se Blaine chce vykecat, ať si poslouží.

„Pracoval jsem pro britskou rozvědku známou jako MI6. Tady kapitán Gurulé pracuje pro CIA. Dart je zaměstnanec NEST, ale také dělá pro agenturu spolupracující s vojenskou rozvědkou DIA. Díky naší společné minulosti ve výzvědných službách víme něco, co vy nevíte: Amerika vede tajnou válku. S nepřítelem, ve srovnání s nímž staří Sověti vypadají jako strážníci z grotesky.“

Gideon čekal.

„Momentálně je v ohrožení přežití této země.“ Blaine se odmlčel, zhluboka se nadechl a znovu začal. „Já vám o tom nepříteli něco povím. Jsou cílevědomí. Jsou věcní, nesmírně pilní a vysoce inteligentní. Mají druhou největší světovou ekonomiku, jejíž tempo růstu o pět set procent překonává to naše. Ten nepřítel má obrovskou a silnou armádu, pokročilé kosmické zbraně, také mají nejrychleji se zvětšující jaderný arzenál na světě.

Tento nepřítel šetří čtyřicet procent svých výdělků. Má více absolventů univerzit, než má Amerika obyvatel. V této nepřátelské zemi se učí anglicky více lidí, než je anglicky mluvících obyvatel této planety. Oni o nás vědí všechno a my o nich téměř nic. Tenhle nepřítel nebere ohledy. Je to poslední imperiální a kolonialistická velmoc na světě, která okupuje a utlačuje řadu kdysi nezávislých zemí ve svém okolí.

Tento nepřítel drze a nezakrytě ukradl naše duševní vlastnictví v hodnotě bilionů dolarů. Výměnou nám posílá otrávené jídlo a špatné léky. Neřídí se pravidly mezinárodního práva. Jsou zkorumpovaní. Potlačují svobodu projevu, svobodu vyznání, téměř denně zabíjejí nebo zavírají do vězení novináře a disidenty. Otevřeně ovládli trh se strategickými kovy důležitými pro náš elektronický svět. Tento nepřítel má nedostatek ropy, proto dnes dominuje světovým technologiím a trhům v solární, větrné a jaderné energetice. Díky tomu jsou na nejlepší cestě stát se novou Saudskou Arábií. Tento nepřítel díky neférovým měnovým a obchodním operacím nahromadil téměř dva biliony našich dolarů. Kdyby tuto sumu uvolnil na světový trh, za jediný den by nám úplně znehodnotila měnu a zničila ekonomiku. V podstatě nás drží za koule.

A nejhorší na tom je, že tento nepřítel námi opovrhuje. Vidí, jak to vedeme ve Washingtonu, a dospěli k závěru, že náš demokratický systém totálně selhal. Navíc si myslí, že Američané jsou slabí, líní, ukňouraní, namyšlení všeználkové, ještě k tomu plní falešného pocitu vlastní důležitosti. V tom se zřejmě nepletou.“

Když Blaineova plynulá a poutavá řeč ustala, těžce dýchal a obličej měl zalitý potem. Gideonovi se zvedal žaludek, jako by ho ta slova fyzicky týrala. Virus neštovic dál držel nad hlavou.

„Mají dostatek populace, peněz, inteligence, vůle a odvahy na to, aby nás ožebračili. Navíc pro to mají konkrétní plány. Které realizují. A Amerika jen tak dřepí na zadku a nijak se nebrání. Je to jednostranná válka: oni bojují, my se vzdáváme.“

Spisovatel se k němu naklonil. „Ovšem, Gideone, ne každý Američan je ochotný se vzdát. Lidé v této místnosti spolu s další skupinou podobně smýšlejících jedinců to nikdy nepřipustí. Naši zemi zachráníme.“ Gideon si zoufale snažil uspořádat myšlenky. Blaine byl přesvědčivý a charismatický řečník. „A ty neštovice? Co s nimi chcete dělat?“

„To snad odhadnete sám. Chystáme se je vypustit v pěti nepřátelských městech. Jedním z nejvíce zranitelných míst té země je velká hustota obyvatelstva a závislost na obchodu. Když se nedotčenou populací bude virus šířit jako požár, svět na zasaženou zemi jistě uvalí karanténu – jinou možnost mít nebude. Víme to jistě: NATO má detailní tajný plán, jak reagovat při objevení pravých neštovic.“

Vítězně se usmál, jako by se celá operace už úspěšně uskutečnila. „V rámci karantény budou neprodyšně uzavřené hranice země. Všechno se zastaví a zablokuje: cesty, lety, železnice, přístavy, dokonce i stezky. Země v karanténě zůstane, dokud se v ní bude nemoc vyskytovat. Naši epidemiologové odhadují, že její úplně potlačení může trvat roky. V té době se místní ekonomika vrátí do padesátých let. Padesátých let devatenáctého století.“

„Zaútočí jadernými zbraněmi,“ namítl Gideon.

„To je možné, ale momentálně jich nemají tolik a jsou nevalné kvality. Většinu jejich střel zneškodníme už v letu. Možná to zasáhne několik našich měst, ale v tom případě jim útok oplatíme. Konec konců to bude válka.“ Pokrčil rameny.

Gideon na něj zíral. „Zešílel jste. Nejsou naším nepřítelem. Celý tenhle plán je naprosté bláznovství.“

„Ale no tak, Gideone, při vaší inteligenci to musíte pochopit.“ Blaine mu významně podal ruku. „Gideone, přidejte se k nám, prosím. Vraťte mi ten virus.“

Gideon ucouvl směrem ke dveřím. „Tohohle se nemůžu účastnit. Nejde to.“

„Nezklamte mě. Jste jeden z mála, kdo je dost chytrý na to, aby odhalil, že mluvím pravdu. Důvěřuju vám, že se nad tím zamyslíte – že o tom všem, co jsem vám řekl, budete přemýšlet. Tahle země před pouhou generací vyvraždila třicet milionů vlastních obyvatel. Lidský život pro ně nemá stejnou cenu jako pro nás. Kdyby mohli, klidně by nám to udělali.“

Je to zrůdné. Chcete zavraždit miliony lidí. Už jsem toho slyšel až dost.“

„Pomyslete na Alidu…“

„Nemluvte o Alidě!“ Gideon zjistil, že se mu třese paže a láme hlas. Vojáci ustrašeně couvali, protože začal mávat pukem.

„Ne!“ přesvědčoval ho Blaine. „Počkejte!“

„Nařiďte vojákům, ať odhodí zbraně! Tentokrát budu do pěti počítat já. Jedna…!“

„Proboha živého, ne!“ vykřikl Blaine. „Tady ne, ne poblíž Washingtonu. Když tady uvolníte virus neštovic, provedete Americe to samé, co jsme se chystali provést…“

„Jestli mi nevěříte, podívejte se mi do očí. Nařiďte vojákům, ať odloží zbraně! Dva…“

„Panebože.“ Blaineovi se třásly ruce. „Gideone, já vás prosím, nedělejte to.“

„Tři…“

„Neuděláte to. To prostě neuděláte.“

„Říkal jsem, abyste se mi podíval do očí, Blaine. Čtyři…“ Natáhl ruku. Opravdu to udělá. A Blaineovi to konečně došlo.

„Odhoďte ty zbraně!“ zařval. „Odhoďte je!“

„Pět!“ zaječel Gideon.

„Odhoďte je!“

Všechny zbraně s řinčením spadly na podlahu, vojáci byli podle všeho vyděšení. Zbraně odhodili dokonce i Dart s poručíkem.

„Ruce vzhůru!“ nařídil jim Gideon.

Všichni dali ruce vzhůru.

„Ty hajzle zasranej, nedělej to!“ řval Dart.

Gideon se protáhl kolem laboratorního stolu, jednu ruku měl dál nad hlavou, druhou za zády. Zbývalo mu jen málo času. Dostal se ke dveřím, otevřel je kolenem. Pak se prudce otočil, znovu sevřel puk a vší silou jím mrštil o podlahu. Zároveň vyběhl ze dveří a hnal se chodbou.

Když běžel, slyšel, jak se puk rozsypává a jeho úlomky se kutálí po přípravně – pak nastal absolutní chaos, řev, strkání, běhání a nade vším se vyjímal Blaineův strašlivý řev připomínající lva, kterému někdo probodl srdce.

72

Když puk dopadl na zem, roztrhl se, jeho obsah se v obláčku páry uvolnil do vzduchu a kousky plastu a skla se odrazily od zárubní a rozsypaly se po podlaze, Simon Blaine se s výkřikem zapotácel dozadu. Sledoval, jak krystalky po kontaktu s podlahou tají.

Vhlavě už naprosto jasně viděl budoucnost: uzavření Washingtonu i jeho předměstí, karanténu, nevyhnutelné šíření nemoci, zoufalé a zbytečné snahy o naočkování populace, pandemii nabírající zběsilé tempo, mobilizaci Národní gardy, nepokoje, uzavření přístavů a hranic, zákazy vycházení, vyhlášení stavu ohrožení, nálety, války podél hranic s Kanadou a Mexikem… A pochopitelně naprosté zhroucení amerického hospodářství. Tím vším si byl naprosto jistý. Nebyly to žádné dohady: přesně tak k tomu totiž dojde, už to mnohokrát viděl na počítačových simulacích, kde se to však dělo jejich nepříteli.

To se mu v mozku promítlo během několika vteřin. Věděl, že už jsou s největší pravděpodobností infikovaní; tahle nemoc byla stejně nakažlivá jako rýma a v puku bylo neuvěřitelné množství virů. Stačily by k přímé nákaze téměř sta milionu lidí. Když se puk rozdrtil, virus se dostal do vzduchu. Všichni ho vdechovali. On i zbytek mužů už jsou mrtví.

Viděl to až nechutně jasně. A teprve potom začal vnímat křik vojáků a Dartův řev.

„Ani hnout,“ zařval velitelským tónem. „Neviřte vzduch. Přestaňte křičet. Držte huby!“

Všichni ho poslechli. Okamžitě nastalo ticho.

„Musíme nechat uzavřít budovu,“ prohlásil se zvláštním a náhlým klidem, který překvapil i jeho samotného. „Hned. Když všechny udržíme uvnitř, možná se nákaza nerozšíří.“

„Ale co my?“ ptal se Dart, který nápadně zbledl.

„S námi už je konec,“ informoval ho Blaine. „Teď musíme zachránit naši zemi.“

Dlouhé ticho. Jeden z vojáků náhle zařval, rozběhl se, přeskočil práh a utíkal chodbou. Blaine bez váhání vytáhl zbraň, pečlivě zamířil a zmáčkl spoušť. Starý peacemaker kopl, hlasitě vystřelil a voják padl k zemi, křičel a pak chroptěl.

„Do hajzlu, nasazuju si ochranný oblek,“ prohlásil Dart, zlomil se mu hlas a začal z věšáku strhávat obleky. „V laborce budeme v bezpečí!“ Několik obleků hlasitě spadlo k zemi. Vojáci k nim přispěchali, popadli je, strkali do sebe, veškerá disciplína byla pryč.

A tuhle paniku teď vynásobte sty miliony, pomyslel si Blaine. Přesně to čeká jejich zemi.

Podíval se na malé vlhké skvrny na místech, kde se krystalizovaný virus a jeho substrát rozstříkl na podlaze a stěnách. Bylo to neskutečné. Nemohl uvěřit tomu, že to Gideon opravdu udělal. Blaine byl odhodlaný položit za svou zemi život – vlastně s tím tak nějak počítal – ale ne takhle. Ne takhle.

A pak si něčeho všiml.

Sklonil se. Podíval se pozorněji. Klekl si na všechny čtyři. Pak natáhl ruku a zvedl rozbitý puk. Po straně bylo malé sériové číslo a také identifikační štítek s nápisem drobným písmem:

CHŘIPKA A/H9N2 INAKTIVOVANÁ

„Proboha!“ vykřikl. „To nejsou pravé neštovice! Napálil nás. Rychle prohledejte budovu! Tohle je jiný puk. On ty puky vyměnil. Pravé neštovice ještě má u sebe! Pravé neštovice ještě má u sebe!“

73

Gideon se hnal chodbou. Při běhu se rozhodl zamířit do zadní části budovy. Ve vstupní hale totiž mohou čekat další vojáci. Kromě toho bude mít v zadní části budovy další výhodu, dostane se tak blíž k džípu zaparkovanému za domem.

Což znamená, že musí najít zadní východ.

Vybíhal schody do přízemí, pak co možná nejrychleji utíkal dozadu a dál chránil puk. Byl to obrovský a v podstatě opuštěný komplex a on neustále ztrácel čas nečekanými odbočkami a oklikami, slepými uličkami a zamčenými dveřmi, které ho několikrát donutily se vrátit. A celou tu dobu mu ubíhal čas.

Neměl tušení, jak dlouho bude trvat, než prohlédnou jeho úskok. Všiml si příležitosti, tak ji využil, znovu se mu hodily jeho staré kouzelnické triky, když nenápadně sebral puk ze stolu v laboratoři a zaměnil ho za ten s neštovicemi. Vzhledem k tomu, že své triky prováděl s podobně velkými a někdy i podobně tvarovanými předměty, nebylo na tom nic složitého. Neměl tušení, co přesně druhý puk obsahuje, jestli vůbec něco, ale jistě to nebylo tak nebezpečné, jinak by to nenechali jen tak válet na stole. Možná jim z toho všem jen naskáče vyrážka.

Po dalších špatných odbočkách konečně dorazil na dlouhou chodbu, která končila prosklenou čekárnou s výrazným označením východu a vzadu pak stály kyvné dveře s bíločervenými pruhy a nápisem: Chráněno alarmem. Pak se v hale náhle objevil další muž. Byl to kapitán Gurulé.

Takže už o všem vědí. Sakra.

Kapitán se obrátil, spatřil Gideona a začal vytahovat zbraň.

Gideon se rozběhl, strčil do kapitána a narazil ho zády do kyvných dveří, které se rozletěly, spustil se pronikavý alarm a kapitánovi vypadla pistole z ruky. Gideon pro ni vyrazil, ale neustále myslel na to, že má v kapse puk s virem pravých neštovic, který pečlivě chránil vlastním tělem. Kapitán ležel na zádech mezi dveřmi, ale rychle se vzpamatoval. Vstal, skočil po Gideonovi a snažil se ho sevřít kolem krku. Přitom ale nechal nechráněný obličej a Gideon ho do něj silně praštil dlaní; cítil, jak se tím nárazem kapitánovi láme nos. Gurulého sevření povolilo na dostatečně dlouhou dobu, aby se Gideon dokázal vyvléknout. Kapitán ho však stihl silně praštit do boku.

Postavili se čelem k sobě, kapitán potřásal hlavou, snažil se vzpamatovat a stíral si krev vytékající z nosu. Virus pravých neštovic jako by Gideonovi vypaloval díru do kapsy. Ať se stane cokoli, nesmí dopustit, aby se ten puk poškodil.

Gurulé se náhle otočil a pokusil se Gideona silně kopnout do slabin; Gideon se obrátil, aby ochránil virus, kop ho zasáhl do boku, virus těsně minul, ale narazil Gideonovo tělo do zdi. Gideon zaujal obranný postoj a dál chránil puk, kapitán jeho vyčkávání využil, zaútočil a trefil ho do čelistí, zlomil mu několik zubů a poslal ho k zemi.

„Mám ty neštovice!“ zajíkal se Gideon s ústy plnými krve. „Pozor…!“

Kapitán však byl příliš rozzlobený na to, aby ho vnímal. Znovu ho udeřil do hrudníku, pak ho kopnul do boku a málem ho převrátil. Tímto pohybem puk Gideonovi vylétl z kapsy a odkutálel se do rohu. Oba muži na strašlivý okamžik úplně ztuhli a sledovali, jak se odráží od zdi – pak se ještě několik desítek centimetrů kutálel, ale zůstal nepoškozený.

Kapitán se po něm okamžitě vrhl, ale protože Gideon už se teď nemusel nijak omezovat, prudce se rozmáchl a zasáhl druhého muže do ledvin, až klesl na kolena. Následoval další kop na čelist. Kapitán však vstal, bleskovou rychlostí se otočil jako při breakdance a zaútočil oběma nohama. Gideona, který začínal vstávat, srazil znovu k zemi. Potom s neartikulovaným zuřivým řevem na Gideona padl a zakousl se mu do ucha, až zakřupala chrupavka. Gideon zanaříkal, praštil druhého muže pěstí do krku, čímž ho přinutil, aby mu pustil ucho; když se obracel a naslepo se rozmáchl k úderu, kterým minul, Gideon ho oběma rukama chytil za kůži na hlavě a cukal mu s hlavou dozadu a dopředu, jako když si pes hraje s krysou. Zároveň mu kolenem tak silně kopl do obličeje, že mu ho snad úplně promáčkl. Druhý muž se přetočil, Gideon na něj padl, chytil ho za uši, použil je jako držátka a temenem kapitánovy hlavy praštil do betonové podlahyjednou, dvakrát.

Pak se Gideon z muže, který ztratil vědomí, svalil. Díky rvačce se přiblížili ke Gurulého zbrani. Gideon ji popadl a ve stejný okamžik se rozletěly boční dveře do haly a dovnitř vběhli dva vojáci. Gideon jednoho okamžitě zastřelil, při pádu narazil zády do stěny; druhý muž se vyděšeně vrhl do úkrytu a začal zběsile střílet. Kulky prolétly skleněnou stěnou za Gideonem a rozbily ji.

Gideon proskočil roztříštěným sklem, pak se s námahou postavil. Kulky kolem něj prolétaly a odrážely se od asfaltového povrchu parkoviště. Doběhl k prvnímu zaparkovanému autu, padl za něj a do kovu narazila další salva kulek. Když začal opětovat palbu, viděl otevřenými dveřmi budovy bílý puk s virem pravých neštovic, jak leží u zdi. Když se tam díval, objevil se v místnosti Blaine, puk sebral a opět zmizel v zadní chodbě. Pak zařval na své muže, aby ho následovali.

„Ne!“ vyjekl Gideon.

Znovu vypálil, už však bylo moc pozdě; zbývající vojáci zmizeli v budově a předtím naposledy vystřelili jeho směrem.

Virus pravých neštovic získali oni.

Gideon se chvilku jen tak opíral o auto a v hlavě mu vířily myšlenky. Byl hodně zmlácený, bolelo ho celé tělo; ze zraněných úst mu prýštila krev – ale díky záplavě adrenalinu vyvolaného rvačkou a ztrátou viru se dokázal udržet na nohou.

Odstrčil se od auta, oběhl roh a hnal se podél tmavé boční zdi budovy bez oken, která jako by se táhla do nekonečna. Naštěstí už dorazil na konec a oběhl další roh. Objevilo se před ním přední parkoviště a na asfaltu tam stál Dartův vrtulník, UH60 Black Hawk, s roztočeným rotorem. Otevřenými dveřmi viděl, že Blaine s Dartem už sedí uvnitř, k nim nasedal poslední zbytek vojáků. Poblíž vrtulníku v kaluži krve leželo tělo bez známek života.

Fordyce.

Gideonovi se náhle sevřel žaludek a začal se dusit příšerným hněvem. Všechno do sebe zapadalo.

Vytáhl pistoli a přes trávník se rozběhl k vrtulníku. Když se stroj začal odlepovat od země, někdo střílel ze dveří. Gideon se vrhl za další zaparkované auto, přikrčil se za něj a do vozu se brzy začaly zarývat kulky. Pološílený vzteky a zármutkem znovu vstal, zapřel se o kapotu, nevšímal si kulek hvízdajících mu kolem hlavy, namířil kapitánovu devítku a dvakrát vystřelil, pečlivě mířil na turbínové motory. Jedna ze střel dolétla do cíle, ozval se náraz, odlétly kousky laku a následně se stroj rozvrzal. Auto provrtaly další střely, Gideon však zůstal na místě a připravoval se na třetí střelu. Z motorů začal stoupat černý kouř a téměř zakryl listy hlavního rotoru. Vrtulník jako by se chvíli rozmýšlel, pak se z vrzání stalo hlasité dření. Nakonec se trup začal otáčet a naklánět a vrtulník tvrdě dopadl zpátky na zem. Ocasní rotor se po kontaktu se zemí rozbil a jeho úlomky se se zlověstným hvízdáním rozlétly do okolí.

Z hořícího vrtulníku vyskočili tři vojáci a spustili na něj dávky ze svých M4. O chvíli později následovali i Dart s Blainem. Kulky prolétávaly autem, za nímž se skrýval, padaly na něj kousky skla a kovu a velké rychlosti střel odolal pouze těžký blok motoru.

Pak střelba náhle ustala. Zhluboka se nadechl a chystal se palbu opětovat, zjistil však, že by to byla škoda nábojů – změnili totiž směr a dostali se mimo dostřel pistole. Zřejmě se rozhodli, že už se s ním nebudou zabývat. Dart, Blaine i vojáci naskakovali do humvee, kterým podle všeho přijel Blaine. Pak zabouchli dveře, auto nastartovalo a smykem vyrazilo z parkoviště na dlouhou obslužnou cestu ze základny. Vrtulník se nebezpečně nakláněl, vydával zlověstné vrzavé zvuky, rotory se nepravidelně otáčely a ze stroje se kouřilo. O chvíli později vzplál, ozvala se rána, která rozechvěla okolní vzduch, a pak vybuchl jako ohnivá koule.

Gideon zaklel a chránil si obličej před žárem. Utíkali mu – a odváželi si virus pravých neštovic. Vstal a pronásledoval je. Běžel kolem hořícího vrtulníku na odlehlý konec parkoviště, znovu a znovu mačkal spoušť, dokud úplně nevyprázdnil zásobník, protože ho svíral strašlivý hněv.

Pak se zastavil, přerývavě dýchal a rozhlížel se. Blaineův džíp měl zaparkovaný vzadu za budovou, než k němu doběhne, bude po všem: Dart s Blainem budou mít takový náskok, že je nebude moci dohnat.

Hlavní autopark základny stál na druhé straně cesty, vstupní brána byla zavřená. Přeběhl silnici, vyskočil na plot a přelezl ho. Po pravici měl řadu humvee, v další řadě pak byly džípy; rozběhl se k prvnímu humvee, ale v zapalování nebyly klíčky. Neuspěl ani ve druhém, ani ve třetím. Zběsilou rychlostí se vrhnul k džípům. Ani jeden neměl klíčky v zapalování.

Zoufale se otočila doleva a pak doprava. Na druhé straně autoparku stála větší vojenská vozidla: dva tanky Ml, obrněná vozidla MRAP a několik obrněných transportérů Stryker, které vypadaly jako tankové kanóny osazené na osm obrovských kol. Jeden ze strykerů byl přesunutý na otevřené prostranství a podle všeho ho někdo zrovna ostřikoval hadicí. Gideon si matně vybavoval, že když sem s Fordycem přijížděli, vozidlo právě někdo opravoval. A když si to uvědomil, na místě se objevil opravář s klíčem v ruce, běžel ze vzdáleného přístřešku, až mu prázdný pás na nářadí pleskal u pasu, a zíral na hořící vrtulník. „Co se to tu sakra děje?“ křikl na Gideona.

Gideon mu klíč vyrazil z ruky, chytil ho za límec a dal mu k obličeji prázdnou devítku. Pak ho obrátil k nejbližšímu strykeru. „Děje se to,“ oznámil mu, „že nasedneme do tohohle vozu a ty ho budeš řídit.“

74

Opravář otevřel dveře. Nalezli do interiéru připomínajícího jeskyni, jako první šel opravář, Gideon ho následoval se zbraní v ruce. Opravář si sedl na místo střelce, Gideon vklouzl za volant.

„Dej mi zbraň,“ nařídil Gideon.

Opravář otevřel pouzdro a podal mu pistoli.

„Teď ještě klíčky.“

Opravář lovil v kapse a pak mu předal i klíčky. Gideon je vrazil do zapalování a otočil jimi. Silný dieselový motor strykem okamžitě naskočil. Se zbraní namířenou na opraváře se rychle rozhlížel po vybavení kabiny. Připadalo mu to poměrně jasné: před sebou měl volant, řadicí páku, plynový a brzdový pedál, které byly podobné těm u náklaďáku. Kolem však byla spousta elektroniky a plochých obrazovek s neznámými funkcemi.

„Víš, jak se s tím zachází?“ ptal se Gideon.

„Vyser si,“ odbyl ho voják. Podle všeho se vzpamatoval a Gideon v jeho výrazu viděl směs strachu, hněvu a narůstajícího vzdoru. Byl mladý, vyhublý a na hlavě měl kraťoučký sestřih; nemohlo mu být víc než dvacet. Jmenoval se JACKMAN a podle výložek byl specialista. Nejdůležitější informace se mu však zračila v obličeji: byl to věrný voják, který se, když by to nějak mělo uškodit jeho zemi, nevzdá ani s pistolí u hlavy.

Gideon se přinutil k co největšímu klidu, zhluboka se nadechl a na chvíli zapomněl na fakt, že Blaine i virus pravých neštovic jsou každou minutu vzdálenější. Potřeboval, aby mu tenhle muž pomohl – a úspěchu dosáhne jediným způsobem.

„Specialisto Jackmane, omlouvám se, že jsem na vás vytáhl zbraň,“ začal. „Ale tohle je nouzová situace. Ti lidé, co se pokoušeli uniknout v tom vrtulníku, z ústavu ukradli smrtící virus. Jsou to teroristi. Chystají se ho vypustit do vzduchu“

„Byli to vojáci,“ namítl Jackman vzpurné.

„Byli oblečení jako vojáci.“

„To tvrdíte vy.“

„Koukněte,“ začal Gideon, „dělám pro NEST.“ Chtěl vytáhnout svůj starý průkaz, ale pak mu došlo, že ho během toho zoufalého pronásledování někde vytratil. Panebože, musí jednat rychle. „Viděl jste to tělo na asfaltu?“

Jackman přikývl.

„To byl můj parťák. Zvláštní agent Stone Fordyce. Ti sráči ho zabili. Ukradli virus pravých neštovic a chystají se ho použít pro rozpoutání války.“

„Na tyhle kecy ti neskočím,“ odmítl specialista.

„Musíte mi věřit.“

„Ani náhodou. Klidně si mě zastřelte, ale já vám nepomůžu.“

Gideon začínal propadat beznaději. Pokoušel se nějak vzpamatovat. Řekl si, že tahle situace je podobná jiným, se kterými už si dokázal poradit. Jen tentokrát hrozí mnohem větší nebezpečí. Musí se k tomu muži nějak dostat. A zvládnout to co možná nejrychleji. Podíval se do vyděšeného, ale naprosto odhodlaného obličeje.

„Ne, vy si klidně zastřelte mě.“ Podal Jackmanovi svou devítku, hlavní k sobě. „Jestli si myslíte, že patřím k těm dobrým, pomozte mi. Když si myslíte opak, odpráskněte mě. Rozhodnutí je na vás, ne na mně.“

Jackman si vzal nabízenou zbraň. V obličeji se mu objevil nejistý výraz, zřejmě bojoval se svým smyslem pro povinnost. Rychle si zbraň prohlédl a vytáhl zásobník. „Pěkný pokus. Není nabitá.“ Odhodil zbraň stranou.

Do hajzlu.

Zavládlo rozpačité ticho. Gideon se začal potit. Pak z naléhavého popudu vrátil opraváři jeho vlastní zbraň. „Dej mi ji k hlavě,“ nařídil mu.

Jackman Gideona sevřel kolem krku a přitiskl mu pistoli ke spánku.

„Tak do toho. Zastřel mě. Protože já ti něco povím: nechci se dožít těch následků, jestli nám ujedou.“

Jackmanův prst se zapřel o spoušť. Následovalo dlouhé napjaté ticho. „Slyšel jsi mě? Ujíždí nám. Musíš se rozhodnout – jsi se mnou, nebo proti mně?“

„Já, já…“ Jackman váhal a byl celý zmatený.

„Podívej se na mě, udělej si názor a proboha se už konečně rozhodni.“ Dívali se jeden druhému do očí. Další váhání – pak se vojákův obličej rozjasnil, protože se rozhodl. Dal zbraň pryč a schoval ji do pouzdra. „Dobrá, do háje, jdu do toho s tebou.“

Gideon se díval ven periskopem. Pak dal řadicí páku dopředu a pomalu pouštěl spojku. Vozidlo sebou cuklo dozadu, vrazilo do humvee, až druhé auto odlétlo o několik metrů.

„Ne, ne, tady se řadí opačně!“ křičel Jackman.

Gideon pákou trhl dozadu a stryker zamířil vpřed, kvůli velké hmotnosti rychlost nabíral až postupně.

„Copak ten krám nemůže jet rychlejc?“ vykřikl.

„Nemůžeme je dohnat,“ zapochyboval Jackman. „Nejezdí to rychlejc než devadesátkou, humvee tak stodvacítkou, stotřicítkou.“

Gideon dal na chvilku nohu z plynu, protože zoufalstvím úplně ztuhl. Měli příliš velký náskok, bylo to zbytečné. Pak si na něco vzpomněl.

Vytáhl z kapsy mapu základny, kterou jim předtím dali u vjezdu, a hodil ji po Jackmanovi. „Podívej se na to. Ta silnice vede po celé základně. Když zamíříme přímo k hlavní bráně, můžeme je ještě dohnat.“

„Ale přímo k hlavní bráně žádná cesta nevede,“ pochyboval Jackman. „A kdo by s tímhle drahouškem potřeboval cestu? Nasměruj mě k bráně. Vezmeme to terénem. A až se tam dostaneme, tak buď připravený ke střelbě.“

75

Gideon s vozidlem zrychloval přes dlouhé parkoviště, podél hořící helikoptéry, když se dostal na cestu, už jel osmdesátkou, osm kol vozidla hlasitě hučelo.

Jackman studoval otrhanou mapu. „Naber směr pohybu sto devadesát stupňů. Používej tohle.“ Ukázal na elektronický kompas na palubní desce.

Gideon zabočil na sto devadesát stupňů jižně, stryker přeskočil obrubník a hnal si to přes trávník až k řadě stromů.

„Jaké máme zbraně?“ křičel Gideon.

„Půlpalcový kulomet, automatický granátomet MK19 a taky dýmové granáty.“

„Zvládne stryker projet těmi stromy?“

„To brzy zjistíme,“ prohlásil Jackman. „Zapni náhon na všech osm kol. To je tahle páka.“

Gideon zatáhl za páku a dupl na plyn, dieselový motor hlasitě řval. Tedy, to byl neskutečně silný stroj. Stromy sice byly poměrně daleko od sebe, ale oni se do mezery nevejdou. Mířil k oblasti, kde se stromy zdály menší a tenčí.

„Drž se,“ vyzval druhého muže.

Vozidlo vrazilo do jednoho, pak do druhého, projelo mezi nimi a oba stromy se s hlasitým žuchnutím zlomily těsně nad zemí. Obrněnec se zvedl, zavrávoral, motor zběsile řval, kmeny se rozlétly do stran, všude vířilo listí. O minutu později se dostali na travnatou mýtinu.

Na ploché obrazovce se rozsvítila červená kontrolka a neutrální elektronický hlas hlásil: „Pozor, rychlost není vhodná pro stávající terén. Kompenzuji úpravou tlaku v pneumatikách.“

Gideon se periskopem díval vpřed. „Do hajzlu. Přednáma jsou dost tlustý duby.“

„Zpomal, zkusím je odklidit granátometem.“ Jackman stiskl několik tlačítek a rozsvítila se obrazovka pro ovládání zbraní. Pozorně se díval periskopem pro střelce. „Už to tam posílám.“

Následoval hvízdot a o chvíli později se ozval výbuch. Duby zmizely v hradbě plamenů, hlíny, listí a třísek. Gideon dupl na plyn ještě dřív, než se celá oblast úplně vyčistila. Kola se roztočila a stryker vyrážel kupředu přes hromadu zlámaných kmenů, potom se znovu zanořil do lesa a vyvracel menší stromy na jeho kraji: prásk, prásk, prásk.

S posledním nárazem konečně z lesa vyjeli. Na druhé straně cesty je čekal drátěný plot obklopující obytnou čtvrť: úhledné řady bungalovů, příjezdových cest, aut, maličkých trávníků a všech dalších nezbytných doplňků života na předměstí.

„Do háje,“ ulevil si Gideon. Aspoň že nikdo není doma, většinu rodin totiž evakuovali. Nasměroval stryker cestou nejmenšího odporu. Narazili na drátěný plot, roztrhli ho jako stužku. Valili se přes dvorek, rozbili dětskou prolézačku a odsunuli nadzemní bazén, až se voda rozlila po celé zahradě.

„Ježíši!“ zanaříkal Jackman.

Gideon dál držel plynový pedál přitisknutý až k podlaze a obrovský transportér postupně nabíral rychlost. Ulice se před nimi prudce stáčela doprava. „Tu zatáčku nemůžu projet,“ zařval Gideon. „Drž se!“

Přímo před nimi stál jednopatrový bungalov: v oknech obývacího pokoje visely kostkované závěsy, krásný trávník lemovaly žluté květy. Gideon si uvědomil, že se domu nedokáže vyhnout, proto vozidlo nasměroval ke garáži. Náraz byl strašlivý, motor strykem ječel, odstrčili pickup a potom strhli zadní stěnu garáže, trčely z ní dřevěné trámky a desky a zvedl se oblak prachu.

„Pozor,“ ozval se elektronický hlas. „Rychlost není vhodná pro stávající terén.“

Gideon se díval periskopem a viděl, jak z domů vybíhají lidé, křičí, ukazují na něj a na trosky, které za ním zbývaly.

„Určitě se tam nechceš vrátit?“ procedil Jackman skrz zuby. „Myslím, že jsi ještě nezbořil úplně všechno.“

Gideon zamířil dopředu a transportér strhnul další plot na opačné straně čtvrti. Za prázdným parkovištěm byla řada montovaných přístřešků z vlnitého plechu, mezi nimi byly jen uzoučké uličky. Gideon zamířil k nejširší uličce, ale ani ta nebyla dost široká. Stryker se prokousával stěnami budov, jako by byly z alobalu, a vyvracel chatrné stavby ze základů.

Pak se ocitli na otevřeném prostranství, vyrazili přes několik baseballových hřišť, zbořili chatrné dřevěné tribuny, prorazili cihlovou zeď a poměrně drsně přistáli na místním golfovém hřišti. Gideon řídil vozidlo a mlhavě se mu vybavovalo, že golfové hřiště byla první věc, kterou spatřil po průjezdu bránou: už byli téměř na začátku areálu.

Přejel přes odpaliště a hnal se po fairwayi, těch několik málo golfistů, kteří byli na hřišti, odhodilo hole a rozprchli se jako hejno koroptví. Překonal úzkou vodní překážku, rozstříkl bláto vedle hřiště a pak se hnal po greenu u druhé jamky, od kol jim odlétávaly velké drny. Když se vydrápali do svahu, Gideon asi půl kilometru od nich spatřil několik budov a plot označující hlavní bránu.

… A po obslužné cestě rovnoběžné s golfovým hřištěm se pak v pravém úhlu od nich hnalo humvee s Blainem a Dartem.

„Tamhle jsou!“ vyhrkl Gideon. „Znič silnici před nimi! Ale hlavně nesmíš zasáhnout vůz, nebo se virus dostane do vzduchu!“

Jackman rychle nastavoval dálkové odpalování zbraní. „Zastav, ať můžu zamířit.“

Gideon prudce zastavil, čímž do fairwaye vyryl dvě hluboké brázdy. Jackman se podíval velitelským periskopem, nastavil několik měřidel, pak se podíval znovu. Při odpálení granátů se stryker mírně zahoupal, pak se před humvee dvakrát zablesklo a silnice před vozidlem vylétla do vzduchu, kusy asfaltu vířily do obrovské výšky. Humvee prudce zastavilo, couvlo, otočilo se a vyrazilo přes trávu.

„Ještě jednou!“ zavelel Gideon.

Další ohlušující výbuchy. Bylo to však zbytečné, golfové hřiště bylo příliš široké, humvee se k hlavní bráně mohlo dostat mnoha cestami.

Gideon dupl na plyn, až za nimi odletovaly drny. Humvee stále strykem ujíždělo a vypadalo to, že ho nedoženou.

A Gideon opět zahlédl, jak se u hlavní brány vyrojilo několik vojáků a vyděšeně pobíhali sem a tam. „Můžeš zavolat na bránu?“ snažil se překřičet řev motoru.

„Nemám telefon.“

Gideon začal přemýšlet. „Dýmové granáty! Pustíme na ně kouř.“

Prodrali se písečnou překážkou a vystoupali na další vyvýšeninu, kde Jackman vystřelil. Granáty pročísly oblohu, dopadly před humvee a začala z nich stoupat oblaka sněhově bílého kouře. Vítr jim hrál do karet, protože kouř hnal na vozidlo. To okamžitě zmizelo.

Gideon mířil k obrovskému mračnu dýmu. „Má tohle kotě termovizi?“

„Zapni dévéčko a nastav ho na noční vidění,“ instruoval ho Jackman z místa řidiče.

Gideon zíral na řadu přístrojů. Jackman se k němu naklonil, zapnul tlačítko, pak další a za chvilku se rozzářila jedna z mnoha obrazovek. „To je dévéčko, obrazovka řidiče, nastavená na noční vidění,“ vysvětloval.

„Super,“ zaradoval se Gideon, když se ponořil do hustého dýmu. „A tamhle je máme!“

Humvee dál jelo mimo silnici, ale už ho měli mnohem blíž, naslepo se z fairwaye přesunovalo do roughu a mířilo k řadě stromů.

Gideon ten neblahý výjev sledoval na videoobrazovce. „Sakra. Nabourají.“

„Postarám se o to.“ Jackman se usadil zpět na sedadlo střelce. O chvíli později se ozvala střelba z kulometu, který zdálky vyhazoval do vzduchu trsy trávy za humvee.

„Hlavně proboha dávej pozor.“ Gideon sledoval, jak Jackman kulometem zasáhl zadek humvee a prostřelil mu pneumatiky. Auto vybočilo do strany a pak se prudce zastavilo.

Gideon na obrazovce řidiče viděl, jak se mu otevírají dveře. Ven vyběhli tři vojáci, skrčili se a naslepo stříleli do kouře. Pak se objevily dvě další postavy – Blaine s Dartem – a oba se velkou rychlostí rozběhli k bráně.

„Jdu za nimi,“ oznámil Gideon. „Dej mi svou zbraň.“

Gideon otevřel stryker a vyskočil ven. Náhle ho úplně obklopil dým. Slyšel, jak vojáci naslepo kdesi střílí. Vyrazil přibližně stejným směrem jako předtím Blaine. Běžel podél fairwaye a brzy se vynořil z dýmu. Také vojáci už se vymanili z kouřové clony a pokropili ho střelami. Padl k zemi ve stejný okamžik, kdy se z dýmu ozval půlpalcový kulomet; všechny tři vojáky to před ním doslova roztrhlo na kusy.

Opět vyskočil a pokračoval v běhu. Blaine byl sto metrů před ním, blížil se k poslednímu greenu. Byl však starý, proto mu docházela energie. Dart, který byl mladší a v lepší kondici, získal náskok a nechával Blainea za sebou.

Když se k němu blížil Gideon, Blaine se obrátil, pískavě dýchal, vytáhl peacemaker a vypálil. Kulka se zaryla do země před Gideonem. On však dál běžel; Blaine vystřelil podruhé, ale znovu netrefil. Gideon se po starším muži vrhl a srazil ho na kolena. Těžce dopadli na zem, Gideon mu sebral revolver, zahodil ho stranou a sevřel Blainea. Pak vytáhl Jackmanovu zbraň.

„Ty zatracený blázne!“ ječel Blaine, lapal po dechu a na rtech měl kapičky slin.

Gideon dal beze slova zbraň Blaineovi k hrdlu, rukou mu vklouzl do kapes saka a hledal tam malý puk s virem pravých neštovic. Vytáhl ho ven, schoval si ho do kapsy a vstal.

„Ty zatracený blázne!“ zopakoval tiše Blaine a dál ležel na zemi.

Náhlá střelba poslala k zemi i Gideona. Dart, který byl padesát metrů od nich, se otočil a začal po něm pálit.

Nebylo se kam ukrýt, proto se Gideon co nejvíce přitiskl k zemi, pečlivě zamířil a střelbu opětoval. Druhou střelou muže zasáhl.

A pak zaslechl vrtulníky. Sledoval ten zvuk očima a zjistil, že z východu se blíží dva Black Hawky; zpomalily, pak se otočily a chystaly se na bojové přistání.

Další zálohy pro Blainea s Dartem.

„Zahoď zbraň a dej mi ten virus,“ ozval se hlas.

Gideon se obrátil a viděl, jak se Blaine nejistě zvedá a v ruce opět drží peacemaker. Udělalo se mu nanic. A přitom byl blízko – tak blízko.

Vmysli mu zoufale vířily myšlenky, snažil se vymyslet nějakou únikovou cestu a způsob, jak ochránit virus. Mohl by ho schovat, zakopat, utéct s ním? Kde je stryker? Zoufale se rozhlížel, ale vozidlo dál halila oblaka dýmu.

„Řekl jsem, dej mi ten virus. A zahoď zbraň.“ Blaineovi se třásly ruce.

Gideon byl úplně ochromený, nedokázal nic dělat. Když se na sebe dívali, vrtulníky přistály na fairwayi, otevřely se dveře, ven vyskákali vojáci s připravenými zbraněmi, uspořádali se do formace a blížili se k nim. Gideon se díval na přicházející voják) ‚, pak na Blainea. Zvláštní bylo, že staršímu muži po tvářích stékaly slzy.

„Ten virus vám nikdy nedám,“ prohlásil Gideon, také zvedl zbraň a namířil ji na Blainea. Stáli tam, mířili na sebe zbraněmi a vojáci byli stále blíž. Gideon vycítil, že ho Blaine nezastřelí – každá střela by totiž mohla zasáhnout i puk s virem. Což znamenalo, že mu stačí zmáčknout spoušť.

Pak mu však došlo, že i když zbraň svírá pevněji, nemůže to udělat.

Ikdyby ho to mělo stát život, nedokáže se přimět k tomu, aby zabil Alidina otce. Zvlášť když už by to bylo úplně zbytečné.

„Odhoďte zbraně!“ zařvali vojáci. „Odhoďte zbraně! Hned! Na zem!“

Gideon se duševně připravil. Už bylo po všem.

Následovala krátká střelba; Gideon sebou trhl a čekal zásah – kulky však nemířily k němu. Blaine se prudce zřítil obličejem k zemi, teď tam nehybně ležel a dál svíral peacemaker.

„Odhoďte zbraň!“ ozval se znovu rozkaz.

Gideon zvedl ruce a nechal zbraň padnout na zem. Vojáci se ostražitě blížili a dál ho měli na mušce. Jeden ho začal prohledávat; našel puk s virem a opatrně si ho vzal.

Objevil se u něj velitel posádky vrtulníku. Jste Gideon Crew?“

Gideon přikývl.

Velitel se otočil na vojáky. „Toho nechte. Je to Fordyceův parťák.“ Obrátil se ke Gideonovi. „Kde je agent Fordyce? V tom strykeru?“

„Zabili ho,“ oznámil mu ohromeně Gideon. Došlo mu, že Fordyce upozornil Darta, ale vzhledem ke své důkladné a opatrnické povaze podal hlášení i dalším lidem. Nebyli to spiklenci, byly to posily, které je přišly zachránit, jen měly trochu zpoždění.

Pak Gideon ke své velké hrůze uslyšel Blainea zakašlat a pak viděl, jak se zvedá na všechny čtyři. Chrčel, lapal po dechu a lezl k nim.

„Ten… virus…“ sípal. Najednou se mu z úst vyřinula krev, zmlkl, ale dál lezl.

Jeden z vojáků zvedl pušku.

„Ne,“ zarazil ho Gideon. „Proboha živého, nedělejte to.“

Blaine se dokázal ještě trochu zvednout a zkusil namířit peacemaker. Ostatní ho vyděšeně sledovali.

„Blázni,“ chrčel, pak přepadl dopředu a zůstal ležet.

Gideon se znechuceně odvrátil.

76

Čekárna na neurologii byla obložená světlým dřevem a dokonale uklizená, nechyběl tam stojan s aktuálním tiskem, krabice s dřevěnými hračkami rozvíjejícími dětské dovednosti, intelektuální časopisy a pohodlné kožené pohovky a křesla, ideálně rozmístěné do správných úhlů. Řada oken s průsvitnými záclonami dovnitř propouštěla příjemně zastíněné denní světlo. Na podlaze se vyjímal velký perský koberec, který se do prosperující lékařské praxe dokonale hodil.

Přestože byla klimatizace nastavená na plný výkon, cítil Gideon, když zatínal ruce v pěst a zase je uvolňoval, jak se mu lepí dlaně. Šel k recepční a oznámil jí jméno.

Jste objednaný?“ ptala se žena.

„Ne,“ přiznal Gideon.

Žena se podívala na obrazovku počítače a prohlásila. „Pan doktor má dnes bohužel plno.“

Gideon zůstal stát. „Ale já se s ním musím vidět. Prosím.“

Žena se k němu poprvé obrátila a podívala se na něj. „O co jde?“

„Potřebuju výsledky… magnetické rezonance, na níž jsem nedávno byl. Zkoušel jsem vám volat, ale po telefonu jste mi je nechtěli říct.“

„To je pravda,“ uznala recepční. „My výsledky vyšetření po telefonu nesdělujeme, ať jsou dobré nebo špatné. To ale ještě nemusí znamenat, že máte nějaký problém.“ Znovu se podívala na obrazovku. „Vidím, že jste byl objednaný, ale nedostavil jste se… Tak co kdybychom vás přeobjednali na zítra ráno, to by vám vyhovovalo?“

„Prosím, já bych se s panem doktorem potřeboval vidět už dnes.“

Upřela na něj pohled, v němž byly známky soucitu. „Uvidíme, co s tím půjde udělat.“ Vstala a zmizela v ordinaci. O chvíli později opět vyšla ven. „Projděte dveřmi, pak doprava a doleva. Ordinace číslo dvě.“

Gideon se řídil jejími instrukcemi a vešel do místnosti. Hned se u něj objevila sestra s jeho kartou a vesele ho pozdravila. Usadila ho na lehátko, změřila mu tlak a pulz. Když končila, objevila se ve dveřích rozložitá postava v bílém plášti. Sestra k ní rychle přiběhla, předala jí kartu a zmizela.

Pak do místnosti vešel lékař a v laskavém obličeji měl posmutnělý úsměv. Kučeravé vlasy mu zezadu ozařovalo jasné ranní slunce, takže trochu připomínaly svatozář. Vypadal jako zvláštní veliký, bodrý anděl.

„Dobré ráno, Gideone.“ Vzal ho za ruku a krátce mu jí potřásl. „Posaďte se.“

Gideon, který se při lékařově příchodu postavil, si zase sedl. Doktor zůstal stát.

„Mám tady pro vás výsledky magnetické rezonance, kterou jsme prováděli před sedmi dny.“

Z tónu neurologova hlasu Gideon okamžitě poznal, co mu muž řekne. Cítil, jak ho začíná svírat stres, bušilo mu srdce, do krve se vyplavil adrenalin, všechny svaly se napjaly. Jen s námahou se ovládl.

Doktor Metcalfe se odmlčel, pak se usadil na roh stolu. „Vyšetření vám v mozku odhalilo shluk krevních cév, kterému říkáme AVM, arteriovenózní malformace…“

Gideon prudce vstal. „To stačí. Víc vědět nepotřebuju. Díky.“ Vyrazil ke dveřím, lékař ho však zastavil a jemně mu položil ruku na paži, aby ho uklidnil.

„Vidím, že už o všem víte a jen jste si to chtěl nechat potvrdit od dalšího lékaře.“

„Ano,“ přiznal Gideon. Nejradši už by odsud zmizel.

„Dobrá. V tom případě vám myslím neuškodí, když si mě vyslechnete, jestli tedy máte zájem.“

Gideon zůstal stát. Ze všech sil potlačil touhu utéct. „Tak sem s tím. Chci slyšet pravdu. A ušetřete mě toho soucitného výrazu.“

„Dobrá. Vaše AVM se tvoří u velké mozkové žíly, takzvané Galénovy žíly, je vrozené a nedá se operovat. Tento typ malformace se postupem času zvětšuje a vše svědčí o tom, že to platí i pro vaši hlavu. Abnormální přímé propojení mezi tepnou, kde proudí vysokotlaká krev, a žilou s nízkotlakou krví způsobuje trvalou dilataci žíly a celkové zvětšování AVM. Navíc dochází k omezení odtoku krve, což žílu dále rozšiřuje.“

Odmlčel se. „Nemluvím příliš odborně?“

„Ne,“ odmítl Gideon. Odborné výrazy z celé záležitosti alespoň částečně snímaly tu hrůzu. I tak mu však z představy, co všechno se mu odehrává v mozku, bylo nanic.

„Prognóza není dobrá. Podle mého odhadu vám zbývá tak půl roku až dva roky života – nejvíce pravděpodobné je, že zemřete přibližně za rok. Na druhé straně jsme už v historii lékařství byli svědky řady zázraků. Nikdo nemůže s jistotou předpovídat budoucnost.“

„Ale počet přeživších dejme tomu za pět let je… jaký?“

„Velmi malý. Ale nikoli nulový.“ Doktor váhal. „Můžeme se o vašem stavu dozvědět víc.“

„Nejsem si jistý, že o to stojím.“

„To je pochopitelné. Pomocí takzvané mozkové angiografie bychom váš zdravotní stav mohli posoudit mnohem přesněji. Zavádíme cévku do stehenní tepny v oblasti třísel, pak ji dopravíme až ke karotidě v krku. Zde vypouštíme kontrastní látku. Když se začne šířit mozkem, uděláme sérii rentgenových snímků. Díky tomu si AVM lépe zmapujeme. A přesněji odhadneme, kolik času vám asi zbývá… a také se možná ukáže, jak bychom váš stav mohli zlepšit.“

„Zlepšit? Jak?“

„Operací. AVM sice nemůžeme odstranit, ale máme i jiné chirurgické možnosti. Například můžeme zasáhnout na jeho okraji.“

„Čímž dosáhnete čeho?“

„Můžeme vám prodloužit život.“

„A o kolik?“

„To záleží na tom, jak moc se žíla dilatuje. O několik měsíců, možná o rok.“

Následovalo dlouhé mlčení.

„Mají tyto metody,“ začal Gideon, „nějaká rizika?“

„Značná. Zejména neurologická. Podobné operace mají mortalitu deset až patnáct procent. Navíc existuje asi čtyřicetiprocentní pravděpodobnost, že dojde k poškození mozku.“

Gideon se lékaři podíval do očí. „A vy byste v mojí situaci na tato rizika přistoupil?“

„Ne,“ odpověděl lékař bez váhání. „Nestál bych o život s poškozeným mozkem. Nejsem hazardér a šance padesát na padesát mě neoslovuje.“ Neurolog opětoval Gideonův pohled a v hnědých očích se mu zračil velký soucit. Gideon si uvědomil, že narazil na velmi moudrého muže a takových za svůj krátký a poměrně nešťastný život moc nepotkal.

„V tom případě ten angiogram nebude nutný,“ prohlásil Gideon.

„Chápu.“

„Měl bych do té doby něco dělat, nějak změnit životní styl?“

„Ne. Můžete žít normálně, aktivně. Až nastane konec, bude to zřejmě velmi rychlé.“ Doktor se odmlčel. „Tohle není úplně lékařská rada. Ale na vašem místě bych dělal věci, které jsou pro vás důležité. A když tím zároveň pomůžete ostatním, tím lépe.“

„Díky.“

Doktor mu stiskl rameno a ztišil hlas.,Jediný rozdíl mezi vámi a námi ostatními je ten, že každý život je krátký a ten váš ještě o něco kratší.“

77

Gideon zabočil na North Guadalupe Street, projel autem starou španělskou bránou k dokonale upravenému a bílým štěrkem vysypanému vjezdu na Národní hřbitov v Santa Fé. Před správní budovou stálo asi deset aut, tak zaparkoval vedle nich, vystoupil a rozhlédl se. Bylo teplé letní ráno, pohoří Sangre de Cristo se vyjímalo pod naprosto průzračnou oblohou. Před ním se táhly úhledné řady malých bílých náhrobků, vedly ze stínu až na jasné denní světlo.

Zamířil na východ, boty mu křupaly po štěrku. Tohle byla starší část hřbitova, původně postavená pro vojáky Unie, kteří padli v bitvě o Glorietský průsmyk, přes borovice a cedry však viděl odlehlejší novou část, kde řady náhrobků stoupaly na blízký svah, na němž byl v nedávné době pouštní písek pokryt travou, která měla až neuvěřitelně zelenou barvu.

Vpolovině kopce viděl malou skupinku lidí stojící u otevřeného hrobu.

Zíral na úhledně uspořádané bílé kříže a Davidovy hvězdy. Nebude to trvat dlouho a taky budu ležet na podobném místě a lidé se sejdou u mého hrobu. Po téhle nečekané a nevítané myšlence rychle následovala další, šílená, ale nevyhnutelná: Kdo kvůli mně vlastně přijde truchlit?

Zabočil po pěšině vedoucí ke skupince smutečních hostů.

Podrobnosti zapojení Simona Blainea do teroristické skupiny v novinách nezveřejnili. Gideon čekal, že na jeho pohřeb přijde mnohem více lidí. Konec konců to byl výborný a uznávaný spisovatel. Když však Gideon procházel dokonalými bílými řadami náhrobků, zjistil, že kolem otevřeného hrobu je sotva dvacítka pozůstalých. Když se blížil, zaslechl kněze pronášejícího řeč nad rakví:

Odpočinout dej, Kriste, svému služebníku, se svátými Tvými v nebi, v místě, kde není zármutku ani lkaní, a světlo věčné ať mu svítí navěky.

Přišel blíž, ze stínu stromů vystoupil na jasné denní světlo. Očima prohledával dav, až našel Alidu. Měla na sobě prosté černé šaty, klobouk se závojem a dlouhé rukavice. Nenápadně se postavil na okraj davu a pokradmu sledoval její obličej. Závoj měla připevněný k okraji klobouku. Když se dívala do rakve, její oči byly suché, ale obličej zoufalý a naprosto zničený. Dál ji pozoroval a nedokázal se odvrátit. Ona náhle zvedla oči a na strašlivou sekundu na něj pohlédla. Pak se znovu začala dívat do hrobu.

Co znamenal ten pohled? Snažil se ho nějak rozluštit. Vyjadřoval nějaké city? Byl příliš krátký a dalšímu zvednutí hlavy se od té doby vyhýbala.

Do rukou Tvých předáváme, Milostiplný Spasiteli, Tvého služebníka

Simona…

Vtýdnu po událostech v pevnosti Fort Detrick se Gideon s Alidou snažil opakovaně spojit. Chtěl, potřeboval jí všechno vysvětlit: jak hrozně ho to mrzí; jak příšerně se cítil, když ji obelhával. Také jí chtěl vyjádřit soustrast kvůli ztrátě otce. Musí ji přesvědčit, že zkrátka neměl jinou možnost. Že si její otec vše zavinil sám, což jí samozřejmě muselo být jasné.

Pokaždé, když jí zkoušel volat, zavěsila. Když se o to snažil naposledy, zjistil, že si změnila číslo.

Pak zkoušel čekat před bránou domu jejího otce, doufal, že když ho uvidí, nechá si to od něj vysvětlit… Ona však kolem něj dvakrát projela, aniž by se na něj podívala.

Proto teď přišel na pohřeb, byl ochotný snést jakékoli ponížení, jen aby se s ní viděl, mohl si s ní promluvit a vše jí vysvětlit. Nečekal, že by jejich vztah mohl pokračovat, ale aspoň se s ní naposledy uvidí. Představa, že vše zůstane takové, jaké to momentálně je, tedy syrové, neuzavřené, plné hořkosti a nenávisti, pro něj byla naprosto nesnesitelná. Zbývalo mu tak málo času – a tentokrát už to ví jistě.

Neustále si v hlavě přehrával společně strávené chvíle: jejich únik na koni; Alidin počáteční hněv; postupný přerod jejích citů, pozvolné objevení lásky-jeho první skutečné lásky, a to díky neuvěřitelné velkorysosti jejího srdce i duše.

Uprostřed života umíráme;

ke komu jinému se obrátit pro spásu, ó Pane, než k Tobě, jehož hříchy naše spravedlivě rozzlobily.

Gideon si začínal připadat jako vetřelec, který vpadl na soukromou a rodinnou akci. Odvrátil se a scházel z kopce kolem řad náhrobků, až se dostal do starší části hřbitova. Tam na bílé štěrkové stezce čekal v chladném stínu cypřiše, kudy Alida bude muset projít cestou k autu.

A i kdyby ti zbýval jen rok – tak ať ten rok za něco stojí. Pro nás oba. Pro tebe a mě. Do toho roku se nám vejde lásky jako jiným do celého života. To říkala ona. Zjistil, že ho pronásleduje vzpomínka, jak nahá stála ve dveřích ranče, krásná jako madona od Botticelliho, ten den, kdy od ní odjížděl a chystal se zničit život jejímu otci.

… Proč je pro něj tak důležité si s ní promluvit? Je to proto, že i když je to téměř vyloučené, pořád ještě doufá, že ji dokáže přesvědčit, aby vše viděla z jeho úhlu pohledu, aby pochopila, že byl v neřešitelné situaci, a aby mu v tom svém nekonečně velkorysém srdci odpustila? Nebo už byl tak nějak přesvědčený o tom, že se to nestane? Možná jí to potřeboval vysvětlit jen proto, aby měl klid v duši – protože i když už nemohl doufat v to, že by ho Alida někdy milovala, chtěl aspoň, aby ho pochopila.

Celý obřad sledoval zpovzdálí. Slabý větřík k němu čas od času zanesl knězův hlas, vzdálené šeptání. Pak spustili rakev do hrobu. A bylo po všem. Hlouček smutečních hostů se začal pomalu rozcházet.

Čekal ve stínu, když průvod pomalu scházel z kopce, a celou tu dobu Alidu sledoval. Lidé jí vyjadřovali upřímnou soustrast, objímali ji, podávali ruku. Trvalo to až neskutečně dlouho. Nejdříve přišli zaměstnanci hřbitova, pak postarší ženy, které si spolu rozrušeně povídaly; pak různí mladší lidé a páry; po nich následoval kněz a jeho pomocníci. Když kněz procházel kolem Gideona, usmál se na něj a pokynul mu.

Jako poslední šla Alida. Čekal, že ji budou provázet ostatní, ona se však od nich vzdálila a kráčela vzadu, úplně sama. Blížila se k němu, zdrcená velkou ztrátou, ale stále ještě hrdá. Šla s hlavou vztyčenou a zírala přímo před sebe, pomalu se pohybovala po dlouhé úzké stezce mezi hroby. Jako by ho vůbec neviděla. Když přišla ještě blíž, Gideon cítil hluboko uvnitř zvláštní prázdnotu. Teď už byla téměř u něj. Nebyl si jistý, co má dělat, jestli s ní má mluvit, postavit se před ni, zkusit ji obejmout – když stála vedle něj, pootevřel rty, aby něco řekl, ale nevyšel z něj žádný zvuk. Beze slova sledoval, jak kolem něj prochází stejným pomalým tempem, oči upřené před sebe a v obličeji nedává nijak najevo, že by si všimla jeho přítomnosti.

Sledoval ji, jak pokračuje pěšinkou, teď už k němu byla zády a ani jednou neporušila strojové odhodlané tempo. Sledoval její vzdalující se černou postavu ještě několik minut, dokud mu nezmizela za budovou. Čekal ještě dlouho poté, co odjela. Čekal, i když zmizelo úplně poslední auto. Nakonec hluboce procítěně vzdychl a také vyrazil po úzké pěšince mezi náhrobky a pak po štěrkovém parkovišti k autu.

78

Gideon požádal řidiče taxíku, aby ho vysadil v parku na Washington Square. Chtěl ty poslední dva kilometry do sídla EOTP na Malé západní 12. ulici dojít pěšky. Než to však udělá, chce se ještě chvíli zdržet v parku a užít si krásný letní den.

Od pohřbu uplynuly tři týdny. Gideon hned po něm zmizel do chaty v pohoří Jemez, kde si vypnul mobil, pevnou linku i počítače. A celé ty tři týdny strávil rybařením. Pátý den konečně chytil toho velkého pstruha na háček bez protihrotu, protože ho pak chtěl pustit. Byla to opravdu nádherná ryba: tlustá, lesklá, s tmavě oranžovou barvou za žábrami. Rozhodně to byla dost vznešená ryba na to, aby ji, jako obvykle, pustil. Pak se však z náhlého popudu rozhodl, že si ji nechá. Odnesl ji zpátky do chaty, očistil ji a připravil si ji jako prostý truite amandine, ke kterému si dal výrazné víno PulignyMontrachet. A nijak si to nevyčítal. Když si o samotě užíval to prosté jídlo, stalo se něco zvláštního. Připadal si šťastný. Nejen šťastný, dokonce měl klid v duši. Tyto své pocity překvapeně a zvědavě zkoumal. Uvědomil si, že je vyvolala jistota. Jistota o zdravotním stavu a také jistota, že už se nikdy neuvidí s Alidou.

Bylo zvláštní, že ho ta jistota určitým způsobem osvobozovala. Už věděl, co ho čeká, co už nikdy nebude mít. Díky tomu byl volný a mohl dodržovat radu, kterou mu dal na rozloučenou jeho neurolog: aby se soustředil na věci, které pro něj jsou důležité, a pomáhal ostatním. Uvědomil si, že pustit pstruha by bylo ušlechtilé; ale musel přiznat, že sníst ho bylo ještě příjemnější. Právě to jídlo pro něj bylo důležité. Uprostřed života umíráme… byla to moudrá myšlenka, a platila pro pstruhy i pro lidi.

Za ty tři týdny udělal řadu dalších drobností, které pro něj byly důležité. Jednou z nich bylo dojednání zdravotní dovolené na dobu neurčitou z laboratoří v Los Alamos. A když skončily jeho krátké rybářské prázdniny, znovu zapnul telefony a konečně si vyzvedl vzkazy, zjistil, že jeden mu nechal i Glinn. Má prý pro Gideona další úkol, jestli tedy bude ochotný ho vzít; prý má „značnou důležitost“. Gideon se to chystal okamžitě odmítnout, ale pak se zarazil. Vlastně, proč ne? V podobných záležitostech si podle všeho vede úspěšně. Jestli chce nějak pomoci ostatním, zřejmě by měl dělat právě tohle.

Opustil ho dokonce i vztek na Glinna, že ho nechal na holičkách. Začínal totiž chápat, že i když se s tím v daný okamžik jen těžko smiřoval, ukázal se Glinnův způsob práce jako nesmírně účinný. V tomhle případě mu odmítli pomoci proto, že jim připadalo, že největší pravděpodobnost úspěchu má, právě když bude pracovat sám.

Proto teď byl tady, zpátky v New Yorku, a chystal se začít novou kapitolu svého krátkého života. Zhluboka se nadechl a rozhlédl se kolem. To krásné víkendové odpoledne bylo v parku na Washington Square živo. Chvíli se tam zdržoval a vychutnával si ten ruch – dominikánské bubeníky, jejichž radostný rytmus vířil okolní vzduch; skupinu dětí, nejistě se pohybujících na inline bruslích s přilbami na hlavách a s chrániči na kolenou, jejich matky, které je ustaraně sledovaly; dvojici mužů v drahých oblecích, kteří si spolu vychutnávali doutníky; starého hipíka, co si brnkal na kytaru a vybíral za to od kolemjdoucích drobné; mima doprovázejícího kolemjdoucí a k jejich pramalé radosti napodobujícího jejich způsob chůze; skořápkáře, který si připravoval propriety a po očku hlídal, jestli se neblíží policie; bezdomovce, který tvrdě usnul na lavičce. Park obsahoval průřez lidskou společností odshora až dolů, ilustroval její bohatost a pestrost. V takový den však všechna radost a různorodost byly nějak výraznější. New York mu připadal úplně jiný, než když tu byl naposledy a bezohledný a přiopilý byznysmen mu sebral taxík. Teroristická hrozba, která město napůl vylidnila, byla pryč. Lidé se do metropole vrátili tak nějak proměnění. Byli propojenější, tolerantnější, šťastnější a více žili přítomností.

Město se změnilo a to samé platilo i o něm. Všichni bychom si měli připomenout, co je v životě skutečně důležité, pomyslel si Gideon. A tito lidé to nedávno udělali. Stejně jako on.

Už bylo po všem; země se vrátila do normálu. Vyřešily se i jeho problémy: nahrávky z ústavu USAMRIID, Blaineův počítač i Dartova výpověď z nemocničního lůžka vyplnily prázdná místa, takže už o spiknutí věděli vše. Zatkli Novaka i další spiklence v Los Alamos, armádě a výzvědných službách. Také vyšla najevo všechna falešná obvinění, Chalkera očistili jako nevinnou oběť. Glinn se postaral o to, aby Gideonova skutečná role v celé akci zůstala utajená. To bylo pro Gideona nesmírně důležité. Kdyby se proslavil, uctívali ho jako hrdinu a jeho tvář se objevovala na titulních stranách časopisů, úplně by si tím zkazil zbytek krátkého života. Byla by to noční můra.

A pak tu byla Alida. Jednou provždy ji ztratil. Tuhle část svého srdce ale ještě musel uzdravit. Nic víc už se s tím dělat nedalo.

Obešel fontánu a zastavil se před dominikánskými bubeníky. Bušili do bubnů, s širokými úsměvy v obličejích, radostí v očích a zvládali ty nejsložitější představitelné synkopované rytmy, nejen dva ku třem, ale i pět ku třem a pak rytmus, který dokonce zněl jako sedm ku čtyřem. Pomyslel si, že to připomíná rytmus lidského srdce; první vjem, který všichni považujeme za začátek života, ovšem vynásobený tisícem a přeměněný v cosi nádherného a divokého.

Když poslouchal hudbu, naplnilo ho to mírem. Opravdovým mírem. Byl to úžasný pocit, na který si dosud nezvykl. Tohle většina lidí cítí každý den? Nikdy netušil, o co přichází. Po tolika letech úzkosti, strachu, zármutku, nejistoty, nenávisti a pomsty mu ten dar konečně dali jeho onemocnění a moudrý lékař. AVM ho jednou zabije, ale zatím ho osvobozuje.

Gideon se podíval na hodinky. Přijde pozdě, ale to nevadí. Momentálně je pro něj důležité to bubnování. Poslouchal je přes hodinu; pak s klidem v duši zamířil na západ po Waverly Place až ke Greenwich Avenue, u níž začínal Meatpacking District.

EOTP působilo stejně opuštěně jako obvykle. Po zazvonění se ozval bzučák, aniž na něj kdokoli promluvil. Nikdo ho nepřišel vyzvednout a nedoprovázel ho laboratořemi k výtahu. Výtah skřípal nahoru a pak se jeho dveře konečně opět otevřely. Mířil chodbou do zasedací místnosti. Dveře byly zavřené a všude bylo ticho jako v hrobě.

Zaklepal a zaslechl Glinnův hlas. Odměřené: „Dále.“

Když Gideon otevřel, zjistil, že místnost je plná lidí. Přivítal ho potlesk a jásot. Glinn byl v čele davu, přijel k němu na vozíku, podal mu zchromlou ruku a pak ho v evropském stylu políbil na obě tváře. Po něm následoval Garza, silně mu potřásl rukou a pak ho poplácal po zádech. Nakonec se přidali i ostatní: v místnosti musela být snad stovka lidí, mladí, staří, muži, ženy všech možných ras, někteří v laboratorních pláštích, jiní v oblecích, další v kimonech a sárí, dále tam byla skupinka, která působila jako ostatní agenti EOTP, vrhali na něj uznalé pohledy a blahopřáli mu. Panovala tu omamná atmosféra plná vřelosti a nadšení.

A pak všichni zmlkli. Gideonovi došlo, že čekají, až něco řekne. Stál tam a byl úplně ochromený. Pak si odkašlal. „Díky,“ prohlásil. „Ehm, a kdo vlastně všichni jste?“

Následoval halasný smích.

Promluvil Glinn. „Gideone, tohle všechno jsou zaměstnanci EOTP, které jste zatím nepotkal. Většina z nich pracuje v zákulisí a udržuje naši společnost v provozu. Možná je neznáte, ale oni všichni znají vás. A chtěli sem přijít, aby vám mohli poděkovat.“

Ozval se silný potlesk.

„Nemůžeme nic říct ani udělat, nemůžeme vám dát nic, co by aspoň trochu vyjádřilo, jak moc jsme vám vděční. Takže se o to ani nebudu pokoušet.“

Gideon byl dojatý. Chtěli od něj slyšet další slova. Ale co jim má říct? Najednou mu došlo, že tak dokonale předstírá a spřádá lži, že téměř úplně zapomněl, jaké to je být upřímný.

„Jsem prostě rád, že jsem v tomhle bláznivém světě mohl udělat dobrý skutek.“ Znovu si odkašlal. „Ale nezvládl bych to bez svého parťáka, Stonea Fordyce. Který náš úspěch zaplatil životem. To on je hrdina. Já přišel jen o pár zubů.“

Následoval tišší potlesk.

„Taky vám všem chci poděkovat. Vlastně ani nevím, co přesně děláte, ale je příjemné vidět vaše tváře. V akci jsem se tolikrát cítil úplně osamocený. Uvědomuju si, že je to součást práce, tak to tady funguje, ale když vás tu vidím, dochází mi, že jsem sám nebyl. EOTP je teď svým způsobem můj domov. Možná dokonce rodina.“

Všichni začali přikyvovat a souhlasně šeptat.

Následovalo ticho a Glinn se zeptal: Jaká byla dovolená?“

„Dal jsem si pstruha.“

Další smích a potlesk. Gideon všechny utišil zvednutím ruky. „V posledních několika dnech mi něco došlo. Tohle bych měl dělat. Chci dál pracovat pro EOTP. Myslím, že tady udělám ještě hodně dobra. Konec konců..Odmlčel se a rozhlédl. „Nemám v životě nic jiného, na čem by mi záleželo. Jen vás. Vím, že je to smutné, ale už je to tak.“

Následovalo další ticho. Po chvíli se v Glinnově obličeji objevil slabý úsměv. Rozhlédl se po místnosti. „Všem vám děkuji, že jste sem přišli,“ prohlásil.

Po jeho taktním, ale jednoznačném pokynu se místnost vyprázdnila. Zůstali pouze on, Gideon a Garza. Pak Glinn Gideonovi pokynul, aby se posadil ke konferenčnímu stolu.

Jste si tím jistý, Gideone?“ ptal se tiše. „Konec konců to pro vás bylo utrpení. A nejen fyzické, ale hlavně citové.“

Gideon už dávno nebyl překvapený faktem, že se o něm Glinn dozví naprosto všechno. „Ještě v životě jsem si ničím nebyl tak jistý,“ odpověděl.

Glinn se na něj chvíli pozorně díval – byl to dlouhý a pátravý pohled. Pak přikývl. „Výborně. Jsem rád, že pro nás dál budete pracovat. Teď je pro pobyt v New Yorku velmi zajímavé období. Příští týden bude v Morganově knihovně výjimečná výstava – irská vláda sem zapůjčila Evangeliář z Kellsu. O této knize jste, předpokládám, slyšel.“

„Jistě.“

„V tom případě se na ni se mnou půjdete podívat?“ ptal se Glinn. „Mám rád iluminované rukopisy. Každý den budou ukazovat jinou stranu. To je úžasné.“

Gideon váhal. „Tedy, iluminované rukopisy mě úplně nezajímají.“

„Škoda, ale já doufal, že mě na tu výstavu doprovodíte,“ prohlásil Glinn. „Evangeliář z, Kellsu si zamilujete. Nejenže je to největší irský poklad, ale navíc ten nejkrásnější iluminovaný rukopis na světě. Z Irska ho zatím vyvezli pouze jednou, v New Yorku bude jen týden. Byla by škoda nechat si ho uniknout. Půjdeme tam v pondělí dopoledne.“ Gideon se rozesmál. „Upřímně řečeno je mi ten zatracený Evangeliář z Kellsu úplně volný.“

„Ale oblíbíte si ho.“

Gideon v Glinnově hlase zaznamenal náznak podráždění, proto se zarazil. „Proč?“

„Protože váš další úkol bude ukrást ho.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai