Kód smrti

Douglas Preston

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Thrillery

Představujeme vám Gideona Crewa: geniálního podvodníka a krále zlodějů.

Dvanáctiletý Gideon Crew byl svědkem toho, jak jeho otce, špičkového matematika, obvinili z velezrady a zastřelili. Ve dvaceti se u matčiny smrtelné postele dozví pravdu: jeho otec byl křivě obviněný a úmyslně zavražděný. Těsně před svou smrtí ho matka poprosí, aby otce pomstil. Když teď má Gideon nový smysl života, připraví pro člověka, který zničil jeho otce i celou rodinu nemilosrdnou pomstu. Jeho plán je geniální, propracovaný do poslední detailu a úspěšný.

Zpovzdálí ho však kdosi pozoruje. Kdosi velmi mocný, na nějž Gideonovy jedinečné schopnosti udělaly velký dojem. Někdo, kdo přesně takového mstitele právě potřebuje. Nabídne mu dobře placenou, i když velice obtížnou práci.

Pro Gideona může tato operace znamenat začátek nového života…

KÓD SMRTI

Douglas

Preston

&

Lincoln

Child

Přeložila Jana Kordíková

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o, v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright ©2011 by Splendide Mendax, Inc, and Lincoln Child All rights reserved.

Z anglického originálu Gideon’s Sword

(Published by Grand Central Publishing, New York, 2011) přeložila © 2012 Jana Kordíková

Redakce textu: Dana Packová

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2012 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol, s r, o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-065-3

Tuto knihu věnujeme

našemu úžasnému literárnímu agentovi

Eriku Simonoffovi

MELVIN CREW

1

Srpen 1988

Na tenhle den Gideona Crewa nepřipravilo nic z dvanácti let, která zatím prožil. Každý bezvýznamný detail, každé sebeobyčejnější gesto, každý zvuk a pach jako by byly zality do skleněného bloku, takže se k nim kdykoli mohl znovu vracet.

Matka ho vezla z tenisového tréninku v jejich plymouthu. Bylo vedro, určitě přes třicet stupňů, takový ten den, kdy se člověku lepí šaty na tělo a okolní vzduch se ani nepohne. Gideon si větrák v palubní desce namířil na obličej a užíval si závan chladného vzduchu. Jeli po silnici 27 vedoucí podél dlouhé betonové zdi lemující Arlingtonský národní hřbitov. Náhle se k jejich autu přiblížili dva policisté na motorkách, jeden se zařadil před ně a druhý za ně, sirény houkaly a červené majáčky svítily. Ten vpředu rukou v černé rukavici ukazoval na sjezd Columbia Pike, a když na něj matka zabočila, pokynul jí, aby zajela ke krajnici. Ničím se to nepodobalo rutinně probíhající dopravní kontrole – oba policisté okamžitě seskočili z motorek a rozběhli se směrem k nim.

„Následujte nás,“ nařídil matce jeden z nich, když k nim nakoukl okénkem. „Hned.“

„Co to má znamenat?“ vyptávala se Gideonova matka.

„V zájmu národní bezpečnosti. Držte se nás – pojedeme rychle a budeme odklánět dopravu.“

„Já tomu nerozumím…“

Muži už však běželi zpět ke svým motorkám.

Policisté je s houkajícími sirénami doprovázeli z Columbia Pike na George Mason Drive, nutili ostatní auta uhýbat z cesty. Za chvíli se k nim připojily další motorky, policejní auta a nakonec i sanitka: kolona se hlučně prodírala ulicemi plnými aut. Gideon netušil, jestli se má bát, nebo být nadšený. Jakmile zabočili na Arlington Boulevard, začínalo mu docházet, kam mají namířeno: do Arlington Hall Station, kde jeho otec pracoval pro INSCOM, Velení americké vojenské rozvědky a vyšetřovací služby.

Před vjezdem do komplexu stály policejní zátarasy, při příjezdu kolony však byly odstraněny. Hnali se po Ceremoniál Drive a prudce zastavili až u dalšího zátarasu, vedle řady hasičských aut, policejních vozů a dodávek zásahovky. Gideon přes stromy viděl dům, v němž pracoval otec. Měl vznešené bílé sloupy a cihlovou fasádu a byl zasazený uprostřed smaragdově zeleného trávníku a upravených dubů. Kdysi to bývala dívčí škola a budova ji stále ještě připomínala. Velký strom v přední části objektu někdo porazil. Všiml si, že na trávníku za nízkým pahorkem leží dva odstřelovači s puškami položenými na dvojnožkách.

Matka se k němu obrátila a přísně mu nařídila: „Zůstaň v autě, a ať se bude dít cokoli, nevycházej ven.“ Obličej měla pobledlý a plný napětí, což mu nahnalo strach.

Vystoupila. Policejní kordon jí prorážel dav, pak všichni zmizeli.

Zapomněla vypnout motor. Stále ještě fungovala klimatizace. Gideon si stáhl okénko a auto okamžitě naplnilo houkání sirén, hlasy z vysílaček, výkřiky. Kolem proběhli dva muži v modrých oblecích. Policista hulákal do vysílačky. Z dálky se ozývaly další sirény, blížily se ze všech směrů.

Zaslechl hlas z elektronického megafonu, nepříjemný, zkreslený. „Vyjděte ven s rukama tak, aby na ně bylo vidět.“

Dav okamžitě zmlkl.

„Jste obklíčený. Nemáte jinou možnost. Propusťte rukojmího a vyjděte ven.“

Další ticho. Gideon se rozhlížel. Pozornost davu se upínala ke vchodu budovy. Tam se podle všeho bude něco odehrávat.

„Je tady vaše žena. Chce si s vámi promluvit.“

Z megafonu se ozval šum a pak elektronicky zesílené zajíknutí, směšné a podivné. „Melvine?“ Další zajíknutí. „MELVINE?“

Gideon ztuhl. To je přece matčin hlas, pomyslel si.

Připomínalo mu to sen, ve kterém nic nedává smysl. Nemohlo to být skutečné. Dal ruku na páčku u dveří, otevřel si a vyšel na rozpálený vzduch.

„Melvine…“ Zajíknutí. „Prosím, vyjdi ven. Nikdo ti neublíží, slibuju. Nech toho muže jít“. Hlas v megafonu byl strohý a cizí – a přesto nepochybně patřil jeho matce.

Gideon prošel hloučky policistů a vojáků. Nikdo se ho nevšímal. Došel k vnějším zátarasům, položil ruku na drsné dřevo natřené na modro. Díval se směrem na Arlington Hall, ale nezaznamenal pohyb ani v jejím průčelí ani v nejbližším okolí, odkud byli odvoláni všichni lidé. Budova, lesknoucí se v rozpáleném vzduchu, vypadala naprosto pustě. Venku z větví dubů zplihle visely listy, nebe bez mráčku bylo tak světlé, že působilo téměř bíle.

„Melvine, když toho muže propustíš, poslechnou si tě.“

Další napjaté ticho. Pak se ve vchodových dveřích něco začalo hýbat. Ven se vypotácel obtloustlý muž v obleku, kterého Gideon ještě nikdy neviděl. Chvilku se zmateně rozhlížel, ale pak se rozběhl k zátarasům, až se mu tlusté nohy míhaly. Přiběhlo k němu pět policistů v přilbách a se zbraněmi v rukou; chytili ho a zatáhli za jednu z dodávek.

Gideon se protáhl pod zátarasem a prodíral se vpřed skupinkami policistů, mužů s vysílačkami, mužů v uniformě. Nikdo si ho nevšímal, nikoho nezajímal: všechny oči byly upřené na vchod do budovy.

Pak se zpoza dveří ozval slabý hlas. „Musí se zahájit vyšetřování!“

Byl to hlas jeho otce. Gideon se zastavil a srdce měl až v krku.

„Požaduji řádné vyšetřování! Zemřelo šestadvacet lidí!“

Další šum v megafonu, pak z reproduktorů zaburácel mužský hlas. „Doktore Crewe, vaše obavy samozřejtmě vezmeme v úvahu. Teď však musíte vyjít s rukama nad hlavou. Chápete? Musíte se okamžitě vzdát.“

„Vždyť vy mě vůbec neposloucháte,“ zareagoval chvějící se hlas. Zněl vyděšeně, téměř dětsky. „Zemřeli lidé a nikdo s tím nic nedělá! Chci slib.“

„Tohle je slib.“

Gideon se dostal až k posledním zátarasům. V přední části budovy se stále nic nehýbalo, ale už byl dost blízko na to, aby spatřil, že dveře jsou pootevřené. Určitě je to sen; každou chvíli se musí vzbudit. Z vedra se mu točila hlava, v ústech měl měděnou pachuť. I když to připomínalo noční můru, byla to skutečnost.

A pak si Gideon všiml, že se dveře pohnuly dovnitř a v tmavém otvoru se objevil jeho otec. Ve srovnání s majestátním průčelím budovy vypadal hrozně malý. Udělal krok dopředu, ruce měl nad hlavou, dlaněmi dopředu. Rovné vlasy mu splývaly na čele, kravatu měl nakřivo a modrý oblek celý pomačkaný.

„To by stačilo,“ ozval se hlas. „Stůjte.“

Melvin Crew se zastavil a mžoural v jasném slunečním svědě.

Pak zazněly výstřely, následovaly tak krátce po sobě, že připomínaly petardy, jeho otec přepadl zpátky do tmavých dveří.

„Tati!“ vykřikl Gideon, přeskočil zátaras a rozběhl se po rozpáleném asfaltovém parkovišti. „Tati!“

Okamžitě se za ním ozvaly výkřiky: „Kdo je ten kluk?“ a rozkazy: „Zastavit palbu!“

Přeskočil obrubník a přes trávník běžel ke vchodu. Několik lidí ho vzápětí začalo pronásledovat.

„Ježíšikriste, zastavte ho!“

Na trávě uklouzl, padl na všechny čtyři, ale pak znovu vstal. Viděl pouze otcovy nohy trčící z tmavého vchodu na denní světlo, boty mířily k obloze a všem se tak ukázaly prošlapané podrážky. V jedné už dokonce byla díra. Musí to být sen, jen sen – poslední věc, kterou viděl, než ho srazili k zemi, byla, jak sebou ty nohy dvakrát škubly.

„Tati!“ křičel do trávníku, bojoval, aby se mohl znovu postavit, a na ramenou nesl tíhu celého světa; ty nohy se přece hýbaly, tatínek je naživu, vstane a všechno se dá zase do pořádku.

2

Říjen 1996

Gideon Crew v noci letěl z Kalifornie, po dvouhodinovém čekání na ranveji letiště LAX konečně vyrazili na Dullesovo letiště. Po příletu naskočil na autobus do města, pak co možná nejdál dojel metrem a teprve nakonec použil taxík: jeho omezenému rozpočtu už totiž notně pustil žilou neplánovaný let. Hotovost mu ubývala znepokojivým tempem, nedokázal šetřit – a poslední práce byla náročnější než obvykle, zboží nešlo tak snadno udat.

Když mu zavolala, zpočátku doufal, že je to jen další falešný poplach, další hysterický záchvat nebo opilecké volání o pozornost. Když však dorazil do nemocnice, lékař se k němu choval s chladnou otevřeností. „Selhávají jí játra a vzhledem k tomu, jak žila, nemá nárok na transplantaci. Možná to je vaše poslední návštěva.“

Ležela na jednotce intenzivní péče, obarvené vlasy jí splývaly po polštáři, měla téměř centimetrové odrosty a obličej plný vrásek. Zoufale se snažila nalíčit si oči; bylo to stejně marné jako natírat okenice nějaké ruiny. Slyšel, jak přes kanylu v nose sípavě dýchá.

V místnosti bylo ticho, tlumená světla, ozývalo se jen jemné pípání přístrojů. Náhle ho zaplavila lítost a výčitky svědomí. Byl zabraný do vlastního života a vůbec se o ni nestaral. Pokaždé když se o to v minulosti pokusil, však znovu začala pít a vše skončilo hádkou. Přesto nebylo správné, že její život končí zrovna takhle. Prostě to nebylo správné.

Vzal ji za ruku a marně se pokoušel přijít na to, co jí říct. Nakonec ze sebe dostal ubohé: „Jak se máš, mami?“ Za zbytečnost své otázky se nenáviděl, ještě než ji dořekl.

Místo odpovědi se na něj podívala. Bělma jejích očí měla barvu přezrálých banánů. Kostnatýma rukama rozechvěle sevřela ty jeho. Pak tiše prohlásila. „No, už se mi to krátí.“

„Mami, prosím tě, takhle nemluv.“

Pohrdavě mávla rukou. „Mluvil jsi přece s doktorem, tak víš, jak se věci mají. Mám cirhózu, se všemi úžasnými vedlejšími příznaky – a kromě toho taky městnavé srdeční selhání a rozedmu plic, kterou jsem si způsobila roky kouření. Je ze mě troska a můžu si za to sama.“

Gideon na to nedokázal nic říct. Všechno to pochopitelně byla pravda, matka rozhodně mluvila upřímně. To pro ni platilo odjakživa. Nikdy nedokázal pochopit, proč tak silná žena nedokáže odolat chemickým závislostem. Vlastně to tak nepochopitelné nebylo, zkrátka měla sklony k závislosti v povaze, kterou po ní částečně podědil i on.

„Pravda tě osvobodí,“ začala, „ale nejdřív ti z ní bude nanic.“

Bylo to její nejoblíbenější rčení a vždycky předcházelo nějaké nepříjemné pravdě.

„Je načase říct ti pravdu…“ zalapala po dechu, „…ze které ti opravdu bude nanic.“

Čekal, zatímco ona se ještě několikrát přerývavě nadechla.

„Jde o tvého otce.“ Zažloutlé oči upřela na dveře. „Zavři.“

Gideon plný neblahého tušení jemně zavřel dveře a vrátil se k jejímu lůžku.

Znovu mu sevřela ruku. „Golubcy,“ šeptla.

„Cože?“

„Golubcy. Ruské závitky se zelím.“

Odmlčela se, aby se nadechla. „Sovětské kódové označení té operace. Závitky. Za jedinou noc bylo odhaleno šestadvacet dokonale utajených pracovníků. Beze stopy zmizeli.“

„Proč mi to říkáš?“

„Thresher.“ Zavřela oči a rychle dýchala. Když se odhodlala, že mu vše prozradí, zřejmě už se nemohla dočkat, až to ze sebe dostane. „To je další důležité slovo. Projekt, na kterém tvůj otec pracoval pro INSCOM. Nový šifrovací standard… podléhající vysokému stupni utajení.“

„Opravdu bys o tom měla mluvit?“ ujišťoval se Gideon.

„Tvůj otec mi o tom neměl říkat. Ale udělal to.“ Oči dál měla zavřené a její tělo bylo zhroucené, jako by se nořilo do lůžka. „Thresher se musel prověřit. Otestovat. A tehdy zaměstnali otce. Přestěhovali jsme se do Washingtonu.“

Gideon přikývl. Pro sedmáka nebylo stěhování z Claremontu v Kalifornii do hlavního města úplně zábavné.

„V roce 1987 INSCOM odeslal standard Thresher ke konečnému schválení Národní bezpečnostní agentuře. Ta ho schválila. A začal se používat.“

„Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„Tak to slyšíš teď.“ Bolestivě polkla. „Rusům trvalo jen měsíc, než standard rozluštili. Pátého července 1988, jen den po Dni nezávislosti, odhalili všechny americké špiony.“

Odmlčela se a dlouze vzdychla. Neustálé tiché pípání přístrojů se mísilo se sykotem kyslíku a tlumenými zvuky nemocnice.

Gideon ji dál držel za ruku a nebyl schopný slova.

„Tu tragédii dávali za vinu tvému otci…“

„Mami.“ Gideon jí stiskl ruku. „Tohle už je minulost.“

Zakroutila hlavou. „Zničili mu život. Proto taky udělal to, co udělal, proto vzal toho rukojmího.“

„Co na tom teď záleží? Já už se dávno smířil s tím, že táta prostě udělal chybu.“

Náhle se jí otevřely oči. „Neudělal chybu. Stal se obětním beránkem.“

Ta slova pronesla tak zastřeným hlasem, jako by si z hrdla chtěla dostat něco nepříjemného.

„Co tím myslíš?“

„Ještě před operací Golubcy tvůj otec napsal zprávu. Podle něj Thresher byl vadný. Zůstaly v něm otevřené dveře. Oni to ignorovali. Ale měl pravdu. A odneslo to šestadvacet lidí.“

Hlasitě se nadechla a rukama rozčileně bušila do matrace. „Thresher byl tajný. Mohli si říkat, co chtěli. Nikdo jim nemohl odporovat. Tvůj otec pocházel zvenčí, byl to profesor, civilista. Navíc se v minulosti léčil z deprese, což pak mohli vhodně použít v jeho neprospěch.“

Gideon ji poslouchal a postupně tuhl. „Chceš tím říct…, že to nebyla jeho chyba?“

„Přesně tak. Zničili důkazy a aféru Golubcy hodili na něj. Proto taky vzal toho rukojmího. A proto ho taky zastřelili s rukama nahoře – aby ho umlčeli. Byla to chladnokrevná vražda.“

Gideonovi se zvláštně zatočila hlava. I když ten příběh byl strašný, cítil, jak z něj padá obrovské břemeno. Otec, jehož jméno od Gideonových dvanácti všichni očerňovali, vůbec nebyl depresivní, labilní, nekvalitně pracující matematik. Všechny ty posměšky a trápení, co musel snášet, všechno to šeptání za zády a pošklebování – všechno to bylo neoprávněné. Zároveň mu začínalo docházet, jak strašného zločinu se na otci dopustili. Živě si ten den pamatoval, všechny ty sliby. Vybavoval si, jak otce vylákali na denní světlo jen proto, aby ho mohli zastřelit.

„Ale kdo…?“ začal.

„Generálporučík Chamblee Tucker. Zástupce ředitele INSCOM. A vedoucí skupiny pracující na projektu Thresher. Z otce udělal obětního beránka, aby se sám ochránil. Potom dal rozkaz k palbě. Nezapomeň to jméno: Chamblee Tucker.“

Pak se matka odmlčela, ležela na posteli zalitá potem a dýchala, jako by právě doběhla maratón.

„Díky, že jsi mi to řekla,“ začal klidným hlasem.

„To ještě není všechno.“ Matka s námahou dýchala. Všiml si znepokojivých údajů na monitoru srdeční činnosti na zdi.

„Už nemluv,“ prohlásil. „Musíš si odpočinout.“

„Ne,“ vyhrkla naléhavě. „Čas na odpočinek budu mít později.“

Gideon čekal.

„Co se stalo pak, víš sám moc dobře. I ty sis to zažil. Neustálé stěhování, chudobu. Ty… chlapy. Prostě už jsem to nezvládala. Můj skutečný život skončil toho dne. Uvnitř jsem od té doby byla úplně mrtvá. Byla jsem příšerná matka. A tobě… tobě to tak ublížilo.“

„Tím se netrap, zvládl jsem to.“

„Určitě?“

„Jasně.“ Hluboko uvnitř se to však v Gideonovi sevřelo.

Začínal se jí zpomalovat dech a Gideon cítil, že ho drží o něco slaběji. Došlo mu, že brzy usne, proto jí jemně uvolnil ruku a položil ji na postel. Když se však sklonil, aby ji políbil, její ruka se zase vymrštila a pařátovitými prsty ho popadla za límec. Matka ho probodla pohledem a naléhavě vyhrkla: „Vyrovnej skóre.“

„Cože?“

„Udělej Tuckerovi to samé, co on udělal tvému otci. Znič ho. A hlavně se postarej, aby se dozvěděl, proč se mu to stalo a kdo mu to udělal.“

„Dobrý bože, co to po mně chceš?“ šeptl Gideon a vyděšeně se rozhlédl. „Mami, vždyť ty už nevíš, co mluvíš.“

Začala šeptat. „Dej si na čas. Dodělej vysokou. Pokračuj ve studiu. Uč se. Pozoruj. Čekej. Určitě přijdeš na nějaký způsob.“

Pak pomalu uvolnila ruku a znovu zavřela oči, neuvěřitelně dlouho vydechovala, jako by to mělo být naposledy. A svým způsobem vlastně bylo, protože poté upadla do kómatu a za dva dny umřela.

Její poslední slova, slova, která se mu budou nesčetněkrát ozývat v mysli. Určitě přijdeš na nějaký způsob.

3

Současnost

Gideon Crew vycházel z borovicového háje na mýtinu před chatou. V jedné ruce měl hliníkové pouzdro, v němž byl prut na muškaření; přes rameno nesl plátěný vak se dvěma pstruhy, uloženými do vlhké trávy. Byl krásný den na začátku května, slunce mu mírně hřálo zadní část krku. Dlouhými kroky procházel trávou a plašil včely a motýly.

Chata stála v odlehlé krajině, byla z ručně otesaných klád a vepřovic, měla rezavou plechovou střechu, dvě okna a dveře. Na hřebeni byly nenápadně schované fotovoltaické panely a satelitní anténa.

Chata stála na místě, kde hory postupně klesaly do rozlehlé nížiny Piedra Lumbre, na horizontu jako modré zuby čněly vysoké štíty coloradských hor. Gideon pracoval na „Kopci“, v Národní laboratoři Los Alamos, a pracovní dny přežíval v laciném vládním bytě v budově na rohu Trinity a Oppenheimerovy třídy. Ale víkendy (a skutečný život) trávil ve své chatě v pohoří Jemez.

Otevřel si chatu a vešel do kuchyňského kouta. Odložil plátěný pytel a vytáhl z něj vykuchané pstruhy, omyl je a pak je osušil. Natáhl se pro iPod položený v dokovací stanici a po chvilkovém přemýšlení vybral Theloniouse Monka. Z reproduktorů se ozvaly první tóny skladby Green Chimneys.

Smíchal citronovou šťávu se solí, pak přidal trochu olivového oleje a čerstvě namletého pepře. Pečlivě pstruhy natřel marinádou. V duchu si odříkával všechny další přísady pstruha po provensálsku: cibule, rajčata, česnek, vermut, mouka, oregano a tymián. Gideon obvykle jedl jednou denně, a to vysoce kvalitní jídlo, které si sám uvařil. Bylo to pro něj téměř zenové cvičení, jak samotná příprava pokrmu, tak následná pomalá konzumace. Jinak k zahnání hladu sloužily piškoty, chipsy a litry kávy.

Když si umyl ruce, vstoupil do obytné části a uložil hliníkové pouzdro s prutem do starého stojanu na deštníky v rohu. Sesunul se na starožitnou koženou pohovku, dal si nohy nahoru a odpočíval. Ve velkém kamenném krbu hořel oheň, který si zapálil spíše pro potěchu než kvůli teplu, odpolední slunce vrhalo nažloutlé světlo přes losí paroží nad krbem. Na podlaze byla předložka z medvědí kůže, stěny zdobily stará šachovnice a deska na vrhcáby. Knihy se vršily na odkládacích stolcích, ležely na podlaze a do posledního místa zaplnily knihovnu v odlehlé části místnosti.

Podíval se směrem k jinému koutu, zakrytému provizorním závěsem vyrobeným z pruhované deky. Dlouho se ani nepohnul. Systém od minulého týdne nekontroloval a nechtělo se mu do toho ani teď. Byl unavený a těšil se na večeři. Avšak tu povinnost sám sobě uložil už před tak dlouhou dobou, že se z ní stal zvyk, proto sebral poslední zbytky odhodlání, rukou si z obličeje odhrnul dlouhé rovné tmavé vlasy a ploužil se k přikrývce, za níž se ozývalo tiché bzučení.

Váhavě závěs odhrnul, z tmavého prostoru se linul slabý pach elektronických přístrojů a zahřátých plastů. Před očima se mu objevil dřevěný stůl s počítačovým vybavením, v šeru blikaly LED kontrolky. Měl čtyři počítače, různých typů i velikosti, neznačkové a průměrné, všechny starší než pět let: server Apache a tři linuxové klienty. Pro svou práci Gideon nepotřeboval rychlé počítače; stačilo, aby byly výborné – a spolehlivé. Jediným novým a poměrně drahým zařízením v pracovně byl vysoce výkonný širokopásmový satelitní router.

Nad počítači visela malá a nádherná skica útesů na mainském pobřeží od Winslowa Homera. Byl to jediný zbylý artefakt z jeho předchozí práce: tenhle zkrátka nedokázal prodat.

Přitáhl si omšelou kancelářskou židli na kolečkách a usadil se u malého dřevěného stolu, dal si nohy nahoru, klávesnici do klína a začal psát. Na obrazovce naskočil souhrn výsledků vyhledávání, který ho informoval, že u počítače nebyl šest dní.

Přešel do okna s výsledky. Okamžitě si všiml, že vyhledávání bylo úspěšné.

Díval se na obrazovku. Během let svůj vyhledávač neustále zdokonaloval a vybrušoval, od posledního falešně pozitivního výsledku už uplynul téměř rok.

Spustil nohy na podlahu, srdce se mu náhle rozbušilo, nahrbil se nad stůl a zuřivě bušil do kláves. Vyhledávač zaznamenal úspěch v obsahu vydávaném Národním bezpečnostním archivem na Univerzitě George Washingtona. Samotný archivní materiál zůstával utajený, ale obsah už byl zveřejněný v rámci velkého, pokračujícího odtajňování dokumentů ze studené války v souladu s vládním nařízením 12958.

Výsledkem bylo jméno jeho otce: L. Melvin Crew. A název archivovaného a stále utajovaného dokumentu: Kritika šifrovacího standardu EVP-4 Thresher, založeného na diskrétním logaritmu: možnost prolomení kryptoanalytickou strategií za pomoci torzních bodů φ eliptické křivky v charakteristice φ.

„Proboha,“ vyhrkl Gideon, když zíral na obrazovku. Tentokrát to rozhodně nebylo falešně pozitivní.

Už léta doufal, že něco objeví. Ale tohle nebylo jen tak něco. Tohle vypadá jako zásah do černého.

Připadalo mu to neuvěřitelné: mohla by to být zpráva, v níž jeho otec napsal kritiku Thresheru, zpráva, kterou generál Tucker údajně zničil?

Zjistit se to dalo pouze jediným způsobem.

4

Byla půlnoc. Gideon Crew se klátil po ulici s rukama v kapsách, kšiltovkou nasazenou kšiltem dozadu, ve špinavé košili, umaštěném plášti, volných kalhotách, které mu padaly z boků, a říkal si, jaké má štěstí, že v Brooklandu, předměstí Washingtonu, zrovna dnes vyvážejí popelnice.

Zabočil za roh na Kearny Street a prošel kolem domu: omšelého bungalovu s přerostlým trávníkem, obklopeného bílým plaňkovým plotem, z něhož se už loupal nátěr. A u plotu samozřejmě stála báječně přeplněná popelnice, ve vzduchu se vznášel zlověstný pach zkažených krevet. Nahmatal cosi, co mu připomínalo hranolky, pár jich vytáhl, přesvědčil se, že to opravdu jsou hranolky, a zase je hodil zpátky.

Zahlédl pohyb. Z živého plotu vylezla vychrtlá jednooká kočka.

„Máš hlad, parťáku?“

Kočka tiše mňoukla, přišla k němu a ostražitě škubala ocasem. Gideon jí nabídl hranolku. Podezřívavě ji očichala, snědla, pak znovu zamňoukala, tentokrát hlasitěji.

Gideon jí hodil hrst. „Víc ti nedám, kotě. Víš vůbec, jak jsou tyhle transmastné kyseliny nezdravé?“

Kočka se pustila do jídla.

Gideon znovu zabořil ruku do popelnice, tentokrát vytáhl hromádku vyhozených papírů. Rychle je začal procházet, zjistil, že je to písemka z matematiky nějakého dítěte, s radostí si všiml, že dostalo jedničku. To mu měli dát do rámečku, ne házet do popelnice.

Vrátil je zpět do odpadu, vyhrabal nedojedenou kuřecí paličku a dal ji stranou pro kočku. Pak znovu sáhl dovnitř, tentokrát oběma rukama, snažil se dostat co nejhlouběji, narazil na něco slizkého, pokračoval dál, prohmatával několik polotuhých předmětů, pak narazil na další papíry. Sevřel je a vytáhl na povrch, zjistil, že je to přesně to, co hledá: vyhozené faktury. A mezi nimi byla i horní polovina účtu za telefon.

Zásah.

„Hele!“ Zaslechl výkřik a zvedl hlavu. Stál tam majitel domu Lamoine Hopkins, malý, drobný Afroameričan a rozzlobeně na něj ukazoval. „Hele! Koukej odsud zmizet!“

Gideon nikam nespěchal a byl vděčný za nečekanou příležitost promluvit si s jedním ze svých cílů, papíry vrazil do kapsy. „Nemůžu se najíst?“ Zvedl kuřecí paličku.

„Jdi se nažrat jinam!“ zuřil druhý muž. „Tohle je slušná čtvrť! To jsou moje odpadky!“

„Ale no tak, snad se nic nestalo.“

Muž vytáhl mobil. „Vidíš? Jdu volat policajty.“

„Jasně, klídek, kámo.“

„Haló?“ začal druhý muž přehrávat do telefonu, „mám na pozemku vetřelce, hrabe se mi v odpadcích. Severovýchodní část Kearny Street, číslo třicet pět sedmnáct!“

„Tak pardon,“ zamumlal Gideon a s paličkou v ruce se šoural pryč.

„Okamžitě sem pošlete hlídku!“ ječel muž, „chystá se odejít.“

Gideon hodil paličku kočce, ploužil se k rohu, za nímž zrychlil. Tak důkladně, jak to jen šlo, si otřel ruce i paže do čepice a zahodil ji, kabát z Armády spásy převrátil naruby, čímž ukázal čistý modrý svrchník, oblékl si ho, pak si přičísl vlasy hřebenem. Když se dostal k autu z půjčovny, které zaparkoval pár bloků odsud, projelo kolem něj policejní auto, ale nevěnovalo mu velkou pozornost. Nastoupil do auta, nastartoval a radoval se, jaké měl štěstí. Nejen že získal to, pro co sem přišel, ale ještě se s Lamoinem Hopkinsem osobně setkal – a báječně si s ním popovídal.

To se mu ještě bude hodit.

Druhý den ráno začal z motelového pokoje naslepo volat čísla z Hopkinsova výpisu hovorů. Propracovával se řadou Hopkinsových přátel, až na pátý pokus začínalo přihořívat.

„Technická podpora obchodního centra Heart of Virginia,“ ozval se hlas. „U telefonu Kenny Roman.“

Technická podpora. Gideon rychle zapnul digitální záznamník zapojený do splitteru na telefonní lince. „Pan Roman?“

„Ano?“

„Jmenuju se Eric. Zastupuji finanční společnost Sutherland.“

„Jo? A co chcete?“

„Jde o tu půjčku na váš Dodge Dakota 2007.“

„Jakou dakotu?“

„Máte už tříměsíční zpoždění se splátkami, pane, obávám se, že vám finanční společnost Sutherland…“

„O čem to mluvíte? Já žádnou dakotu nemám.“

„Pane Romane, chápu, že tahle doba je na finance nesmírně náročná, ale když nám nezaplatíte dlužnou částku…“

„Koukněte, vy si snad sedíte na vedení? Tohle je omyl. Já žádný pickup nemám. Jděte… se… vycpat.“ Pak se ozvalo cvaknutí a telefon ohluchl.

Gideon zavěsil. Vypnul záznamník. Pak si třikrát poslechl rozhovor, který si právě nahrál. O Čem to mluvíte? Já žádnou dakotu nemám, napodoboval Gideon nahlas. Koukněte, vy si snad sedíte na vedení? Tohle je omyl. Já žádný pickup nemám. Všechny věty mnohokrát zopakoval v různých kombinacích, dokud mu nepřipadalo, že dokáže přibližně napodobit intonaci, tón hlasu i rytmus.

Zvedl telefon a vytočil další číslo: tentokrát IT oddělení ve Fort Belvoir.

„IT,“ ozvalo se ve sluchátku. Byl to hlas Lamoina Hopkinse.

„Lamoine?“ šeptal Gideon. „To jsem já, Kenny.“

„Kenny, co se sakra děje?“ Hopkins okamžitě znervózněl. „Proč tak šeptáš?“

„Mám děsnou rýmu. A chci ti říct něco citlivého.“

„Citlivého? Co tím jako myslíš?“

„Lamoine, máš problémy.“

„Já? Že mám problémy? Co tím jako myslíš?“

Gideon se podíval do rukou psaných poznámek. „Volal mi chlápek, nějaký Roger Winters.“

„Winters? Winters ti volal?“

„Jo, prý nastal nějaký problém. Ptal se mě, kolikrát jsi mi volal z práce a takový věci.“

„Ježíšikriste.“

„Jo.“

„Chtěl vědět,“ pokračoval Gideon vydávající se za Kennyho, „jestli jsi mi volal z pracovního počítače, přes internet, třeba skypem.“

„Panebože, tím bych přece porušil bezpečnostní pravidla! To bych nikdy neudělal!“

„On tvrdil, že prý jo.“

Gideon slyšel, jak Lamoine zrychleně dýchá. „Ale to není pravda!“

„Já mu to taky říkal. Poslyš, Lamoine, zrovna tam probíhá nějaká bezpečností prověrka a nějak se dostali až k tobě.“

„Co teď budu dělat?“ naříkal Hopkins. „Já nic neudělal! Teda, vždyť tady odsud přes internet volat nejde, ani kdybych chtěl!“

„Proč ne?“

„Kvůli firewallu.“

„Firewall přece vždycky jde nějak obejít.“

„To myslíš vážně? Máme tu maximální zabezpečení.“

„Vždycky se najde nějaký způsob.“

„Pro boha živýho, Kenny, vím, že to není možný. Jsem přece ajťák. Jako ty. Z celý sítě data ven odcházejí z jedinýho portu, a ven pustí jen zašifrovaný pakety z konkrétních uzlů, který jsou všechny zabezpečený. A i tak ty pakety mohou odcházet jenom na určitý externí IP adresy. Všechny tajný dokumenty v tomhle archivu jsou digitalizovaný, na elektronickým zabezpečení si fakt dávají záležet. Přes skype bych ti prostě volat nemohl! Vždyť já odsud ani neodešlu e-mail!“

Gideon zakašlal, popotáhl a vysmrkal se. „Znáš číslo toho portu?“

„Jasně, ale k týdenním heslům nemám přístup.“

„Má k nim přístup tvůj šéf Winters?“

„Ne, heslo dostanou jen ředitel, zástupce ředitele a šéf bezpečnosti tohohle úřadu. Jako, s tím heslem bys odsud mohl odmailovat jakejkoli dokument.“

„Copak vy ty hesla negenerujete u vás na IT oddělení?“

„Děláš si srandu? Ty nám chodí ze CIA v zabezpečený obálce. Vždycky je sem někdo přinese. Nikdy se nedostanou do žádnýho elektronickýho systému – jsou ručně napsaný na kus papíru.“

„Problém bude v číslu portu,“ prohlásil Gideon. „To je někde zapsané?“

„Je v sejfu. Ale spousta lidí ho zná.“

Gideon si odfrkl. „Podle všeho to na tebe někdo chce hodit. Možná něco zvoral někdo z velkých šéfů a teď to chce na někoho hodit. Říká si ‚Namočíme do toho Lamoina!‘“

„Ani náhodou.“

„To se přece stává pořád. Vždycky to odnesou obyčejný lidi. Musíš se chránit, člověče.“

„Jak?“

Gideon se dramaticky odmlčel. „Mám nápad… mohlo by to vyjít. Jaký že je číslo toho portu?“

„Šest jedna pět jedna. Jak to s tím souvisí?“

„Něco si prověřím a večer ti zavolám. Zatím o tom nikomu neříkej, prostě buď v klidu, dělej si svou práci, neupozorňuj na sebe.

A nevolej mi zpátky – určitě ti odposlouchávají hovory. Probereme to, až se vrátíš domů.“

„To je neuvěřitelný. Poslyš, díky, Kenny. Opravdu.“

Gideon se znovu rozkašlal. „Na co bys jinak měl kamarády.“

5

Gideon Crew zavěsil a začal se svlékat. Otevřel skříň a položil si na postel obal na šaty. Z něj vytáhl voňavou košili Turnbull a Asser, oblékl si ji na štíhlé tělo a pozapínal knoflíky. Pak přišel na řadu tmavě modrý oblek Thomas Mahon. Natáhl si kalhoty, zapnul pásek, kolem krku si dal kravatu (pochopitelně anglickou), uvázal na ní pevný uzel a oblékl si sako. Vetřel si do dlaní trochu gelu a uhladil si neposedné vlasy. Na závěr si do skrání nanesl šedou barvu, okamžitě si tím přidal pět let.

Obrátil se a podíval se na sebe v zrcadle. Za tuto novou osobnost utratil tři tisíce dvě stě dolarů – za košili, boty, pásek, kravatu, účes, pak ještě dva tisíce devět set spolklo cestovné, za motel, auto a řidiče. Vše na čtyři úplně nové kreditky, které si zařídil a vybral jen pro tento účel, rozhodně neměl v úmyslu něco splácet.

Vítejte v Americe.

Auto už na něj čekalo před motelem, černý Lincoln Navigator; usadil se dozadu a sdělil řidiči cílovou adresu. Gideon se rozvalil na sedačce z měkké kozinky, duševně se připravoval a snažil se nemyslet na tři sta dolarů za hodinu, které ho tahle legrace stojí. A vlastně ani na mnohem vyšší cenu, kterou by musel zaplatit, kdyby se tenhle jeho kousek náhodou provalil…

Nebyl velký provoz, proto auto o půl hodiny později zastavilo u vjezdu do Fort Belvoir, kde sídlilo ředitelství informačního managementu INSCOM: byla to nízká budova z 60. let, která vypadala mimořádně ošklivě a obklopovaly ji akáty a obrovské parkoviště.

Někde uvnitř budovy seděl Lamoine Hopkins a potil se hrůzou. A v jiné části téže budovy byla i tajná zpráva, kterou napsal Gideonův otec.

„Zastavte před budovou a počkejte na mě,“ nařídil Gideon řidiči. Uvědomil si, že mu hlas nervózně přeskakuje, proto polkl a snažil se uvolnit si svaly na krku.

„Omlouvám se, pane, ale je tam zákaz stání.“

Odkašlal si a promluvil kultivovaným, hlubokým a sebevědomým hlasem. „Kdyby se někdo ptal, řekněte mu, že kongresman Wilcyzek má schůzku s generálem Mooreheadem. Ale kdyby to nestačilo, nedělejte problémy, prostě jeďte o kus dál. Za deset minut bych měl být zpátky.“

„Ano, pane.“

Gideon vyšel z vozu a zamířil k budově; otevřel si dveře a vyrazil k recepčnímu pultu. Rozlehlá hala byla plná vojáků a důležitě se tvářících civilistů, kteří svižně procházeli kolem. Panebože, z Washingtonu se mu dělalo nanic.

Gideon s chladným úsměvem přišel k ženě za pultem. Měla pečlivě upravené modré vlasy a celá byla přímo dokonalá, rozhodně si potrpí na pravidla – a svou práci bere vážně. Nikoho lepšího si nemohl přát. Lidé dodržující pravidla jsou nejsnáze předvídatelní.

Usmál se a promluvil do vzduchu kousek nad její hlavou: „Jsem kongresman Wilcyzek a mám schůzku se zástupcem ředitele generálem Thomasem Mooreheadem. Přišel jsem…“ podíval se na hodinky, „o tři minuty dříve.“

Okamžitě se napřímila. „Jistě, kongresmane. Chvilku vydržte.“

Zvedla telefon, stiskla tlačítko a chvilku s někým mluvila. Podívala se na Gideona. „Omlouvám se, kongresmane, mohl byste mi své jméno hláskovat?“

S podrážděným povzdechem jí jméno hláskoval, čímž jí dával jasně najevo, že přece už má dávno vědět, jak se jeho jméno píše – usilovně se snažil působit dojmem člověka, který očekává, že ho lidé poznávají, a pro ty, kdo ho neznají, má jen opovržení.

Našpulila rty a vrátila se k telefonu. Následoval krátký rozhovor, po němž zavěsila. „Kongresmane, moc mě to mrzí, ale generál je dnes mimo budovu a jeho sekretářka tuhle schůzku nemá nikde zapsanou. Určitě…?“ Když ji Gideon zpražil přísným pohledem, zajíkla se.

„Určitě?“ zopakoval s povytaženým obočím.

Špulila rty a dotčením se jí chvěl celý účes.

Podíval se na hodinky a pak na ni. „Paní…?“

„Wilsonová,“ představila se.

Vytáhl z kapsy papír a podal jí ho. „Můžete se přesvědčit na vlastní oči.“

Byl to e-mail, který si sám napsal, údajně od generálovy sekretářky, potvrzující schůzku s generálem, o němž předem věděl, že bude mimo budovu. Přečetla si ho a pak mu ho vrátila. „Moc mě to mrzí, podle všeho tu není. Mám ještě jednou zavolat jeho sekretářce?“

Gideon se na ni dál mračil a probodával ji pohledem. „S jeho sekretářkou bych si moc rád promluvil osobně.“

Zakoktala se, podala mu telefon, ale předtím mu vytočila číslo.

„Omlouvám se, paní Wilsonová, ale jedná se o tajnou záležitost. Nechala byste mě tu samotného?“

Její obličej postupně tmavl, teď už byl sytě růžový. Tiše vstala a poodstoupila od svého pultu. Telefon vyzváněl, on se však otočil tak, aby na něj nebylo vidět, hovor přerušil a vytočil jinou linku, tentokrát sekretářku generála Shorthouse, ředitele.

Heslo znají jen tři nejvýše postavení pracovníci – ředitel, zástupce ředitele a šéf bezpečnosti…

„Kancelář ředitele“ ozvala se sekretářka.

Gideon mluvil potichu a rychle, snažil se napodobit tón muže, který se do něj včera pustil u popelnic. „Tady je Lamoine Hopkins z IT oddělení. Prý mi volal generál. Je to naléhavé – porušení bezpečnosti.“

„Chvilku vydržte.“

Čekal. Po minutě se ozval generál Shorthouse. „Ano? Co se děje? Já vám nevolal.“

„Omlouvám se, generále,“ napodoboval Gideon Hopkinse, jen hovořil tiše a úlisné, „musíte dnes mít náročný den.“

„O čem to mluvíte, Hopkinsi?“

„Spadl vám systém, pane, a nenaskakuje ani záloha.“

„Nespadl.“

„Generále? Já tu vidím, že vám spadl systém. Jde o narušení bezpečnosti, pane – víte, co to znamená.“

„To je nesmysl. Počítač mám zapnutý a všechno funguje. A proč mi vlastně voláte z recepce?“

„Generále, to je součást problému. Do počítačové sítě se připletla telefonní a ukazuje nám to nesmysly. Odhlaste se a pak zase přihlaste, pane, já to prověřím.“ Gideon se podíval na recepční, která stála stranou a usilovně se ho snažila neposlouchat.

Zaslechl klapání kláves. „Hotovo.“

„Zvláštní. Z vaší síťové adresy žádné pakety neodcházejí. Zkuste se znovu odhlásit.“

Další klapání.

„Nic, generále, zřejmě někdo zneužil vaše přihlašovací jméno. To je špatné – budeme to muset hlásit a musí se to vyšetřovat. A zřejmě to bude ve vašem systému. To mě mrzí, pane.“

„Nebudeme předbíhat, Hopkinsi. Určitě to opravíme.“

„No… mohli bychom to vyzkoušet. Zkusím vše vymazat a pak se na váš účet dostat odsud. Ale budu potřebovat vaše přihlašovací jméno a heslo.“

Pauza. „Nejsem si jistý, jestli vám ho můžu prozradit.“

„Zřejmě o tom nevíte, ale když se takhle musí znovu nastavovat síť, heslo se automaticky mění, takže ho můžete interně sdělit IT oddělení. Když byste s tím měl problém, pane, pochopím to, ale v tom případě budu muset požádat NSA o nové heslo, moc mě to mrzí…“

„Dobrá, Hopkinsi, o tomhle nařízení jsem neslyšel.“ Prozradil Gideonovi heslo a přihlašovací jméno. Gideon si ho zapsal.

Po chvíli s velkou úlevou v hlase prohlásil: „Uf. Tak se to spravilo. Podle všeho to nebylo porušení bezpečnosti, ale jen se vám tam něco zaseklo. Už je všechno v pořádku.“

„Výborně.“

Gideon zavěsil a obrátil se k recepční. „Omlouvám se, že jsem obtěžoval,“ prohlásil a předal jí aparát. „Už se vše vysvětlilo.“ Pak svižně vyšel z budovy k čekajícímu autu.

O třicet minut později byl zpět v motelu, ležel na posteli a počítač měl propojený s nezajištěným počítačem Generální správy administrativy, který na dálku unesl. Rozhodl se, že se zaměří právě na Generální správu administrativy – obrovský vládní úřad zajišťující správu a provoz federálních agentur bylo mu jasné, že to bude poměrně snadný cíl, jenž ale zároveň patří mezi vládní zabezpečené úřady.

Hopkins mu bezděčně prozradil, že dokumenty z archivu INSCOM se mohou odesílat pouze na předem schválené IP adresy a většina z nich bohužel patřila také úřadům dodržujícím přísná bezpečnostní pravidla… až na jednu: Národní bezpečnostní archiv Univerzity George Washingtona. Soukromý archiv, největší na světě po kongresové knihovně, shromažďoval obrovské množství vládních dokumentů včetně všech, které se musely pravidelně odtajňovat podle Nařízení o mandatorním odtajňování, vládního programu pro odtajňování dokumentů podle několika zákonů, které to předpisují. Do tohoto archivu každý den přicházel přímo veletok informací.

Přes počítač Generální správy pak Gideon odeslal automatickou žádost do bezpečnostního archivu INSCOM na Univerzitě George Washingtona, a to přes port 6151, požadoval, aby byl přes stejný port odeslán tajný dokument, povolený heslem generála Shorthouse, a byl přidán k denní dávce odtajněných dokumentů z doby studené války odesílaných na univerzitu. Soubor byl bez problémů přidán, prošel přes firewall v jediném povoleném portu, kde se zkoumalo a schválilo heslo; následně byl dokument přesměrován na univerzitu George Washingtona a uložen s miliony ostatních do jedné z archivních databází.

Gideonovi se tedy podařilo odtajnit tajný dokument a ještě ho ukrýt do obrovského objemu dat opouštějících zabezpečené vládní počítače. Teď už zbývalo jen jít si dokument vyzvednout.

Druhý den dopoledne kolem jedenácté dorazil trochu pomačkaný, ale jinak okouzlující hostující profesor Irwin Beauchamp v tvídovém saku, manžestrácích, polobotkách a v pletené kravatě (za dvaatřicet dolarů v Armádě spásy) do Gelmanovy knihovny na Univerzitě George Washigtona a vyžádal si kopii dokumentů. Jeho totožnost ještě nebyla v systému a průkazku do knihovny ztratil, ale laskavá sekretářka se nad roztržitým vědcem slitovala a povolila mu přístup do systému. O půl hodiny později Beauchamp odcházel z budovy s útlou hnědou obálkou.

Doma v motelu Gideon Crew třesoucí se rukou vytahoval papíry ze složky. Nastal okamžik pravdy – pravdy, která ho buď osvobodí, nebo mu jen způsobí další trápení.

6

Kritika šifrovacího standardu EVP-4 Thresher, založeného na diskrétním logaritmu: možnost prolomení kryptoanalytickou strategií za pomoci torzních bodů φ eliptické křivky v charakteristice φ.

Gideon Crew sice na střední i na Massachusettském technologickém institutu studoval pokročilou matematiku, ale matematické problémy popisované v práci zdaleka nechápal. Porozuměl jim však natolik, aby mu bylo jasné, že v ruce drží odjištěnou zbraň. Tohle byla zpráva, ve které jeho otec kritizoval systém Thresher, zpráva, která podle matky měla být zničená. Ale nestalo se tak. S největší pravděpodobností ten hajzl, co měl vše na svědomí, usoudil, že přímé zničení dokumentu by bylo příliš náročné, nebo dokonce nebezpečné, proto ho schoval do archivu a doufal, že nikdy nebude odtajněn. Koneckonců, který americký generál by před pádem berlínské zdi mohl věřit tomu, že studená válka někdy skončí?

S bušícím srdcem četl Gideon dál, až se konečně dostal k závěrečným odstavcům. Byly napsané suchým vědeckým jazykem, ale jejich obsah znamenal čistý dynamit.

Na závěr bychom chtěli uvést, že podle našeho názoru je navrhovaný šifrovací standard EVP-4 Thresher, založený na diskrétním logaritmu, chybný. Dokázali jsme, že existuje možná třída algoritmů na základě teorie eliptických funkcí definovaných nad komplexními čísly, která by mohla vyřešit určité funkce diskrétních logaritmů v parametrech reálného času. Zatím jsme nebyli schopní rozpoznat konkrétní algoritmy, ale prokázali jsme, že je to možné.

Navrhovaný standard Thresher je tudíž napadnutelný. Domníváme se, že bude-li tento standard přijat, díky pokročilosti sovětského matematického výzkumu by kódy vytvořené tímto standardem mohly být za poměrně krátkou dobu zneužity.

Rozhodně nedoporučujeme, aby byl šifrovací standard EVP-4 Thresher v této podobě přijat.

A bylo to tady. Má důkaz, že jeho otec byl obviněný neoprávněně. A pak ho zavraždili. O muži, který to měl na svědomí, už Gideon Crew věděl vše: byl to generálporučík ve výslužbě Chamblee S. Tucker, dnes generální ředitel firmy Tucker a společníci, jedné z nejvýznamnějších lobbistických společností ve zbrojním průmyslu sídlící v centru podobných firem na K Street. Zastupovali řadu nejvýznamnějších dodavatelů zbraní v zemi. Tucker se zadlužil až po uši, aby firmu ufinancoval. V současné době vydělával velké peníze, ale kvůli marnotratnému životnímu stylu od něj zase rychle odcházely.

Sám o sobě ten dokument neznamenal mnoho. Gideon dobře věděl, že vše se dá zfalšovat – nebo se to minimálně za padělek může označit. Dokument nebyl cíl; byla to spíše startovní čára drobných překvapení, která přichystal pro Chamblee S. Tuckera.

Pomocí vzdáleného počítače, který předtím unesl na Generální správě, Gideon dokument zbavil všech znaků označujících ho jako utajený a pak ho odeslal do desítky velkých úložišť dat po celém světě. Když dokument takto ochránil před zničením, odeslal e-mail přímo ze svého počítače na adresu chamblee.tucker@tuckerandassociates.com a dokument dal do přílohy. V e-mailu napsal:

Generále Tuckere,

vím, co jste udělal, vím, proč jste to udělal. Vím, jak jste to udělal.

V pondělí přiložený dokument odesílám několika stálým spolupracovníkům Postu, Timesů, AP a celostátních zpravodajských agentur – s doplňujícím vysvětlením.

Krásný víkend

Gideon Crew

7

Chamblee S. Tucker seděl za obrovským stolem v pracovně obložené dubovým dřevem ve svém domě v McLeanu ve Virginii a v jedné ruce zamyšleně držel dvoukilové těžítko z muránského skla. V sedmdesáti byl na svůj věk velmi zdatný a byl na to náležitě hrdý.

Pak těžítko přendal do druhé ruky a několikrát ho stiskl.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále.“ Opatrně těžítko odložil.

Do pracovny vstoupil Charles Dajkovic. Byl sice v civilu, ale jeho chůze i vzhled jasně prozrazovaly, že je to voják: krátce střižené vlasy, prkenný postoj, ocelově modré oči. Jediným ústupkem životu v civilu byl krátce zastřižený prošedivělý knírek.

„Dobré ráno, generále,“ pozdravil.

„Dobré ráno, Charlie. Posaď se. Dej si kávu.“

„Díky.“ Muž se usadil na nabízenou židli. Tucker ukázal na stříbrný podnos na vedlejším konferenčním stolku, na němž stála konvice s kávou, cukr, smetana a šálky. Dajkovic se obsloužil.

„Takže…“ generál se odmlčel. „Pro firmu Tucker a společníci pracuješ už kolik – deset let?“

„Tak nějak to bude, pane.“

„Ale my dva se známe už dlouho.“

„Ano, pane.“

„Prožili jsme toho už hodně. Invazi na Grenadu. Proto jsem taky najal tebe: důvěra vytvořená na bitevním poli je to nejpevnější pouto, které v tomhle bláznivém světě existuje. Muži, kteří spolu nebojovali v bitvě, nemůžou chápat plný význam slov jako důvěra a věrnost.“

„Máte naprostou pravdu, pane.“

„Kvůli tomu jsem tě taky pozval k sobě domů. Protože ti můžu důvěřovat.“ Generál se odmlčel. „Povím ti příběh. Je v něm poučení, ale musíš si na ně přijít sám. Nemůžu být úplně konkrétní – brzy pochopíš proč.“

Přikývnutí.

„Slyšel jsi o Johnu Walkerovi Lindhovi?“

„Americkém talibanci?“

„Přesně. A Adamu Gadahnovi?“

„Není to ten, co se dal k al-Káidě a natáčí Bin Ládinovi videa?“

„Přesně tak. Dostaly se ke mně vysoce utajované materiály o třetím americkém přeběhlíkovi – jenže tenhle je mnohem nebezpečnější.“ Tucker se znovu odmlčel. „Otec toho chlapa pracoval pro INSCOM za mého působení. Ukázalo se, že je to zrádce a předává informace Sovětům. Možná si pamatuješ, jak to dopadlo: vzal si rukojmího v bývalém sídle. Naši odstřelovači ho dostali. A jeho kluk to viděl na vlastní oči.“

„Tu událost si vybavuju.“

„Nevíš další věc, protože je zatím tajná: měl na svědomí odhalení šestadvaceti špionů. Během jediné noci byli uneseni a umučeni v sovětských gulazích.“

Dajkovic nic neříkal. Odložil dopitý šálek.

„To je jen minulost. Dokážeš si asi představit, jaké to muselo být dospívat v podobném prostředí… Tak jako tak, tenhle chlápek přeběhl stejně jako Lindh a Gadahn. Jen neudělal žádnou pitomost jako odjet do výcvikového tábora v Afghánistánu. Místo toho šel studovat na MIT a dnes pracuje v Los Alamos. Jmenuje se Gideon Crew.“

„Jak získal bezpečnostní prověrku?“

„Má mocné přátele na vysokých místech. Nedělá chyby. Je dobrý, je naprosto přesvědčivý, je upřímný. Díky němu chce al-Káida získat atomovou bombu.“

Dajkovic se začal ošívat. „Proč ho nezatknou? Nebo mu minimálně nezruší tu prověrku?“

Tucker se k němu naklonil. „Charlie, opravdu jsi tak naivní?“

„Doufám, že ne, pane.“

„Co se podle tebe v téhle zemi odehrává? Tak jako nás za studené války infiltrovali komouši, teď nás zase infiltrují džihádisté. Američtí džihádisté.“

„Jasně.“

„S ochranou, kterou tenhle chlápek má, je nedotknutelný. Nemám samozřejmě nic konkrétního. Tahle informace mi spadla do klína úplnou náhodou, ale já se rozhodně nebudu vyhýbat obraně své země. Představ si, co by se asi stalo, kdyby al-Káida získala atomovku.“

„To je nemyslitelné.“

„Charlie, já tě dobře znám. Byl jsi nejlepší ze speciálních jednotek pod mým vedením. Máš schopnosti jako nikdo jiný. Otázkou je, jak moc miluješ svou vlast.“

Druhý muž náhle jako by vyrostl. „Podobnou otázku mi vůbec nemusíte klást, pane.“

„To moc dobře vím. Proto se také s tebou o tuto informaci dělím. Řeknu jen jednu věc: někdy zkrátka člověk musí svou vlasteneckou povinnost vzít tak říkajíc do vlastních rukou.“

Dajkovic dál mlčel. Větrem ošlehané tváře mu mírně zrudly.

„Podle mých posledních informací byl ten chlápek v hlavním městě. Ubytoval se v motelu Luna v Dodge Parku. Podle nás se chce sejít s jiným džihádistou. Možná se připravuje na předání dokumentů.“

Dajkovic nic neříkal.

„Nevím, jak dlouho tam bude a kam se chystá pak. Pochopitelně s sebou má počítač, což je stejně nebezpečné jako on sám. Chápeš, co ti tím chci říct?“

„Naprosto chápu. A díky, že jste mi dal tuhle příležitost.“

„Já děkuji tobě, Charlie. Z celého svého srdce.“ Chytil Dajkovice za ruku a pak ho v náhlém návalu citů přitáhl k sobě a pevně objal.

Když druhý muž odcházel, Tuckerovi připadalo, že se mu oči lesknou slzami.

8

Silnice Skyline Drive se přehoupla přes hřeben Stormtoweru a náhle se objevil turistický komplex Manahoac Lodge, což byl hotel obklopený dalšími budovami pro hosty a golfovým hřištěm, rozkládající se na úpatí hory Stormtower. Na obzoru se táhlo pohoří Blue Ridge.

Dajkovic dal nohu z plynu a přiblížil se k vjezdu do areálu, u brány zastavil úplně.

„Jedu se ubytovat,“ oznámil a byl vpuštěn dovnitř.

Crew v motelu Luna nechal tuto adresu, „kdyby ho náhodou někdo potřeboval najít“, vysvětloval mu recepční. Teď bydlel v tomto středisku – opuštěném, odlehlém a jistě i plném bezpečnostních kamer. Takže buď se, jak tvrdil Tucker, chystal Crew sejít s nějakým špionem… nebo to byla past. Druhá možnost mu připadala pravděpodobnější. Ale past na koho? A za jakým účelem?

Dajkovic vjel na příjezdovou cestu, zaparkoval před budovou a poslíčkovi dal pětidolarovku. „Za pět minut jsem zpátky.“

„Jistě,“ oznámila mu dáma v recepci. „Gideon Crew se ubytoval dnes ráno.“ Naťukala něco na klávesnici. „Nechal vám vzkaz, že stoupá na horu Stormtower…“

„Mně?“

„No,“ začala, „ve vzkazu píše, že za ním přijede muž, kterému máme říct, kam šel.“

„Už chápu.“

„Píše tu, že leze na Stormtower po Sawmill Trail a domů by se měl vrátit do šesti hodin.“

„Jak dlouhý je ten výstup?“

„Dvě hodiny nahoru a dvě dolů.“ S úsměvem se na něj podívala a očima zhodnotila jeho postavu. „Vy tam zřejmě budete rychleji.“

Dajkovic se podíval na hodinky. Byly dvě. „Musel odejít před chvílí.“

„Ano. Vzkaz zanechal na recepci… před dvaceti minutami.“

„Máte mapu té hory?“

„Jistě.“

Podala mu mapu – krásně podrobnou s jasně vyznačenými trasami. Dajkovic si ji vzal k autu a znovu do něj nastoupil. Sawmill Trail vedla od silnice, podle mapy to byla točitá stezka vedoucí na hřeben hory, podle všeho bývalá požární cesta.

Bylo možné, že tu Crew tyto informace nechal pro svou spojku. Ale nezdálo se to pravděpodobné. Nikdo zapojený do špionáže nemohl být tak tupý, že by po sobě zanechal tak jasnou stopu. Ano, s největší pravděpodobností to bude past. Nemusí být přímo na něj, ale na někoho, kdo by Crewa mohl pronásledovat. A když ano, Crew bude na hoře – čekat u Sawmill Trail, aby přepadl kohokoli, kdo ho přišel pronásledovat.

Podíval se do mapy. Rychlejší a přímější cesta na vrchol vedla přímo pod hlavní lanovkou na zadní straně hory.

Dajkovic projel střediskem, podél golfového hřiště a dostal se až na parkoviště lyžařského areálu. Vystoupil a otevřel kufr, z něhož vyndal kufřík na zbraně. Uvnitř auta pouzdro otevřel a vytáhl Colt M1911 a podpažní pouzdro. Nasadil si pouzdro, dal do něj nabitou zbraň a oblékl si větrovku. Za opasek si dal nůž, jeden menší schoval do boty. Do kapsy kalhot dal berettu ráže .22. Do malého batůžku sbalil náboje, dalekohled a dvě lahve s vodou.

Znovu se podíval do mapy. Jestli Crew plánuje přepadení, bylo by na to několik vhodných míst tam, kde stezka Sawmill Trail přechází oblastí nižších odlesněných vrcholků.

Když sledoval mapu, byl si stále jistější, že přepadení se odehraje právě tady.

9

Dajkovic vyrazil průsekem pro lanovku a pohyboval se velkou rychlostí. Na vrchol to bylo osm set metrů s obrovským převýšením, on však je ve špičkové kondici, proto to zvládne za deset minut; pak přejde na druhou stranu hory a zamíří k Sawmill Trail, lesem se proplíží na nižší vrchol, který našel v mapě a který je přímo ideální pro pozorování odlesněných vrcholků, najde tam útočníka – a napadne ho ze zálohy.

O pět minut později se před ním v polovině kopce ukázala chata údržby lanovky, přes léto zavřená. Dajkovic ukrajoval metr za metrem a začal chatu obcházet. Když byl u ní, zaslechl obrovskou ránu a pak náhle ucítil silný úder do horní části zad – který ho vzhledem ke své setrvačnosti srazil k zemi a vyrazil mu dech.

Potlačoval bolest v zádech, lapal po dechu a hledal svou pětačtyřicítku, když vtom ucítil, jak se mu na krk tiskne bota a hlavy se dotýká teplá hlaveň zbraně.

„Ruce od těla, prosím.“

Zarazil se, v hlavě mu vířily myšlenky a snažil se ignorovat bolest. Pak dal pomalu ruce od těla.

„Srazil jsem vás gumou,“ ozval se hlas, „ale tohle už je prvotřídní ocel.“

Hlaveň dál zůstávala na zadní straně jeho hlavy, zatímco ho muž (nepochyboval o tom, že je to Crew) prohledával a sebral mu pětačtyřicítku, dvaadvacítku i nůž z opasku. Nůž v Dajkovicově botě neobjevil.

„Přetočte se a ruce nechte tak, abych na ně viděl.“

Dajkovic se s úšklebkem přetočil na cestu. Zjistil, že se dívá na vysokého štíhlého muže kolem pětatřicítky s rovnými černými vlasy a zářivě modrýma očima. Zkušeně svíral brokovnici Remington.

„Pěkné odpoledne na procházku, seržante. Jmenuju se Gideon Crew.“

Dajkovic na něj zíral.

„Přesně tak. Vím toho o vás hodně, Dajkovici. Co vám Tucker napovídal, aby vás sem dostal?“

Dajkovic mlčel, ale usilovně přemýšlel. Vyděsilo ho, že ho druhý muž takhle přemohl. Ale ještě nebylo vše ztracené, stále ještě měl nůž. A i když byl Crew o víc než patnáct let mladší, vypadal slabý, vychrtlý – určitě nemá dobrou fyzičku.

Crew se na něj usmál. „Vlastně dokážu odhadnout, co vám drahý generál napovídal.“

Dajkovic neodpovídal.

„Musel to být přesvědčivý příběh, když z vás udělal nájemného vraha. Normálně byste nikomu do zad nestřílel. Zřejmě vám vykládal, že jsem zrádce. Asi spolčený s al-Káidou – to by byla ukázková velezrada. Nepochybně zneužívám své postavení v Los Alamos, zrazuju svou zemi. Tím vás dostal pod kontrolu.“

Dajkovic na něj vytřeštil oči. Jak to sakra mohl vědět?

„Zřejmě vám vyprávěl o mém proradném otci a tom, jak způsobil smrt těch agentů.“ Crew se nevesele zasmál. „Možná tvrdil, že zrádcovství máme v rodině.“

Dajkovic si začínal vše ujasňovat. Zvoral to, ale stačí, když si uvolní ruce – třeba jen jednu –, aby se dostal k noži v botě, a z Crewa bude mrtvý muž, i kdyby se mu předtím podařilo vystřelit z brokovnice.

„Můžu se posadit?“ požádal ho Dajkovic.

„Pomalu a plynule.“

Dajkovic se posadil. Bolest byla téměř pryč. Se zlomenými žebry to tak bývá. Na chvilku přestanou bolet a pak se bolest zase vrátí, a bude dvakrát tak silná. Zrudl, když si uvědomil, že ho tenhle bábovka srazil gumovým projektilem.

„Chci se vás na něco zeptat,“ pokračoval Crew. „Jak víte, že vám starý Tucker říkal pravdu?“

Dajkovic neodpověděl. Poprvé si všiml, že Crewovi na pravé ruce chybí poslední článek prsteníčku.

„Byl jsem si jistý, že za mnou Tucker pošle nějakého svého podržtašku, protože on se nikdy nestaví do přední linie. Věděl jsem, že to bude někdo, komu důvěřuje, kdo pod ním sloužil. Prošel jsem si seznam jeho zaměstnanců a usoudil, že to budete vy. Velel jste mariňákům při invazi na Grenadu, zajišťoval jste americkou lékařskou fakultu ještě před hlavním vyloděním. A vedl jste si výborně – ani jednomu ze studentů se nic nestalo.“

Dajkovic měl dál kamenný výraz, čekal na příležitost.

„Takže: už jste si na mě udělal skálopevný názor? Nebo si chcete vyslechnout pár faktů, které úplně neodpovídají tomu, co vám navykládal generál Tucker?“

Nic neřekl. Neposkytne tomu mizerovi ani trochu uspokojení.

„Protože mám v ruce nabitou brokovnici, asi si mě budete muset vyslechnout. Máte rád pohádky, seržante? Tak vám jednu povím, ale nikdo v ní nežije šťastně až do smrti. Žil byl v srpnu 1988 jeden dvanáctiletý chlapec.“

Dajkovic si celý příběh vyslechl. Věděl, že to jsou kecy, ale stejně si je poslechl, protože jako správný voják znal cenu informací – dokonce i nepravdivých.

Vyprávění zabralo jen pět minut. Bylo dobré, hezky podané. Tihle lidé bývají fantastičtí lháři.

Když Crew skončil, vytáhl z kapsy obálku a hodil ji Dajkovicovým směrem. „Tohle je zpráva, kterou můj otec napsal Tuckerovi. Důvod, proč byl zavražděn.“

Dajkovic se ji neobtěžoval zvednout. Chvilku oba zůstali nehybní a jen na sebe zírali.

„No,“ ozval se Crew nakonec a kroutil hlavou. „Asi bylo naivní myslet si, že přesvědčím starou vojnu jako vy o tom, že váš velící důstojník je lhář, zbabělec a vrah.“ Chvilku přemýšlel. „Chci, abyste Tuckerovi donesl zprávu. Ode mě.“

Dajkovic dál zatínal čelist.

„Vyřiďte mu, že ho zničím přesně tak, jako on zničil mého otce. Bude to pomalé a důkladné. Zpráva, kterou jsem poslal tisku, spustí vyšetřování. Zpravodajské organizace jistě požádají o prověření autentičnosti dokumentu. A když pravda začne kousek po kousku vycházet najevo, Tuckerova pověst bude pošpiněna. V jeho oboru, kde skoro všichni mají nějaké máslo na hlavě, je dobrá pověst zlatým dolem. Postupně přijde o zakázky. Chudák Tucker, věděl jste, že je zadlužený až po uši? Hypotéka na jeho usedlost v McLean je fuč. Dluží i kvůli tomu domečku u golfového klubu v Poconos, bytečku v New Yorku a jachtičce v Jersey.“ Crew posmutněle zakroutil hlavou. „Víte, jak se ta jachta jmenuje? Naléhavý hněv. To je zvláštní co? Invaze na Grenadu byla týdnem jeho největší slávy. Poconos, McLean, Jersey… generál rozhodně má vkus, co? Jasně, i ta přítelkyně v Upper East Side byla krokem správným směrem, ale je trochu nenasytná a pořád má nastavenou dlaň. Nešetřil si, jak by správný Američan měl. Ale bankrotem to teprve začne, protože vyšetřování postupně odhalí vše, co jsem vám tu teď vyprávěl: že falešně obvinil mého otce a za smrt těch šestadvaceti agentů osobně odpovídá on. Skončí ve vězení.“

Dajkovic zjistil, že na něj Crew upírá oči. Opět mlčel. Všiml si, že Crew z jeho nedostatečných reakcí začíná být mrzutý.

„Zeptám se vás ještě na jednu věc,“ prohlásil nakonec Crew.

Dajkovic čekal. Jeho šance se blížila – cítil to v kostech.

„Viděl jste někdy Tuckera pod palbou? Co o něm víte jako o vojákovi? Vsadím se, že na pobřeží vstoupil, teprve když vše bylo zajištěně.“

Dajkovic si vzpomněl na to, jak ho zklamalo, že Tucker byl snad posledním vojákem, který vstoupil na Grenadu. Byl to ale generál, jeden z vrchních velitelů, a takový bývá armádní protokol.

„Do háje,“ ulevil si Crew a ustoupil o krok dozadu. „Byla chyba čekat, že byste mohl být schopný samostatného myšlení. Vzkaz jsem vám řekl, tak ho jděte předat.“

„Můžu vstát?“

„Jasně, koukejte odsud zmizet.“

Nastala jeho chvíle. Dajkovic dal obě ruce na zem a začal vstávat; když se jeho ruce blížily k botám, rychle vytáhl nůž a jedním plynulým pohybem ho hodil, mířil přitom Crewovi na srdce.

10

Gideon Crew zahlédl rychlý pohyb, záblesk oceli, uhnul stranou, ale už bylo pozdě. Nůž ho zasáhl do ramene a zapíchl se tam téměř až po střenku. Když přepadl dozadu a snažil se zvednout brokovnici, Dajkovic se po něm vrhl, nesmírnou silou ho srazil a vytrhl mu brokovnici z rukou. Zaslechl ránu, jak se vlastní hlavou odrazil od kamene.

Na okamžik se mu zatmělo před očima. Pak se vše zase rozjasnilo. Gideon ležel na zemi a díval se do hlavně vlastní brokovnice. Cítil nůž v rameni, žhavou bolest i vytékající krev. Pokusil se ho vytáhnout.

„Ne.“ Dajkovic ustoupil. „Nechte ruce od těla. A pomodlete se.“

„Nedělejte to,“ přesvědčoval ho Gideon.

Dajkovic zasunul nábojnici do komory.

Gideon se snažil myslet jasně, zahnat mlhu, co mu otupovala mozek. „Co o mně víte kromě toho, co vám navykládal Tucker? Panebože, copak vy nedokážete uvažovat vlastní hlavou?“

Dajkovic zvedl zbraň a podíval se mu do očí. Gideona zachvátilo zoufalství: jestli zemře, jeho otce nikdo nepomstí a Tucker za to nikdy nezaplatí.

„Nejste vrah,“ snažil se dál.

„Ale kvůli vám udělám výjimku.“ Dajkovicův prst stiskl spoušť.

„Když už mě musíte zabít, udělejte pro mě aspoň jednu věc: vezměte si tu obálku. Přemýšlejte o příběhu, co jsem vám vyprávěl. Hledejte důkazy. A pak udělejte to, co považujete za správné.“

Dajkovic se zarazil.

„Najděte někoho, kdo tam v roce 1988 byl. Sám uvidíte. Otec byl chladnokrevně zastřelený – s rukama nad hlavou. A ta zpráva – je pravá. Nakonec to sám zjistíte. Protože když už si vezmete můj život, musíte na sebe taky vzít odpovědnost za odhalení pravdy.“

Zjistil, že se na něj Dajkovic dívá se zvláštní naléhavostí. Pořád ještě nestiskl spoušť.

„Připadá vám to pravděpodobné? Že by chlápek s nejvyšší bezpečnostní prověrkou pracující v Los Alamos předával zprávy al-Káidě? Je to možné? Ne. Že by se o tom generál Tucker dozvěděl? A požádal zrovna vás, abyste se o to postaral? Opravdu to dává smysl?“

„Máte mocné přátele?“

„Mocné přátele? Koho jako?“

Dajkovic pomalu dal zbraň dolů. Zbledl a tvář se mu zalila potem. Vypadalo to, že je mu nevolno. Pak si prudce klekl a sáhl po noži v Gideonově rameni.

Gideon se odvrátil. Neuspěl. Dajkovic mu podřízne krk a nechá ho tu ležet.

Dajkovic nůž sevřel a vytáhl ho z rány.

Gideon vykřikl. Bylo to, jako by mu někdo tělo pálil žhavým železem.

Ale Dajkovic mu tím nožem nezasadil další ránu. Místo toho si svlékl košili a nožem ji rozřezal na pruhy. Gideon, celý omámený bolestí a překvapením, sledoval, jak druhý muž pruhy látky používá k obvazování jeho ramene.

„Držte si to,“ nařídil mu Dajkovic.

Gideon si pruhy tiskl k ráně.

„Raději bychom vás měli vzít do nemocnice.“

Gideon přikývl, přerývavě dýchal a svíral si obvázané rameno. Cítil, že už obvazem prosakuje krev. Snažil se překonat mučivou bolest. Když už byl nůž pryč, byla výrazně horší.

Dajkovic pomohl Gideonovi vstát. „Jste schopný chůze?“

„Odsud je to pořád z kopce,“ vydechl Gideon.

Dajkovic ho napůl nesl a napůl vlekl prudkým svahem. Za patnáct minut byli u Dajkovicova auta. Dajkovic mu pomohl nastoupit na sedadlo spolujezdce, krev okamžitě zamazala kožené potahy.

„To máte z půjčovny?“ ptal se Gideon a díval se na auto. „Zřejmě přijdete o zálohu.“

Starý voják zavřel dveře, sedl si za volant a nastartoval. Obličej měl bledý, zachmuřený a odhodlaný.

„Takže mi věříte?“ ujišťoval se Gideon.

„Dalo by se to tak říct.“

„Čím jsem vás přesvědčil?“

„Mlčte,“ okřikl ho Dajkovic, vycouval a pak zařadil rychlost. „Když člověku dojde, že umře, soustředí se na základní věci. Očistí se. Už žádný kecy. Zažil jsem to v bitvě. A viděl jsem vám to v očích, když jste si myslel, že vás zabiju. Viděl jsem nenávist, zoufalství – a upřímnost. A došlo mi, že říkáte pravdu. Což znamená…“ Odmlčel se, šlápl na plyn, až pneumatiky na prašné cestě zapískaly, a auto vyrazilo vpřed.

„Což znamená,“ pokračoval, „že mi Tucker lhal. A tím mě rozzlobil.“

11

„Co to má sakra znamenat?“

Tucker prudce vstal, protože Dajkovic mu právě do pracovny strčil Gideona s pouty na rukách. Generál vyšel od stolu, vytáhl pětačtyřicítku a namířil ji na Gideona.

Gideon se poprvé sešel tváří v tvář se svým prokletím. Při osobním setkání Chamblee Tucker vypadal ještě vyžranější než na těch desítkách obrázků, které si Gideon prohlížel. Krk mu jemně přetékal přes naškrobený límeček; tváře měl tak hladce oholené, že se leskly, vlasy představovaly dokonalý armádní sestřih. Tváře měl protkané žilkami prozrazujícími náklonnost k alkoholu. Oblečení bylo typicky washingtonské: pruhovaná kravata, modrý oblek, drahé boty. Bezduchá pracovna s ním dokonale ladila – dřevěné obložení, starožitnosti vybrané návrhářem, peršan, na stěně fotografie a citáty.

„Zbláznil ses?“ vyhrkl Tucker. „Já neříkal, abys ho sem vodil. Proboha, Dajkovici, já myslel, že se o to postaráš!“

„Vzal jsem ho sem,“ hájil se Dajkovic, „protože mi řekl něco úplně jiného než vy. A mně to rozhodně připadalo věrohodné.“

Tucker Dajkovice zpražil pohledem. „Ty tomuhle zmetkovi věříš víc než mně?“

„Generále, jen chci zjistit, co se tady děje. Už léta vám kryju záda. Dělám za vás práci, čistou i špinavou, a budu v tom pokračovat. Ale tam na té hoře se stalo něco zvláštního – a já tomuhle chlápkovi začal věřit.“

„Co se mi tu snažíš namluvit?“

„Začínám pochybovat, a jak se to stane, už nejsem dokonalý voják. Chcete, abych se ho zbavil? Žádný problém. Ale než mu prostřelím hlavu, potřebuju vědět, co se tady děje.“

Tucker se na něj dlouze díval, pak sklopil oči a přejel si rukou po kraťoučkých vlasech. Přešel k dokonale vyleštěnému sekretáři, otevřel zásuvku a vytáhl sklenku a láhev irské whisky. Nalil si a pak sklenku naráz vypil. Pak se podíval na Dajkovice.

„Viděl někdo, jak sem jdete?“

„Ne, pane.“

Tucker se podíval z Dajkovice na Gideona a zase zpátky. „Co přesně ti řekl?“

„Že jeho otec nebyl zrádce. A že on není terorista ani s nimi není spolčený.“

Tucker opatrně odložil sklenku. „Dobrá. Tak to bylo trochu jinak. Jeho otec nepředával Sovětům naše tajemství.“

„A co dělal?“

„Musíš si uvědomit, Dajkovici, že jsme byli ve válce, ve studené válce. Ve válce se dějí ošklivé věci. Dochází k civilním ztrátám. Měli jsme potíže: stala se chyba. Vypustili jsme špatný kód a následkem toho zemřeli naši lidé. Kdyby to vyšlo najevo, smetlo by to celé kryptografické oddělení, a to v době, kdy jsme zoufale potřebovali nové kódy. Jeho otce jsme obětovali pro všeobecné dobro. Vzpomínáš si, jaké to tenkrát bylo, buď oni, nebo my.“

Dajkovic přikývl. „Ano, pane, vzpomínám.“

„A teď mně najednou tenhle Gideon po víc než dvaceti letech začne vyhrožovat. Vydírá mě. Snaží se zničit všechno, co jsme vybudovali, snaží se zničit nejen mou pověst, ale pověst celé skupiny Američanů oddaných své vlasti. Proto musel být odstraněn. Chápeš?“

„Jasně,“ prohlásil Dajkovic s náznakem úsměvu. „Nemusíte překrucovat pravdu, abych pro vás něco udělal. Stoprocentně za vámi stojím, ať už potřebujete cokoli.“

„A jsme zajedno v tom, co je třeba udělat?“

„Rozhodně.“

Gideon nic neříkal a čekal.

Tucker se podíval na láhev a sklenku. „A napijeme se na to?“

„Ne, díky.“

Tucker si nalil další sklenku a naráz ji vypil. „Můžeš mi věřit, že tohle je pro dobro nás všech. Zajistíš si tím mou vděčnost. Tak ho vezmi do garáže a dávej pozor, aby vás nikdo neviděl.“

Dajkovic přikývl a trochu Gideona postrčil. „Jdeme.“

Gideon se obrátil a zamířil ke dveřím, Dajkovic ho následoval. Prošli vstupní chodbou ke kuchyni, odkud vedly dveře do garáže.

Gideon dal jednu spoutanou ruku na kliku a zjistil, že jsou zamčené. Ve stejnou chvíli koutkem oka zahlédl rychlý pohyb a okamžitě mu došlo, co se děje. Vrhl se do strany, strčil Dajkovice do ramene a vtom se ozvala Tuckerova zbraň, která Dajkovice přesto zasáhla do zad, až přepadl dopředu na zamčené dveře a pistole mu vylétla z ruky. Zachroptěl a zhroutil se na podlahu.

Gideon se prudce otočil a klesl k zemi, zahlédl Tuckera ve dveřích kuchyně, jak oběma rukama míří pistolí. Zbraň znovu vyštěkla, tentokrát mířila na něj a udělala otvor do mexické dlažby na podlaze jen kousek od jeho obličeje. Gideon vyskočil a předstíral pohyb směrem ke generálovi, jako by ho chtěl napadnout.

Třetí střela vylétla, když se vrhl na Dajkovice a sebral pětačtyřicítku ležící u zdi. Obrátil se ve chvíli, kdy mu kolem ucha svištěla čtvrtá střela. Zvedl pětačtyřicítku, ale Tucker se schoval za dveře.

Gideon neztrácel čas, chytil Dajkovice za košili a odtáhl ho do úkrytu za obrovskou pračkou, kam se pak ukryl i on. Usilovně přemýšlel. Co asi Tucker udělá? Nemůže je nechat naživu; nemůže zavolat policii, nemůže utéct.

Budou bojovat, dokud jeden z nich nezemře.

Nakoukl otevřenými dveřmi, v nichž předtím stál Tucker. Vedly do tmavé a rozlehlé jídelny. Tam na ně čekal Tucker.

Zaslechl zakašlání; Dajkovic náhle zachroptěl a posadil se. Téměř úplně ve stejný okamžik se ze dveří ozvala rychlá střelba; Gideon uhnul a pračkou prolétly další dvě střely, z prostřelené hadice začala stříkat voda.

Gideon také vystřelil, ale Tucker už zmizel zpátky do jídelny.

„Dej mi tu zbraň,“ lapal po dechu Dajkovic, pak bez čekání na odpověď mohutnou dlaní sevřel pětačtyřicítku v Gideonově ruce a vzal si ji. S námahou se postavil.

„Počkej,“ zarazil ho Gideon. „Přeběhnu místnost ke kuchyňskému stolu. Přesune se ke dveřím, aby na mě mohl střelit. Tak se dostane skoro až k zárubním. Střílej přes zeď.“

Dajkovic přikývl. Gideon se zhluboka nadechl, pak vyskočil zpoza pračky, vyběhl ke stolu a až příliš pozdě mu došlo, jak moc je zranitelný.

Dajkovic s neartikulovaným řevem vyrazil kupředu jako zraněný medvěd. Z úst mu vytryskla krev, v očích měl nepříčetný výraz. Mířil ke dveřím a střílel skrz zeď napravo od nich. Náhle se zastavil uprostřed kuchyně, potácel se, dál řval a vyprazdňoval zásobník do stěny.

Chvilku se v tmavé jídelně neozýval žádný zvuk. Pak se přes práh převalilo Tuckerovo hřmotné tělo a z šesti ran se mu řinula krev. Teprve potom si Dajkovic klekl na kolena, kašlal a přetočil se na bok.

Gideon se vyškrábal na nohy a odkopl Tuckerovu zbraň od jeho nehybného těla. Pak si klekl k Dajkovicovi. Prohledal mu kapsy, aby našel klíče od pout, a odemkl je. „Klídek,“ chlácholil ho a díval se na jeho zranění. Kulka mu prošla zády, nízko, podle všeho prostřelila plíci, ale jiné životně důležité orgány snad vynechala.

Dajkovic se náhle a nečekaně zasmál, zakrvácené rty se roztáhly ve strašidelný škleb. „Máš to nahrané?“

Gideon si poklepal na kapsu. „Všechno.“

„Skvělé,“ Dajkovic zalapal po dechu. Omdlel s úsměvem na rtech. Gideon vypnul digitální diktafon. Udělalo se mu slabo, a když v dálce zaslechl sirény, místnost se mu začala točit před očima

GIDEON CREW

12

Gideon Crew si hledal cestu strmým svahem po staré stezce k potoku Chihuahueños. Viděl hluboká místa potoka vinoucího se loukami v údolí. V nadmořské výšce přes dva tisíce sedm set metrů byl červnový vzduch svěží a chladný a azurové nebe plné nadýchaných mraků.

Říkal si, že odpoledne bude bouřka.

Pravé rameno ho stále ještě trochu bolelo, ale před týdnem mu vyndali stehy, proto už s paží mohl volně pohybovat. Rána nožem byla hluboká, ale čistá. Mírný otřes mozku, který během potyčky s Dajkovicem utrpěl, mu nezpůsobil žádné trvalé následky.

Dostal se na slunce a zastavil. V tomhle údolíčku rybařil před měsícem, těsně před odjezdem do Washingtonu. Téměř úplně si splnil jediný, všeobjímající a všepohlcující cíl svého života. Bylo po všem. Tucker byl mrtvý, zneuctěný; svého otce pomstil.

V posledních deseti letech se tak soustředil na tuhle jedinou věc, že ostatní ignoroval – přátele, vztahy, kariérní postup. A teď když svůj cíl splnil, neskutečně se mu ulevilo. Byl svobodný. Může žít normální život. Je mu třiatřicet; má před sebou téměř celý život. Chce dělat tolik věcí.

A začne tím, že chytí dalšího pstruha, který se určitě skrývá v tůňce v potůčku pod ním.

Zhluboka vdechoval vůni trávy a borovic, pokoušel se zapomenout na minulost a soustředit se na budoucnost. Rozhlédl se a vše si vychutnával. Tohle je jeho nejoblíbenější místo na planetě. V téhle části potoka kromě něj nikdo nerybařil: místo bylo příliš daleko od lesní cesty, takže dostat se sem zabralo moc času a stálo hodně námahy. Divocí pstruzi v tůňkách byli plaší a nedali se snadno chytit; stačil jediný chybný pohyb, stín udice na hladině, těžké došlápnutí na zabahněný břeh, a lov v tůňce byl na celý den zmařený.

Gideon seděl v tureckém sedu na trávě daleko od potůčku, odložil si batoh i pouzdro s udicí. Začal ho otevírat, vytahovat bambusové části udice a spojovat je dohromady, přidal naviják, protáhl vlasec očky a pak v pouzdře hledal správnou mušku. Na polích nebylo příliš lučních kobylek, ale sem tam nějaká skočila do vody a ryby ji sežraly, proto to byla vhodná návnada. Vybral malou návnadu ve tvaru zelenožluté kobylky. Batoh a pouzdro nechal na kraji louky, opatrně kráčel po trávě a dával si pozor, aby našlapoval co nejtišeji. Když se blížil k první větší tůňce, nakrčil se, cuknul udicí, trochu s ní zatřepal; pak rychlým pohybem zápěstí mušku jemně ponořil do tůňky.

Téměř okamžitě to pod hladinou zavířilo, byl úspěšný.

Postavil se, zvedl udici, natáhl vlasec a začal rybu vytahovat. Byla velká a nevzdala se bez boje. Snažila se skrýt mezi kořeny pod břehem; když však udici zvedl ještě výš, palcem zvýšil tah vlasce a rybu udržel uprostřed tůňky. Když se pstruh objevil na hladině, skákal a kroutil hlavou a kapičky vody se zaleskly na slunci, Gideon vlasec zase uvolnil. Svalnaté a krásně vybarvené tělo se zablesklo, červený pruh pod žábrami hodně připomínal krev; pak se ryba znovu ponořila pod hladinu a pokoušela se uplavat. Znovu zvýšil tah, ale ryba se chtěla dostat pod kořeny, proto s ní bojoval s takovou energií, že bylo vodicí lanko napnuté k prasknutí…

„Doktor Gideon Crew?“

Gideon se prudce otočil, protože byl překvapený, a uvolnil vlasec. Ryba toho využila a vyrazila ke změti potopených kořenů; Gideon se pokoušel vzpamatovat, znovu přitáhl vlasec, ale už bylo pozdě. Vlasec se omotal kolem kořene a pstruh se osvobodil. Jak se vlasec uvolnil, špička udice se prudce narovnala.

Plný nevole se přísně podíval na muže stojícího šest metrů za ním ve vyžehlených khaki kalhotách, úplně nových trekových botách, kostkované košili a se slunečními brýlemi. Byl to starší muž po padesátce s prošedivělými vlasy, snědou pletí a velmi unaveným obličejem. Také byl trochu zjizvený, jako by utrpěl nějaké popáleniny. Ale přes všechnu únavu byl jeho obličej zároveň hodně živý.

S tichou kletbou Gideon navinul vlasec a zkoumal vodicí lanko. Pak se znovu podíval na muže, který s náznakem úsměvu trpělivě čekal. „Kdo sakra jste?“

Muž udělal krok dopředu a natáhl ruku. „Manuel Garza.“

Gideon ho zpražil pohledem, takže ruku zase rychle stáhl. „Omlouvám se, že vás ruším během volna,“ začal Garza. „Ale tohle nesnese odklad.“ Dál se usmíval a byl až nepřirozeně klidný. Jako by z celé jeho bytosti vyzařoval klid a sebeovládání. Gideonovi to lezlo na nervy.

„Jak jste mě našel?“

„Zkušeným odhadem. Víme, že tady občas rybaříte. Navíc jsme zjistili místo, z něhož jste naposledy volal mobilem.“

„Takže jste od Velkého bratra? Co to jako má znamenat?“

„To s vámi momentálně nemůžu probírat.“

Nejsou to nějaké pozůstatky té záležitosti s Tuckerem? To ne, to už se s velkým úspěchem vyřídilo, všechny otázky úřadů už jsou zodpovězené, jeho jméno i jméno jeho rodiny už jsou očištěné. Gideon se významně podíval na hodinky. „U mě v chatě se koktejly podávají v šest. Jistě víte, kde ji najdete. Momentálně rybařím.“

„Omlouvám se, doktore Crewe, ale jak už jsem řekl, nepočká to.“

„To? Jaké to?“

„Práce.“

„Díky, ale já už práci mám. V Los Alamos. Vždyť víte – v tom místě, kde se sestrojují všechny ty úžasné jaderné bomby.“

„Upřímně řečeno, tahle práce je mnohem zajímavější a vyděláte si mnohem víc peněz. Za týden dostanete sto tisíc dolarů. A je to práce, která je pro vás přímo ideální, a navíc pomůžete své zemi – kromě toho vy přece peníze potřebujete. S tolika dluhy na kreditních kartách…“ Garza kroutil hlavou.

„A kdo tady nemá dluhy na kreditce? Tohle je svobodná země, ne?“ Gideon váhal. Byla to spousta peněz. A on je opravdu potřeboval – a to hodně. „A co bych jako měl dělat za práci?“

„To vám nemůžu říct – ještě ne. Na vrcholku čeká vrtulník – aby vás dopravil na letiště v Albuquerque, odkud se soukromým tryskáčem dostanete na místo, kde máte splnit svůj úkol.“

„Vy jste pro mě přiletěl vrtulníkem? Kecy.“ Gideon si mlhavě vybavoval, že vrtulník slyšel. Ale nepřikládal tomu žádný význam; protože pohoří Jemez je téměř neobydlené, často se využívá k výcviku pilotů z Kirtlandské základny.

„Pospícháme.“

„To vidím. Koho zastupujete?“

„To vám taky nemůžu říct.“ Další úsměv a ukázal paží na stezku vedoucí na vrchol hory. „Tak půjdeme?“

„Maminka mi vždycky říkala, abych nelétal vrtulníkem s cizími lidmi.“

„Doktore Crewe, zopakuji vám to, co jsem říkal předtím: tahle práce vám bude připadat zajímavá, náročná a dobře placená. Tak co kdybyste se mnou alespoň jel na ředitelství naší společnosti, kde si vyslechnete všechny podrobnosti?“

„Kam?“

„Do New Yorku.“

Gideon na něj vytřeštil oči, pak zakroutil hlavou a odfrkl si. Sto tisíc dolarů bude dobrý základ pro všechny nápady a plány, které si dělal do nového života.

„Bude v tom něco protizákonného?“

„Rozhodně ne.“

„Tak do toho. V New Yorku už jsem pěkně dlouho nebyl. Veďte mě, Manueli.“

13

O šest hodin později nad řekou Hudson zapadalo slunce, když limuzína zajížděla do malé 12. západní ulice v části Manhattanu, kde se dříve nacházely balírny masa. Tato oblast se od dob, kdy sem v mládí občas jezdil z Bostonu, výrazně změnila: staré cihlové sklady a kryté pasáže s řetězy a háky na maso se přeměnily v ultramoderní obchůdky s oblečením, restaurace, elegantní vysoké bytové domy a módní hotely, ulice byly plné lidí, kteří byli příliš povznesení na to, aby mohli být skuteční.

Limuzína poskakovala po zmodernizované ulici, na níž byly znovu odhalené kočičí hlavy z devatenáctého století, a zastavila se u neoznačené budovy, jedné z mála, která dosud neprošla rekonstrukcí.

„Jsme na místě,“ oznámil mu Garza.

Vyšli na chodník. V New Yorku bylo mnohem tepleji než v Novém Mexiku. Gideon se podezřívavě díval na jediný vchod do budovy, dvojité kovové dveře za nakládací rampou, pokrytou starými plakáty a graffiti. Budova byla vysoká a mohutná, mohla mít tak dvanáct pater. Téměř nahoře si všiml nápisu Price a Price, bourání vepřového. Nad omšelým zdivem zahlédl sklo a chrom; přemýšlel, jestli na budovu někdo nechal udělat moderní střešní nástavbu.

Následoval Garzu po betonových schodech u nakládací rampy. Když se přiblížili, dveře se v dobře promazaných pantech hladce otevřely. Gideon Garzu následoval zšeřelou chodbou k dalším dveřím, tentokrát mnohem modernějším z nerezové oceli. Na stěně vedle nich byla klávesnice na zadávání vstupního kódu a sken sítnice. Garza odložil aktovku na zem, dal obličej ke skeneru a ocelové dveře se bezhlučně otevřely.

„Kde je superagent Maxwell Smart?“ posmíval se Gideon, když se rozhlédl kolem. Garza se na něj podíval tentokrát už bez úsměvu, ale nijak mu neodpověděl.

Před nimi se objevila obrovská místnost připomínající jeskyni, sahala do výšky čtyř pater. Osvětlovaly ji snad stovky halogenových světel. Podél horních částí vedla kovová mola. Podlaha o rozloze fotbalového hřiště byla pokrytá řadami velkých ocelových stolů. Na nich byla spousta znepokojivých předmětů: napůl rozebrané tryskové motory; podrobné prostorové modely městských částí; model jaderné elektrárny, na niž zřejmě útočí nějací teroristi letadlem.

V odlehlém rohu stál opravdu velký stůl, na němž byl průřez mořským dnem s nejrůznějšími geologickými vrstvami. Mezi stoly se pohybovali technici v bílých pláštích, dělali si poznámky na palmtopech, které nosili v ruce, a šeptem se spolu dohadovali.

„Tohle je ředitelství firmy?“ divil se Gideon a znovu se rozhlížel. „Mně to spíš připadá jako studio zajišťující zvláštní efekty do filmů.“

„Je to tady opravdu efektní,“ poznamenal Garza, když pokračoval dál.

Gideon ho následoval podél stolů. Na jednom z nich byl neuvěřitelně přesný model Port au Prince jak před zemětřesením, tak po něm, maličké vlaječky označovaly místa největší zkázy. Na dalším stole ležel obrovský model vesmírné stanice, samé trubky, válce a solární panely.

„Tohle poznávám,“ vyhrkl Gideon. „To je Mezinárodní vesmírná stanice.“

Garza přikývl. „Takhle vypadala, než opustila oběžnou dráhu.“

Gideon se na něj podíval. „Než opustila oběžnou dráhu?“

„Aby splnila svůj další úkol.“

„Svůj další co? To nemyslíte vážně.“

Garza se na něj nevesele usmál. „Kdybych si myslel, že mě vezmete vážně, neříkal bych vám to.“

„Co to tady proboha děláte?“

„Strojírenství a další inženýrskou činnost.“

Dostali se ke vzdálené stěně, kde výtahem s otevřenou klecí vyjeli na molo ve čtvrtém patře, pak prošli dveřmi vedoucími do bludiště bílých chodeb. Nakonec dorazili až do zasedací místnosti bez oken a s nízkým stropem. Byla malá a kvůli nedostatku výzdoby působila stroze. Prostoru dominoval stůl z vyleštěného exotického dřeva. Na bílých stěnách nevisely ani malby, ani grafiky. Gideon se pokoušel přijít na nějakou vhodnou hlášku, ale nic ho nenapadalo. Kromě toho mu došlo, že by svým ostrovtipem stejně jen zbytečně plýtval, Garza byl proti němu zřejmě imunní.

U stolu seděl muž na invalidním vozíku. Byl to ten nejzvláštnější člověk, jakého kdy Gideon viděl. Velkou hlavu pokrývaly krátce ostříhané hnědé vlasy, protkané stříbrem. Pod vysokým čelem se dívalo jediné šedé oko, které ho právě probodávalo; to druhé bylo zakryté černou hedvábnou páskou, jakou nosili piráti. Na pravé straně obličeje měl nápadnou klikatou jizvu začínající u vlasů a vedoucí přes zakryté oko až na čelist a mizející pod límcem nažehlené modré košile. Celý zlověstný obraz doplňoval černý proužkovaný oblek.

„Doktore Crewe,“ začal ten člověk a slabě se usmál, čímž však přísný výraz svého obličeje nijak nezmírnil. „Děkuji vám, že jste vážil tak dlouhou cestu, prosím, posaďte se.“

Když se Gideon posadil, Garza zůstal stát za ním.

„Cože?“ ptal se Gideon překvapeně, když se rozhlížel. „Žádnou kávu ani minerálku?“

„Jmenuji se Eli Glinn,“ představil se druhý muž a jeho poznámky ignoroval. „Vítejte ve firmě EOTP, Efektivní odstranění technických problémů.“

„Omlouvám se, ale nemám s sebou životopis. Tady váš přítel Garza na mě hrozně spěchal.“

„Nerad ztrácím čas. Tak mě teď laskavě poslouchejte, chci vám představit váš úkol.“

„Souvisí to nějak s tím Disneylandem dole? Pády letadel, přírodní katastrofy… to jsou ty problémy?“

Glinn se na něj shovívavě podíval. „EOTP se mimo jiné zaměřuje na analýzu selhání.“

„Analýzu selhání?“

„Chceme pochopit, jak a proč dochází k selhání – ať už jde o atentát, letecké neštěstí nebo teroristický útok –, je to velmi důležitá součást řešení. Analýza selhání je vlastně pravým opakem odstranění problémů.“

„Nejsem si jistý, že vám rozumím.“

„Při technické činnosti se lidé snaží přijít na to, jak něco udělat nebo vyrobit. Ale to je jen polovina věci. Druhou polovinou je analýza případných možností selhání – abychom se jim mohli vyhnout. EOTP se věnuje oběma těmto činnostem. Řešíme velice zapeklité technické problémy. A rozebíráme selhání. A ani v jednom z těchto úkolů jsme zatím neselhali. S jednou zanedbatelnou výjimkou, na níž zatím pracujeme.“ Mávl rukou, jako by odháněl otravnou mouchu. „Tyto dvě činnosti – řešení technických problémů a analýza selhání představují naši hlavní náplň. Náš viditelný předmět podnikání. Ale také vlastně jsou naším krytím. Protože za touto veřejnou činností stejná zařízení čas od času používáme na neobvyklé a utajené projekty pro naše výjimečné klienty. Velmi výjimečné klienty. A vás potřebujeme právě pro jeden z těchto projektů.“

„Proč zrovna mě?“

„K tomu se dostanu za chvíli. Nejdřív podrobnosti. Do Spojených států míří čínský vědec. Domníváme se, že u sebe má plány na novou supermoderní zbraň. Nejsme si jistí, ale máme důvod doufat, že možná chce přeběhnout.“

Gideon se chystal pronést další sarkasmus, ale výraz v Glinnových očích ho odradil.

„Americké výzvědné služby,“ pokračoval Glinn, „už dva roky mají informace o tom, že v podzemních budovách poblíž jaderného testovacího zařízení Lop Nor v odlehlých oblastech západní Číny probíhá vysoce utajovaný projekt. Věnují se mu nejlepší vědci a stojí obrovské částky peněz. CIA se domnívá, že vyvíjejí novou zbraň, má to být jakýsi čínský projekt Manhattan, který naprosto změní rovnováhu sil.“

Gideon na něj vytřeštil oči. „Má to být ještě ničivější než vodíková puma?“

„Ano, podle našich informací ano. Teď však jeden z hlavních vědců, kteří se na projektu podílejí, údajně odcizil plány a je na cestě do Spojených států. Proč? To netušíme. Doufáme, že s těmi plány chce přeběhnout na naši stranu, ale nejsme si jistí.“

„Proč by něco takového dělal?“

„Podle všeho se stal obětí sexšpionáže na vědecké konferenci v Hongkongu.“

„Sexšpionáže?“

„Určitě už jste o tom slyšel. Najmou atraktivní ženu, aby cílový objekt dostala do kompromitující situace, pak se vše nafotí, objekt se dostane pod tlak… Ale tahle sexšpionáž se nevyvedla a způsobila vyděšený útěk toho muže do Spojených států.“

„Jasně. Už to chápu. A kdy by ten vědec měl dorazit?“

„Už je na cestě. Je v letadle společnosti Japan Airlines z Hongkongu do New Yorku. Před devíti hodinami přestoupil v Tokiu a v jedenáct večer přistane na letišti JFK – tedy za čtyři hodiny.“

„Ježíšikriste. Aha.“

„Váš úkol je jednoduchý: sledujte toho muže z letiště, co nejdříve z něj dostaňte ty plány a odevzdejte nám je.“

„Jak?“

„Na to musíte přijít sám.“

„Za čtyři hodiny?“

Glinn přikývl. „Nevím, v jakém jsou ty plány formátu ani kde je má ukryté. Může to být nějaký kód v jeho notebooku, kód skrytý pomocí steganografie, paměťové zařízení v jeho kufru nebo staromódní svitek filmu.“

„To je šílený úkol. To by nedokázal splnit vůbec nikdo.“

„Je pravda, že by to dokázal jen málokdo. Proto jsme také oslovili vás, doktore Crewe.“

„Děláte si legraci, že? Vždyť já nikdy předtím nic podobného nedělal. V Los Alamos se věnuji výbušninám. Jistě tady dole máte desítky mnohem lépe kvalifikovaných lidí.“

„Jako z udělání se na ten úkol hodíte přímo ideálně. Ze dvou důvodů. Prvním z nich je vaše minulé povolání.“

„Co to jako má být?“

„Byl jste zloděj. Loupil jste v uměleckých muzeích.“

Náhle nastalo mrazivé ticho.

„Samozřejmě ne v těch velkých. Obvykle v malých soukromých, která nemají tak složité bezpečnostní systémy a vystavují méně vzácná díla.“

„Zřejmě jste si zapomněl vzít léky,“ poznamenal tiše Gideon. „Nejsem zloděj uměleckých děl. Mám naprosto čistý trestní rejstřík.“

„Což dokazuje, jak dobře jste si vedl. Takové dovednosti jsou pro nás velmi cenné. Téhle profese jste pochopitelně zanechal, když se ve vašem životě objevil nový cíl. A s ním souvisí náš druhý důvod. Víte, s velkým zájmem jsme sledovali vaši povedenou operaci proti generálu Chamblee S. Tuckerovi.“

Gideon se pokoušel vzpamatovat z druhého překvapení. Nasadil svůj nejlepší zmatený výraz. „Operaci? Tuckerovi přeskočilo a u sebe v domě zaútočil na mě i na jednoho ze svých zaměstnanců.“

„To si myslí všichni. Já vím, jak to bylo. Vím, že jste posledních deset let strávil prací na sobě, doděláním školy, obhájením a získáním doktorátu na MIT, a celou tu dobu jste se soustředil jen na to, jak dostat generála Tuckera a pomstít svého otce. Vím, jak se vám podařilo ‚odtajnit‘ přísně utajované materiály z Ředitelství pro správu informací a jak jste je využil k pomstě Tuckerovi. Byl to mocný muž a dobře se chránil. Při přípravě celé operace jste prokázal řadu nejrůznější dovedností, při té přestřelce i dokonalé sebeovládání. A vedl jste si přímo výborně. Nikdo o vaší výpovědi ani vteřinu nepochyboval a vy jste pomstil otce.“

Gideonovi se sevřel žaludek. Tak o tohle jde: vydírání. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Ale, ale. Vaše tajemství je u mě v bezpečí. Sami jsme hledali způsoby, jak Tuckera dostat. Pochopitelně pro našeho zvláštního klienta. Takže jste nám ušetřil práci. A tak jste také upoutal naši pozornost.“

Gideon nedokázal přijít na to, co říct.

„Na začátku jste se ptal: Proč já? Vlastně o vás víme všechno, doktore Crewe. A nejen o těch lupičských schopnostech a souboji s Tuckerem. Víme o vašem těžkém dětství. O vaší práci v Los Alamos. O vaší lásce ke složitým kuchařským receptům. Vaší oblibě havajských košil a kašmírových svetrů. A vašem oblíbeném džezovém zpěvákovi. O vaší slabosti pro alkohol. A pod jeho vlivem i pro ženy. Jediná věc, na kterou se nám nepodařilo přijít, je ta, jak jste přišel o článek na pravém prsteníčku.“ Tázavě povytáhl obočí nad zdravým okem.

Gideona zaplavil náhlý hněv, musel se několikrát zhluboka nadechnout, aby se ovládl.

„Když mi neodpovíte na tohle, možná mi odpovíte na jinou otázku: počítal jste od začátku s tím, že Dajkovice obrátíte na svou stranu?“

Gideon znovu mlčel. Bylo to neuvěřitelné, neskutečné.

„Máte mé slovo, že vše, co nám řeknete, zůstane mezi těmito čtyřmi stěnami. Tajemství dokážeme udržet výborně, což si asi dovedete představit.“

Gideon váhal. Pravda byla, že ho Glinn má v hrsti. Ale za jeho neproniknutelným kamenným výrazem vycítil, že mu může věřit. „Dobrá,“ souhlasil nakonec. „Celou akci jsem měl přesně naplánovanou od začátku až do konce. Číhal jsem tam a bylo mi jasné, že Tucker nedorazí osobně – na to byl příliš velký zbabělec. Zkoumal jsem jeho společnost a lidi, co pro něj pracují. Usoudil jsem, že vyšle Dajkovice, který ve své podstatě byl slušný chlap. Věděl jsem, že ho dokážu chytit, a doufal jsem, že se mi ho podaří přesvědčit. Vyšlo to. Operaci jsme… dokončili společně.“

Glinn přikývl. „Přesně jak jsem myslel, dokonalé sociální inženýrství na mnoha úrovních. Ale jednu chybu jste udělal. Jakou?“

„Zapomněl jsem se mu podívat do boty, kde měl ten pitomý nůž.“

Glinn se konečně usmál a jeho obličej náhle vypadal téměř lidsky. „Výborně, ale ta operace skončila dost nepříjemně. Dajkovic byl postřelený. Jak se to stalo?“

„Tucker nebyl žádný trouba. Došlo mu, že mu Dajkovic lže.“

„Jak to?“

„Dajkovic se s ním odmítl napít. To v něm podle nás vzbudilo podezření.“

„To však byla Dajkovicova chyba, ne vaše. A dokazuje to, že mám pravdu. Během celé operace jste se dopustil jediné chyby. Nic podobného jsem ještě nikdy neviděl. Rozhodně se pro náš úkol hodíte ideálně.“

„Na plánování Tuckerova zničení jsem měl deset let. Na tuhle akci mi dáváte čtyři hodiny.“

„Ale je to mnohem jednodušší úkol.“

„A když neuspěju?“

„To se nestane.“

Ticho. „Ještě něco: co s tou čínskou zbraní provedete? Neudělám nic, čím bych poškodil svou zemi.“

„Mým klientem v téhle akci vlastně jsou Spojené státy americké.“

„Nechte toho, pro podobný úkol by jistě použili FBI – nenajímali by si nějakou firmu, i kdyby byla jakkoli specializovaná.“

Glinn sáhl do kapsy a vyndal vizitku. Položil ji na stůl a prstem posunul ke Gideonovi.

Podíval se na vizitku označenou vládním logem. „Ředitel Národní zpravodajské služby?“

„Zklamalo by mě, kdybyste uvěřil čemukoli z toho, co vám tu vykládám. Ale můžete se sám přesvědčit. Zavolejte na ministerstvo vnitřní bezpečnosti a chtějte s tímhle pánem mluvit. Potvrdí, že pracujeme pro ministerstvo a plníme zákonné a vlastenecké úkoly pro blaho naší země.“

„S chlápkem jako on mě nikdy nespojí.“

„Použijte mé jméno a spojí vás s ním okamžitě.“

Gideon vizitku nezvedl. Díval se na Glinna a v místnosti zavládlo mlčení. Sto tisíc dolarů. Lákavá suma, ale tahle práce je plná nástrah. Nebezpečí. A Glinnova důvěra v něj mu nepřipadala úplně přiměřená.

Zakroutil hlavou. „Pane Glinne, ještě před měsícem jsem svůj osobní život zatlačoval do pozadí. Musel jsem splnit jediný úkol. A věnoval jsem mu veškerou energii. Teď jsem volný. A musím toho hodně dohánět. Chci si najít přátele, usadit se, najít si partnerku, oženit se, mít děti. Chci učit syna rybařit. Teď už mám spoustu času. Tahle vaše práce – no, připadá mi hrozně nebezpečná. A já už riskoval tolik, že to jiný nezažije za celý život. Rozumíte mi? Nemám o váš úkol zájem.“

V místnosti zavládlo ještě delší mlčení.

„Je vaše rozhodnutí definitivní?“

„Ano.“

Glinn se podíval na Garzu a krátce kývl. Garza sáhl do aktovky, vytáhl složku a položil ji na stůl. Byla to zdravotní karta, označená červeným štítkem. Glinn ji otevřel, obsahovala několik rentgenových snímků, snímky CT a podrobná laboratorní vyšetření.

„Co to má být?“ ptal se Gideon. „Čí snímky to jsou?“

„Vaše,“ vysvětloval mu smutně Glinn.

14

Gideon se s neblahou předtuchou natáhl a složku si vzal. Ze snímků někdo odstranil jména, ve zprávách je vyčernil.

„Co to jako má být? Kde jste je vzali?“

„Jsou z nemocnice, kde vám ošetřovali tu bodnou ránu.“

„Co to má znamenat?“

„V průběhu určování diagnózy a během léčby provedli obvyklé testy, rentgen, magnetickou rezonanci, krevní rozbor. Protože jste mimo jiné utrpěl otřes mozku, některá z těchto vyšetření se zaměřila na vaši hlavu. A lékaři díky tomu dospěli i k náhodnému objevu. Diagnostikovali vám arteriovenózní malformaci – konkrétně aneuryzmální malformaci Galénovy žíly.“

„Co to má sakra být?“

„Je to abnormální shluk tepen a žil v mozku, do nějž je zapojená i velká mozková, takzvaná Galénova žíla. Obvykle bývá tato vada vrozená a přibližně do dvaceti let bez příznaků. A pak o sobě začne dávat vědět.“

„Je to nebezpečné?“

„Velice.“

„A jaká je léčba?“

„Ve vašem případě je aneuryzma ve Willisově okruhu, tedy hluboko v mozku. Nejde operovat. A je to nevyhnutelně smrtelné.“

„Smrtelné? Jak? Kdy?“

„Vám podle odhadů zbývá tak rok.“

„Rok?“ Gideonovi se zatočila hlavu. „Rok?“ Zajíkl se, když se snažil ze sebe dostat další otázku. Zvedl se mu žaludek.

Glinn pokračoval jakoby nic klidným tónem. „Když to vyjádřím statisticky přesněji, pravděpodobnost, že přežijete dvanáct měsíců, je padesát procent, že přežijete osmnáct měsíců, třicet procent, že přežijete dva roky, méně než pět procent. Konec obvykle bývá náhlý, s malým nebo žádným varováním. Až do onoho okamžiku vás tato vada nijak neomezuje a nemá žádné příznaky. Zároveň se nemusíte nijak omezovat tělesně, ani pokud jde o výživu. Jinými slovy – přibližně rok ještě povedete normální život – a pak velmi rychle zemřete. Porucha je neléčitelná a ve vašem případě, jak už jsem řekl, není možné ji operovat. Je to jedna z těch hrozných ran osudu.“

Gideon na Glinna vytřeštil oči. To je hrůza. Cítil, jak ho zachvacuje neovladatelný hněv. Vyskočil. „Co to jako má být, vydírání? Jestli si, vy parchanti, myslíte, že mě takhle přesvědčíte, abych přijal vaši nabídku, jste blázni.“ Zíral na složku. „To jsou kecy. To je nějaký trik. Kdyby to byla pravda, řekli by mi to už v nemocnici. Vždyť tady ani není poznat, že ty snímky jsou moje.“

Glinn pokračoval, dál mluvil klidným tónem. „Požádali jsme nemocnici, aby vám to neříkali, že je to otázka národní bezpečnosti. Chtěli jsme slyšet další názor. Předali jsme složku doktoru Mortonu Stallovi v Bostonské všeobecné nemocnici. Je to světoznámý expert na aneuryzmata. Potvrdil jak diagnózu, tak prognózu. Můžete mi věřit, že nás ta zpráva ohromila a zdrtila téměř stejně jako vás. Měli jsme s vámi velké plány.“

„A proč mi to tu teď všechno říkáte?“

„Doktore Crewe,“ oslovil ho Glinn laskavě, „můžete mi věřit, že s vámi upřímně cítím.“

Gideon na něj zíral a přerývavě dýchal. Byla to léčka nebo omyl. „Prostě tomu nemůžu uvěřit.“

„Váš zdravotní stav jsme prověřili všemi prostředky, které jsme měli k dispozici. Původně jsme předpokládali, že vám nabídneme stálé místo. Tahle strašlivá diagnóza nás omezila, proto jsme probírali, co uděláme. Pak jsme se dozvěděli o Wuovi. Znamená to ohrožení národní bezpečnosti nejvyššího stupně. Jste jediný, kdo by to podle nás dokázal zvládnout, zvláště s takhle krátkým časem na přípravu. Proto vám tu všechno vykládám – a moc se omlouvám, že je toho tolik najednou.“

Gideon si chvějící se rukou přejel po čele. „Vaše načasování je přímo hrozné.“

„Smrtelná choroba nikdy nemá dobré načasování.“

Veškerý jeho hněv ho opustil stejně rychle, jako se v něm objevil. Dělalo se mu zle hrůzou. Ztratil tolik let…

„Vlastně jsme neměli na výběr. Je to mimořádná událost. Nevíme, co přesně má Wu v plánu. Tuhle příležitost si nemůžeme nechat ujít. Když nás odmítnete, FBI okamžitě nasadí vlastního specialistu, kterého nám nadšeně nabízejí, a mně už je předem jasné, že to skončí katastrofou. Gideone, musíte se rozhodnout v příštích deseti minutách a já se modlím k Bohu, abyste řekl ano.“

„Všechno je v hajzlu. Nemůžu tomu uvěřit.“

Mlčení. Gideon vstal a šel k oknu z matného skla. Obrátil se. „Vadí mi to. Vadí mi, jak jste mě sem odvlekli a vybalili na mě všechny ty sračky – a pak máte tu drzost chtít po mně, abych pro vás dělal.“

„Přál bych si, aby to všechno mohlo probíhat jinak.“

„Rok?“ ptal se. „To je všechno? Jeden pitomý rok?“

„Ve složce máte graf přežití vaší nemoci. Je to jen otázka pravděpodobnosti. Může to být šest měsíců, rok, maximálně dva.“

„A nedá se to nijak léčit?“

„Nedá.“

„Potřebuju panáka. Skotskou.“

Garza stiskl tlačítko a dřevěný panel se odsunul stranou. O chvilku později před Gideonem stála sklenka s pitím.

Sáhl po ní, sevřel ji, napil se, pak ještě jednou. Čekal, cítil, jak se mu žilami začíná šířit otupělost. Nepomáhalo to.

Glinn tiše promluvil. „Mohl byste poslední rok života strávit zábavou, vychutnáváním všech stránek života, hýřit až do konce. Nebo byste ho mohl strávit jinak – prací pro svou vlast. Jediné, co pro vás mohu udělat, je nabídnout vám tento výběr.“

Gideon dopil sklenku.

„Ještě jednu?“ ptal se Garza.

Gideon odmítavě mávl rukou.

„Mohl byste pro nás splnit tento úkol,“ navrhoval Glinn. „Věnovat nám jeden týden. Pak se rozhodnete. Aspoň od nás odejdete s dostatkem peněz na to, abyste život prožil v relativním dostatku.“

Následovala pauza. Gideon se díval do složky, na Glinna, pak zpět do složky.

„Dobře, tak jo, ten úkol přijímám.“ Gideon zvedl složku. Potom se znovu podíval na Glinna. „Ale na jedné věci trvám. Tohle si vezmu s sebou a nechám si to zkontrolovat. Jestli jsou to nesmysly, tak si to s vámi osobně přijdu vyřídit.“

„Výborně,“ zaradoval se Glinn a posunul k němu další složku. „Tady jsou informace o vašem úkolu a fotografie vašeho cíle. Jmenuje se Wu Lung-wej, ale také si říká Mark Wu. Čínští odborníci často přijímají západní jména.“ Opřel se. „Manueli?“

Garza udělal krok kupředu a jednou rukou položil na stůl tlustý svazek stodolarovek, druhou Colt Python.

„Peníze by měly stačit na související náklady,“ vysvětloval Glinn. „Umíte zacházet s tou zbraní?“

Gideon sbalil peníze a vzal si python. „Ale dal bych přednost matnému nerezovému povrchu.“

„Královská modř se mnohem lépe hodí pro práci v noci,“ poznamenal věcně Glinn. „Za žádných okolností a z žádného důvodu se s námi nesmíte pokoušet během operace spojit. Když bude kontakt nezbytný, najdeme si vás. Chápete?“

„Ano. Proč?“

„Zvídavá mysl je obdivuhodná vlastnost,“ poznamenal Glinn. „Pane Garzo, prosím, doprovoďte doktora Crewa zadem. Nesmíme ztrácet čas.“

Když mířili ke dveřím, Glinn dodal: „Díky, Gideone. Mockrát vám děkuji.“

15

Gideon zajel dlouhou limuzínou na zákaz parkování těsně za řadou taxíků u příletové haly Terminálu 1. Stále ještě přemýšlel o svém telefonátu na ministerstvo vnitra, který uskutečnil z veřejného automatu, jakmile odešel z EOTP. Číslo na vizitce ignoroval, zavolal běžné číslo úřadu, ozvala se mu obyčejná recepční, zmínil před ní Glinnovo jméno – a okamžitě ho přepojili na bezpečnou linku přímo k řediteli. O deset neuvěřitelných minut později zavěsil a stále ještě přemýšlel, proč si proboha ze všech lidí na tenhle bláznivý úkol vybrali právě jeho. Ředitel mu pouze zopakoval: Pan Glinn má naši naprostou důvěru. Nikdy nás nezklamal.

Těchto myšlenek se zbavil a pak se s menším úspěchem pokusil zbavit i těch temnějších, týkajících se jeho zdraví. Na to bude čas později. Momentálně se musí soustředit na jedinou věc: problém, který ho čeká právě teď.

Byla už téměř půlnoc, ale na Kennedyho letišti bylo nečekaně rušno, protože právě dorazila poslední vlna letů z Dálného východu. Jak tak stál u obrubníku, všiml si, že na něj zírají dva členové ostrahy. Vyrazili k němu a ve veledůležitých tvářích měli přísné výrazy.

Vystoupil z limuzíny, za horké letní noci ho z tmavého obleku svědilo celé tělo. Obdařil muže povýšeným úsměvem.

„Co vás to napadlo?“ začal první strážný, malý, hubený a agresivní jako fretka. Vytáhl si bločky s pokutami. „Parkovací stání pro limuzíny jsou tamhle!“ Prudce ukázal a byl tak podrážděný, že se mu bločky třásly v ruce.

Druhý funěl. Byl mohutný. Mohutný a pomalý. „Co se tady děje?“ ptal se, protože byl podle všeho zmatený.

Gideon si dlouhé paže založil na hrudník a opřel si nohu o nárazník. Pak se na toho mohutného policistu klidně usmál. „Vy určitě budete strážník Costello.“

„Jmenuju se Gorski,“ odpověděl muž.

„Aha,“ podivil se Gideon. „Připomínáte mi Costella.“

„Nikoho takového neznám,“ zarazil se Gorski.

„Žádný strážník Costello neexistuje,“ vyštěkl hubeňour. „Nemáme tušení, o čem to tu vykládáte. Tady nesmíte stát.“

„Mám tu vyzvednout jednu VIP… Víte o tom, že?“ Gideon mrkl a vytáhl z kapsy balíček žvýkaček. Sloupl obal a nabídl oběma.

Mohutný strážný si jednu žvýkačku vzal.

„Tak nám ukažte řidičák,“ obořil se na něj hubený, mávnutím odmítl žvýkačku a podrážděně střelil pohledem po kolegovi.

Gideon vytáhl průkaz, který si „pronajal“ společně s autem, a to za značný obnos, a předal ho tlustému strážnému. Ten našpulil rty a pozorně si ho prohlížel. Gideon si dal do úst žvýkačku a zamyšleně žvýkal.

„Vždyť přece víte, že se tady nesmí parkovat,“ nedal se hubený člen ostrahy s vysokým hlasem. „Dám vám pokutu a pak si musíte přejet na správné místo.“ Otevřel sešit s bločky a začal psát.

„To nedělejte,“ zarazil ho Gideon. „Z pokut mi naskakují pupínky.“

Strážný si odfrkl.

„Vám to zřejmě nedochází, co?“ poznamenal Gideon a pokrčil rameny.

„Nedochází?“

Ušklíbl se. „Jako koho tu mám vyzvednout.“

„Je mi úplně jedno, koho tady vyzvedáváte. Tady se prostě stát nemůže. A platí to pro všechny.“ Pak se však jeho tužka zarazila. Tlusťoch dál studoval průkaz a soustředěně špulil vlhké rty.

Gideon čekal.

„Tak na koho čekáte?“ zeptal se hubený strážný.

Gideonovi se rozšířil úsměv. „Dobře víte, že vám to nesmím prozradit.“ Podíval se na hodinky. „Letadlo už by mělo každou chvilku přistát. Z Dálného východu. Na celnici bude mít zvláštní zacházení, pak okamžitě vyrazí ven a bude mě čekat. Uvnitř. Ne tady, u obrubníku, jak se hádám se dvěma přitrou… tedy se strážní službou.“

Gorski mu vrátil průkaz. „Průkaz i nálepky podle všeho jsou v pořádku,“ pronesl do prázdna.

„Nikdy nám neoznamují přílety VIP,“ vysvětloval ten hubený. Teď už mnohem mírnějším tónem. „Mrzí mě to, ale pravidla jsou pravidla.“

Gideon obrátil oči v sloup. „Bezva. Takže vy vůbec o ničem nevíte. To se dalo čekat. Vlastně, víte co, dejte mi tu pokutu. Buduji potřebovat do hlášení.“ Smutně zavrtěl hlavou a pak vyrazil zpátky do limuzíny.

Hubený strážný na Gideona zíral s přimhouřenýma očima. „Jestli má dorazit nějaká VIP osoba vyžadující mimořádná bezpečnostní opatření, měli nám to dát vědět. Kdo to má být? Nějaký politik?“

Gideon se odmlčel u otevřených dveří. „Řekněme, že je to jeden z vašich lidí. Velký šéf. O němž je známo, že mu zvedne mandle, když jsou nějaké problémy.“

Oba policisté se na sebe podívali. „Mluvíte o řediteli?“

„Ode mě jste to neslyšeli.“

„Měli nám to dát vědět,“ kňoural Gorski.

Gideon usoudil, že je načase přitvrdit. Přestal se tvářit dobromyslně a podíval se na hodinky. „Zřejmě se na vás musí pomaleji. Je to prosté, určitě to pochopíte. Když na toho chlapa za jedinou pitomou minutu nebudu čekat pod eskalátory, rozpoutá se pravé peklo. A víte, co já s tím udělám? Napíšu hlášení, že mě zdrželi dva přitroublí členové ostrahy, kteří se zapomněli podívat do schránky na oznámení příjezdu VIP.“ Vytáhl si z kapsy zápisník a tužku. „S jakým i se píše vaše jméno, Gorski?“

„Ehm,“ Gorski se díval na druhého poldu a nebyl si jistý, co dělat.

Gideon se obrátil na toho hubenějšího. „Co vy? Chcete v tom hlášení být taky? Jak se jmenujete? Abbott?“

Pak jednoho po druhém zpražil pohledem.

Okamžitě to vzdali. „Pohlídáme vám tu auto,“ nabídl se hubený strážný a nervózně si uhlazoval přední část uniformy. „Jen běžte a vyzvedněte ho.“

„Jasně,“ přidal se Gorski. „Žádný problém. Budeme tady.“

„Dobře děláte. A při čekání si můžete cvičit scénku ‚Kdo je na první metě?‘, ta mě hrozně baví.“ Gideon se kolem nich protáhl a svižně vyrazil do prostor, kde se vyzvedávala zavazadla. Pásy se zavazadly po obou stranách rachtaly a skřípaly. V přední části byly dvojité eskalátory, po nichž pasažéři sjížděli dolů. Gideon se připojil k malé skupince kolegů řidičů, kteří čekali pod schody a každý z nich držel malou ceduli se jménem.

Eskalátory dál přivážely svůj náklad cestujících. Gideon zkoumal obličej každého Asijce. Vryl si do paměti obě Wuovy fotografie, které mu dal Glinn, ale vždy hrozilo nebezpečí, že je jeden z těch lidí, kteří na fotografiích vypadají úplně jinak než ve skutečnosti.

Ale ne – tamhle byl. Malý, odhodlaně vypadající muž s klenutým čelem, ofinou, staromódními brýlemi v černých obroučkách a v profesorském tvídovém sáčku. Se sklopenýma očima a svěšenými rameny sjížděl ze schodů a snažil se vypadat co možná nejnenápadněji. Neměl u sebe ani příruční zavazadlo nebo notebook.

Wu se dostal až pod schody, ale místo aby si šel vyzvednout zavazadla, vyrazil rychle vpřed, minul Gideona a mířil ke dveřím na stanoviště taxíků.

Gideon se za ním překvapeně hnal. U taxíků nebyla fronta. Wu se protáhl mezi stojánky označujícími začátek fronty, vzal si od dispečera lísteček a vklouzl do prvního taxíku, Fordu Escape.

Gideon rychle pospíchal k limuzíně.

„Co se děje?“ divil se hubený polda.

„Spletl jsem si terminál!“ vykřikl Gideon. „Moje chyba! Do háje, teď jsem v pořádném průšvihu.“ Vytáhl padesátidolarovku, kterou si schoval do kapsy saka pro naléhavé případy, hodil ji policistům a skočil do limuzíny.

Zatímco chytali bankovku, kterou letní větřík proháněl po chodníku, Gideon se odlepil od obrubníku a vyrazil za rychle odjíždějícím taxíkem.

16

Gideon se hnal výjezdem z terminálu, až konečně dostihl taxík, který mířil na Van Wyckovu dálnici. Zpomalil a pokračoval mírným tempem, taxík si v nočním provozu nechával na šest délek od sebe. Čas od času přejel z pruhu do pruhu, nechal ho trochu poodjet a pak ho zase dohnal, aby to Wuovi nepřipadalo podezřelé.

Byla to téměř rutina. Ani taxikář, ani vědec neměli nejmenší tušení o tom, že je někdo sleduje, a to přesto, že jel v nápadné limuzíně. Taxík se držel standardní cesty do horní části Manhattanu, tudíž vjel na Grand Central Parkway, projel kolem Citi Field a letiště La Guardia. Když projížděli přes most Roberta F. Kennedyho, objevilo se před nimi panoráma středního Manhattanu jako tapiserie blyštivých diamantů lesknoucích se nad temnými vodami East River. Na Manhattan vjeli po mostě na Třetí avenue, pak taxík objel FDR Drive a místo toho mířil po 125. ulici do východního Harlemu, nakonec na Park Avenue zamířil do centra.

Wu má zřejmě namířeno do Upper East Side, přemýšlel Gideon nahlas. Znovu si v duchu procházel svůj plán. Bude taxík sledovat do cíle, pak zaparkuje poblíž a…

Náhle si všiml černého Lincolnu Navigator s kouřovými skly, který se rychle blížil v pomalém pruhu.

Navigator jel za taxíkem, pak se mu začal agresivně lepit na nárazník, i když ho snadno mohl předjet. Gideon se držel za nimi. Přestože auto bylo nové, mělo vybledlou SPZ, takže se téměř nedala přečíst.

Gideon přejel do levého pruhu a mírně zrychlil, aby se do SUV mohl podívat předním sklem, ale takhle v noci to nebylo k ničemu, proto znovu zvolnil a s narůstající neblahou předtuchou se na něj zavěsil.

Taxi pronásledované navigatorem zrychlilo, ale navigator se dál držel za ním; pak taxík lehce přibrzdil a zpomalil, ale navigator to opět napodobil a odmítal ho předjet.

Tohle nevěští nic dobrého.

Pak navigator popojel dopředu, až se mohutným chromovým nárazníkem dotkl zadního nárazníku taxíku – potom prudce zrychlil, čímž taxík postrčil dopředu a stranou. Taxík s příšerným pískotem pneumatik změnil směr, poté se vzpamatoval a prokličkoval do levého pruhu. Navigator se na něj zavěsil, znovu zrychlil a snažil se do něj narazit.

Taxík se pokoušel vyhnout srážce, proto prudce přejel zpátky do pravého pruhu a zkusil zpomalit, ale navigator se obratným manévrem znovu dostal za něj a ještě jednou do něj narazil, tentokrát velkou silou. Taxikář opět musel zrychlit, aby udržel správný směr. Po široké avenue se rozléhalo troubení jeho klaksonu.

Navigator vyrazil dopředu, aby do taxíku opět narazil, ale taxikář přejel do levého pruhu a pak prudce zabočil na 116. východní ulici. Zde, v jedné z hlavních obchodních částí španělského Harlemu už bylo rušněji, široký bulvár zářil světly, a přes pozdní noční hodinu byl plný lidí, bary i restaurace byly otevřené.

Navigator také s pískotem pneumatik odbočil, Gideon ho následoval smykem přes ruční brzdu. S bušícím srdcem zrychlil a vyrazil za nimi. Řidič navigatoru nechtěl taxík přinutit, aby zastavil; pokoušel se posádku zabít tím, že způsobí nehodu.

Taxi znovu zrychlilo a snažilo se navigatoru ujet. Obě auta se hnala 116. ulicí na východ, proplétala se mezi ostatními vozy, čímž vyvolávala vlnu rozzuřeného houkání, pískajících pneumatik a řevu. Gideon se za nimi snažil udržet, upocené ruce mu klouzaly po volantu.

Prohnali se po Lexington Avenue a blížili se k světelné křižovatce 116. ulice a Třetí avenue. Když se tam řítili rychlostí přesahující stovku, naskočila oranžová. Gideon šlápl na brzdu; tohle rozhodně nemůžou stihnout. Řidič navigatoru náhle dupl na plyn a hnal se v protisměru, až se dostal vedle taxíku. Těsně před křižovatkou strhl řízení a brutálně do taxíku narazil bokem. Taxík se v oblaku dýmu smýkal stranou do křižovatky, vrazil do přijíždějícího auta, což ho vyhodilo do vzduchu, a letěl davem před portorickým grilem. Ozval se hrozný zvuk, jako když tenký plech proniká masem. Těla proletěla vzduchem a popadala do křižovatky. Pak s posledním hlasitým nárazem taxík rozbil prosklenou stěnu restaurace a s rachtáním kovu a syčením páry se zastavil. Z polic a táců popadalo maso, které bylo vystavené ve výloze: pečené vepřové bůčky, tácy s výpečky a kusy selat se vysypaly přes nabouraný taxík až na chodník.

Zlomek vteřiny bylo zlověstné ticho. Po něm se křižovatka naplnila jekotem a křikem a dav se rozprchl. Gideonovi, který vše s hrůzou pozoroval, ti lidé připomínali mravence na hořícím poleně.

Zaparkoval těsně před křižovatkou a teď vyskočil z auta a běžel k nehodě – ve stejný okamžik se po Třetí avenue hnal autobus mířící na sever, minimálně o pětadvacet kilometrů v hodině překračoval rychlostní limit. Gideon se zastavil na přechodu a bezmocně sledoval, jak se autobus blíží; řidič náhle zpozoroval těla na silnici, dupl na brzdy, ale už bylo moc pozdě, neubrzdil to. Mohutná kola přejela několik ležících těl a rozmačkala je na asfaltovém povrchu, pak řidič přestal autobus ovládat. Ozval se pískot pneumatik a autobus dostal smyk. Gideon se dál díval, jak neovladatelný autobus narazil do boku auta v odlehlé části křižovatky, převrátil se na bok a začal mu hořet motor. Ječící pasažéři vykopli dveře a okna a pak se dostali z autobusu, spadli na chodník, strkali se a šlapali po sobě, aby se od vozidla dostali co nejrychleji.

Gideon se snažil najít navigator. Pak si ho všiml, jak stojí kousek za křižovatkou. Auto se tam však zastavilo jen na chvilku: vzápětí se řvoucím motorem vyrazilo po 116. ulici, prudce zahnulo jižně na Druhou avenue a zmizelo.

Přeběhl křižovatku k taxíku. Ležel na střeše, předek vězel zčásti uvnitř restaurace. Všude byla těla, některá se hýbala, některá ležela nehnutě. Po chodníku tekl benzin tmavým proudem a mířil k hořícímu autobusu. Ten pak prudce vybuchl, síla výbuchu autobus vyhodila do vzduchu. Plameny sahaly až do čtvrtého poschodí a na celý pekelný výjev vrhaly strašidelné světlo. Stovky lidí v okolních budovách otevíraly okna, vykláněly se ven a ukazovaly. Vzduch se přímo hýbal hlukem: ječením, pištěním, voláním o pomoc, žalostným nářkem, nekonečným troubením autobusu, praskáním plamenů. Gideon dokázal jasně myslet jen s vypětím všech sil.

Klekl si na všechny čtyři a díval se do vraku taxíku. Strana řidiče byla úplně zmačkaná, zahlédl taxikáře, který měl tělo vtlačené do zkrouceného plechu a rozbitého skla. Přelezl k zadní části, kde seděl Wu. Byl naživu; oči měl široce otevřené a jeho ústa se hýbala. Když spatřil Gideona, natáhl k němu zakrvácenou ruku.

Gideon sevřel kliku a snažil se otevřít. Dveře však byly příliš poškozené, takže se ani nepohnuly. Lehl si na břicho, sáhl do rozbitého okna a chytil vědce za obě paže. Co nejjemněji ho vytáhl ven na chodník. Wu měl ošklivě zraněné nohy a krvácel. Gideon napůl vlekl a napůl nesl Wua od šířícího se ohně. Pak našel bezpečné místo za rohem a opatrně ho položil. Vytáhl telefon, aby zavolal sanitku, ale přes kakofonii zvuků už slyšel sirény blížící se ze všech směrů.

Náhle si začal matně uvědomovat, že za ním stojí velký dav čumilů, kteří si od něj udržovali bezpečnou vzdálenost a s nechutnou fascinací celý výjev sledovali.

Vědec Gideona náhle sevřel zakrvácenou rukou a v pěsti držel látku jeho šoférské uniformy. V očích měl zmatený výraz, jako by nechápal, co se mu stalo. Dostal ze sebe slovo.

„Cože?“ Gideon se sklonil těsně k němu, ucho měl přitisknuté téměř až u jeho rtů.

„Roger?“ šeptl druhý muž anglicky s výrazným přízvukem. „Roger?“

„Ano,“ prohlásil Gideon a rychle myslel. „To jsem já. Roger.“

Wu něco řekl čínsky, pak přešel zpět do angličtiny. „Pište si to. Rychle. Osm, sedm, jedna, nula, pět, nula…“

„Počkejte.“ Gideon zalovil v kapse a vytáhl tužku a kousek papíru. „Začněte znovu.“

Wu ze sebe začal chrlit číselnou řadu a Gideon si je zapisoval. Přes výrazný přízvuk měl tenký, přesný puntičkářský hlas vědce.

871050033022014010478364156002211205197150135

101001750250336299242114009917052009008007004

003500278100065057616384370325300005844092060

001001001001

Zarazil se.

„To je vše?“ ptal se Gideon.

Přikývnutí. Wu zavřel oči. „Víte… co si s tím počít,“ zachroptěl.

„Ne. Nevím. Povězte mi to…“

Wu však upadl do bezvědomí.

Gideon vstal. Připadal si hloupě a otupěle. Krev z vědcova těla mu zašpinila hrudník a paže. Právě přijížděli hasiči a policie a zablokovali avenue. Autobus dál byl v plamenech, do nočního vzduchu stoupaly oblaky štiplavého kouře.

„Panebože!“ vyhrkla žena vedle něj, zírala na restauraci a po tvářích jí tekly slzy. „Taková tragédie. Taková hrozná tragédie.“

Gideon se na ni podíval. Pak, když se kolem něj prohnala policie, záchranáři a hasiči a vzduch se chvěl houkajícími sirénami, vstal, opustil svou vypůjčenou limuzínu, která byla obklíčená vozy záchranářů, a pomalu a nenápadně mířil ke vchodu do metra jen dva bloky odsud.

17

Henriette Yvelineová odložila zápisník, sundala si brýle na čtení a dívala se na mladého zašpiněného muže v tmavém obleku, který právě přiklopýtal na urgentní příjem nemocnice. Vypadal slušně, vysoký, s tmavými vlasy, které mu padaly do zářivě modrých očí. Ale bože, v jakém to byl stavu – ruce, paže i košili měl špinavé od krve a páchl benzinem a spálenou gumou. Celý se třásl.

„Můžu vám nějak pomoct?“ ptala se přísně, ale zároveň laskavě. Ráda měla na příjmu pořádek, což v nemocnici Mount Sinai za rozpálené červnové sobotní noci nebyl právě snadný úkol.

„Bože, ano, ano,“ chrlil ze sebe muž. „Můj… přítel, právě ho sem přivezli. Hrozná nehoda, jmenuje se Wu Lung-wej, ale říká si Mark Wu.“

„A vy jste?“

Muž polkl a snažil se ovládnout. „Blízký přítel. Gideon Crew.“

„Děkuji, pane Crewe. Mohla bych se vás zeptat, jestli jste v pořádku? Nemáte žádné zranění, nekrvácíte?“

„Ne, ne, nic,“ odbyl ji roztržitě. „To… není moje krev.“

„Chápu, okamžik, prosím.“ Nasadila si brýle na čtení, zvedla blok s příjmy a začala ho procházet. „Pana Wu jsme přijali před patnácti minutami. Právě se mu věnují lékaři. Co kdybyste se posadil a počkal?“ Ukázala na rozlehlou čekárnu z poloviny zaplněnou lidmi, někteří tiše plakali, jiní tupě zírali před sebe. V jednom koutě se shromáždila velká rodina, která právě utěšovala snad stopadesátikilovou ženu.

„Povězte mi, prosím, jak je na tom,“ žadonil Gideon.

„Bohužel vás o tom nemohu informovat, pane Crewe.“

„Potřebuju ho vidět. Musím se s ním vidět.“

„Momentálně k němu nikdo nesmí,“ odmítala ho Yvelineová trochu odměřeněji. „Můžete mi věřit, že lékaři dělají, co mohou.“ Odmlčela se a pak dodala větu, která uklidnila většinu pacientů: „Mount Sinai je jedna z nejkvalitnějších nemocnic na světě.“

„Aspoň mi řekněte, jak je na tom.“

„Bohužel, pane, nemocniční pravidla mi neumožňují podávat informace o zdravotním stavu nikomu kromě rodinných příslušníků.“

Muž na ni zíral. „Ale… co tím jako myslíte, tou rodinou?“

„Příbuzné s průkazem totožnosti nebo manželského partnera.“

„A, ne… víte, Mark a já… jsme… partneři. Životní partneři.“ Dokonce i pod vší špínou a krví bylo v jeho obličeji poznat, že se při prozrazování tohoto intimního detailu červená.

Yvelineová odložila zápisník. „Chápu, ale informace o zdravotním stavu mohu podávat pouze příbuzným nebo zákonnému manželovi.“

„Zákonnému? Pro boha živého, moc dobře víte, že v New Yorku jsou sňatky osob stejného pohlaví protizákonné!“

„Moc mě to mrzí, pane, ale pravidla jsou pravidla.“

„Je mrtvý?“ Muž náhle mluvil nahlas, velmi nahlas.

S náznakem znepokojení se na něj podívala. „Pane, prosím, uklidněte se.“

„Proto mi to nechcete říct? Panebože, on je mrtvý?“ Teď už přímo křičel.

„Potřebuji nějaký dokument, nějaký důkaz o vašem vztahu…“ Odmlčela se. Tohle už se jí několikrát stalo – spory kvůli právům na informace homosexuálních partnerů. Celá otázka se neustále přehodnocovala – a lidé jako ona to pak museli řešit s veřejností. Nebylo to vůči ní fér.

„Kdo s sebou nosí nějaké dokumenty?“ Muž se rozplakal. „Zrovna jsme se vrátili z Číny!“ Odhrnul si vlasy z obličeje, oči měl zalité krví, rty se mu chvěly.

„Chápu, že jste rozrušený, pane, ale informace o zdravotním stavu nemůžeme podávat nikomu, kdo o sobě tvrdí, že je partner, ale nemá pro to žádný důkaz.“

„Důkaz?“ Gideon nastavil své zakrvácené ruce a zajíkl se. „Tady máte důkaz! Jen se podívejte! Mám na rukách jeho krev! To já ho vytáhl z auta!“

Yvelineová nemohla najít slova, kterými by mohla odpovědět. Poslouchala je celá místnost. Dokonce i stopadesátikilová žena přestala plakat.

„Musím to vědět!“ S tímto posledním výkřikem se muži podlomila kolena a zhroutil se na podlahu.

Yvelineová stiskla bezpečnostní tlačítko, čímž k sobě přivolala vrchní sestru. Dav zíral na muže ležícího na podlaze, ale jeho zhroucení bylo spíše citové než zdravotní. Viděla, že už přichází k sobě. Klekl si, hyperventiloval a někteří z přihlížejících mu přiskočili na pomoc.

„Pomozte mu na židli,“ nařídila jim Yvelineová. „Sestra už je na cestě.“ Zareagovali i další lidé, pomohli muži dojít k sedačce u zdi. Těžce se na ni sesunul, zakryl si obličej a začal hlasitě vzlykat.

„No tak, paní, co je špatného na tom, říct mu, jak je na tom jeho přítel?“

Z davu se ozval souhlasný šepot. Gideon Crew se kolébal na židli a obličej měl v dlaních.

„Je mrtvý,“ naříkal. „Já to vím. Určitě je mrtvý.“

Yvelineová ignorovala ostatní přítomné a znovu se věnovala zápisníku. Styděla se, že ji pravidla nutí chovat se takovýmto způsobem. Byla však odhodlaná nedat najevo zaváhání nebo slabost.

„Proč mu prostě neřeknete, jak na tom jeho přítel je?“ nedala se žena.

„Paní,“ hájila se Yvelineová, „já si ta pravidla nevymýšlím. Informace o zdravotním stavu jsou soukromé.“

Objevila se unaveně vypadající sestra. „Kde je pacient?“

„Je rozrušený – zhroutil se.“ Yvelineová ukázala na muže.

Sestra k němu přišla a náhle nasadila profesionální tón. „Dobrý den, jmenuji se Rose. Co vás trápí?“

Muž se zajíkl. „Je mrtvý a oni mi to nechtějí říct.“

„Kdo?“

„Můj životní partner. Je na pohotovosti. Ale nechtějí mi nic říct, protože nemám žádné lejstro.“

„Máte spolu dlouhodobý vztah?“

Přikývl. „Pět let. Je pro mě úplně vším. Nemá tu žádné příbuzné.“ Náhle prosebně zvedl hlavu. „Prosím, nedovolte, aby zemřel sám!“

„Mohu?“ Sestra mu změřila pulz, pak mu nasadila manžetu a změřila mu krevní tlak. „Jste v pořádku, jen rozrušený. Musíte se snažit pomaleji dýchat, já si promluvím s recepční.“

Muž přikývl a s námahou ovládal své dýchání.

Sestra přistoupila k Yvelineové. „Poslyšte, tak ho považujte za partnera. Ano? Na mou odpovědnost.“

„Díky.“ Sestra odešla, zatímco Yvelineová si v počítači načetla elektronickou kartu, aby zjistila aktuální stav pacienta. „Pane Crewe?“

Vyskočil a přišel k ní.

„Váš přítel je vážně zraněný, ale je naživu a jeho stav se stabilizuje,“ oznámila mu tiše. „Když mi podepíšete tento formulář, dám vám povolení jako jeho životnímu partnerovi.“

„Díkybohu!“ vykřikl. „Je naživu, díkybohu!“

Celá čekárna se rozdeskala.

18

Gideon Crew se rozhlédl po místnosti, kterou si pronajal v motelu Howarda Johnsona na Osmé avenue. Byla nečekaně vkusně zařízená, dobře vybavená, nebyly v ní ani stopy po modré a oranžové barvě. A nejlepší ze všeho bylo, že měla dokovací stanici pro iPod. Vytáhl si iPod, důkladně vše promyslel, nastavil album Blue in Green od Billa Evanse a dal přístroj do stanice. Místnost naplnily hořkosladké akordy písně The Two Lonely People. Zhltnul své dnešní páté espresso a odhodil kelímek do koše.

Několik minut bez hnutí seděl u malého stolku, nechal se naplnit příjemnou přemýšlivou hudbou, soustředěně postupně uvolňoval všechny svaly v těle a nechal události dnešního dne, aby se mu postupně třídily v hlavě. Jen o patnáct hodin dříve lovil pstruhy v potoce Chihuahueños. Teď tu seděl v pokoji na Manhattanu, v kapse dvacet tisíc dolarů, v hlavě rozsudek smrti a na rukách krev cizího muže.

Vstal, shodil ze sebe košili a zamířil do koupelny, aby si umyl ruce a paže. Pak vyšel ven a oblékl si čistou košili. Pokryl lůžko pytli na odpadky a začal opatrně rozkládat Wuovo oblečení, které z něj svlékli na pohotovosti a odeslali do zdravotnického odpadu. Jeho získání mu dalo velkou práci. Aby uspěl, musel vymyslet srdceryvný vánoční příběh o nedodrženém slibu, hongkongském krejčím a ztraceném štěněti, i tak mu to však prošlo jen tak tak.

Když oblečení pečlivě rozložil, vyndal Gideon i obsah Wuovy peněženky, drobné z kapes, pas, propisovací tužku a starodávný holicí strojek bez žiletky v plastovém pouzdře, který našel v kapse Wuova saka. To bylo vše. Žádný mobil, chytrý mobil, kalkulačka ani paměťové zařízení.

Jak pracoval, nad městem se rozbřesklo, okna hotelového pokoje změnila barvu ze šedé na žlutou a město se pomalu probouzelo s troubením aut a narůstající dopravou.

Když vše rozložil s geometrickou přesností, znovu to zkontroloval a zamyšleně si dal prst na spodní ret. Měl-li ten muž plány na nový typ zbraně, nebylo příliš jasné, kam je ukryl – jestli je vůbec měl u sebe. Bylo jasné, že číselná řada, kterou na něj Wu vychrlil na místě nehody, nemůže tvořit úplnou sadu plánů – takové plány, dokonce i ve zkomprimované podobě, budou obsahovat značný objem dat. Budou muset být digitálně uložené, což znamená, že hledá nějaký mikročip; magnetické nebo bublinkové paměťové zařízení; holografický obraz uložený na nějakém médiu; nebo možná zařízení na ukládání dat, k jehož přečtení bylo třeba laserového paprsku, jako CD nebo DVD.

Připadalo mu logické, že ten muž měl plány přímo u sebe – nebo možná dokonce v sobě. Gideon se mírně otřásl a usoudil, že otázku, kde v sobě, nechá na později – nejprve pečlivě prohledá Wuův skromný majetek.

Z řady nákupních tašek pohozených na podlaze vytáhl elektronický přístroj, který si právě zakoupil – je neuvěřitelné, že na Manhattanu člověk v kteroukoli denní nebo noční hodinu sežene úplně cokoli, od bomb po orální sex –, krabičku otevřel a začal přístroj sestavovat. Nazýval se MAG 55W052 pokročilé vyhledávací zařízení a soukromým vyšetřovatelům, generálním ředitelům a jiným paranoikům sloužil k vyhledávání štěnic v místnostech. Rychle přístroj zkompletoval, pak zběžně prošel manuál a přístroj zapnul.

Pomaličku jím pohyboval nad oblečením položeným na posteli. Nic. Peněženka i její obsah – peníze, vizitky, rodinné fotky – také negativní až na magnetický proužek na jediné kreditní kartě, kterou měl Wu u sebe. Když anténa přejela nad magnetickým proužkem, MAG 55 zapípal, zablikal, na LED obrazovce se zvýšily a zase snížily hodnoty. Podle všeho byla na magnetickém pásku nějaká data, ale nedokázal přesně určit kolik: MAG 55 mu pouze prozradil, že jich je méně než 64 kilobajtů. Bude muset přijít na nějaký způsob, jak je stáhnout a prozkoumat.

Také Wuův čínský pas podél vnějšího okraje přední strany obálky obsahoval magnetický proužek podobně jako americké pasy. Pomocí integrované čtečky na přístroji byl schopný určit, že také tento proužek obsahuje data a že jich také je méně než 64 kilobajtů. Zamyšleně se drbal na hlavě. To je na důvěryhodný popis fungování tajné zbraně moc málo. Pomocí pokročilých technologií se data dají výrazně zkomprimovat, ale nebyl si úplně jistý, zdali i na takhle malý objem.

Pas i kreditní karta budou muset projít další analýzou.

Usadil se do ušáku a zavřel oči. Už čtyřiadvacet hodin nespal. Vnímal hutné akordy skladby Very Early a nechal se unést plynoucími barvami a rytmy. Jeho otec miloval jazz, vzpomínal, jak každý večer sedával v křesle, s hlavou skloněnou nad hi-fi soupravou poslouchal Charlieho Parkera a Fatse Wallera, nohou si dupal do rytmu a pokyvoval plešatou hlavou. Byla to jediná hudba, kterou Gideon poslouchal, a vyznal se v ní přímo dokonale…

Další věc, kterou si vybavil, byla, jak se probouzí na závěrečné akordy skladby If You Could See Me Now.

Vstal, šel do koupelny, dal si hlavu pod kohoutek a zapnul studenou vodu. Otřel si hlavu do sucha, a když se vracel do pokoje, v chůzi se mu zračila nová energie. Gideon měl schopnost vystačit jen s malým množstvím spánku, probouzet se i po krátkých zdřímnutích úplně osvěžený. Teď už bylo téměř devět ráno a na chodbě slyšel pokojské.

Rychle sbalil vyhledávací zařízení a začal důkladně zkoumat Wuovo oblečení klenotnickou lupou, pak pomocí modelářského nože rozpáral všechny švy a podšívky. Oblečení bylo ztvrdlé, nasáklé krví, přilepily se k němu kousky kovu, skla a plastu. Každý kousíček odstranil pinzetou a odložil ho na papírovou utěrku k dalšímu prozkoumání. Zvláště kalhoty byly zakrvácené a roztrhané, když byla vrstva krve zvlášť silná, otřel ji vlhkou papírovou utěrkou, pak ji osušil a posbíral všechny úlomky.

O čtyři hodiny později skončil. Nic.

Pak přišly na řadu boty. Nejpravděpodobnější skrýš si nechal na závěr.

Bylo poledne. Od včerejšího oběda nejedl, a to si dal jen sendvič nahoře v horách, měl v žaludku pouze desítku káv. Cítil se, jako by vypil půllitr kyseliny z autobaterie. Bylo mu to jedno: zvedl telefon a objednal si od pokojové služby trojité espresso, hlavně aby bylo horké.

Vytáhl boty z papírového sáčku a položil je na konferenční stolek. Byly to čínské napodobeniny bot od Johna Lobbse. Obě byly pokryté ztvrdlou krví – Wu měl rozdrcené nohy. Jedna z bot byla ošklivě zdeformovaná a musela se z nohy odříznout, druhá celá pokrytá krví.

V letním vedru už byly cítit.

Prozkoumal pravou botu vyhledávacím zařízením. Nic. Ozvalo se zaklepání na dveře, vyšel ven, dveře téměř úplně zavřel, vzal si kávu, dal spropitné poslíčkovi a pak ji naráz vypil.

Nevšímal si pálení žaludku a znovu se vrátil k práci, začal botu kousek po kousku rozdělávat, každý z kousků si označoval popisovačem. Nejprve odstranil podpatek; potom odpáral podrážku a oddělil ji, floky a švy pak úhledně odložil stranou. Nakonec nožem odpáral všechny kožené části, pečlivě odděloval vrstvu po vrstvě a odkládal je jednu vedle druhé. Podpatek byl kožený, proto všechny vrstvy opatrně oddělil a odložil. Ani při druhém použití vyhledávače nic neobjevil. Pak nožem odpáral svrchní část obuvi, z obou stran ji prohlédl a opět přejel přístrojem. A znovu nic.

Celý postup zopakoval i u druhé boty, rovněž bez úspěchu.

Gideon vše zabalil do uzavíratelných sáčků, každý z nich si označil, pak je roztřídil a uložil do velkého kufru, který si zakoupil právě pro tento účel, a pevně ho zamkl. Rozvalil se na židli. „To mě podrž,“ ulevil si. Začínalo to být únavné. Myšlenka na všechny ty peníze, které mu Glinn přislíbil, mu dodala trochu energie.

Teď se zaměří na vnitřek. Připadalo mu to sice nepravděpodobné, ale musí být důkladný. Nejprve však vybere hudbu vhodnou k prohledávání vnitřností. Něco uvolněnějšího. Rozhodl se pro Air Cecila Taylora.

Zvedl silnou hnědou obálku z nočního stolku – byla to kompletní sada rentgenových snímků z pohotovosti –, bylo na nich Wuovo tělo od hlavy až k patě a jako jeho „životní partner“ na ně měl nárok. Sundal z lampičky stínítko a zvedl k ní první snímek, pak ho kousek po kousku zkoumal lupou. Hlava, horní části hrudníku a paže byly čisté, když se však dostal ke spodní části trupu, málem se mu zastavilo srdce: bylo tam malé bílé místo naznačující nějaký kov. Vzal si lupu a důkladně ho prozkoumal. Okamžitě ho zaplavilo zklamání. Skutečně to totiž byl kousek kovu, ale jen nějaký zkroucený úlomek, který se tam zřejmě dostal při autonehodě. Nebyl to žádný mikročip, maličká kovová nádoba ani tajné špionské vybavení.

Také v žaludku nebo střevech nenašel ani stopy po nádobce, balónku nebo jiném zařízení pro ukládání dat. Rentgenové snímky byly učiněné z několika směrů, proto si mohl udělat přibližnou představu o tvaru každého úlomku – a žádný z nich se ani vzdáleně nepodobal počítačovému čipu, drobné nádobce či kapsli, nebo magnetickému či laserovému zařízení pro ukládání dat.

Vybavil se mu muž připomínající sovu, jak sjíždí po eskalátorech – vyděšený, rozhlížející se po okolí, drobný, seriózní a neuvěřitelně odvážný. Gideon si poprvé uvědomil, jak moc ten muž musel riskovat. Proč to udělal? Byl by zázrak, kdyby se ještě někdy postavil na nohy. Kdyby to vůbec přežil. Wu byl v nemocnici v kómatu; museli mu udělat díru do lebky, aby zmírnili tlak uvnitř. Gideon musel sám sobě připomínat, že to nebyla nehoda. Byl to pokus o vraždu. Ne, kvůli smrti nevinného taxikáře a šesti kolemjdoucích to vlastně byla vražda – masová vražda.

Rychle se těch myšlenek zbavil, vrátil snímky zpět do obálky, vstal a zamířil k oknu. Už bylo pozdě odpoledne – strávil kontrolou oblečení celý den. Slunce začínalo zapadat, dlouhé žluté světlo splývalo po 51. ulici, až chodci vrhali protáhlé stíny.

Podle všeho se dostal do slepé uličky. Co teď?

Kručící žaludek mu připomněl, že je načase dostat do sebe i něco jiného než kávu. Něco dobrého. Zvedl telefon, vytočil pokojovou službu a objednal si dvacet syrových ústřic podávaných v půlce lastury.

19

Policejní vrakoviště se nacházelo pod mostem na Willis Avenue u řeky Harlem v jižním Bronxu. Gideon vystoupil z taxíku a ocitl se v nehostinné oblasti se spoustou skladišť a průmyslových objektů plných starých železničních vagonů, opuštěných školních autobusů a rezavějících kontejnerů. Z řeky stoupal pach bahna a mrtvých škeblí, vzduch naplňoval hluk večerní dopravní špičky na dálnici Majora Deegana, připomínající bzučení včelího úlu. Sám žil v hodně podobné čtvrti – v posledním z postupně chátrajících bytů, které sdílel s matkou. Dokonce to tam i podobně páchlo. Byla to nesmírně depresivní vzpomínka. Objekt byl ohrazený drátěným plotem zakončeným ostnatým drátem. U strážní budky stála posuvná brána. Za plotem viděl téměř prázdné parkoviště lemované skomírajícími škumpami. Za ním se na pravé straně nacházelo vrakoviště plné rozbitých či slisovaných aut.

Gideon zamířil ke strážnímu domku. U plastového okénka seděl snědý policista a četl si. Když k němu Gideon přišel, silnou rukou porostlou gorilími chlupy okénko otevřel. „No?“

„Dobrej,“ pozdravil Gideon. „Říkal jsem si, jestli mi nepomůžete.“

„Cože?“ Policista byl dál začtený do knížky. Gideon se naklonil, aby si přečetl obálku. S překvapením zjistil, že je to O Boží obci od svátého Augustina.

„Tedy,“ začal Gideon a nasadil svůj nejpodlézavější tón, „moc mě mrzí, že vás obtěžuju.“

„Nic se neděje,“ prohlásil polda a konečně odložil knihu.

Gideonovi se ulevilo, přes husté neandertálské obočí a výrazné strniště měl polda otevřený přátelský obličej. „Můj švagr,“ začal Gideon, „Tony Martinelli, je ten taxikář, co umřel při včerejší nehodě. Při té, jak ho ten chlápek vytlačil ze silnice na 116. ulici – četl jste o tom?“

Probudil poldův zájem. „Jasně. Byla to ta nejhorší dopravní nehoda za poslední roky – byly toho plné zprávy. Byl to váš švagr. To mě mrzí.“

„Sestra je z toho zničená. Je to hrozné – má doma dvě děti, jednomu je rok, druhému tři, je bez peněz, na domě mají velkou hypotéku.“

„To je hrozné,“ zděsil se polda, odložil knihu a podle všeho tím v něm vzbudil upřímný soucit.

Gideon si z kapsy vytáhl kapesník a otřel si čelo. „Takže,“ pokračoval, „jde o tohle. Měl na zpětném zrcátku náboženský medailon. Byl nádherný, z pravého stříbra, měl ho odjakživa. Se svátým Kryštofem.“

Polda chápavě přikyvoval.

„Tony jel do Itálie v roce dva tisíce – a ten medailon mu požehnal samotný papež. Osobně. Nevím, jestli jste katolík, ale svátý Kryštof je patron poutníků, Tony byl taxikář a tak – no, ten medailon byl ta nejvzácnější věc, kterou měl. Setkání s papežem bylo nejsvětlejším okamžikem jeho života.“

„Jsem katolík,“ prohlásil polda, „dokonale to chápu.“

„To je dobře, jsem rád, že mi rozumíte. Nevím, jestli to můžete udělat nebo ne, a nechci vám způsobit problémy, ale pro jeho vdovu by hodně znamenalo, kdyby ten medailon získala zpátky. Víte, aby ho dala do rakve a pohřbila s manželem. Moc by ji utěšilo, kdyby to mohla udělat…“ Zlomil se mu hlas. „Promiňte,“ omluvil se, vylovil v kapse kapesník, který si kvůli téhle záležitosti koupil, a vysmrkal se.

Policista sebou nejistě ošíval. „Chápu, co mi tím chcete říct. Cítím s ní i jejími dětmi. Ale jde o tohle.“

Gideon trpělivě čekal.

„Jde o tohle,“ zopakoval nejistě polda a hledal způsob, jak to říct. „Ten vrak je důkaz při vyšetřování zabití. Momentálně je pod zámkem a nikdo se k němu nemůže ani přiblížit.“

„Pod zámkem?“

„Jo. Tamhle v kleci pro důkazy.“ Ukázal palcem ke skladu.

„Ale mohl byste tam přece skočit a sundat ten medailon ze zrcátka? To není důkaz.“

„Chápu, opravdu. Ale ten taxík je zamčený. Je v drátěné kleci s drátěným vrškem a vůbec. I ten sklad je zamčený a pod alarmem. Musíte to pochopit, v podobných případech se s důkazy musí zacházet s největší opatrností. Ten taxík je důkaz: jsou na něm škrábance, lak z druhého vozidla, stopy po úmyslném nárazu. Je to velký případ – při té nehodě zemřelo sedm lidí a další byli vážně zranění. A toho hajzla, co to udělal, pořád ještě hledají. Dostat se tam můžou pouze povolané osoby, a i ty musí vyplnit spoustu formulářů a nakrmit úředního šimla. A všechno, co s tím autem dělají, se musí natáčet na kameru. Dělá se to z dobrého důvodu, abychom chytili toho, kdo to má na svědomí, a postarali se o to, aby byl odsouzený.“

Gideon se zatvářil posmutněle. „Aha. To je škoda, tolik by to pro nás znamenalo.“ Zvedl hlavu a rozzářil se, jako by dostal nový nápad. „Tonyho pohřbí až tak za týden, za dva. Bude to auto zamčené dlouho?“

„Zřejmě to bude tak, že ten taxík zůstane zamčený, dokud nechytnou ty chlápky, pak bude proces, pak se odvolají… Může to trvat roky. Přál bych si, abych s tím mohl něco udělat.“ Policista rozhodil ruce. „Roky.“

„Co jen povím sestře? Ten sklad je chráněný alarmem?“

„Alarmem a strážcem, nonstop. A i kdybyste se tam dostal, jak už jsem řekl, tak vůz je zamčený v kleci vzadu a od té nemá klíč ani stráž.“

Gideon si mnul bradu. „Je to drátěná klec?“

„Jo, podobná, jako používají na Guantánamu.“

„Ta klec je taky s alarmem?“

„Ne.“

„Jak je ten sklad chráněný?“

„Ve dveřích a oknech.“

„Pohybové senzory? Lasery?“

„Ne, je tam hlídač, co to jednou za půl hodiny všechno obejde. Myslím, že jsou opravdu jen alarmy v oknech a dveřích.“

„Videokamery?“

„Jo, ty jsou všude, snímají celou oblast.“ Odmlčel se a zvážněl. „Ať vás to ani nenapadne.“

Gideon zavrtěl hlavou. „Máte pravdu. Jak jsem o tom mohl jen přemýšlet?“

„Buďte trpělivý, jednou ten medailon dostanete, možná navíc s uspokojením budete sledovat, jak ten hajzl dostane pětadvacet let nebo doživotí ve věznici na Rikers Islandu.“

„Doufám, že toho parchanta usmaží.“

Policista se naklonil a položil na Gideona mohutnou paži. „Upřímně s vámi cítím.“

Gideon rychle přikývl, stiskl poldovi ruku a šel pryč. Když se dostal až na konec bloku, obrátil se a ohlédl. Pod okapy v rozích skladu zahlédl řadu sledovacích kamer, pokrývajících celou venkovní oblast. Spočítal je: jen v tomhle místě jich bylo dvanáct. Na druhé straně budovy jich bude mnohem víc a podobný počet bude i uvnitř.

Obrátil se a přemýšlel o tom, co se právě dozvěděl. Ve skutečnosti to, čemu většina lidí říkala bezpečnostní systémy, vlastně byla jen taková kamufláž, spousta drahých elektronických nesmyslů naplácaných jeden přes druhý, aniž by se někdo zamyslel nad vytvořením uceleného a vyladěného systému. Jedním z nejhorších Gideonových zlozvyků, který ničil jeho požitek z návštěv muzea, bylo to, že se neustále snažil přijít na způsob, jak by se do onoho muzea dostal: bezdrátové vysílače, senzory vibrací a pohybu, bezkontaktní infradetektory, ultrazvuk – všechno bylo tak průhledné.

Téměř s lítostí zavrtěl hlavou. Tady v policejním skladu ho nečekají žádné překážky – vůbec žádné.

20

Ve tři hodiny ráno kráčel Gideon Crew po Brown Place, přešel 132. ulici, lehce se motal a mumlal si sám pro sebe. Měl na sobě volné džíny a tenkou mikinu s kapucí, která mu zakrývala obličej a vepředu nesla znak umělecké školy Caba Callowaye, to mu připadalo poměrně vtipné. Falešné břicho, které zakoupil v divadelních potřebách, ho hřálo a tížilo na trupu a silně se tisklo ke Coltu Python, který měl zastrčený za páskem.

Přešel ulici, zakopl o obrubník a pokračoval 132. ulicí až k Pulaski Parku podél plotu z drátěného pletiva u policejního skladu. Sodíkové lampy všude vrhaly jasné světlo barvy moči, svou troškou do mlýna přispívala i bezpečnostní světla kolem skladu. Strážní domek byl prázdný, brána zavřená a zamčená, ostnatý drát nahoře se leskl.

Gideon se dostal k místu, kde se plot stáčel k starým kolejím přes zarostlé a opuštěné parkoviště, dnes sloužící k odkládání starých kamionů. Odpotácel se za roh, rozhlížel se, jako by hledal vhodné místo na čurání. Nikoho neviděl a pochyboval, že ho někdo sleduje, ale byl si jistý, že bezpečnostní kamery zaznamenávají každý jeho pohyb; podle všeho nejsou pod neustálým dozorem, ale po celé události si někdo záznam jistě prozkoumá.

Klopýtal podél plotu, rozepnul si poklopec, ulevil si, pak pokračoval ke kolejím. Znovu se obrátil, tentokrát už z ulice nebyl v dohledu, náhle se přikrčil, sáhl do kapsy a přetáhl si přes hlavu punčochu. Spodní část drátěného plotu byla ohnutými armaturami ukotvená do betonového základu a nešla zvednout. Zajel rukou pod volnou mikinu, vytáhl nůžky a přestřihl očka ve spodní části a pak na jedné straně až nahoru podél sloupku. Chytil odstřiženou část plotu a ohnul ji dovnitř. Za chviličku byl za plotem. Vrátil plot na místo a rozhlédl se.

Sklad měl dvoje obrovská vrata v přední části a vzadu, v nich byly zasazené menší dveře. Běžel k zadním dveřím a podle očekávání tam našel numerickou klávesnici s malou LED obrazovkou pro zapínání nebo vypínání alarmu. Nebylo tam žádné kukátko ani okénko – dveře byly kovové.

Kód pro vypnutí alarmu pochopitelně neznal. Ale uvnitř byl někdo, kdo ho znal, stačilo ho jen zavolat.

Zaklepal na dveře a čekal.

Ticho.

Zaklepal znovu, hlasitěji. „Haló!“ volal.

A pak slyšel, jak se uvnitř hlídač přesunuje ke dveřím.

„Kdo je to?“ ozval se neznámý hlas.

„Strážní Halsey a Medina,“ vyštěkl Gideon oficiálním tónem. „Jste v pořádku? Na okrsku se nám ozval alarm.“

„Alarm? O tom nic nevím.“ Gideon čekal, dokud stráž nenaťukala heslo na klávesnici na druhé straně dveří. Čísla se na venkovní LED obrazovce objevovala pouze jako hvězdičky.

Když se dveře začaly otevírat, Gideon se schoval za roh, potom spěchal na venkovní vrakoviště, které si původně zvolil za skrýš. Vylezl na hromadu slisovaných aut, lehl si na ni, díval se a čekal.

„Haló!“ křičel hlídač stojící v otevřených dveřích. Vyděšeně se rozhlížel, ale netroufal si vyjít ven. „Kdo je tam?“ Jeho hlas zněl opravdu vystrašeně.

Gideon čekal.

Začal houkat alarm, spustil ho hlídač, přesně jak Gideon potřeboval, během pěti minut dorazila tři policejní auta, s pískotem pneumatik zabrzdila u obrubníku a pasažéři vyskákali ven. Šest poldů.

Gideon se usmál. Čím více, tím lépe.

Začali prohledávat objekt, tři vyrazili dovnitř do skladu, tři prohledávali vrakoviště. Většina z nich nebyla úplně ve formě, proto se ani nepokoušeli vylézt na hromady slisovaných aut. Gideon je sledoval, jak půl hodinky ukazují a blikají baterkami, bavil se tím, že si pokoušel vybavit basovou linku písně od Cecila Taylora, kterou poslouchal odpoledne. Pak ještě zkontrolovali okolí plotu, ale přesně jak očekával, nevšimli si jím vystřiženého otvoru, který pak zručně zakryl.

Mezitím tři další policisté i hlídač vycházeli ze skladu a zacházeli zpět, aniž by se v tom zmatku obtěžovali za sebou zavřít, zamknout nebo zapnout alarm. Když byla prohlídka konečně u konce, shromáždilo se všech šest policistů i hlídač na parkovišti vedle svých aut a vysílačkou se spojili s okrskem.

Gideon slezl z hromady zmačkaných aut, vyběhl z vrakoviště, prosmýkl se parkovištěm a přitiskl se ke zdi skladu. Pak se blížil ke dveřím, které stále ještě byly pootevřené, a vklouzl dovnitř.

Držel se ve stínu a našel si novou skrýš ve skladu, v odlehlém koutě za dvěma řadami drátěných klecí, v nichž byla zamčená auta. V budově bylo horko k zalknutí a vzduch páchl benzinem, olejem a spálenou gumou.

Uplynulo dalších patnáct minut, hlídač se vrátil dovnitř, zavřel, zamkl a znovu nastavil alarm. Gideon muže sledoval, jak prochází skladem a usazuje se v osvětlené části v odlehlém konci, kde byla židle, stůl, řada monitorů a televize.

Hlídač se samozřejmě zatočil na židli, dal si nohy nahoru a začal se dívat na telku. Dávali nějaký starý pořad, každou chvíli se ozýval nahraný smích. Poslouchal. Opravdu to byl pronikavý hlas Lucille Ballové a štěkání Rickyho Ricarda? Zaplať pánbůh za odbory, pomyslel si Gideon, které tak urputně bojovaly o to, aby se i městští zaměstnanci při noční službě mohli dívat na televizi.

Gideon po kolenou lezl podél řady klecí, díval se dovnitř, až konečně našel nabouraný Ford Escape. Znovu vytáhl nůžky a silný bavlněný hadr. Omotal hadr kolem prvního očka a čekal, až se ozve smích; pak střihl; omotal hadr kolem dalšího očka; čekal na smích; znovu střihl.

Když pořad končil obvyklou směsicí jihoamerické hudby, byl hotový. Otevřel otvor, který si vyrobil, a vlezl dovnitř.

Auto bylo naprosto zničené. Muselo se rozřezat na několik kusů, které byly tak zmačkané, že se jen vzdáleně podobaly součástem automobilu. Pořád ještě bylo plné krve a páchlo to v něm jako v řeznictví v horký letní den. Gideon kolem něj lezl, rozpoznal zadní sedadlo, kde předtím seděl Wu, a proplazil se dovnitř. Sedadlo pokrývala lepkavá krev.

Ze všech sil se to snažil ignorovat, vtlačil ruce do prostoru za sedadlo a začal šátrat. Téměř okamžitě našel něco malého a tvrdého. Sevřel to, dal do igelitového sáčku, který vytáhl z kapsy, a s triumfálním pocitem sáček uzavřel.

Byl to mobilní telefon.

21

Roland Blocker už noční směny ve skladu dělal čtyři roky a ještě nikdy se tu nic nestalo. Vůbec nic. Noc za nocí naprosto stejná rutina, stejné pochůzky, stejná uklidňující přehlídka nočních černobílých komedií. Blocker měl rád ten klid a pohodu rozlehlého prostoru. Vždycky se tu cítil v bezpečí, schovaný ve skladu za těžkými vraty, alarmy a věčně bdícími kamerami, navíc obklopený tři a půl metru vysokým plotem zakončeným ostnatým drátem. Nikdo ho nikdy neobtěžoval, nesnažil se sklad vykrást, prostě nic. Koneckonců tu nebylo co ukrást ani uvnitř, ani venku – až na vraky aut, auta vytažená z řeky s mrtvými těly uvnitř, auta s mrtvolami objevenými v kufru, shořelá auta, auta pašeráků drog, prostřílená auta. Co by tu kdo mohl chtít ukrást?

Ale po noční pohotovosti a odjezdu policistů se poprvé v životě bál. Ten hlas za dveřmi byl divný. Opravdu ho slyšel? Poldové, co sem přijeli zasáhnout, naznačovali, že možná usnul a něco se mu zdálo. Tím ho pěkně naštvali – on v práci zásadně nespal. Bezpečnostní kamery byly neustále zapnuté a bůhví, kdo si pak ty záznamy prohlížel.

Pořad Miluju Lucy už skončil. Další na programu byli Burani z Beverly Hills, Blockerův nejoblíbenější noční pořad. Když začala úvodní píseň, ozvalo se bendžo a přehnaně venkovský přízvuk, který ho vždy pobavil, pokoušel se uvolnit. Sklonil se, aby zvýšil výkon klimatizace a nastavil větráky tak, aby foukaly přímo na něj.

A pak to zaslechl. Cinknutí – jako by na betonovou podlahu lehce dopadlo něco kovového. Dal nohy ze stolu, natáhl se pro ovladač, ztlumil televizi a poslouchal.

Cink, ozvalo se znovu, tentokrát blíž. Rozbušilo se mu srdce. Nejdřív ten hlas, teď tohle. Zkoumal řadu monitorů, ale nebylo na nich nic vidět.

Neměl by znovu stisknout alarm? Ne, tohle už by mu u poldů neprošlo. Přemýšlel, jestli nemá zavolat, ale uvědomil si, že je to pitomost – je-li ve skladu nějaký vetřelec, stejně by mu neodpověděl.

Blocker se zvedl ze židle, do ruky vzal baterku a zamířil za druhým zvukem. Pohyboval se opatrně a volnou ruku měl položenou na pažbě služební zbraně.

Když se dostal do části, kde se předtím ozýval zvuk, posvítil baterkou kolem. V téhle části ležely palety se starými zabalenými kusy aut, všechny označené – byly to důkazy, které někdo z aut vyndal před dávnou dobou, ale ještě se nesměly vyhodit.

Nic. Byl jenom nervózní, podrážděný z předchozí události – to bylo všechno. Možná se do skladu dostaly krysy. Znovu se vrátil do kanceláře, posadil se, zapnul zvuk u televize, tentokrát více nahlas než obvykle. Ten hluk ho uklidňoval. Běžel díl, v němž bankéř předstírá útok indiánů na rezidenci Clampettových, jeden z jeho nejoblíbenějších. Otevřel si novou kolu bez cukru a chystal se ponořit do děje.

Cink.

Znovu se posadil, ztlumil televizi a pozorně poslouchal.

Cink.

Byl to tak pravidelný zvuk, nepřirozený, jako by ho někdo dělal úmyslně, a vycházel ze stále stejného místa. Monitory bezpečnostních kamer dál byly prázdné. Znovu odmítl myšlenku zapnout alarm.

Vstal, vytáhl baterku, dal si ji do levé ruky, pravou rukou rozepnul pouzdro a vyndal zbraň. Šel k rohu, z něhož se ozýval zvuk, zastavil se a doufal, že ho uslyší znovu. Nic. Šel dál, tentokrát se rozhodl, že zajde až za hromadu palet, aby se podíval, jestli se někdo neschovává mezi nimi a zdí.

Pomalu šel dlouhou uličkou mezi paletami, těsně před poslední se zastavil a poslouchal. Pořád ještě nic. Zvláštní.

Nejistě udělal krok a přiblížil se k poslední hromadě palet, nakoukl za roh a posvítil baterkou na zeď.

Cítil za sebou závan vzduchu, proto se otočil; ze tmy vyskočil černý stín, a než stihl vykřiknout, zableskla se ocel, Blocker ucítil prudký náraz na krk, pak se vše převrátilo, zamotalo a zrudlo – a pak byl konec.

22

Gideon Crew čekal, poslouchal. Ve skladu byl kromě hlídače ještě někdo jiný: tím si byl jistý. Slyšel ho i hlídač a šel se tam podívat; vrátil se; pak tam šel znovu. Podruhé už se nevrátil a Gideon zaslechl tiché zasvištění, potom dopad něčeho mokrého na podlahu.

Čekal a ani se nepohnul. Ze své skrýše v autě viděl ven několika prasklinami, díky čemuž měl výhled na širokou střední uličku ve skladu, která vedla do kanceláře ostrahy na odlehlém konci objektu. Hlídač byl pořád ještě pryč, tahle prohlídka mu trvala moc dlouho.

Gideon zaslechl tiché žuchnutí, pak se něco vykutálelo mezi dvěma paletami napravo a pomalu se to zastavilo v otevřeném prostoru.

Byla to hlídačova useknutá hlava.

Gideonův mozek pracoval na plné obrátky. Okamžitě mu bylo jasné, že je to past – způsob, jak ho vylákat, vyděsit a přimět, aby se šel podívat. Po skladu se pohybuje další osoba – a z Gideona se stal cíl.

Rychle zhodnotil své možnosti. Může tu zůstat a bojovat, pronásledovat svého pronásledovatele. Ale jeho protivník drží všechny karty; podle všeho přesně ví, kde Gideon je, všechno má promyšlené, hlídače přilákal a zabil tak šikovně, že nevydal ani hlásek… Instinkty Gideonovi napovídaly, že se jedná o opravdu kvalitního soupeře, skutečného profesionála.

Tak co udělá? Musí odsud zmizet. Mobil už našel, další prohlídka žádné výsledky nepřinesla.

Ale to zjevně byla přesně ta věc, kterou od něj jeho protivník nebo protivníci očekávají. Protivníci. To byla mrazivá představa.

Musí udělat něco nečekaného. Ale co tu může být nečekané? Uvnitř zkrouceného auta byl Gideon dobře chráněný, ale každou snahou dostat se ven se jen zbytečně odhalí.

Je to v háji.

Když o všem přemítal, došlo mu, že vrah nebo vrazi ho musejí celou tu dobu sledovat. Teď už jsou v ideální pozici, míří na jeho klec a čekají, až se ukáže. Kdyby nevěděli, kde je, nepředhazovali by mu tu hlavu.

Existuje jedna úniková cesta. Je sice hrozně riskantní, ale má naději, že zůstane naživu. Jinou možnost nemá.

Podíval se na hodinky. Pak si vytáhl Colt Python, který měl za pasem, a pečlivě zamířil na zámek na dveřích vedoucích ze skladu. Vystřelil, což se v uzavřené místnosti hrozivě rozléhalo, střela zasáhla klávesnici alarmu. Znovu začala houkat siréna.

Teď už šlo jen o to vydržet čekat déle než vrah. Protože neznámý útočník bude muset v určitou chvíli utéct. A pak odsud zmizí i Gideon.

Kdo to byl? Řidič černého SUV? Musel to být on – během té honičky si ho jistě dobře prohlédl.

Ozvala se střela, s kovovým zazvoněním pronikla do vraku taxíku, za ní následovala další a další, střely těžkého kalibru kovem procházely, jako by to bylo máslo. Gideon si s hrůzou uvědomil, že druhý muž nemá v úmyslu utíkat, minimálně prozatím. Aspoň se mu ho podařilo vyprovokovat.

Přinejmenším už věděl, odkud střely přicházejí. Přitiskl se na podlahu vraku, schoval se za blokem motoru, zamířil a čekal. Prásk, ozvala se další rána; zahlédl hlaveň a rychle palbu opětoval. Slyšel houkání sirén. Jak dlouho policistům naposledy trvalo, než dorazili? Přibližně pět minut.

Opět se podíval na hodinky. Už uplynuly tři minuty.

Do kovu narazila další dávka, přitiskl se k podlaze, zasypal ho odloupnutý autolak. Znovu palbu opětoval. Sirény byly stále hlasitější – a pak zaslechl skřípot kol venku.

Za paletami zahlédl rychlý pohyb černé postavy – vrah konečně utíkal. Rychle vycouval ze zničeného zadního sedadla, vyskočil a chystal se běžet ke dveřím, náhle kolem něj prosvištěly další dvě střely. Když padal k zemi, došlo mu, že to od toho parchanta byl jen úskok, předstíral útěk, aby ho dostal. Přetočil se, vystřelil a zahlédl černě oděnou postavu, jak mizí v tmavém rohu; podle všeho měl vlastní způsob vstupu a úniku.

Náhle se ozvalo bušení na přední dveře skladu; stále ještě byly zamčené a houkal alarm. Následovat vraha jeho únikovou cestou by byla sebevražda; Gideon bude muset vymyslet jinou. Rychle se rozhlížel po místnosti, ale jediná možná úniková cesta se nacházela nahoře za žaluziemi zakrytými větracími průduchy. Rychle běžel skladem ke kovové podpěře a začal po ní šplhat.

„Otevřete!“ řvali policisté. Ozvalo se další bušení, následované duněním beranidla.

Vyšplhal ještě výše, nohy si zapíral o šrouby na podpěře, dostal se až ke kovové rozpěře a přes ni přelezl na styčník, znovu se natáhl nahoru, chytil se nosníku a po něm se dostal nahoru až k průduchům.

Beranidlo znovu narazilo do kovových dveří, pak ještě jednou. Gideon v duchu poděkoval řemeslníkům za poctivě odvedenou práci.

„Rolande! Jsi tam? Otevři!“

Po všech čtyřech lezl nahoru po šikmém příhradovém nosníku, pak se chytil železné příčky, znovu se přikrčil, vrhl se přes úzkou mezeru, chytil se otevřené žaluzie a nohy se mu houpaly ve volném prostoru.

O chvíli později, když kovové dveře s rachotem povolily, se vytáhl nahoru a větrákem vylezl na šikmou střechu. Přitiskl se ke střeše a zrychleně dýchal. Napadne je se sem podívat? Určitě: jakmile policisté objeví bezhlavé tělo hlídače, bude to ve skladu vypadat jako na hlavním nádraží.

Sklouzl po střeše, chytil se okapu a nenápadně se přes něj podíval. Výborně – stále ještě se veškerá pozornost soustřeďovala na přední část skladu. Slyšel vyděšené a rozhněvané výkřiky, protože policisté právě našli tělo.

A je to v háji!

Gideon sevřel okap, zhoupl se, dopadl na zem a zamířil k díře v plotě, kterou si udělal při vstupu. Pak si to rozmyslel. Vrah podle všeho o jeho pohybech měl až nechutně dobrý přehled; možná tam čeká, aby ho dostal. Gideon místo toho vyskočil na jinou část plotu, vylezl na ni a co možná nejrychleji si vystříhal provizorní otvor v ostnatém drátu.

„Hej! Ty tam!“

Krucinál. Protáhl se plotem, cítil, jak mu trhá oblečení i kůži, pak napůl slezl, napůl spadl na druhou stranu a přistál v keřích.

„Tamhle!“ řval polda. „Podezřelý na útěku! Tudy!“

Prásk, polda po něm střelil, když se hnal přes zarostlý pozemek v zadní části skladu, kličkoval mezi opuštěnými kontejnery, vypálenými auty a odhozenými lednicemi. Doběhl až ke kolejím vedoucím kolem řeky; přeskočil je, protáhl se polorozpadlým plotem až ke břehu řeky. Vítr vanoucí na pobřeží k němu přinesl sirný zápach Harlem River. Skákal z kamene na kámen a pak se vrhl do vody.

Co nejdéle plaval pod vodou, pak se nadechl, znovu plaval pod vodou a nakonec se co možná nejnenápadněji znovu vrátil k hladině. Zbavil se těžkých nůžek, nechal se unášet proudem, splýval, aniž by šlapal vodu a snažil se hlavu udržet co možná nejvíc pod hladinou. Ze břehu slyšel výkřiky a nesrozumitelný hlas v megafonu. Přes vodu přejel slabý reflektor, on však už byl mimo dosah; pro jistotu se otočil, aby byly vidět jen jeho černé vlasy. V řece s ním plavala i spousta harampádí, pro jednou byl za tyhle newyorské nešvary vděčný. Přemýšlel, proti čemu všemu se po téhle koupačce bude muset dát očkovat, ale pak si uvědomil, že už je to vlastně jedno, protože je stejně mrtvý.

Pomalu splýval a nechal se řekou unášet k úžasně klenutému a osvětlenému mostu Roberta F Kennedyho. Slabý proud ho postupně sunul k manhattanskému břehu řeky. Teď už musel být úplně mimo dohled policie. Doplaval ke břehu, vylezl na kámen a začal si ždímat vodu z oblečení. Někde v řece ztratil zbraň; a byl za to rád. Stejně by se jí musel zbavit, protože ve skladišti zůstaly nábojnice; kromě toho byla pro jeho účely moc těžká.

Sáhl si do kapsy a vytáhl uzavíratelný sáček. Pořád ještě byl uzavřený a mobilní telefon uvnitř ležel v suchu a v bezpečí.

Balancoval na kamenech, až se dostal na břeh, prolezl dalším rozvaleným plotem a ocitl se ve skladu soli pro údržbu silnic, bílé haldy se kolem něj tyčily jako zasněžené hory v jakési cizí krajince namalované Nicholasem Roerichem.

Myšlenka na Roericha v něm vyvolala jednu zajímavou vzpomínku.

Ve čtyři ráno takhle daleko od centra taxík určitě nesežene, zvlášť když je promočený. Proto ho čeká dlouhá cesta do motelu, kde se bude muset spakovat a vyrazit o dům dál. A pak nastane vhodný okamžik na obnovení dávného přátelství s Tomem O’Brienem z Kolumbijské univerzity.

Přemýšlel, jak si Tom se vším tímhle poradí.

23

Gideon Crew kráčel po 49. ulici směrem na východ a po nočním dobrodružství byl stále ještě lehce navlhlý. Bylo osm ráno a chodníky plné lidí, protože panovala ranní špička. Lidé se hrnuli z okolních budov, nasedali do taxíků a veřejné dopravy a mířili do práce. Gideona nikdy netrápily paranoidní myšlenky, ale teď získal nevysvětlitelný pocit, že ho někdo sleduje. Neměl pro to žádný důkaz, byl to jen pocit. Nebylo pochyb, že to nějak souvisí se starostmi, které si dělal kvůli noční přestřelce. Jednu věc však nemohl dopustit, ať už to byl kdokoli, jestli to vůbec někdo byl. Nesměl ho sledovat do bytu Toma O’Briena na Kolumbijské univerzitě. Tom O’Brien měl být jeho tajnou zbraní, o níž se nikdo, opravdu nikdo nesměl dozvědět.

Zpomalil, aby ho většina chodců – všechno to byli svižně chodící Newyorčani – předcházela. Pak se nenápadně zastavil, začal se prohlížet ve výloze a kontrolovat situaci za sebou. Bylo to přesně, jak myslel: sto metrů za ním byl Asijec v teplákové soupravě a obličej měl z poloviny zakrytý kšiltovkou, také zpomalil, takže si od něj podle všeho chtěl udržet odstup.

Gideon tiše zaklel. I když to nakrásně mohla být jen jeho fantazie, nehodlal nic riskovat. I kdyby to třeba nebyl zrovna tenhle chlápek, mohl to z tohohle davu být kdokoli. Musí předpokládat, že ho někdo sleduje, a podle toho se zařídit. Přešel Broadway a vstoupil do stanice metra, vybral si nástupiště vlaků směrem do centra. Stanice byla plná lidí, proto nebylo možné zjistit, jestli ho muž v teplácích sledoval i dolů. To však nevadilo – má totiž metodu, jak toho zmetka setřást. Gideon už to několikrát dělal. Bylo to nebezpečné, zábavné a pokaždé to vyšlo. Vzrušením se mu rozbušilo srdce.

Čekal, dokud na kolejích mířících z centra nezaslechl slabý hukot. Když natáhl krk, viděl světla soupravy blížící se tunelem k nástupišti.

Čekal na vhodný okamžik, ujistil se, že žádný další vlak nejede, a skočil do kolejiště. Okamžitě se ozval jekot, výkřiky a hlasité odsouzení přihlížejícího davu. Nevšímal si jich, skokem se dostal přes třetí kolej, těsně před přijíždějícím vlakem přeskočil kolej mířící z centra a vyškrábal se na nástupiště. Další výkřiky a hulákání – je tak snadné lidi vyvést z míry, pomyslel si. Nástupiště však bylo neuvěřitelně přelidněné, nikdo se nemohl ani pohnout, při příjezdu vlaku se Gideon vmáčkl dovnitř, vmísil se mezi cestující a okamžitě se tak stal naprosto anonymním.

Když se vlak rozjel, zahlédl špinavými okny Asijce v teplákové soupravě, jak dál stojí na nástupišti do centra a zírá jeho směrem.

Dostal jsem tě, pomyslel si Gideon a začal si přes rameno vedle stojícího muže číst noviny.

24

Neskutečně příjemný sen Tomu O’Brienovi narušilo vytrvalé zvonění připomínající komáří bzukot. Zasténal, posadil se a podíval na hodinky. Bylo půl desáté ráno. Kdo ho proboha v takhle nechutně časnou hodinu mohl budit?

Zvonek se ozval znovu, zazvonil třikrát krátce po sobě. O’Brien brblal, stáhl ze sebe peřiny, vyhnal kočku na podlahu a potácel se neuklizeným bytem ke dveřím. Stiskl tlačítko domácího telefonu: „Jděte do hajzlu.“

„To jsem já, Gideon. Pusť mě nahoru.“

„Máš vůbec tušení, kolik je hodin?“

„Prostě mě pusť nahoru, nadávat můžeš pak.“

O’Brien zmáčkl bzučák, otevřel vchodové dveře, šel zpátky k posteli, posadil se a mnul si obličej.

O minutu později dovnitř vešel Gideon s obrovským kufrem. O’Brien na něj zíral. „Ale, ale, koho to sem čerti nesou. Kdy jsi dorazil do města?“

Gideon ho ignoroval, odložil kufr, šel k oknu, postavil se vedle něj, odhrnul prstem závěs a podíval se ven.

„Jdou po tobě poldové? Pořád ještě děláš ty muzea?“

„Dobře víš, že jsem toho už dávno nechal.“

„Vypadáš jako starý hovno.“

„Vždycky jsi tak upřímný, to se mi na tobě líbí. Kde máš kafe?“

O’Brien prstem ukázal na kuchyňský kout, který měl v garsonce. Gideon se vyhnul plesnivému nádobí ve dřezu, chvilku tam něco kutil a pak se vrátil s konvicí kávy a dvěma hrnky.

„Chlape, ty pěkně smrdíš,“ vyhrkl O’Brien a vzal si hrnek. „A co to máš za hadry. Co jsi proboha dělal?“

„Plaval jsem v Harlem River a pak mě honili v podzemce.“

„Kecáš?“

„Nekecám.“

„Chceš se vysprchovat?“

„Jasně. A mohl bych si půjčit nějaké tvé oblečení?“

O’Brien šel do skříně, probíral se hromadou lehce zašpiněného oblečení na podlaze, nakonec pár kousků vybral a hodil je po Gideonovi.

O deset minut později už byl Gideon umytý a měl na sobě poměrně voňavé oblečení. Jen mu bylo dost velké – O’Brien si na rozdíl od Gideona neudržel štíhlou postavu – navíc bylo pokreslené satanskými symboly a mělo na sobě logo deathmetalové kapely Cannibal Corpse.

„Vypadáš úžasně,“ chválil ho O’Brien. „Jen máš moc vytažený kalhoty.“ Natáhl se a stáhl je tak, aby je Gideon měl v půlce zadku. „Takhle se to teď nosí.“

„Máš příšerný vkus v muzice i oblékání.“ Gideon si je zase vytáhl nahoru. „Poslyš, potřebuju, abys mi pomohl. Mám tady pro tebe pár problémů.“

O’Brien pokrčil rameny a napil se kafe.

Gideon rozepnul kufr a vytáhl kousek papíru. „Pracuju na úkolu v utajení. Moc ti o tom nemůžu říct – jen to, že hledám plány.“

„Plány? Jaký plány?“

„Na zbraň.“

„To je jak z bondovky. Jakou zbraň?“

„To nevím. A víc ti toho nemůžu prozradit.“ Předal mu papír. „Je na něm sled čísel. Nemám tušení, co můžou znamenat. Chci, abys to zjistil.“

„Je to nějaký kód?“

„Vím jen to, že to souvisí s těmi plány na zbraň.“

O’Brien si papírek zběžně prohlédl. „Už teď ti můžu říct, že množství informací, které ta čísla mohou obsahovat, je dost omezené, podle mě by se do nich nevešly ani plány na špuntovku.“

„Ta čísla mohou být úplně něco jiného, heslo, bankovní účet nebo bezpečnostní schránka, souřadnice nějaké skrýše, kódované jméno a adresa kontaktní osoby… nebo, co já vím, recept na kung-pao.“

O’Brien si odfrkl. Za ty roky už si zvykl na kamarádovo mizení a objevování se, na špatné nálady, tajnůstkářství i polokriminální činnost. Ale tohle teda bylo něco. Zíral na čísla a pak se široce usmál. „Tahle čísla určitě nejsou náhodná,“ poznamenal.

„Jak to víš?“

O’Brien si odfrkl. „Stačí se na ně kouknout. Pochybuju, že je to nějaký kód.“

„Tak co to teda je?“

O’Brien pokrčil rameny a odložil papír. „Co v tom kufru ještě máš za poklady?“

Gideon sáhl dovnitř a vyndal pas a kreditku. O’Brien si je vzal; obojí bylo čínské. Vytřeštil oči. „Je tohle všechno… legální?“

„Je to životně důležité – pro naši zemi.“

„Odkdy se z tebe stal patriot?“

„Co je špatné na vlastenectví – zvlášť když se vyplácí?“

„Vlastenectví je, drahý příteli, poslední útočiště všech darebáků.“

„Nech si ty levičácký kecy. Tak proč se nesbalíš a neodstěhuješ do Ruska?“

„Dobře, dobře, hoď se do klidu. A co mám udělat s tím pasem a kreditkou?“

„Obojí na sobě má magnetické proužky s daty. Chci, abys ta data stáhl a rozebral, jestli v nich není něco neobvyklého.“

„Brnkačka. Co ještě?“

Gideon sáhl zpět do kufru a s velkou opatrností vyndal uzavíratelný sáček s mobilem. Položil ho O’Brienovi do dlaně. „Tohle je opravdu důležité. Ten telefon patřil čínskému fyzikovi. Musíš z něj dostat všechny informace, které obsahuje. Už jsem si přečetl seznam posledních hovorů a adresář, ale je podezřele krátký – možná jsou další kontakty nějak skryté nebo smazané. Jestli ho používal i k hledání na internetu, chci celou historii. Jestli jsou tam fotky, chci je taky. A nejdůležitější asi je, že není vyloučené, že plány na tu zbraň jsou uložené v tom telefonu.“

„Naštěstí pro tebe umím číst i psát čínsky.“

„Proč si myslíš, že jsem tady?“ poznamenal Gideon. „Určitě ne kvůli tvýmu ksichtu. Jsi obdařený mnoha jedinečnými schopnostmi.“

„A nejen v intelektuální oblasti.“ O’Brien odložil mobil na stůl. „A dostanu za to nějaké peníze?“

Gideon z kapsy vytáhl tlustý a promočený svazek bankovek.

„To máš pěknej balík.“

Gideon vytáhl deset zplihlých bankovek. „Tady je tisíc dolarů, další tisíc ti dám, až budeš hotový. A potřebuju to včera.“

O’Brien sesbíral mokré bankovky a láskyplně je rozložil na parapet, aby uschly. „To je výzva. Mám výzvy rád.“

Gideon podle všeho zaváhal. „Ještě jedna věc.“ Náhle mluvil jiným tónem.

O’Brien se na něj podíval. Gideon vytahoval hnědou obálku. „Mám tu rentgenové snímky a snímky z CT. Jsou jednoho kamaráda. Není na tom dobře a chce, aby se na to podíval doktor.“

O’Brien se zamračil. „Proč nepožádá svýho doktora? Já o medicíně nic nevím. Nebo to proboha vezmi ke svýmu doktorovi.“

„Mám moc práce. Koukni, jen chce znát druhý názor. Určitě tu znáš nějaké dobré lékaře.“

„Jasně, mám pár známých na medicíně.“ Otevřel složku a vytáhl snímek. „Někdo vyříznul jméno.“

„Ten chlápek si potrpí na soukromí.“

„Je něco z toho, co ty děláš, legální? Doktoři jsou drahý.“

Gideon dal na stůl další dvě stovky. „Postarej se o to, jo?“

„Dobře, jasně, nemusíš se na mě hned utrhovat.“ Zarazilo ho, jak Gideon náhle změnil tón. „Ale bude to nějakou dobu trvat. Tihle týpci mají spoustu práce.“

„Dávej si pozor a hlavně drž tu svou velkou hubu. Myslím to vážně. Vrátím se zítra.“

„Prosím,“ žadonil O’Brien, „doraz až po poledni.“

25

Když do něj vešli, byl hodinový hotel stejně neutěšený jako v noirovém filmu z 50. let: blikající neon za oknem, obrovské skvrny na zdech, plechový strop snad s padesáti vrstvami nátěru, proleželá postel a pach smažených hamburgerů z pasáže před hotelem. Gideon Crew si na postel odložil nákupní tašky a začal je vybalovat.

„Jak to asi tak máme dělat, když na posteli budou všechny ty krámy?“ ptala se prostitutka, stála ve dveřích a špulila pusu.

„Promiň, ale dělat to nebudeme.“

„Ne? Ty jsi jeden z těch chlápků, co si jenom chtějí promluvit?“

„Vlastně ne.“ Položil všechny věci na postel, díval se na ně a hledal inspiraci, přejížděl po falešných břichách, výplních do tváří, nosech, parukách, bradkách, latexu, protézách, tetování, vycpávkách. Vedle tohoto sortimentu rozložil oblečení, které také zakoupil. Pronásledovatele sice setřásl, ale nebylo to snadné, podle všeho to byl skutečný profík. Teď musel zajít na dvě místa a bylo pravděpodobné, že onen muž nebo nějaký jeho krajan na něj bude na jednom z nich či obou číhat. Na to, aby mu to prošlo, nebude stačit jen převlek; bude muset stvořit úplně novou postavu, pro ni byl nezbytný ženský doprovod. Gideon se napřímil a podíval se na prostitutku. Byla celkem hezká, žádná feťačka, chovala se drze a protřele. Vnímal obarvené černé vlasy, světlou pleť, tmavou rtěnku, štíhlou postavu, malý ostrý nos – její vzhled gotičky se mu zamlouval. Prohrabal oblečení, našel černé triko a dal ho stranou. Pak ho doplnil maskáčovými kalhotami a černými koženými botami s tlustou podrážkou.

„Můžu si zakouřit?“ zeptala se, vytáhla z krabičky cigaretu a zapálila si. Zhluboka potáhla. Gideon k ní přišel, vzal jí cigaretu z ruky, taky si potáhl a vrátil ji zpátky.

„Tak co to má znamenat?“ ptala se a cigaretou ukázala na postel.

„Chystám se vyloupit banku.“

„Jasně.“ Vyfoukla kouř.

Gideon odolal touze vyloudit na ní cigaretu. Místo toho si ještě jednou potáhl z její.

„Ty,“ vyhrkla, když se mu dívala na pravou ruku. „Co se ti stalo s prstem?“

„Moc jsem si kousal nehty.“

„Jasně. Tak co ode mě potřebuješ?“

„Díky tobě jsem se snadno dostal do tohohle laciného hotelu, aniž bych na sebe upoutal pozornost a aniž bych musel ukazovat průkaz totožnosti. Potřebuju nějaké místo, kde bych tu loupež naplánoval.“

„Ty žádnou banku vyloupit nechceš,“ vyhrkla, ale bylo znát, že si není úplně jistá.

Zasmál se. „Doopravdy ne. Vlastně dělám do filmu. Jsem herec a producent. Jmenuju se Creighton McFallon. Asi už jsi o mně slyšela.“

„Připadá mi to povědomé. A máš pro mě práci?“

„Proč podle tebe jsi tady? Budeš chvilku hrát mou holku. Abych se mohl snáz ponořit do role. Říká se tomu Stanislavského metoda – slyšela jsi o tom?“

„Jasně. Taky jsem herečka. Jmenuju se Marilyn.“

„Marilyn a jak dál?“

„Stačí Marilyn. Dělala jsem komparzistku v jednom dílu seriálu Mad Men.“

„Já to věděl! Změním si vzhled, ale ty můžeš zůstat taková, jaká jsi. Vlastně jsi přímo dokonalá.“

Žena se na něj krátce usmála a on mohl na chvilku zahlédnout její pravou tvář.

„Víš, za něco takovýho mi ale musíš zaplatit.“

„Jasně. Kolik bys chtěla, řekněme, za šest hodin?“

„Šest hodin čeho?“

„Chození po městě se mnou.“

„No, za šest hodin práce bych normálně dostala tisícovku, ale když jde o film, tak tě to bude stát dva. A něco malýho ti přidám, jen pro tebe… protože jsi pěknej.“ Usmála se, prstem si sáhla na spodní ret.

Vytáhl z kapsy malý svazek bankovek a podal jí je. „Tady je pět stovek. Zbytek dostaneš potom.“

Pochybovačně si je vzala. „Napřed si beru polovinu.“

„Dobře.“ Dal jí další svazek. „Budeš potřebovat nové jméno. Budeme ti říkat Orchidea?“

„Jasně.“

„Tak dobře. Příštích šest hodin se neustále musíme držet svých rolí. Tak funguje Stanislavského metoda. Ale teď mám ještě něco na práci, přípravy a tak, takže si můžeš klidně odpočinout.“

Gideon se probíral věcmi a představoval si, jak by asi měl vypadat. Pak svou postavu začal tvořit. Když skončil s líčením, umělým nosem, výplněmi do tváří, vysokým čelem, bříškem a s oblečením ve stylu stárnoucího rádobyrockera, obrátil se k Orchidee, která vše zaujatě sledovala a neustále kouřila.

„Teda. To je něco. Předtím ses mi líbil mnohem víc.“

„To je herectví,“ vysvětloval Gideon. „Ještě potřebuju pár minut, Orchideo, a pak vyrazíme a vžijeme se do role.“

Vytáhl seznam kontaktů, který okopíroval z Wuova telefonu, otevřel notebook a nastartoval ho. Zaplaťpánbůh za wi-fi připojení zdarma, které už dorazilo dokonce i do hodinových hotelů, pomyslel si Gideon. Připojil se k internetu a začal s vyhledáváním. Na seznamu bylo jediné americké číslo označené jako „Fa“. Díky menšímu průzkumu zjistil, že Fa je čínský znak znamenající začátek. Také je to kámen ze hry madžong nazývaný Zelený drak. Když si vyhledal telefonní číslo, zjistil, že patří Rogeru Marionovi žijícímu v Čínské čtvrti na Mott Street.

Roger. Tím jménem ho přece oslovil čínský vědec.

Začal si balit věci. V tomhle převleku a v Orchideině společnosti by ho nepoznal nikdo, dokonce ani jeho matka. Ať už na něj čekal kdokoli, očekával, že přijde sám: nebudou se zajímat o stárnoucího rockera s pipinkou.

„Co teď?“

„Půjdeme za jedním chlápkem do Čínské čtvrti a pak navštívíme nemocného kamaráda v nemocnici.“

„Máme čas na ten přídavek, o kterým jsem mluvila? Víš, aby ses snáz dostal do role?“ Zablýsklo se jí v očích a zhasla cigaretu.

Ne, ne, ne, pomyslel si Gideon, ale když se podíval na její zvednutý nos, havraní vlasy a světlou svěží pleť, nakonec prohlásil: „Jasně, proč ne. Myslím, že časově jsme na tom dobře.“

26

Adresa Mott Street 426 byla uprostřed Čínské čtvrti mezi Grand Street a Hester Street. Gideon Crew stál na protějším chodníku a znovu si ji prohlížel. V přízemí byla masna Hong-Li, horní patra tvořila budova z hnědých cihel doplněná požárními schodišti, v Čínské čtvrti typická.

„Co teď?“ vyzvídala Orchidea a zapálila si další cigaretu.

Gideon jí vzal cigaretu z prstů a potáhl si z ní.

„Proč si nevezmeš vlastní?“

„Nekouřím.“

Zasmála se. „Možná by se tu dalo sehnat dim sum. Miluju dim sum.“

„Já nejdřív musím jít za tím chlápkem. Nepočkala bys tady?“

„Cože? Na ulici?“

Ovládl se a zdržel se ironické poznámky. Vytáhl bankovku. Panejo, mít peníze bylo víc než příjemné. „Tak co kdybys na mě počkala tamhle v té čajovně? Pochybuju, že to bude trvat déle než pět minut.“

„Dobře.“ Vzala si od něj bankovku, nesla se ulicí a kroutila přitom zadkem, až se všichni otáčeli.

Gideon znovu začal přemýšlet o překážce, která stála před ním. Neměl o Rogeru Marionovi dost informací na to, aby ho mohl oslovit nějak důvěryhodně. Ale i krátké setkání mu může být užitečné. A čím dříve k němu dojde, tím lépe.

Opatrně se rozhlédl na obě strany, pak přešel ulici a vyrazil ke kovovým dveřím. U nich byla řada zvonků popsaných čínskými znaky. Ani jedno ze jmen tam nebylo latinkou.

Zamyšleně si mnul bradu, pak o krok ustoupil a zastavil jakéhosi Číňana. „Promiňte.“

Muž se zarazil. „Ano?“

„Neumím čínskou abecedu a snažím se zjistit, který z těch zvonků patří mému příteli.“

„Jak se váš přítel jmenuje?“

„Roger Marion. Ale používá přezdívku Fa – víte, ten kámen ve hře madžong nazývaný Zelený drak.“

Muž se usmál a ukázal na znak vedle zvonku 4C. „Tohle je Fa.“

„Díky.“ Muž šel dál a Gideon si znak důkladně prohlížel a snažil si ho zapamatovat. Pak zvonek zmáčkl.

„Ano?“ ozval se téměř okamžitě hlas anglicky bez přízvuku.

Gideon ztišil hlas a tajnůstkářský šeptal. „Rogere? Jsem Markův přítel. Pusťte mě dovnitř.“

„Kdo jste? Jak se jmenujete?“

„Nemám čas na vysvětlování. Sledují mě. Pusťte mě, prosím, dovnitř!“

Ozval se bzučák, Gideon strčil do dveří a po chatrných schodech vyrazil do čtvrtého patra. Pak zaklepal na dveře bytu.

„Kdo je to?“

V kukátku viděl oko druhého muže. „Jak už jsem řekl, jsem přítel Marka Wua. Jmenuju se Franklin Van Dorn.“

„Co chcete?“

„Mám ta čísla.“

Ozval se zámek, pak se otevřely dveře a v nich se objevil drobný běloch přes čtyřicet: měl oholenou hlavu, byl ve výborné kondici, ostražitý, štíhlý, šlachovitý, na sobě měl těsné triko a volné kalhoty připomínající pyžamo.

Gideon se uklonil. „Roger Marion?“

Přikývnutí. „Mark vám dal ta čísla? Nadiktujte mi je.“

„To nemůžu udělat, dokud mi neřeknete, co to má všechno znamenat?“

V obličeji se mu okamžitě objevilo podezření. „To nemusíte vědět. Kdybyste skutečně byl Markův přítel, tak byste se neptal.“

„Musím to vědět.“

Marion si ho přeměřil pohledem. „Proč?“

Gideon trval na svém a nic neříkal. Zároveň si prohlížel malý přeplněný, ale uklizený byt. Na stěnách byly čínské kaligrafie, svitky pokryté znaky a zvláštní barevné tapiserie s převrácenými svastikami obklopenými symboly jin a jang. Také tam visely různé plakáty a diplomy, když se podíval pozorněji, zjistil, že za vítězství v soutěžích v kung-fu.

Gideon znovu začal věnovat pozornost Marionovi. Druhý muž ho sledoval, jako by se rozhodoval. Nevypadal ani trochu nervózně. V jeho chování bylo něco, co Gideonovi napovídalo, že se nemusí prosazovat, ale že když je třeba, dokáže se dopustit násilí.

Náhle druhý muž dost příkře promluvil. „Ven,“ nařídil mu. „Okamžitě ven.“ Výhrůžně vyrazil směrem ke Gideonovi.

„Ale já mám ta čísla…“

„Nevěřím vám. Jste lhář. Okamžitě ven.“

Gideon mu zlehka položil ruku na rameno. „Jak víte…“

Muž mu s hrozivou rychlostí ruku chytil, silně mu ji zkroutil a tím ho otočil. „Jdi někam!“ vykřikl Gideon, protože mu ramenem až do paže projela bolest.

„Ven.“ Vystrčil Gideona ze dveří, praštil jimi a rychle zamknul.

Gideon stál na chodbě a zamyšleně si třel zraněné rameno. Nebyl zvyklý, aby ho někdo takhle vyhazoval, a nebylo to nic příjemného. Předpokládal, že vymyšlený příběh by byl horší než nic – ale možná se mýlil. Doufal, že nevychází ze cviku.

Našel Orchideu v čajovně. Před sebou měla plný talíř pekingské kachny a rýže. „Dim sum neměli, ale tohle taky není špatný,“ prohlásila a po bradě jí stékal omastek.

„Musíme jít.“

Ignoroval její protesty, zvedl ji a vyšli na Grand Street, kde nasedli do taxíku.

„Nemocnice Mount Sinai,“ oznámil taxikáři.

„Za kamarádem?“ vyzvídala Orchidea.

Gideon přikývl.

„Je na tom špatně?“

„Hodně špatně.“

„To mě mrzí. Co se stalo?“

„Autonehoda.“

Na recepci se Gideon představil plným jménem, ale dával si pozor, aby ho slyšela pouze sestra, co zrovna měla službu. I když se velmi lišil od Gideona Crewa, který tu byl po havárii, nepředpokládal, že by potkal někoho, kdo by ho v téhle velké městské nemocnici už někdy viděl. Když sem ten den o něco dříve volal, zjistil, že Wua z pohotovosti přesunuli na jednotku intenzivní péče. Zároveň se také dozvěděl, že se Wu probírá z kómatu. Ještě sice nebyl úplně při vědomí, ale mohlo by se to stát každou chvíli.

Takže třeba právě teď.

Gideon si naplánoval dokonalou ukázku sociálního inženýrství. Bude mluvit s Wuem, předstírat, že je Roger Marion, a dostane z něj úplně všechno – umístění plánů, význam těch čísel, všechno. Svůj plán si dopodrobna prošel a byl si na devadesát procent jistý, že vyjde. Silně pochyboval o tom, že by se Wu někdy s „Rogerem“ sešel nebo ho viděl, pouze s ním mluvil po telefonu. Gideon měl po návštěvě u něj představu, jak asi mluví. Navíc Wu bude dezorientovaný, zmatený. Při té nehodě byl příliš zraněný na to, aby si vryl do paměti rysy jeho obličeje. Tohle zvládne. Přestože na něj stříleli a musel proplavat tou smrdutou řekou, bude to nejsnáze vydělaných sto tisíc dolarů v jeho životě.

Upracovaná sestra se ani neobtěžovala porovnat fotku na jeho průkazu totožnosti s jeho skutečnou podobou, jen je oba nasměrovala do velké a pohodlné čekárny. Gideon se rozhlížel, ale nevšiml si nikoho povědomého. Byl si však jistý, že muž, který ho pronásleduje, nebude daleko.

„Za chvilku za vámi přijde lékař,“ oznámila mu sestra.

„Nemůžeme jít za Markem na návštěvu?“

„Ne.“

„Ale oni mi říkali, že už je na tom mnohem lépe.“

„Budete si muset počkat na lékaře,“ prohlásila neoblomně sestra.

Doktor dorazil za několik minut, byl to statný muž s bílými vlnitými vlasy a smutným přátelským výrazem v obličeji. „Pan Crew?“

Gideon vyskočil. „Ano, doktore, to jsem já. Jak je na tom?“

„A ta paní je…?“

„Má kamarádka. Je tu jako moje morální opora.“

„Dobrá,“ začal. „Prosím, pojďte se mnou.“

Následovali lékaře do jiné, menší čekárny, připomínající spíše kancelář, v ní už nebyli žádní další lidé. Lékař za nimi zavřel.

„Pane Crewe, mrzí mě, že vám to musím říkat, ale pan Wu před půlhodinou zemřel.“

Gideon stál jako opařený.

„Velice mě to mrzí.“

„Nevolali jste – abych tam s ním mohl být.“

„Pokoušeli jsme se vás sehnat na telefonním čísle, které jste nám dal.“

Sakra, pomyslel si Gideon; jeho mobil nepřežil tu koupel.

„Vypadalo to, že se stav pana Wu stabilizuje, proto jsme si nějakou dobu dělali naději. Byl však vážně zraněný, navíc se objevila sepse. U vážných zranění to není nic neobvyklého. Dělali jsme, co jsme mohli, ale nestačilo to.“

Gideon polkl. Cítil na rameni konejšivý stisk Orchideiny ruky.

„Mám tady nějaké dokumenty, protože je bohužel nezbytné, abyste vy jako osoba blízká vyplnil, jak se má zacházet s jeho ostatky, a další podrobnosti.“ Podal Gideonovi balíček v hnědé obálce. „Pochopitelně to nemusíte dělat hned, ale potřebujeme to vědět co nejdříve. Za tři dny se ostatky pana Wua přesunou do městské márnice, kde budou očekávat vaše instrukce. Chcete, abych vám zařídil poslední návštěvu u těla?“

„Ehm, ne, ne, to nebude nezbytné.“ Gideon si vzal obálku. „Díky, doktore. Díky za vaši pomoc.“

Doktor přikývl.

„Neříkal… náhodou Mark něco, než zemřel? Když jsem ráno mluvil se sestrou, tvrdila mi, že podle ní brzy přijde k vědomí. Jestli něco řekl, cokoli, i kdyby vám to připadalo úplně nesmyslné, rád bych o tom věděl.“

„Vypadalo to, že přichází k vědomí, ale nikdy se to nestalo úplně. Nic neřekl. A pak propukla sepse.“ Podíval se na Gideona. „Moc mě to mrzí. Ale aspoň vůbec netrpěl.“

„Díky, doktore.“

Doktor přikývl a odešel.

Gideon se sesunul na židli. Orchidea se posadila vedle něj se soustrastným výrazem v obličeji. Sáhl do kapsy, vytáhl svazek bankovek a předal jí je. „Tohle je pro tebe. Až odejdeme z nemocnice, ještě společně pojedeme taxíkem, ale já po chvíli vystoupím a ty si jeď, kam potřebuješ.“

Peníze si nevzala.

„Díky za pomoc,“ prohlásil. „Opravdu to oceňuju.“

„Creightone nebo Crewe nebo jak se vlastně jmenuješ. Vsadím se, že nešlo o žádnou Stanislavského metodu. Jsi milej a já už dlouho žádnýho milýho chlapa nepotkala. Ať už děláš cokoli, chci ti s tím pomoct.“ Stiskla mu ruku.

Gideon si odkašlal. „Díky, ale musím si poradit sám.“ Už když to říkal, věděl, že to zní pitomě.

„Ale… uvidíme se ještě? Peníze mě nezajímají.“

Gideon se na ni podíval, a když spatřil výraz v jejím obličeji, vyděsil se.

Přemýšlel, jestli si nemá něco vymyslet, ale pak usoudil, že pravda nebude tak bolestivá. „Ne, nezavolám ti. Koukni, ty peníze jsou tvoje. Zasloužila sis je.“ Netrpělivě bankovkami zatřásl.

„Nechci je,“ odmítla. „Chci, abys mi zavolal.“

„Koukni,“ prohlásil Gideon s co možná největším chladem. „Tohle byla obchodní dohoda, tys svou práci odvedla dobře. Tak si vezmi ty peníze a jdi.“

Natáhla ruku a vzala si peníze. „Jsi hajzl.“ Obrátila se a on se snažil ignorovat, že pláče.

„Sbohem,“ prohlásil a uvnitř se mu vše svíralo.

„Sbohem, demente.“

27

Gideon Crew kráčel po Páté avenue a pak bránou ve 102. ulici vstoupil do Central Parku. Cítil se hrozně. Byl podvečer a všude kolem trénovali rekreační běžci. Nedokázal z hlavy dostat Orchidein zamilovaný obličej. A teď když byl Wu mrtvý, a jeho úkol se tak ocitl ve slepé uličce, zjistil, že si znovu a znovu v hlavě přehrává schůzku s Glinnem, který se smutným výrazem vytahoval jeho zdravotní kartu. Arteriovenózní malformace. Čím víc o tom přemýšlel, tím mu to připadalo méně pravděpodobné: záhadná nemoc, která během roku usmrtí bez varování, nelze ji léčit, nemá příznaky, nic. Připadalo mu to podezřelé, zavánělo to psychologickou manipulací. Glinn působil jako člověk, který by vám navykládal cokoli, jen aby získal, co potřebuje. Gideon bezcílně šel, aniž by tušil, kam má namířeno. Dostal se za baseballová hřiště a směřoval na západ.

Tohle je šílené, pomyslel si, zapomeň na Orchideu, na své zdraví a jdi dál. Soustřeď se na problém. Ale zapomenout nedokázal. Vytáhl si z kapsy nový mobil, co si koupil – levný s předplacenou kartou a zavolal Tomu O’Brienovi.

„Prosím,“ ozval se ochraptělý hlas po nekonečném vyzvánění.

„Tady je Gideon. Máš něco nového?“

„Jejda, tvrdil jsi, že mám čtyřiadvacet hodin.“

„No?“

„No, ta kreditka a pas jsou prázdný. Žádný skrytý data tam nejsou. To samý platí i pro ten mobil. Je to úplně novej mobil se simkartou, zřejmě si ho koupil jen chvilku předtím.“

„Kruci.“

„Dostal jsem z něj jen ty kontakty, co už máš, pár posledních hovorů a to je všechno. Nejsou tam žádný skrytý data, tajný mikročipy, nic.“

„A co ta čísla, co jsem ti dal?“

„Ty jsou mnohem zajímavější. Na nich ještě dělám.“

Gideon zabočil jižně. Už se stmívalo a park se vyprazdňoval.

„Proč jsou zajímavá?“

„Jak už jsem říkal včera, je tam hodně opakování.“

„Jako?“

„Opakující se čísla, klesající číselný řady a tak podobně. Momentálně nedokážu odhadnout, co znamenají. Zrovna jsem s nima začal. Určitě to není kód.“

Před ním se objevila vodní nádrž v Central Parku, vyrazil po běžecké stezce. Voda byla tmavá a ani se nehnula. Daleko na jihu Gideon přes koruny stromů viděl panoráma centra města, světla v budovách se vyjímala proti tmavnoucí obloze.

„Jak to víš?“

„V každým slušným kódu jsou sledy čísel, co vypadají náhodně. Náhodný pochopitelně nejsou, ale matematický testy náhodnosti prokážou opak. V tomhle případě dokonce i nejobyčejnější test dokáže, že náhodný nejsou.“

„Test? Jako třeba?“

„Spočítání číslic. Skutečně náhodný řetězec mívá zhruba deset procent nul, deset procent jedniček a tak dál. V tomhle je spousta nul a jedniček.“

Následovalo ticho. Gideon se zhluboka nadechl a snažil se mluvit nezávazně. „A ty snímky CT, co jsem ti dal?“

„Jo jasně, dal jsem je doktorovi, jak jsi po mně chtěl.“

„A?“

„Měl jsem mu dneska odpoledne zavolat. Zapomněl jsem na to.“

„Dobře,“ řekl Gideon.

„Zavolám mu hned zítra ráno.“

„Nezapomeň na to,“ prosil ho Gideon. „Díky.“ Otřel si čelo. Cítil se příšerně.

Pak najednou, ten den už podruhé měl silný pocit, že ho někdo sleduje. Rozhlédl se. Byla už tma a on se ocitl uprostřed parku.

„Haló? Jsi tam?“ ptal se O’Brien.

Gideonovi došlo, že nezavěsil. „Jo, poslyš, musím končit. Uvidíme se zítra.“

„Ale až po poledni.“

Ukončil hovor a dal si telefon do kapsy. Svižným krokem zamířil západně kolem tenisových kurtů, dál se držel běžecké stezky. Proč měl tentokrát pocit, že ho někdo sleduje? Nic neslyšel ani neviděl… nebo ano? Už dávno se naučil věřit svým instinktům – a dnes ráno mu zachránily život.

Uvědomil si, že když se drží běžecké stezky, pronásledovateli to usnadňuje – jestli tedy nějakého má. Lepší bude zabočit na sever, sejít ze stezky a vyrazit zalesněnou oblastí u kurtů. Pronásledovatel k němu bude muset přijít blíž. A pak Gideon snad přijde na způsob, jak někde zabočit a objevit se za ním.

Sešel ze stezky a vstoupil do lesíka za kurty. Na zemi byly suché listy, které při chůzi šustily. Ještě chvíli pokračoval, pak se náhle zastavil, předstíral, že mu něco upadlo – a zaslechl, jak stejně náhle ustalo i šustění listů za ním.

Teď už si byl jistý, že ho někdo sleduje, a došlo mu, jak hloupě se chová. Nemá u sebe zbraň, je uprostřed prázdného parku – jak něco takového mohl připustit? Byl rozrušený z Orchidey, která byla nakonec rozněžnělá jako puberťačka. Trápil se kvůli zdravotní kartě, co mu dal Glinn. A v důsledku toho polevil v ostražitosti.

Znovu, co možná nejrychleji vyrazil vpřed. Nemůže dát najevo, že o pronásledovateli ví. Ale musí se co nejrychleji dostat z parku, mezi lidi. Hnal se kolem tenisových kurtů, pak odbočil ostře vlevo, kolem plotu u kurtů a pak do křoví, rychle vyrazil na druhou stranu, zabočil ještě o devadesát stupňů a vrátil se k nádrži.

Chtěl toho parchanta zmást.

„Ještě krok a jsi mrtvý,“ ozval se ze tmy hlas a pak se před ním objevila postava se zbraní.

28

Gideon se zastavil, chystal se uskočit, ale pak zůstal stát. Hlas totiž patřil ženě.

„Nebuď hlupák. Ruce nahoru. Pomalu.“

Gideon zvedl ruce a postava udělala ještě krok kupředu. Oběma rukama na něj mířila glockem, z jejího postoje poznal, že má dokonalý výcvik. Měla štíhlou, sportovní postavu, mahagonové vlasy si stáhla do volného culíku, na sobě tmavou koženou bundu, naškrobenou bílou blůzu a modré kalhoty.

„Opři si ruce o strom, předkloň se a dej nohy od sebe.“

Ježíši, pomyslel si Gideon. Poslechl ji a žena dala jednu svou nohu mezi jeho a pak ho prohledala. Udělala krok dozadu.

„Obrať se a ruce nech nad hlavou.“

Poslechl.

„Jmenuju se Mindy Jacksonová. Jsem z Ústřední zpravodajské služby. Ukázala bych ti průkaz, ale momentálně mám plné ruce.“

„Jasně,“ začal Gideon. „Poslyšte, slečno Jacksonová…“

„Sklapni. Mluvit budu já. Tak, teď mi řekni, pro koho děláš, a co si sakra myslíš, že děláš.“

Gideon se snažil uvolnit. „Nemohli bychom to probrat…“

„Nerad posloucháš rozkazy, co? Jen mluv.“

„Nebo co? Zastřelíte mě v Central Parku?“

„V Central Parku už zastřelili spoustu lidí.“

„Když na mě vystřelíte, za pět minut to tu bude plné policajtů, jen pomyslete na všechno to papírování.“

„Odpověz mi na otázku.“

„Možná.“

Následovalo napjaté ticho. „Možná?“ zopakovala nakonec.

„Chcete, abych mluvil? Dobrá. Ale ne, když na mě budete mířit pistolí, a ne tady. Jasné? Jestli opravdu jste ze CIA, jsme na jedné lodi.“

Viděl, jak přemýšlí, pak se uvolnila, schovala zbraň pod tenkou bundu. „To by asi šlo.“

„Na Amsterdam Avenue v Ginza’s býval příjemný bar, jestli to tam ještě funguje.“

„Ano, funguje.“

„Takže jste z New Yorku?“

„Necháme konverzace, ano?“

29

Gideon se posadil k baru a objednal si saké, Mindy Jacksonová pivo Sapporo. Chvíli mlčeli a čekali, až jim donesou pití. Na světle a bez bundy si ji mohl lépe prohlédnout: měla plné rty, malý nosík, maličko pih, husté hnědé vlasy, zelené oči. Bylo jí tak třicet, dvaatřicet. Chytrá. Na svou práci až moc hezká – ale musel si připomenout, člověk nikdy neví. Důležité bylo, že měla informace, které potřeboval – tím si byl jistý –, jen zatím neměl tušení jaké. A aby je získal, bude muset něco obětovat.

Když přinesli pití, Jacksonová lehce upila a pak se na něj obrátila s nepřátelským výrazem v tváři. „Dobrá. Tak, kdo jste a proč se zajímáte o Wua?“

„Vy mi jistě nemůžete prozradit všechny podrobnosti svého úkolu a to samé platí i o mně.“ Cesta do restaurace poskytla Gideonovi příležitost vymyslet si nějaký příběh; vždy však měl pocit, že nejlepší lež je ta, která se nejvíce podobá pravdě. „Vlastně ani nemám odznak, na rozdíl od vás. Mimochodem, z profesionálního zájmu, mohl bych ho vidět?“

„My nemáme odznaky. Máme průkazy.“ Vytáhla ten svůj a rychle mu ho ukázala pod barem. „Tak. Pro koho pracujete?“

„Vím, že se vám to nebude líbit, Mindy, ale pracuju pro soukromou osobu spolupracující s ministerstvem vnitřní bezpečnosti. Chtěli, abych od Wua dostal plány té zbraně.“

Vytřeštila na něj oči a bylo na ní vidět, že je naštvaná. „Ministerstvo vnitřní bezpečnosti? Proč se krucinál pletou do našich věcí? A ještě se soukromou osobou.“

Pokrčil rameny.

„Co víte?“ ptala se.

„Nic.“

„Kecy. Mluvil jste s Wuem hned po té nehodě. Něco vám říkal. Chci vědět co.“

„Řekl mi, abych jeho ženě vyřídil, že ji miluje.“

„To je pěkně mizerná lež. Žádnou ženu nemá. Řekl vám nějaká čísla. Chci je znát.“

Gideon se jí podíval do tváře. „Ehm, proč myslíte, že mi dal nějaká čísla?“

„Svědci tvrdili, že jste si zapisoval čísla. Poslyšte,“ řekla a odhrnula si z obličeje uvolněný pramen vlasů. „Sám jste to řekl. Jsme na jedné lodi. Tak bychom měli spolupracovat, sdílet informace.“

„Nevšiml jsem si, že byste mi něco prozradila.“

„Prozraďte mi ta čísla a já vám také něco prozradím.“

„To zni báječně“.

„Nebuďte trouba. Dejte mi ta čísla.“

„Co ta čísla mají znamenat?“

Váhala; vycítil, že to zřejmě neví. Ale čísla jsou pro agentku CIA vždy lákavá.

„Chci se vás na něco zeptat,“ pokračoval a trochu na ni zatlačil. „Proč vlastně CIA pracuje na domácím hřišti? Neleze tím trochu do zelí FBI?“

„Wu přece přiletěl ze zámoří. To víte stejně dobře jako já.“

„Tím jste mi neodpověděla na otázku.“

„Na vaši otázku vám odpovědět nemůžu,“ prohlásila a vypadala stále podrážděněji. „Jednak to nemám v kompetenci a jednak vám do toho nic není.“

„Jestli se ode mě chcete ještě něco dozvědět, tak mi budete muset odpovědět. Nemůžete mě přinutit, abych mluvil. Žádné zákony jsem neporušil. Mluvit se zraněným mužem a ptát se ho na jeho stav není nic nezákonného.“ Přemýšlel, kde asi Mindy byla během té přestřelky v policejním skladišti. Neřezala náhodou někomu hlavu?

„Když je to v zájmu národní bezpečnosti, tak vás klidně přinutím mluvit.“

„Copak, to mě tu teď začnete topit jako vězně na Guantánamu?“

Neušlo mu, že nedokázala potlačit úsměv. Vzdychla. „Bylo to příliš citlivé na to, abychom to mohli předat FBI. Ta past na Wua byla naše. To my ji připravili.“

„Vy jste nastražili tu past?“

Chvíli se rozmýšlela. „Wu jel na vědeckou konferenci do Hongkongu a my zjistili, že ty plány má u sebe. Proto jsme ji nastražili.“

„Povězte mi o tom.“

Znovu se rozmýšlela a podle všeho se k něčemu rozhodla. „Dobrá, ale jestli někomu prozradíte něco z toho, co vám tu teď povím, podíváte se do Guantánama zevnitř. Najali jsme místní prostitutku, aby se s ním náhodně seznámila v baru hotelu, kde se pořádala konference. Šla s ním na pokoj a splnila všechny jeho fantazie – a my si to všechno nahráli, zvuk i obraz.“

„A opravdu vám to vyšlo? Tvrdila jste, že není ženatý. Tak čeho se bál?“

„Na Číňany to platí. Jsou hrozně prudérní. Nešlo o sex, bylo to perverzní a zničilo by mu to kariéru.“

Zasmál se. „Perverzní? A jak jako?“

„Byla to domina. Sportovní postava, vysoká a blondýna. Důvodně jsme se domnívali, že si potrpí na sado-maso, a dalo nám hroznou práci někoho takového sehnat. Pěkně mu vyprášila kožich a my to nafilmovali.“

„Jejda. A jak to vaše vydírání dopadlo?“

„Oslovili jsme ho. Prohlásili, že fotky vyměníme za plány. Ale on se vyděsil. Prý potřebuje půl hodiny na rozmyšlenou. Místo toho zmizel a nasedl na první letadlo sem.“

„Špatně jste ho odhadli.“

Zamračila se.

„Proč sem?“ ptal se.

„To nevíme.“

„Chtěl přeběhnout?“

„Nemáme tušení, co měl v plánu. Víme jen, že když nasedal do letadla, ty plány měl u sebe.“

„Kam je schoval?“

„Nemám tušení.“

„A to auto, co ho smetlo ze silnice? Kdo to byl?“

„Číňani po něm jdou jako pominutí. Vyslali sem špiona, aby se s Wuem vypořádal, okamžitě a nemilosrdně. Domníváme se, že jde o muže známého jako Kývající jeřáb.“

„Kývající jeřáb?“

„Podle jednoho postoje v kung-fu. Jeho pravé jméno neznáme. Poslali ho sem, aby zabil Wua a získal ty plány. To první se mu povedlo, ale protože je ještě tady, soudíme, že Číňani se plánů zatím nezmocnili. Někde tady budou.“ Významně se na něj podívala. „Pokud je tedy nemáte vy.“

„Ne,“ prohlásil. „To přece víte. Proč bych tady jinak takhle pobíhal?“

Přikývla. „Teď ta čísla, prosím.“

Lámal si hlavu a přemýšlel, jak to udělat, aby to vypadalo, že jí také poskytuje informace, ale zároveň jí nic neprozradit. Může jí říct o tom mobilu? Pak jí ale bude muset vysvětlovat, jak ho získal… špatný nápad. Říct falešná čísla byl ještě horší nápad. Ale totéž platilo i pro to, kdyby jí dal pravá čísla. Pak už by ho k ničemu nepotřebovala. A on si byl jistý, že Mindy Jacksonová by pro něj mohla být nesmírně cenná.

„Pravda je, že ta čísla nemám u sebe,“ přiznal.

Do obličeje se jí okamžitě vrátil nepřátelský výraz, tentokrát doplněný ještě pochybami. „A kde tedy jsou?“

„Předal jsem je specialistům. Právě je analyzují.“

„Nenechal jste si kopii?“

„Z bezpečnostních důvodů ne. Ten chlápek – jak že se to jmenuje, Kývající jeřáb – po mně podle všeho jde.“

„To máte opravdu smůlu. A nezapamatoval jste si je?“

„Byla to dlouhá řada čísel. Kromě toho jsem si řekl, že některé věci je lepší nevědět.“

Vytřeštila na něj oči. „Nevěřím vám.“

Pokrčil rameny. „Poslyšte, až se příště sejdu se zadavatelem, vymyslím nějaký způsob, jak z něj ta čísla dostat. Pak vám je prozradím. Ujednáno?“ Široce se na ni usmál.

Její nepřátelský výraz se o trošku zmírnil. „Proč jste byl v nemocnici?“

„Doufal jsem, že Wu před smrtí něco řekl.“

„A zřejmě jste zjistil, že neřekl.“

Přikývl.

„Kdo byla ta rockerka s vámi?“

„Štětka, kterou jsem si najal kvůli maskování, abych setřásl vraha.“

„Bylo to dobré maskování. Ten divadelní převlek mě na nějakou dobu zmátl. Měl jste ránu.“

„Díky.“

„A teď mi řekněte, co děláte.“

„To samé co vy. Snažím se přijít na to, co Wu udělal s těmi plány. Zjišťuju, kde se pohyboval, hledám jeho kontakty, lidi, se kterými se mohl potkat na cestě. Zatím nic.“ Rozhodil rukama. „Poslyšte, Mindy, jsem rád, že jste mi to prozradila, opravdu.“ Snažil se působit co možná nejupřímněji. „Budeme se dál informovat, slibuju, že ta čísla vám opatřím co možná nejdříve. Kdybych zjistil ještě něco dalšího, dám vám vědět. Zdá se vám to fér?“ Znovu ji obdařil širokým poctivým úsměvem.

Podezřívavě si ho přeměřila pohledem. Pak na ubrousek napsala číslo. „Tohle je moje číslo na mobil. Volejte kdykoli, ve dne i v noci. Pro vaše dobro doufám, že mi nelžete.“ Vstala, na bar upustila ubrousek a dvacetidolarovku.

„Díky, že jste se se mnou podělila,“ vyhrkl Gideon se sebevědomým úsměvem.

„Taky máte za co děkovat.“

30

Tom O’Brien snědl poslední kuřecí McNugget – studený a tuhý hlasitě žvýkal a procházel poslední vytištěnou stránku. Pak jídlo zapil kombuchou. Jeho maličká pracovna byla krásně osvětlená běžnými žárovkami, ze zářivek měl depresi, a byla plná papírů, knih, časopisů, hrnků od kávy, talířů a zbytků jídla. Jediné zamřížované okno vedlo do větrací šachty, což přes den nevadilo, ale v noci se v něm nepříjemně odrážely aktivity v místnosti. Jednou, říkal si O’Brien, si bude muset sehnat žaluzie.

Zarazil se, zaslechl skřípání, které okamžitě poznal jako pohyb kliky u dveří do pracovny. Ztuhl, protože viděl, jak klika pomalu klesá. Vytáhl kapesní nůž a s bušícím srdcem se opatrně přesunul za dveře.

Klika se zastavila a dveře se začaly otevírat. Stál tam se zvednutým nožem a chystal se k útoku.

„Tome?“ ozvalo se šeptem.

„Ježíši.“ O’Brien dal ruku zase dolů, protože do místnosti vstoupil Gideon Crew. Když však ten člověk vstoupil, vůbec nevypadal jako Crew. O’Brien zařval, uskočil a vytáhl nůž. „Kdo sakra…“

„Ahoj, to jsem já.“

„Ježíšikriste, vypadáš hrozně. Proč se za mnou krucinál takhle kradeš? A jak ses sem vůbec dostal? Budova se na noc zamyká. Počkat, radši mi to neříkej… starýho psa novým kouskům nenaučíš, co?“ Gideon vešel dovnitř, zavřel a zamkl za sebou. Odhrnul ze židle několik knih a sesunul se na ni. „Promiň za to přepadení. Mimochodem, je to kvůli tvé ochraně.“

O’Brien si odfrkl. „Tak jsi mohl zavolat.“

„Mám obavy, že je do toho zapletená i CIA,“ vysvětloval Gideon. „Možná mi odposlouchávají telefon.“

„Netvrdil jsi, že děláš pro vládu?“

„V domě mého otce je mnoho pokojů.“

O’Brien schoval nůž a vrátil ho do kapsy. „Příšerně jsi mě vyděsil.“ Prohlédl si Gideona od hlavy k patě. „Teda, vypadáš, jako by ses od rána do večera cpal hamburgerama a koktejlama.“

„Je neuvěřitelné, jak věrohodně vypadají tyhle vycpávky. Jak ti jde práce?“

„Jde to.“ O’Brien přešel ke svému stolu plnému papírů, probral si jednu hromádku, vytáhl pár listů. „Podívej se na tohle.“

Gideon si od něj papíry vzal.

„Ta čísla jsou jen obyčejná řada.“ Dal před Gideona další papír. „Tady jsou ta čísla v pořadí, v jakém jsi mi je dal. Ale rozdělil jsem je do skupin po třech. A když jsem to udělal, ukázal se neuvěřitelný vzorec. Jen se podívej.“

871 050 033 022 014 010

478 364 156 002

211 205 197 150 135 101 001

750 250

336 299 242 114 009

917 052 009 008 007 004 003

500 278 100 065 057

616 384

370 325 300 005

844 092 060 001 001 001 001

„Tak co myslíš?“ ptal se O’Brien a pobaveně se na Gideona zubil. Ten chlap ten vzorec neviděl, někteří lidé prostě, pokud jde o čísla, jsou hrozně natvrdlí.

„Co jako?“ nechápal Gideon.

„Koukni. Deset skupin trojciferných čísel. Podívej se na ně. Ten vzorec by měl vidět každý idiot.“

„Každá ta skupina čísel má sestupné pořadí?“

„Jo, ale na tom nic není. Koukni na každou ze skupin – sečti je.“

Dlouhé mlčení. „Panebože.“

„Správně. Každá skupina dá dohromady tisíc.“

„Což znamená?“

„Řekl bych, že je to seznam procentních poměrů, každá ze skupin dohromady tvoří tisíc – neboli sto procent s jednou významnou číslicí napravo od desetinné čárky. Je to vzorec: deset prvků stanovených poměry jejich různých součástí, které dohromady tvoří sto procent.“

„Sto procent čeho?“

„Může to být nějaká vysoce výbušná látka, neobvyklá slitina, složení nějaké chemikálie nebo izotopu. Nejsem chemik ani fyzik kondenzovaných látek – musím si k tomu přibrat odborníka.“

„Máš na mysli někoho konkrétního?“

„Sadie Epsteinovou. Je profesorka na katedře fyziky, expertka na analýzu metastabilních kvazikrystalů.“

„Je diskrétní?“

„Nesmírně. Stejně jí toho moc neprozradím.“

„Vymysli si nějaký falešný krycí příběh. Třeba že je to nějaká soutěž. Že můžeš vyhrát cestu do Oxfordu na zářijovou matematickou konferenci Isaaca Newtona.“

„Mluvíš vůbec někdy pravdu? Vymýšlíš si příběhy, i když to vůbec není nutné.“

„Lhaní mi nedělá žádnou radost.“

„Jsi král všech lhářů. A odkdy jsi tak ve vatě? Nikdy jsi nesmrděl korunou. Kde vlastně bydlíš?“

„Stěhuju se po městě – včera jsem byl v motelu v Canarsie za dvacet dolarů za hodinu. Dnes se vyspím ve Waldorfu. Ráno vyrážím do Hongkongu.“

„Hongkongu? Jak dlouho budeš pryč?“

„Jenom den. Po návratu se tu stavím, abych zjistil, co jsi objevil. Nevolej mi. A postarej se laskavě o to, aby Sadie Epsteinová držela jazyk za zuby.“

31

Norio Tacuda už stevarda u společnosti Japan Airlines na letech z Tokia do New Yorku dělal téměř šest let, když poprvé spatřil muže sedícího na špatném sedadle. Okamžitě ten typ poznal: jeden z těch nezkušených a bojovných cestujících, kteří si jsou jistí, že se je někdo neustále snaží podvést a zneužít. Měl na sobě drahý oblek a přihlouplý klobouk, svíral plastovou příruční tašku, jako by mu ji každou chvíli mohl vytrhnout kdokoli z těch hrubiánů a zločinců, co se potulují po kabině letadla.

Tacuda s neupřímným úsměvem k muži přišel a mírně se uklonil. „Mohl byste mi ukázat palubní lístek, pane?“

„Proč?“ zeptal se muž.

„Vypadá to, že tady paní,“ ukázal na ženu stojící za ním, „má lístek na sedadlo, na němž sedíte vy, a proto jsem se vám chtěl také podívat na palubní lístek.“

„Mám správné sedadlo,“ prohlásil muž.

„To nijak nezpochybňuji, pane, klidně mohla být nějaká chyba v rezervačním systému, ale přesto si to musím ověřit.“ Znovu se na zamračeného hlupáka široce usmál.

Muž neochotně prohledal kapsy a nakonec našel zmuchlaný palubní lístek. „Tady ho máte, když se o to tak zajímáte.“

„Mnohokrát vám děkuji.“ Tacuda okamžitě poznal, že je muž na špatném sedadle; dokonce v úplně jiné části letadla. „Jste pan Gideon Crew?“

„Tak je to tam napsané, ne?“

„Ano, to skutečně ano. Tak, pane Crewe, podle tohoto palubního lístku,“ další výrazný úsměv, „byste měl sedět v byznys třídě tamhle vepředu.“

„Byznys? Já ale nedělám žádný byznys, jedu navštívit syna.“

Tenhle muž, pomyslel si Tacuda, je přímo neskutečně pitomý. Vzdorný výraz v jeho obličeji, vyšpulené rty, zamračené čelo a vystrčená brada to jen potvrzovaly. „Pane Crewe, byznys třídou může cestovat kdokoli. Je tam více místa a větší kvalita služeb.“ Zamával palubním lístkem. „Máte sedět na mnohem dražším sedadle.“

Crew se zamračil. „Letenku mi kupoval syn, nic o tom nevím, ale zůstanu tady, díky.“

Tacuda podobnou situaci ještě nikdy neřešil. Obrátil se na ženu, jejíž sedadlo Crew obsadil. Protože byla Japonka, jejich rozhovoru vůbec nerozuměla. Znovu se otočil na muže. „Pane, chcete mi tím tvrdit, že byste po dobu letu raději zůstal tady? Vaše sedadlo v byznys třídě by bylo mnohem pohodlnější.“

„Snad jsem to řekl jasně. Nesnáším byznysmeny. Jsou to hajzlové. Chci zůstat tady, uprostřed letadla, kde jsem v bezpečí, ne vepředu, v zóně smrti. Tak jsem to řekl synovi a tak to chci.“

Další úklona. Tacuda se obrátil na ženu a přešel do japonštiny. „Tento pán by si chtěl vyměnit své místo v byznys třídě za vaše v turistické třídě. Souhlasíte s tím?“

Souhlasila.

U cestujících, jako byl Gideon Crew, však trápení teprve začínalo, další problém nastal, jakmile kapitán zapnul znamení, že musí být zapnuté pásy. Když Tacuda procházel uličkou a přijímal objednávky pití, zjistil, že Crew stojí a hrbí se nad sedadlem. Zvedl sedák a sahal do všech švů a volných prostor za sedadlem.

„Mohu vám nějak pomoct, pane Crewe?“

„Ztratil jsem pitomou kontaktní čočku.“

„Rád vám pomohu.“

Zamžoural na Tacudu jedním okem. „Pomůžete? A jak to asi uděláte, když se tu sotva otočím?“

Tacuda si všiml, že cestující vedle Crewa už zoufale obrací oči v sloup.

„Kdybyste potřeboval, dejte mi laskavě vědět. Prozatím mi řekněte, co si dáte k pití.“

„Džin s tonikem.“

„Ano, pane.“ Tacuda se vzdálil, ale z kuchyňky na Crewa dál dohlížel. Už přestal hledat po sedáku, teď se přehraboval v úložném prostoru na sedadle. Všiml si, že kvůli hrubému zacházení se rozpáral jeden ze švů na polštáři a páral se i potah sedadla. Bude muset hlídat, kolik toho ten chlap vypije, protože působil jako přesně ten typ, který dlouhý let zneužívá k tomu, aby se opil.

Crew si však další pití neobjednal, po nekonečném hledání, při němž se nevyhnul ani úložným prostorům na zavazadla, jako by snad ta jeho čočka mohla nějak spadnout nahoru, se pohodlně usadil a tvrdě usnul. A k Tacudově nesmírné úlevě pak tento náročný cestující spal jako dítě až do Tokia.

32

Gideon Crew vstoupil do rozlehlé haly hongkongského hotelu Tai Tam. Chvilku tam stál a rozhlížel se. Zapínal si oblek a přitom vnímal rozlehlé plochy bílého a černého mramoru, velkolepou výzdobu ze zlata a skla. Během jeho příjezdu se nestalo vůbec nic podezřelého; celní kontrolou prošel bez jakýchkoli problémů a vše probíhalo hladce. Byl si poměrně jistý, že Kývajícího jeřába i jeho případné pomocníky setřásl už v Americe. Kdo by čekal, že člověk pronásledovaný čínským agentem sedne do letadla a vyrazí do Číny? Nejméně očekávané řešení často bývalo nejbezpečnější.

Přistoupil k recepčnímu pultu, řekl své jméno, vzal si kartu na otevření dveří pokoje a výtahem vyjel do sedmadvacátého patra. Rezervoval si drahý pokoj s výhledem na hongkongský přístav, což byla nezbytná součást jeho krytí, a také hodně utratil za superelegantní oblečení. Dvacet tisíc, co dostal od Glinna, už bylo téměř pryč a on mohl jen doufat, že nějakým zázrakem získá další finance. Jinak bude v pěkném průšvihu.

Přihlouplý klobouk zahodil do odpadků společně s plastovou příruční taškou. Osprchoval se a oblékl do čistého nažehleného oblečení. Stálo ho skoro čtyři tisíce dolarů, další tisíc pak dal za boty.

„Na tohle bych si zvykl,“ přemýšlel nahlas, když se prohlížel v zrcadle. Uvažoval, jestli by si neměl nechat ostříhat vlasy, ale pak od toho ustoupil: díky jejich rebelské délce vypadal, jako by zbohatl na informačních technologiích.

Podíval se na hodinky. Byly čtyři odpoledne – a vlastně už zítřek. Poté, co v letadle důkladně prohledal Wuovo sedadlo a přesvědčil se, že na něm nic nezůstalo, se tak výborně vyspal, že mu to vystačí na dva dny dopředu. A teď ho čeká práce.

Sjel výtahem do haly, zamířil do baru Kowloon, usadil se, objednal si Beefeater martini, extra suché, bez ledu, s citronovou kůrou. Kvůli nachovému světlu v baru dostávala jeho kůže mrtvolný nádech. Vypil sklenku naráz, zaplatil hotově a pak se vrátil do haly. Recepční pult stál mírně stranou; Gideon čekal, až budou obslouženi hosté, co přišli před ním, pak přistoupil. Byli tam dva recepční, on si vybral mladšího.

„Mohu vám nějak pomoci, pane?“ ptal se muž. Byl dokonalou ukázkou nevtíravosti, diskrétnosti a profesionality.

Gideon ho dovedl k vzdálenějšímu konci pultu, pak se k němu naklonil a tichým hlasem začal: „Jsem byznysmen, cestuju sám.“

Krátké chápavé pokývnutí.

„Potřeboval bych na večer společnost. Mohl byste mi s tím nějak pomoci?“

Recepční obdobně tiše a hlasem, který neprozrazoval žádné emoce, odpověděl: „Máme tu pána, který má obdobné žádosti na starosti. Mohl bych vás požádat, abyste šel se mnou?“

Gideon ho následoval halou a dveřmi k několika malým kancelářím. Recepční ho do jedné dovedl. Od stolu vstal další muž, který vypadal skoro stejně a byl obdobně diskrétní. „Posaďte se, prosím.“

Gideon se usadil, recepční mezitím odešel a zavřel za sebou dveře. Druhý muž se znovu posadil ke stolu, na němž měl několik telefonů a počítačů. „O jaký typ doprovodu máte zájem?“ zeptal se.

„No.“ Gideon se několikrát nervózně zasmál a snažil se, aby z jeho dechu bylo co nejvíce cítit martini. „Muž na cestách, daleko od rodiny bývá trochu osamělý, jestli chápete, co tím mám na mysli.“

„Jistě,“ uznal muž a čekal se sepnutýma rukama.

„No, ehm…“ Odkašlal si. „Chci bělošku. Blondýnu. Sportovní postava. Přes metr osmdesát. Mladou, ale ne zase moc. Lehce před třicítkou.“

Přikývnutí.

„Ehm, je možné od doprovodu žádat zvláštní služby?“

„Ano,“ odpověděl stručně druhý muž.

„No, v tom případě…“ Váhal a pak náhle vyhrkl: „Chtěl bych dominu. Víte, co to je?“

„To můžeme zařídit,“ ujistil ho druhý muž.

„Chci tu nejlepší. Nejzkušenější.“

Pomalé přikývnutí. „Zdejší eskortní služby vyžadují platby předem v hotovosti. Nepotřebujete si před tím, než vše začnu zařizovat, zajít do naší soukromé banky?“

„Ne, peníze už mám u sebe,“ prohlásil Gideon s dalším nervózním smíchem a poklepal si na peněženku v saku. Panebože, tímhle možná utratí zbývající peníze.

Muž vstal. „A na kdy byste doprovod potřeboval?“

„Co možná nejdříve. Chtěl bych, aby si se mnou dala skleničku, večeři a pak zůstala řekněme do půlnoci.“

„Výborně. Až dorazí, zavolá na telefon ve vašem pokoji.“

33

Když Gideon vstoupil do baru, spatřil ji, jak sedí na konci se sklenkou v ruce. Překvapilo ho, jak je pohledná, vysoká a sportovní typ, rozhodně to nebyla žádná mužatka, kterou očekával. Svlékl si oblek a vzal si na sebe těsné černé džíny, triko a tenisky. Přistoupil k ní a posadil se.

„Na někoho čekám,“ oslovila ho s australským přízvukem.

„Čekáte na mne. Gideon Crew, k vašim službám.“ Objevil se u nich barman. „Dám si to samé co ona.“

„V tom případě přinesu pellegrino.“

„Fuj! Pryč s tou vodou a doneste nám dvojité martini.“

Zjistil, že na něj zírá, a připadalo mu, že je příjemně překvapená.

„Čekala jsem, že dorazí nějaký starý špekoun v obleku,“ přiznala.

„Ne. Jsem mladý hubeňour bez obleku. A ty se jmenuješ?“

Usmála se. „Gerta. Kolik ti je?“

„Asi tolik co tobě. Odkud jsi? Z Coomooroo? Z Goomallingu?“

Hihňala se. „Ty jsi hroznej. Byl jsi někdy v Austrálii?“

Podíval se na hodinky. „Vezmeme si pití do restaurace a dáme si něco k jídlu. Umírám hlady.“

V hotelové restauraci ji obměkčil Château Pétrus a sladkostmi a pak se jí svěřil. Dal si na čas, udělal to neochotně a až po jemném nátlaku. Líčil Gertě, jak zbohatl prodejem své firmy, že tak moc pracoval, že syna skoro neviděl, že se s ním žena rozvedla a pak oba přišli o život při autonehodě, že před pohřbem tělíčko svého syna v rakvi téměř nepoznal, protože už ho hrozně dlouho neviděl… A teď tu zbyl sám, miliardář, ale tak osamělý, že by úplně všechno vyměnil za jedinou hodinu strávenou se synem. Jednu z nespočetných hodin, které zahodil vyděláváním všech těch peněz, zatímco na něj jeho syn každý večer čekal doma, někdy si dokonce pod peřinou svítil baterkou, aby vydržel vzhůru, dokud táta nepřijde domů. Vždy však spal, ležel tam a baterka zůstávala rozsvícená. Gideon z peněženky vytáhl fotku úžasného blonďáčka, uronil slzu a prohlásil se za nejosamělejšího a nejsmutnějšího miliardáře na planetě.

Ani Gerta se neubránila slzám.

V pokoji si pak Gerta začala vytahovat své pomůcky, neušlo mu, že s určitou neochotou. Když si rozepínala vak, Gideon jí řekl, že ještě nikdy nepotkal nikoho jako ona, že chce, aby byla jeho přítelkyně, a chce si s ní promluvit. Je tak zábavná a zajímavá, že si vůbec nedokáže představit, že by s ní dělal ty věci – ty věci, které mu pomáhají aspoň trochu zapomenout –, protože si jí příliš váží.

Gideon se jí vyptával na zajímavé zážitky s klienty a ona mu zpočátku neochotně, ale pak díky jeho netajenému zájmu stále nadšeněji vykládala o práci. Seděli vedle sebe na posteli a Gerta povídala. Po pěti nebo šesti „historkách z natáčení“ se konečně dostala k věci. Říkala, že k tomu došlo přibližně před dvěma týdny. Jeden chlápek z australské firmy si ji najal na speciální úkol. – Měla za ten večer dostat deset tisíc dolarů.

„Čekala jsem nějakého čínského gangstera,“ pokračovala. „On však byl tak drobný a nervózní. Připomínal mi komára. Trvalo mu věčnost, než ze sebe dostal, co po mně chce.“ Hihňala se. „Ale když jsme se do toho dali… to bylo něco!“

Gideon se smál s ní a pak šel do minibaru, vytáhl malou láhev šampaňského a rozlil ji do dvou sklenek.

„Jo, byla to celkem sranda. Byl jak nadrženej puberťák.“

„A v čem že to dělal?“ vyzvídal Gideon.

„Působilo to děsně hlubokomyslně a tajemně, nějak to souviselo s elektrikou. Vůbec se nezmínil o tom, že jeho skutečný cíl je okrást Austrálii.“

„Elektrikou?“ Gideon otevřel další láhev.

„No, myslím, že tak to říkal – elektrika nebo možná elektrony nebo tak nějak. Naznačoval, že se tím všechno změní, že Čína převezme vládu nad světem. Byl dost opilý, tak už to moc nedávalo smysl.“

„A byli ti Australani, co tě najali, s těmi informacemi spokojení?“

„Ti se starali jen o to, aby se všechno nahrálo na video. Chtěli ho pak přinutit, aby jim tu technologii zase vrátil.“

„Jakou technologii?“

Gerta si přihnula šampaňského. „To mi nechtěli prozradit. Prý je to tajné.“

„A všechno se to odehrávalo v jeho pokoji?“

„Jo, jasně. Nikdy si nenajímám vlastní pokoj.“

„Nevšimla sis, jestli u sebe měl notebook nebo přenosný harddisk?“

Odmlčela se a podívala se na něj. „Ne. Proč?“

Gideon si uvědomil, že to možná přehnal. „Jen jsem zvědavý. Tvrdila jsi, že to byl vědec – tak jsem si říkal, že tu ukradenou technologii možná měl u sebe v pokoji.“

„Možná. Nevšimla jsem si. Ten pokoj byl bezvadně uklizený. Všechno bylo na svém místě.“

Rozhodl se, že ještě jednou přitlačí na pilu. „Nezmínil se o nějaké tajné zbrani?“

„Tajné zbrani? Ne, jen spousta keců o tom, jak Čína bude vládnout světu, obvyklé vytahování. To od čínských byznysmenů poslouchám často. Všichni si myslí, že za deset dvacet let nás Čína všechny strčí do kapsy.“

„Co ještě ti řekl?“

„Nic moc. Jakmile bylo po všem, najednou byl hrozně vyplašenej, hledal v pokoji štěnice, nechtěl, abych odešla. Vlastně mě trochu vyděsilo, jak hroznej strach najednou dostal.“

„A zaplatili ti těch deset tisíc?“

„Pět předem, pět potom.“

„Říkala jsi, že to byli Australani?“

„Jasně. Jeden byl ze Sydney tak jako já. Bylo fajn potkat nějaký krajany.“

Gideon přikývl. CIA je schopnější, než čekal.

„A pak,“ pokračovala, smála se a rozlila trochu šampusu, „jsem před dvěma lety měla jednoho chlápka, co si s sebou chtěl vzít i svou opičku. Fuj. Opičky jsou pěkný potvory, fakt potvory. Nevěřil bys, co po mně chtěl…“

Nakonec usnula na posteli a tiše chrápala. Gideon ji opatrně přesunul na jednu stranu a přikryl. Pak si vlezl na druhou, protože se mu ze všeho martini, šampaňského a vína taky točila hlava.

34

Dorazili kolem osmé ráno, měli na sobě modré obleky jako parta hongkongských developerů. Odemkli si vlastním klíčem a vrazili do pokoje. Stáli zdvořile opodál, než promluvil jejich vůdce.

„Pan Gideon Crew?“

Gideon se posadil a hrozně ho bolela hlava. „Ehm, ano?“ Tohle nebylo dobré.

„Prosím, pojďte s námi.“

Zíral. Gerta stále ještě tvrdě spala vedle něj. „Děkuju, nechci.“

Dva muži vedle vůdce nenápadně vytáhli devítimilimetrové beretty a nechali je volně viset.

„Nedělejte prosím žádné problémy. Tohle je slušný hotel.“

„Mohl bych se obléct?“

„Prosím.“

Vstal, všichni muži na něj zírali. Snažil se rychle zbavit kocoviny a vyrovnat se s nastalou situací. Doufal, že se Gerta nevzbudí. Pak by mohl propuknout zmatek. Bude muset rychle něco vymyslet. Jakmile ho dostanou do auta, bude po všem.

„Mohl bych se i osprchovat?“

„Ne.“

Gideon se přesunul do šatny.

„Vyndejte si oblečení ven a oblečte se tady.“

Pomalu si vytáhl oblek za čtyři tisíce, boty, kravatu a vše ostatní, mozek mu přitom pracoval jako o závod. Nechtěl o oblečení přijít, když za něj utratil tolik peněz.

„Pojďte s námi.“ Semkli se kolem něho do těsného hloučku. Jakmile vyšli ze dveří na chodbu, zbraně zmizely. Všichni nastoupili do čekajícího výtahu. Gideon si téměř zavařil mozek, ale pořád ještě ho nic nenapadlo. Má udělat scénu ve vstupní hale? Začít ječet jako blázen? Tvrdit, že ho chtějí unést? Utéct? Přehrával si všechny scénáře, ale ve všech skončil buď zastřelený, nebo zatčený. Problém byl, že ti muži by jistě přišli s lepším příběhem než on. A měli i oficiální průkazy. Nemohl vyhrát.

Když výtah dorazil do haly, dveře se tiše otevřely a všichni vyšli do mramorového prostoru. Na odlehlém konci haly za skleněnou stěnou u vchodu viděl tři černá SUV zaparkovaná za sebou a střežená dalšími muži v modrých oblecích. Jeho doprovod ho postrkoval a pohybovali se s velkou rychlostí.

Co kdyby se jim vytrhl a běžel? Zastřelí ho? I kdyby uprchl, kam by asi tak šel? V Hongkongu nikoho neznal a zbývaly mu pouze dva tisíce dolarů: což je tady pouhý pakatel. Dostali by ho, než by stihl odjet ze země. Kromě toho musel cestovat pod svým pravým jménem: falešný pas je poslední dobou hrozně těžko k sehnání.

Strkali ho směrem ke vchodu a trojici čekajících SUV.

35

„Haló!“

Z haly zaslechl výkřik a spatřil ženu, jak se žene k nim. Mindy Jacksonová. V natažené ruce držela průkaz CIA, jako by to bylo beranidlo. „Vy tam! Stát!“

Křičela tak nahlas, že se všichni v rozlehlé hale zastavili.

Vrazila do skupinky jako koule do kuželek a odstrčila Gideona stranou. Pak se prudce otočila a znovu na ně zařvala. „Co to sakra děláte? Jsem zástupkyně vedoucího zdejší kanceláře CIA a tohle je můj kolega. Má diplomatickou imunitu! Jak to, že nerespektujete jeho diplomatické postavení?“ Chytila Gideona a strčila ho ke dveřím.

Okamžitě na ni mířilo šest pistolí. „Nikam nechoďte!“ zařval vůdce a blížil se k ní.

Bleskurychle vytáhla vlastní zbraň, osmatřicítku S&W. Ve chvíli, kdy se objevily zbraně, se halou začaly ozývat výkřiky, lidé se kryli za židle a vázy. „Ano?“ vykřikla. „Chcete si užít přestřelku se CIA tady a teď? Tak do toho! Určitě vás povýší za to, že jste rozstřílel halu hotelu Tai Tam!“

Jak na ně křičela a její hlas se rozléhal do širokého okolí, dál Gideona strkala ke dveřím. Muži úplně ztuhli, a oba zmizeli nouzovým východem, kde ho strčila na zadní sedadlo Crown Victoria. Nastoupila za ním, bouchla za sebou dveřmi a auto se se skřípáním kol odlepilo od obrubníku. Skupinka Číňanů v modrých oblecích se rozběhla do SUV.

„Pitomče,“ vyhrkla, vrátila svůj S&W zpátky do pouzdra, rozvalila se na sedadle a vzdychla. „Idiote. Co to tady do prčic děláš?“

„Dlužím ti díky…“

„Dlužíš mi život. Nevěřím, že jsi takhle napochodoval do jámy lvové. Zbláznil ses?“

Gideon musel uznat, že zpětně to vypadá jako šílené rozhodnutí.

Ohlédla se. „A teď nás pronásledují.“

„Kam jedeme?“

„Na letiště.“

„Zabrání nám odjet ze země?“

„Jsou zmatení. Chtějí instrukce. Záleží na tom, za jak dlouho si dá jejich výzvědná služba všechno dohromady. Umíš zacházet s pistolí?“

„Jasně.“

Vytáhla dvaatřicítku Walther, kterou měla za pasem, a podala mu ji se zásobníkem navíc. „Ať uděláš cokoli, tak proboha živého, hlavně nikoho nezastřel. Drž se příkazů.“

„Jasně.“

Mluvila s řidičem. „Zpomal, aby se dostali blíž.“

„Proč?“ ptal se muž za volantem.

„Abychom odhalili jejich záměry. Jenom nás sledují? Nebo nás budou chtít srazit ze silnice?“

Řidič výrazně zpomalil, vedoucí SUV se rychle blížilo v levém pruhu, pak zpomalilo na jejich rychlost, okénko s kouřovým sklem sjelo dolů a objevila se hlaveň.

„K zemi!“

Střela vyrazila obě zadní okénka, až je zasypaly střípky. Jejich řidič provedl nebezpečný úhybný manévr a přejel čtyři pruhy silnice Eastern Island Corridor plné aut, kola kvílela na asfaltovém povrchu.

„Jejich úmysly už znáš,“ poznamenal věcně Gideon.

„Jo, podle všeho už instrukce dostali.“

Auto se znovu hnalo po magistrále, proplétalo se hustou dopravou a mířilo ke křižovatce vedoucí k tunelu Cross-Harbour.

„U tunelu bude zácpa,“ varoval je řidič. „Co budeme dělat?“

Mindy neodpovídala. Gideon se ohlédl. Všechna tři SUV se proplétala dopravou a blížila se k nim.

Prásk! Další kulka prolétla bokem auta, jako když narazí palice na ocel. Jacksonová se vyklonila z rozbitého okénka a vystřelila pětkrát rychle za sebou. SUV se musela stáhnout a opozdila se.

Krčila se u podlahy, dala do válce nové náboje a pak pistoli zase zavřela. „Schovej hlavu.“

„Ani náhodou nás nenechají odjet,“ prohlásil Gideon.

Prásk! Další kulka, tentokrát do zadku auta.

Gideon se sklonil a dal si ruce přes hlavu.

„Střílet pistolí z auta je mnohem těžší, než se zdá,“ prohlásila. „Není to jako ve filmu. Dej mi pas.“

Vytáhl ho z kapsy. Slyšel řev motoru, kvílení kol, troubení aut, která rychle míjeli – a pak i houkání sirén. Vzala si od něj pas, sáhla si do tašky, vytáhla reliéfní razítko a malé kulaté razítko. Otevřela pas, dala do něj razítko, podepsala ho a pak použila reliéfní razítko. „Tak a máš diplomatický status,“ oznámila mu, když mu pas vracela.

„Tohle je standardní postup CIA?“

Posmutněle se usmála, protože auto zpomalilo.

Gideon vykoukl ven. Blížili se k vjezdu do tunelu Cross-Harbour. Černá SUV uvízla o mnoho aut za nimi.

Doprava ještě zpomalila, zhoustla a nakonec se zastavila úplně.

Gideon se znovu podíval z okénka a zahlédl, jak sto metrů za nimi modré obleky vyskakují z černých SUV a s vytaženými zbraněmi se proplétají mezi auty.

„Jsme v hajzlu,“ vyhrkl.

„Vůbec ne. Jakmile vystoupím, začni jim střílet nad hlavy. Nesmíš nikoho zasáhnout.“

„Počkej…“

Vyskočila však z auta, přikrčená běžela a vyhýbala se řadám stojících aut. Zamířil mírně nad hlavy blížících se obleků a zmáčkl spoušť. Z pistole vylétly tři střely, v uzavřeném vjezdu do tunelu byly příšerně hlasité. Obleky si lehly k zemi a kolem nich se rozezněly výkřiky, auta se otevírala a vyprazdňovala.

Okamžitě nastal chaos. A Gideon už chápal, jakou má Jacksonová strategii. Znovu dvakrát vystřelil, aby paniku ještě zvětšil: otevřely se další dveře, lidé křičeli, vybíhali z aut, pištěli a jako šílenci se hnali do všech směrů.

Modré obleky vstaly a snažily se protlačit prchajícím davem, bylo to však stejné jako bojovat s příbojem. Gideon znovu vystřelil do výšky, tentokrát do všech směrů: bum, bum, bum, bum! Panika se dál zvětšovala a modré obleky znovu musely padnout k zemi. Dav se hnal pryč, čímž vyvolával nepokoj v dalších autech, která se také vylidňovala, a vlny paniky se šířily dále. Zaslechl, jak Jacksonová někde za ním střílí ze své dvaatřicítky, její revolver s velmi krátkou hlavní byl ještě hlasitější než jeho zbraň. Po tom hluku část prchajícího davu zmateně změnila směr, lidé do sebe začali narážet, schovávali se pod auta. Gideon zaslechl, jak se rozbíjí okénka, houkají klaksony. Snažil se najít modré obleky, ale úplně se ztratily v prchajícím davu, který je možná i srazil k zemi a ušlapal.

Najednou se otevřely dveře, a tak se prudce otočil a spatřil Jacksonovou. Přejela si hřbetem ruky přes čelo a schovala zbraň do pouzdra. „Je načase se rozdělit.“

Vyskočili a běželi s davem ženoucím se od vjezdu do tunelu. Bylo to jako infekce, dav neustále narůstal, jak další a další lidé opouštěli svá auta. Podle všeho se domnívali, že se jedná o nějaký teroristický útok.

Vlečeni davem opustili silnici mířící do tunelu. Prchající lidé překonali betonovou protihlukovou stěnu a přes krátký násep se hnali na Hung Hing Road, kde ječící zástupy hromadně vyrazily na sever do Hongkongského jachtklubu. Dav okamžitě překonal dva strážné v budce u brány a hlavní alejí mířil na klubové pozemky.

„Drž se u mě.“ Jacksonová se oddělila od hlavního davu a odbočila po obslužné cestě, překonala železniční koleje a přelezla plot z drátěného pletiva. Nakonec areál nechali za zády a běželi po promenádě s výhledem na Victoria Harbour. Promenáda vedla podél dlážděného mola do přístavu. Jacksonová chvilku něco ječela do mobilu, ale vzápětí to přerušila.

„Tam.“ Běžela po širokém asfaltovém mole.

„Je to slepá ulice!“ namítal. Pak však před sebou na asfaltu zahlédl obrovské žluté H. Podíval se nahoru a jako na zavolanou zaslechl nízko a rychle letící vrtulník. Přelétl nad molem, klesl a pak dosedl a rotory zpomalily. Běželi k němu a dveře se začaly otevírat. Jakmile naskočili, vrtulník se znovu vznesl a přeletěl nad přístavem.

Mindy Jacksonová se usadila a zapnula si pás. Pak se na něj obrátila, vytáhla si z kapsy zápisník a tužku. „Zachránila jsem ti kůži. Tak mi teď koukej říct ta čísla. A žádné vytáčky.“

Čísla jí prozradil.

36

Nastoupili na první letadlo, let společnosti Emirates do Dubaje, díky diplomatickému statusu se vyhnuli pasové kontrole. Do Dubaje dorazili kolem deváté hodiny místního času. Navazující let do New Yorku startoval až druhý den ráno.

„Hotel Grand Hyatt je poměrně příjemný,“ prohlásila Mindy Jacksonová, když prošli celnicí a zamířili do fronty na taxi. „Dlužíš mi něco tvrdého.“

Roztáhl ruce. „K pití, nebo…?“

Zrudla. „K pití. Tvrdý alkohol. Ty jsi ale prasák.“

Nastoupili do taxíku. „Hotel Grand Hyatt,“ nařídila řidiči, pak se obrátila ke Gideonovi. „Bar Cooz je takový ten džezový doutníkový podnik. Červené sametové židle, barové stoličky s leopardí kožešinou, spousta světlého dřeva.“

„Zvláštní, nečekal bych, že kouříš doutníky.“

V rušné večerní dopravě taxík konečně zastavil před hotelem, dvěma obloukovitými ultramoderními černobílými budovami, navzájem spojenými. Šli přímo do baru, aniž by se ubytovávali, dorazili právě včas, aby stihli druhou sadu skladeb.

Když je usazovali, začal hrát big band. Jak se dalo čekat, zahajovací skladbou byla Caravan od Ellingtona. Gideon poslouchal; vůbec nebyli špatní. Objevil se u nich číšník.

„Dám si Absolut martini,“ objednala si Jacksonová, „suché a špinavé se dvěma olivami. A,“ pokračovala, když si prohlížela doutníkový lístek, „přineste mi Bolívar Coronas Gigantes.“

Gideon si objednal pivo, protože si po včerejší noci chtěl trochu odpočinout. Číšník se vrátil s pitím a doutníkem.

„Ty to budeš kouřit?“ ptal se Gideon a díval se na hliníkovou trubičku torpédovitého tvaru.

„Ne, ty. Ráda se dívám na muže, když kouří doutníky.“

Gideon se poddal svým přízemnějším instinktům, vybalil doutník a přejel si s ním pod nosem. Byl velmi jemný. Jeden konec ořízl přineseným ořezávačem a pak si zapálil.

Jacksonová ho pozorovala koutkem oka. „Jak už jsem říkala, s doutníkem ti to sluší.“

„Doufejme, že nedostanu rakovinu a nebudou mi muset odřezat rty.“

„Takové krásné rty.“ Napila se a dál ho pozorovala. „Víš, ještě nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by vypadal jako ty. Havraní vlasy, jasně modré oči.“

„Černovlasý Ir, až na to, že já Ir nejsem.“

„Vsadím se, že se snadno spálíš na slunci.“

„Bohužel ano.“

Tady, daleko od domova náhle z Jacksonové byl úplně jiný člověk. „Máš tušení, co ta čísla můžou znamenat?“ ptal se jí.

„Ještě ne. Ale už jsem je odeslala.“

„Rád bych věděl, jestli na něco přijdou.“

Jacksonová mlčela. Orchestr začal další Ellingtonovu klasiku Mood Indigo.

Protože už jí Gideon předal čísla, měl pocit, že by mohl trochu přitlačit na pilu. „Tak pověz mi ještě něco o tom Kývajícím jeřábovi. Připadá mi tak trochu jako z bondovky.“

„Vlastně máš pravdu. Je vychovaný k tomu, aby zabíjel. Víme toho o něm jen velmi málo – pochází z úplného západu Číny, má mongolský původ, je v něm dost z Čingischána. Vychovali ho, tedy aspoň se to říká, ve speciální výcvikové jednotce, která ho zahltila americkou kulturou. Teď podle všeho pracuje pro Úřad 810.“

„Úřad 810?“

Zvláštně se na něj podívala. „Na agenta, i když soukromého, máš dost chabé znalosti.“

„Jsem nováček.“

„Úřad 810 je čínskou verzí gestapa nebo KGB, jen je menší a úžeji zaměřený. Je pod osobní kontrolou vrcholných představitelů komunistické strany. Kývající jeřáb je jeden z jejich nejlepších lidí, podle všeho ho chemicky a hormonálně nadopovali. Je maximálně vycvičený, ale není to nějaký tupý stroj na zabíjení. Je inteligentní a, jak už jsem řekla, dokonale se orientuje v americké popkultuře. V jedné zprávě jsem objevila, že hraje blues na kytaru.“

„To mi připadá neuvěřitelné. Jestli je tak dobrý, proč to s Wuem tak zkazil?“

„Zkazil? Měl rozkaz Wua zabít a utéct. A přesně to také udělal. Vedlejší ztráty vůbec nebyly důležité – pro něj.“

„Ty plány ale nedostal.“

„To také neměl – alespoň ne tenkrát. To je druhá fáze. A na ní pracuje teď.“

„Proč jde po mně?“

„No tak, Gideone. Půl tuctu svědků tě vidělo, jak si zapisuješ ta čísla. On ta čísla nepotřebuje – má za úkol zajistit, aby všichni ti, kdo je zaslechli, byli mrtví.“

Gideon zakroutil hlavou a krátce si potáhl z doutníku. „Jestli je tak dobrý, už bych přece měl být mrtvý.“

„Zatím sis vedl neuvěřitelně dobře. Nebo možná jen máš začátečnické štěstí. Jde o to, že jsi nevypočitatelný. Jet do Hongkongu – to je ta poslední věc, kterou by od tebe kdo čekal.“

„Ty jsi to čekala.“

„Vůbec ne. Tvůj pohyb se sleduje na všech letištích, takže nám tvůj odjezd nahlásili. Až se vrátíš do Států, Kývající jeřáb tam na tebe bude čekat. Pochybuju, že to přežiješ.“ Usmála se, vylovila ze sklenky olivu a dala si ji do úst.

„Díky za projev důvěry. Mohl bych tě varovat, že teď, když jsem ti ta čísla prozradil, je terč i z tebe.“

„O mě si nedělej starosti.“

Znovu si potáhl. „Jak jim Wu mohl jen tak odejít s plány?“

„Možná už to nějakou dobu zvažoval. Byl jeden z jejich nejlepších vědců, měl přístup úplně ke všemu. Možná ta naše past znamenala poslední postrčení, které potřeboval.“

„Jak víte, že ty plány opravdu měl u sebe?“

„Je to ve zprávě, kterou jsme dostali. Byla dost drahá a stoprocentně pravdivá.“

„Nemohl by tenhle vědec být jen zástěrka? Falešná stopa?“

„Pochybuju.“

„A máte nějaké konkrétní informace o té zbrani?“

„To je na tom nejstrašidelnější. Netušíme, jestli je to vylepšená termonukleární zbraň nebo něco úplně nového. Sestava vědců v Lop Nor svědčí spíše pro druhou možnost – je tam málo jaderných fyziků a odborníků na výbušniny, ale hodně metalurgů, nanotechnologů, kvantových fyziků a fyziků kondenzovaných látek.“

„Kvantových fyziků? Podle všeho by to mohla být zvláštní částicová zbraň – laserová zbraň nebo malá černá díra, nebo dokonce zařízení na principu hmoty a antihmoty.“

„Jsi chytřejší, než vypadáš. Co vlastně děláš v Los Alamos?“

„Navrhuju a testuju vysoce výbušné čočky.“

„Co to má být?“

„To je tajné. Můžu ti říct jenom to, že jsou to čočky běžných vysoce výbušných látek, které slouží k implozi jader nukleárních zařízení.“

Znovu se napila. Jak někdo získá znalosti potřebné pro podobnou prací?

Gideon pokrčil rameny. „No, v mém případě platí to, že rád vyhazuju věci do vzduchu.“

„Myslíš jako auta? Lidi?“

„Ne. Začalo to v dětství. Dělal jsem vlastní pyrotechniku, míchal jsem si střelný prach. Na ohňostroje a tak. Pořádal jsem ohňostroje v lese za naším domem a od dětí ze sousedství jsem vybíral čtvrťák, když se chtěly dívat. Později se ukázalo, že ohňostroje mají i jiné… využití.“ Zívl.

„Ty jsi úplný renesanční člověk. Chceš si dát něco k jídlu?“

„Na jídlo jsem moc unavený.“

„Unavený? Takže si vezmeme dva pokoje?“ Odmlčela se a na rtech se objevil významný úsměv.

Podíval se jí do zelených očí, na lesklé vlasy a pihatý nosík. Všiml si, jak jí jemně pulzuje tepna na krku. „Tak unavený zase ne.“

Položila na stůl padesátidolarovku a vstala. „Dobrá. Nerada bych utrácela vládní peníze za pokoj, ve kterém nikdo nepřespí.“

37

Roger Marion s povzdechem zamkl dveře svého bytu a nasadil na ně řetízek. Čtvrtek býval v Čínské čtvrti rušný a Mott Street byla plná lidí, jejich hlasy do jeho bytu doléhaly i přes zavřená a zamřížovaná okna vedoucí na požární schodiště směrem na ulici.

Zastavil se, aby se zkoncentroval, aby znovuobnovil centrum klidu narušené neutuchajícím chaosem města. Zavřel oči, zklidnil se a provedl sestavu cviků známou jako mi-le šen-jao, jeho pohyby byly uvolněné a plynulé, cítil, jak se kolo dharmy točí, točí a nepřestává.

Když bylo cvičení u konce, šel do kuchyně, aby si uvařil čaj. Zapnul rychlovarnou konvici, vzal si těžkou železnou konvici na čaj a plechovku sypaného bílého čaje a připravil je na linku. Těsně předtím, než se voda začala vařit, varnou konvici zvedl, nalil trochu vody do čajové konvice, aby ji předehřál, točil vodou uvnitř a pak ji vylil. Do ohřáté konvice dal lžíci bílých čajových lístků a zalil je horkou vodou. Odnesl čaj a šálek do obývacího pokoje, kde našel muže stojícího uprostřed místnosti s rukama založenýma na hrudníku a s úsměvem na tváři.

„Čaj, to je báječné,“ prohlásil muž čínsky. Měl na sobě nevýrazný oblek, bílou košili, šedou kravatu; obličej tak hladký a bez vrásek, že vypadal jako z hedvábí; oči měl chladné a prázdné, pohyby ladné. Marion pod oblečením vytušil dokonalou šlachovitou postavu atleta.

„Ještě se musí vylouhovat,“ prohlásil Marion, aniž by dal najevo jakékoli překvapení, přestože ho udivovalo a mátlo, jak se muž mohl dostat k němu domů. „Přinesu vám šálek.“

Muž přikývl, Marion se obrátil a vrátil se do kuchyně. Když z linky bral hrnek, vytáhl z bloku na pracovní desce malý nůž a schoval si ho za záda.

V obývacím pokoji Marion odložil šálek vedle konvice.

„Mám rád, když se bílý čaj louhuje alespoň deset minut,“ prohlásil druhý muž. „Díky čemuž budeme mít spoustu času si promluvit.“

Marion čekal.

Druhý muž si spojil ruce za zády a začal pomalu přecházet po místnosti. „Něco hledám,“ začal. Zarazil se před plakátem visícím na zdi a zkoumal ho.

Marion nic neříkal. V duchu si připravoval nejúčelnější pohyby, kterými tomu muži prořízne hrdlo.

„Víte, kde to je?“ zeptal se muž.

„Vždyť jste mi neřekl, co hledáte.“

„Vy to nevíte?“

„Nemám tušení, o čem tu mluvíte.“

Druhý muž nad tou poznámkou mávl rukou, jako by odháněl komára. „Co jste s tím chtěli dělat?“

Marion dál mlčel. V mysli už měl vše připravené. „Dáte si čaj?“

Muž se obrátil. „Ještě není dost vylouhovaný.“

„Já mám raději trochu jemnější.“

„V tom případě si poslužte. Já si počkám.“

Marion se lehce předklonil a zvedl železnou konvici za držadlo. Jeho mysl byla průzračná a jasná jako diamant. Zvedl konvici, naplnil šálek horkou tekutinou, odložil konvici, pomalu si dával šálek jakoby k ústům, pak rychlým pohybem zápěstí chrstl horký obsah druhému muži do tváře, zároveň bleskurychlým pohybem vytáhl nůž a rozřízl druhému muži hrdlo.

Jenže muž ani hrdlo už tam nebyli. Nůž naprázdno projel vzduchem. Protože ho ten pohyb mírně vyvedl z rovnováhy, Marion se lehce převážil dopředu. Když se snažil najít rovnováhu, náhle odkudsi vystřelila paže s rukou zaťatou do pařátu; Marion zahlédl cosi jako kovové drápy; snažil se uhnout, ale už bylo pozdě; ucítil prudké zatáhnutí v hrdle a pak náhlý pálivý příval vzduchu.

Poslední věc, kterou viděl, byl muž stojící vedle něj, svírající něco, v čem poznal svou krvavou a pulzující průdušnici.

Kývající jeřáb udělal několik kroků od těla, které sebou trhalo na koberci a řinula se z něj krev. Upustil strašidelně vypadající část těla a čekal, dokud se vše nepřestane hýbat. Pak překročil překážku a zamířil do kuchyně. Třikrát si umyl ruce ve velmi horké vodě a pečlivě zkontroloval oblek. Na oblečení nezůstaly žádné stopy od toho siao-žen, nízkého člověka, jehož tělo už nebylo schopné pohybu. Krev mu ukápla pouze na levou polobotku, důkladněji očistil vlhkým hadrem a vzápětí rychle přeleštil.

V obývacím pokoji už přestala proudit krev. Hodněji pohltil koberec, takže se skvrna dále nešířila. Znovu tělo obešel, nalil si šálek čaje a s potěšením ho ochutnal. Byl dokonale vylouhovaný. Napil se, pak si nalil další a vybavila se mu příhodná myšlenka z jeho rozsáhlých znalostí konfucianismu: Když se lidé řádně netrestají, nevědí, jak pohnout rukou ani nohou.

38

Gideon Crew chodil kolem pásu se zavazadly, jako by na nějaké čekal. Pochopitelně s sebou žádné neměl, ale chtěl se podívat, kdo tam s ním je. V uších mu zněla poslední slova Mindy Jacksonové před jejich rozloučením: „Kývající jeřáb je výjimečný pouze tím, že není ničím výjimečný. Až na šikmé oči a dokonalou postavu.“ U pásu pochopitelně byla spousta Asijců, včetně těch, kteří odpovídali Mindyině poměrně nevýstižnému popisu.

Nesmíš být paranoidní, napomínal se. Soustřeď se na další krok.

Vytáhl peněženku, přepočítával si, kolik mu zbylo. Asi tak tisíc. Už poněkolikáté ho lehce rozzlobilo, jak ho Glinn a jeho firma nechali na holičkách.

Ale až, se vrátíš do Států, bude tam čekat. Pochybuju, že to přežiješ.

Jeho další krok byl jasný. Jestli Wu plány nepředal po východu z celní kontroly a neměl je u sebe, mohl je někomu předat, ještě než celní kontrolu opustil. A jako na zavolanou se právě ocitl v bezpečnostní zóně celní kontroly. Když si promýšlel svůj další postup, ozývalo se nekonečné varování: Prosím, hlaste podezřelé osoby a opuštěná zavazadla příslušným pracovníkům.

Carpe diem.

Rozhlédl se a spatřil ostrahu. „Omlouvám se,“ začal, „podle mě jsem viděl něco podezřelého a chtěl bych to nahlásit příslušnému pracovníkovi.“

„Mohu vaše oznámení přijmout,“ ujistila ho ostraha.

„Ne,“ prohlásil Gideon odměřeně. „Musím to hlásit příslušnému pracovníkovi. Je to velmi důležité.“

„Jak jsem řekl, mohu to oznámení přijmout.“

„Ale v tom hlášení se říkalo příslušnému pracovníkovi,“ namítl Gideon hlasitěji. „Bez urážky, ale jste jen ostraha. Chtěl bych to oznámit někomu, kdo má nějaké pravomoci – přesně podle návodu v hlášení. Nesmíme ztrácet čas. Viděl jsem něco velmi podezřelého a měl bych to okamžitě nahlásit.“ Stiskl rty a nasadil bojovný výraz.

Strážnému se zablýsklo v očích. „Prosím, tak mě následujte.“

Vedl Gideona zadními dveřmi a kolem spousty kanceláří bez oken a chodeb až k zavřeným dveřím. Ostraha zaklepala a mužský hlas je pozval dál.

„Díky,“ prohlásil Gideon, vstoupil, obrátil se a zavřel dveře strážnému před nosem.

Když se otočil, spatřil muže s těstovitým tělem sedícího za velkým stolem, jehož povrch pokrývaly papíry. „Co to má znamenat?“

Strážný se pokoušel vstoupit do místnosti, ale Gideon stojící u dveří je zablokoval nohou. Hodil pas na stůl a řekl. „CIA. Pošlete toho strážce pryč.“

Muž zvedl pas, aby ho zkontroloval. Strážný znovu zaklepal. „Otevřete.“

„Díky,“ zavolal druhý muž na ostrahu. „Už nic nepotřebuju. Vraťte se do služby.“

Znovu začal věnovat pozornost pasu a mračil se na diplomatická razítka. „O CIA se tu nic nepíše. Máte odznak?“

„Jasně že ne!“ obořil se na něj Gideon. „Když máme diplomatické krytí, průkaz s sebou nenosíme.“

Druhý muž odložil pas. „Dobrá, tak co se děje?“

Gideon na muže upřel dlouhý, nepřátelský pohled. „Kapitán Longbaugh?“

„Přesně to mám na odznaku. A teď byste mi měl sdělit, co máte na srdci, pane, protože jak vidíte, já mám spoustu práce.“ Všiml si, že Longbaugh byl na jednání s bezvýznamnými úředníčky zvyklý. Bude to těžká práce.

Gideon si z kapsy vytáhl zápisník a podíval se do něj. „Sedmého června dorazilo ve dvanáct dvacet tři letadlo společnosti Japan Airlines, na jehož palubě byl jistý muž, Mark Wu. Po odjezdu z letiště JFK jej pronásledovali, jeho taxík ve španělském Harlemu vytlačili ze silnice. Možná jste o té nehodě četl. Osm lidí zahynulo, a to včetně pana Wua.“

„Slyšel jsem o tom.“

„Potřebujeme kopie bezpečnostních nahrávek sledujících jeho pohyby od vystoupení z letadla po objednání taxíku.“

Longbaugh na něj vytřeštil oči. „To mi nejdříve budete muset ukázat nějaké povolení.“

Gideon udělal krok kupředu. „Máme tady eskalující problémy s terorismem a vy chcete vidět nějaké lejstro? Takže jsme na tom pořád stejně i po jedenáctém září a dvou válkách?“

„Pane, musíme dodržovat jisté postupy…“

Gideon se předklonil a ječel Longbaughovi do tváře jako nějaký seržant během přijímače, dokonce na něj odlétly i kousky slin. „Postupy? Papírování? Když jsou ohrožené lidské životy?“

Uvědomoval si, že tohle chování je vysoce rizikové, ale může jím i hodně získat. Jestli to nevyjde, je v koncích.

Ale vyšlo to. „Nemusíte hned takhle křičet,“ mírnil ho Longbaugh, uhýbal před ním a bylo vidět, že je vyplašený. „Určitě to půjde nějak vyřešit.“

„Tak to vyřešte! Hned!“

Muž měl tvář zalitou potem, podle všeho se hrozně bál, aby neudělal nějakou chybu. Gideon náhle pokračoval mnohem klidnějším, laskavějším tónem. „Poslyšte, kapitáne, chápu, že máte starosti, jestli děláte vše správně. Respektuju to. Až bude po všem, pochvalně se o vás zmíním. Ale musíte pochopit, že papírování zabere spoustu času. A my čas nemáme.“ Sklonil se k němu. „S něčím se vám svěřím. Neměl bych, ale považuju vás za důvěryhodného člověka. Nad Pacifikem je letadlo, na jehož palubě je známý terorista – nechali toho parchanta nastoupit v Lagosu. Máme důvodné podezření, že tu chystá teroristický útok.“

„Panebože.“

„Přesně tak. A máme dost zpoždění, které se snažíme dohnat. Jak tu spolu mluvíme, terminál se plní našimi agenty, ale skutečně musím vidět ty pásky. Podle všeho je tam jeden důležitý člověk.“

„Chápu.“

„A mohli bychom to udělat opravdu nenápadně?“ prosil Gideon. „Když toho chlápka nebo jeho komplice vyplašíme…“ Odmlčel se.

Teď už Longbaugha dostal na svou stranu.

„Pomůžu vám.“ Muž vstal. „Pojďte se mnou.“

Hlavní bezpečnostní místnost se nacházela uvnitř letištní budovy a byla skutečně rozlehlá, na stěnách visely obrazovky a na stolech nejnovější počítačové vybavení. V místnosti bylo šero a ticho, desítka lidí zírala na monitory, přenášející záběry nejen z letištních prostor, ale také z rentgenové kontroly zavazadel a kamer hlídajících stanoviště taxíků a hangáry.

Jejich výkonnost byla obdivuhodná. Už za dvacet minut Gideon celní prostor opouštěl s právě vypáleným DVD.

39

„Obstaral jsem nám na večer film,“ prohlásil Gideon, když se usadil na koženou lavici v restauraci Essex House a usmál se na Mindy Jacksonovou. Obrátil se na číšníka. „Přineste mi to, co má ona, se dvěma olivami.“

„Jaký film?“ vyzvídala Jacksonová.

„Show Marka Wua.“ Ukázal jí DVD. „Je na ní od chvíle, kdy vystoupil z letadla, až po příchod na stanoviště taxíků.“

Rozesmála se.

„Co je na tom k smíchu?“

„To už jsem viděla. Je to k ničemu – vůbec nic tam není. Nada.“

Gideon cítil, jak rudne. „Ty jsi to viděla?“

„Žertuješ? To byla první věc, na kterou jsme se dívali. Jak jsi to sehnal?“

Přinesli pití, Gideon se dlouze napil, aby zakryl zklamání. „Použil jsem ta diplomatická razítka, co jsi mi dala do pasu. A trochu křiku.“

„Jednou narazíš na člověka, který ti na ty tvoje kecy neskočí.“

„Zatím se to nestalo.“

Zavrtěla hlavou. „Ne všichni na tomhle světě jsou hloupější než ty.“

„Ještě jsem to neviděl,“ prohlásil. „Podíváš se na to se mnou nahoře v našem pokoji?“

„V našem pokoji?“ Její úsměv o něco ochladl. „Co se stalo v Dubaji, zůstane v Dubaji. Podíváme se na to v mém pokoji. Ty si pak najdeš vlastní nocleh. Už žádné dělení, abych použila tvůj okouzlující výraz.“

Gideon se ze všech sil snažit předstírat, že mu to nevadí.

Dopila sklenku a vstala. „Budeš zklamaný.“

„To už jsem.“

Nahoře v pokoji pustil DVD přehrávač a vložil do něj disk. Na prvním záznamu byl širokoúhlý záběr vchodu, také tam byl čas, datum a místo. Po chvilce se objevil Wu, vypadal téměř stejně, jak si ho Gideon vybavoval: ofina, klenuté čelo, zakřiknutý a pobledlý. Prošel bezpečnostním rámem, propletl se skupinou cestujících čekajících na další let.

Pak se na DVD ukázal sled rychlých záběrů, které ukazovaly Wua jdoucího terminálem, vstupujícího do pasové kontroly, procházejícího celnicí, pak vycházejícího ven a sjíždějícího po eskalátoru.

„Jé, tady jsi ty!“ vyhrkla Jacksonová. „Koukáš jako husa do flašky.“

„Moc vtipné.“

Záznam na DVD skončil venku odjezdem taxíku.

Gideon si mnul oči. Připadal si jako hlupák, že na letišti takhle riskoval – takový risk se mu možná ještě vymstí –, a úplně zbytečně.

„Jsem unavená,“ prohlásila Jacksonová. „Ze změny času a taky proto, že jsem včera v noci kvůli tobě oka nezamhouřila. Tak šel bys už?“

Gideon zíral na nehybný obraz auta. „Jen bych se chtěl na něco podívat ještě jednou.“

„Ven.“

„Ne, opravdu. Něco potřebuju vidět ještě jednou. Je to hned na začátku.“

„Cože?“

„Jak Wu prochází mezi těmi čekajícími lidmi. Viděla jsi tam tu Asijku s chlapcem?“

„Byla tam spousta Asijců.“

„Ano, ale – chci to vidět ještě jednou.“

Vzdychla a obrátila se k obrazovce. Dívali se znovu.

„Tam!“ vyhrkl Gideon, až z toho nadskočila úlekem.

„Já nic neviděla.“

„Tak se podívej ještě jednou.“ Vrátil video a pustil ho zpomaleně.

„Já nic neviděla. Můžeš mi věřit, že naši odborníci tu nahrávku prošli do všech detailů.“

„Ticho a mlč… Tam!“ Zastavil přehrávání. „Klasický trik. Manipulace s dlaní nahoru.“

„Cože?“

Cítil, jak rudne. „Studoval jsem kouzelnické triky.“ Raději jí neprozradil, proč to dělal. „Učí se tam také manipulace s maličkými kousky papíru. Obvykle se toho využívá při tricích s kartami.“ Vrátil DVD a pustil to znovu, obraz za obrazem. „Dívej se. Chlapec pouští medvídka, Wu se k němu blíží… žena se sklání, aby ho zvedla… kdokoli, kdo to sleduje, se bude dívat na její ruku zvedající medvídka. Ale podívej se jí na levou ruku… vidíš, že její levá dlaň míří ven, zápěstí je natažené… Pak kolem projde Wu a poté je její levá dlaň zavřená a zápěstí mírně ohnuté.“

Znovu si to přehrál, obraz za obrazem.

„Myslím, že jsem to viděla,“ prohlásila pochybovačně. „Něco jí předal.“

„Ne, ne! Právě naopak – ona předala něco jemu. A udělala to tak, že si toho nemohl všimnout nikdo, ať už se díval z jakéhokoli úhlu.“

„Proč by mu něco dávala?“

„Nemám tušení.“ Vypnul přehrávání, vzal si z hotelového zápisníku malý kousek papíru a trik jí předvedl.

„To je něco. Ale jestli mu předala kousek papíru, tak kde je?“

„Kdo ví, zřejmě ho zničil, když zjistil, že ho sledují.“

„Ta žena,“ prohlásila Jacksonová, „je klíč. Musíme ji najít.“

Gideon přikývl.

Obrátila se na něj. „Rozdělíme si to. Ty hledej toho kluka, já tu ženu.“

„Jak proboha mám najít toho kluka…?“ Pak se však zarazil, protože si na záznamu všiml ještě něčeho jiného; něčeho, co Jacksonová a ostatní podle všeho přehlédli.

Jacksonová už si oblékala kabát a brala kabelku. „Kdybys něco našel, ozvi se mi. Já udělám to samé.“

40

Brada Toma O’Briena porostlá strništěm se odlepila od dlaně, která ji podepírala, a on se s trhnutím vzbudil. Rozespale se díval na hodiny: bylo teprve po desáté. Několik hodin spal u svého stolu a brněly ho nohy. Už se mu to zase stalo, tak se zabral do rozšíření datové obsluhy, které programoval v jazyce Python, že to včera v noci přetáhl a úplně zapomněl spát.

Se zasténáním vstal a masíroval si nohy. Jídlo: to ho probere.

Vložil do přehrávače CD skupiny Sacramentum a nastavil hlasitost. Šel do kuchyně. Odhrnul hromady špinavého nádobí, aby si udělal místo. Pak vytáhl z papírového sáčku bagetu a podélně ji nařízl. Rychle si začal dělat sendvič: arašídové máslo, nakrájený banán, malé pěnové bonbony. Chuť doplnil několika plátky nakládané okurky. Přitiskl obě poloviny sendviče k sobě, dal si ho pod paži, vytáhl z lednice litrovou láhev limonády Dr. Pepper a zamířil zpět do pracovny.

Když v obýváku spatřil muže, hýkl překvapením a hrůzou. Láhev i sendvič mu upadly na podlahu, pěnové bonbony a okurky se rozlétly po místnosti. Pak si všiml, že je to Gideon Crew.

„Přestaň s tím!“ okřikl kamaráda. „Jestli umřu na infarkt, tak kdo ti pomůže s tím tvým problémem?“ Klekl si a začal sbírat sendvič, z okurek sundaval kočičí chlupy.

„Neříkej mi, že pořád ještě jíš sendviče s burákovým máslem a nakládačkami,“ divil se Gideon. „Zřejmě je ti jedno, že se nedožiješ důchodu, viď?“

„O mě si nemusíš dělat starosti. Mě nehoní polovina špionů z Langley.“ Zamračil se. „Neměl jsem čas dál pracovat s těmi čísly.“

„Ne? Proč ne?“

„Na rozdíl od některých lidí se živím prací.“

„Jo, odborný asistent na Kolumbijské univerzitě. Kdy konečně přestaneš být věčný student a doděláš si doktorát?“

„A čelit skutečnému světu?“ Ukousl si sendviče a zamířil do pracovny, Gideon ho následoval. „Koukni, nejde jen o mou práci. Jde o podstatu tvého problému. Jak už jsem řekl, je to jako mít recept bez přísad. Tři lžíce X, dvacet deka Y a špetku Z. Bez přísad udělám prd!“

„Potřebuju pomoct ještě s něčím.“

„Dostanu další tisícovku?“

Gideon ho ignoroval, sáhl si do kabátu a vytáhl DVD. „Je na něm video. Potřebuju, abys mi zvětšil jeden obraz.“

O’Brien si disk vzal a cítil, jak se mu rozzařuje obličej. „To je brnkačka.“

Gideon s bolestným výrazem ukázal na přehrávač. „Než začneme, tak to prosím vypni. Tahle hudba je určitě karcinogenní.“

O’Brien se na něj podíval s předstíranou hrůzou. „Tobě se snad nelíbí death metal?“

„Neposlouchal bych to, ani kdybys mi za to platil.“ Gideon se rozhlížel, kam by si mohl sednout, ale v maličké a neskutečně přeplněné pracovně byla jediná židle a na té už seděl O’Brien. „Ještě nikdy jsem neviděl tolik krámů na jednom místě. Kdy trochu toho harampádí vystěhuješ?“

„Krámy? Harampádí.“ O’Brien si odfrkl a ztlumil přehrávač. „Všechno, co tady mám, je naprosto nezbytné pro mou práci. Například,“ otočil se i se židlí a vytáhl z poličky nad starým terminálem UNIX šedivý kovový přístroj, položil si ho na stůl, dal ho do zásuvky a připojil k počítači.

„Co to je?“ ptal se Gideon.

„Je to VDT.“

„Opakuji: co to je?“

„Virtuální digitální telecine. Tenhle skener se normálně používá pro převod různých typů videa z jednoho formátu na jiný. Ale tenhle model se hodí pro forenzní videopráce.“ Zapnul ho, pak na maličké LED obrazovce zmáčkl několik tlačítek a vložil do něj Gideonovo DVD. Když přístroj začal vrnět, ukousl si sendviče a pak dvakrát klikl na ikonku na obrazovce počítače. „Spouštím aplikaci na práci s VDT.“

Na obrazovce se objevilo větší okno obklopené několika menšími pro detailní přehrávání, pro gama korekci a s programy pro manipulaci s obrazem. „Kde to je?“

„Zapni přehrávání. Řeknu ti, až se dostaneš k cílovému obrazu.“

O’Brien zapnul přehrávání v okně a na obrazovce se objevil obraz. „Letiště,“ poznamenal O’Brien. „Sakra, to je bezpečnostní nahrávka.“

„No a?“

„Mají špatnou kvalitu. Taky bejvaj dost zkomprimovaný.“

Minutu mlčky sledovali, jak ustaraný Asijec přechází napříč obrazovkou a proplétá se skupinkou cestujících.

„Je to komprimovaný,“ prohlásil O’Brien, když zíral na monitor, „frekvence je pod třicet snímků za vteřinu…“

„Tam,“ ukázal Gideon na obrazovku. „O něco se vrať, pak dopředu, snímek za snímkem.“

O’Brien přehrávání vrátil do chvíle, kdy se muž setkal se skupinou cestujících, pak ho znovu pustil.

„Pomaleji, prosím.“

O’Brien se dlouze napil limonády a pracoval s ovladačem. „Jeden snímek za vteřinu.“

Společně sledovali, jak chlapec v davu upustil medvídka a žena vedle něj ho sebrala a podala mu ho.

„Teď dej pauzu,“ vyhrkl Gideon. „Vidíš ten pytel, co nese ten kluk?“

„Jo,“ řekl O’Brien a mžoural na blikající obrazovku.

„Chci co nejzřetelnější snímek toho pytle, pak ho zvětši. Je tam rozmazané logo. Chtěl bych vědět, co je na něm.“

„Jasně.“ O’Brien film znovu přetáčel dozadu a dopředu, dokud nenašel zřetelný záběr vaku.

„Je to děsně rozmazaný,“ nadával. „Ten kdo ti to nahrál, to dost odflákl.“

„Pospíchali.“

„Budu muset odstranit prokládání, jinak to bude hrozně nejasné.“ O’Brienovi prsty klapaly na klávesnici. Obraz v hlavním okně zesvětlal a zvětšil se.

„Co jsou ty pruhy přes obraz?“ vyzvídal Gideon.

„To je 2:3 pulldown. Snažím se to nějak kompenzovat.“ Znovu bleskově naťukal řadu příkazů. Obraz se vyjasnil a stabilizoval. „Tak je to lepší. Teď ještě použiju neostré maskování.“ O’Brien se proklikal několika podmenu.

„Je to štít s jakýmsi heslem,“ všiml si Gideon.

O’Brien si dál hrál s přístrojem a zaostřoval obraz.

„Pectus Est Quod Disertos Facit,“ četl Gideon z obrazovky.

„Co to má jako bejt? Latina?“

„Srdce nás činí výmluvnými,“ přeložil Gideon.

„To jsou kecy,“ ulevil si O’Brien a kroutil nad ubohostí té myšlenky hlavou. „Kdo to proboha řekl?“

„Je to z Quintilianova díla O výchově řečnické. Ale je to dost naduté a bezduché na to, aby to mohlo být heslo nějaké soukromé školy.“ Vstal. „Díky, Tome.“

„Jasně. A co těch dalších tisíc dolarů?“

„Užij si ten sendvič. Ještě se ti ozvu.“ Těsně před odchodem se zastavil. „Ten doktor se ti ještě neozval, viď?“

„Jo, ozval. Chtěl jsem ti o tom říct.“

„A?“

„Doufám, že na těch snímkách není žádnej tvůj kámoš.“ Gideon se na něj podíval. „Proč to říkáš?“

„Podle toho doktora to má spočtený.“

41

Gideon se usadil na laminátovou stoličku v nonstop jídelně a objednal si kávu, vajíčka, hranolky, toast a marmeládu. Servírka, jejíž kyprá postava přetékala z uniformy ve stylu 50. let, si jeho objednávku zapsala a volala ji dozadu.

„Měla byste zpívat operu,“ prohlásil bezmyšlenkovitě.

Se zářivým úsměvem se na něj obrátila. „Já ji taky zpívám.“

Tohle je možné jenom v New Yorku. Vychutnával si kávu a cítil se otupěle.

Doufám, že na těch snímkách není žádnej tvůj kámoš. Možná se spletl i O’Brienův doktor. Nebylo by to poprvé. Ale byl to názor už třetího lékaře.

Nebylo by pro něj lepší, kdyby to nevěděl? A užil by si poslední rok života v blažené nevědomosti? Ale ne – tímhle se všechno mění. Gideon cítil zvláštní odcizení, jako by už byl mimo své tělo, daleko od světa živých. Náhle, zničehonic se mu změnily priority. Už nemělo cenu se s někým seznamovat, zakládat rodinu. Nemělo smysl usilovat o kariérní postup. Bylo zbytečné nekouřit a trápit se hladinou cholesterolu v krvi. Vlastně už nemělo cenu vůbec nic.

Znovu se napil kávy a snažil se zbavit zvláštního chladného a nevěřícného pocitu. Jedno po druhém. Později bude mít spoustu příležitostí o tom přemýšlet. Momentálně musí dokončit jeden úkol.

Přinutil se znovu soustředit na Throckmortonskou akademii.

V hesle soukromé školy se nespletl. Na školních webových stránkách se dozvěděl důležité informace, řadu z nich pak vyčetl mezi řádky. Byla to velmi exkluzivní škola, která mimořádně chránila soukromí svých žáků i pracovníků. Zacházení s informacemi o nich se řídilo přísnými pravidly. Každá osoba i organizace však mívá nějakou slabinu a slabina Throckmortonské akademie se zračila v každé větě: nadměrné sebevědomí. Pectus Est Quod Disertos Facit. Jo, jasně.

Otázkou bylo, jaký plán vymyslet, aby tuto jejich slabinu využil. Nebyli to žádní pitomci. Nemůže tam ze sebe dělat hyperúspěšného a nafoukaného manažera nějakého obrovského hedgeového fondu, který by tam chtěl zapsat syna. Takových už tam viděli spousty. Proti těm jsou imunní. Nemůže vystupovat ani jako celebrita, smyšlená nebo skutečná: to mu jednou provždy znemožnil google. Bude třeba něco naprosto jiného: něco, co si jemněji pohraje s jejich nadějemi a předpoklady a možná i předsudky. Když si to tak probíral, rodil se v něm nápad. Na jeho provedení bohužel budou třeba dvě osoby. Jacksonová k tomu není vhodná: někde se honí za vlastními stopami a kromě toho potřebuje jiný typ ženy. Ne, bude to muset být Orchidea. Orchidea bude dokonalá. Zaplašil výčitky kvůli tomu, že ji znovu využije, namluvil si, že účel světí prostředky. Koneckonců přece tvrdila, že chce, aby jí zavolal.

Na stoličku vedle něj se usadil muž a na pult si položil složené noviny. Gideona rozzlobilo, že si ve tři ráno v prázdné jídelně nějaký pitomec musí sednout hned vedle něj.

Servírka přišla s jeho talířem, položila ho a obrátila se na druhého muže. Ten si objednal kávu a taštičku.

Nalila mu kávu, donesla pečivo a vrátila se do kuchyně.

„Jak to jde?“ šeptl muž a otevřel si noviny.

Gideon se na něj podrážděně podíval koutkem oka a rozhodl se, že ho bude ignorovat.

„Už musíte být skoro na mizině,“ šeptl muž a studoval titulní stranu.

Gideon cítil, jak se ho něco dotýká na noze, sklopil oči a zjistil, že mu muž pod pultem podává tlustý svazek bankovek. Než Gideon stihl nějak zareagovat, muž mu peníze vsunul do kapsy od bundy a celou dobu si četl noviny. Gideon zvedl hlavu, aby mu lépe viděl do obličeje.

Garza, pravá ruka Eliho Glinna z EOTP.

Zaplavila ho nepříjemná směsice úleku a podráždění. S jeho nenápadností to zřejmě nebude tak slavné.

„Už bylo načase!“ prohlásil, obrátil se na muže a náhle se hrozně zlobil, že se nechal takhle přistihnout. „Říkal jsem si, kdy mi asi Glinn pošle poslíčka.“

Garza se zamračil a jeho předchozí ušlápnuté chování se lehce změnilo. „Takhle vyjadřujete díky?“

„Díky? Vy v EOTP jste o celé situaci nepochybně věděli mnohem víc, než jste mi řekli. Připadá mi, že jste mě v tom nechali pěkně vykoupat.“

Garza se napil kávy, taštičku odstrčil, vstal a položil na pult pár dolarů. „Vedete si dobře – aspoň prozatím. A já bych si na vašem místě místo stěžování spíš lámal hlavu nad tím, jak jsme vás mohli najít. Protože když jsme vás našli my, najde vás určitě i Kývající jeřáb.“

Pak se muž vytratil do noci a noviny nechal rozložené na pultu, titulek zněl:

VRAŽDA NA MOTT STREET

Útočník rozerval obyvateli Čínské čtvrti hrdlo

Pod titulkem byl snímek Rogera Mariona.

42

Muž známý jako Kývající jeřáb pomalu přecházel po chodníku před jídelnou. Crew byl stále ještě uvnitř a bavil se s tlustou servírkou. Muž, který mu předal peníze, vstal a odešel. Ten ho však nezajímal. Zajímal ho Crew.

Zastavil se na zápraží opuštěného domu, usadil se tam, pivo zabalené do umaštěného sáčku si dal vedle sebe a sklopil hlavu. Řada popelnic vyrovnaných do řady, aby je ráno mohli vyvézt, vrhala dlouhý stín, který mu ještě více zakrýval obličej. Na rohu Avenue C ulici přešla skupina mladých lidí a se smíchem a hulákáním zmizela do noci. Pak všechno znovu zmlklo.

Pravou ruku měl v kapse starého pršipláště, ohnul prsty, ostré trsací prstýnky o sebe lehce zacvakaly. Byl vycvičený v zacházení s mnoha exotickými zbraněmi – s dýkami sai, dřevěnými flétnami, holemi, ohnivými koly, trojzubci, šavlemi – ale prstýnky byly jeho vlastní nápad. Byly to původní trsací prstýnky Dunlop, které si upravil, naostřil a vyleštil. Jako chlapce ho ve výcvikovém chrámu doma v Číně zaplavovali americkou kulturou – filmy, knihami, videohrami, hudbou. Zvláště pak hudbou, protože hudba je duší národa. Ze své vlastní vůle se naučil na kytaru a uměl skladby Big Billa Boonzyho, Blind Willieho Johnsona a Skipa Jamese. Hard Time Killing Floor Blues. To byla pravá americká hudba.

Jestli se jednou z týhle podlahy zvednu,

už nikdy takhle hluboko neklesnu

Když si ta slova tiše broukal, jeho prsty skryté v objemné kapse kabátu vybrnkávaly tóny, až o sebe naostřené prstýnky klapaly jako pletací jehlice.

Koutkem oka v jídelně zahlédl pohyb, proto si dál broukal, ale pozornost zaměřil jinam. Byl to Crew. Vyšel z jídelny, přešel ulici – svými charakteristickými dlouhými a rychlými kroky, pak zabočil a šel po chodníku směrem ke Kývajícímu jeřábovi a Avenue C. Kývající jeřáb se skloněnou hlavou a čepicí naraženou do čela čekal, až k němu Crew dorazí. Dál si broukal a cvakal prsty.

Crew ho přešel a Kývající jeřáb ho nechal jít, jen se sám pro sebe usmíval, jak by to bylo snadné. Měl však důvody ještě ho nezabíjet – pádné důvody. Když se ten muž dostal až k Avenue C, mávl na taxík a jeden téměř okamžitě zastavil. Kývající jeřáb si poznamenal číslo taxíku a znovu si začal broukat.

O půl hodiny později vstal, protáhl se, šoural se ulicí a vytáhl mobil. Zavolal na horkou linku Komise pro taxislužbu a pronájem limuzín, vysvětloval, že si v taxíku, který si zastavil na rohu Avenue C a Třinácté ulice zapomněl palmtop, nastoupil kolem půl čtvrté ráno a vystoupil na hlavním nádraží. Čekal, dokud se nespojí s taxikářem. Řidič to ztracené PDA nenašel, ale nastal zmatek, o kterou jízdu se vlastně jednalo, protože podle záznamů cesta neskončila na hlavním nádraží, ale na rohu Park Avenue a 50. ulice před hotelem Waldorf-Astoria. Kývající jeřáb řidiči poděkoval, omluvil se za zmatek a zaklapl telefon.

Kývající jeřáb zahodil beztvarý pršiplášť do jedné z popelnic, pak vyrazil po Avenue C a zastavil si vlastní taxík.

„Do Waldorfu,“ nařídil odměřeně, když se usadil dovnitř.

43

Gideon Crew pohodil tlustý svazek bankovek na postel svého apartmá. Pak vytáhl mobil a zavolal Orchideu.

„Co sakra chceš?“

Po mnoha výčitkách, nadávkách a omluvách přistoupila na složitý plán, který jí představil.

Zavěsil, šel k oknu mířícímu na Park Avenue a široký bulvár před hotelem důkladně prohlédl oběma směry. Nemohl se zbavit dojmu, že ho někdo sleduje, ale zřejmě to bylo jen kvůli tomu, že byl tak nervózní z Garzy. Udal taxikáři zvláštní trasu, aby se přesvědčil, že za ním nikdo nejede, a nedokázal si představit, jak by je někdo mohl sledovat. Tak proč si teď připadal jako mravenec pod zvětšovacím sklem?

Vzal svůj kufr Pelican z waldorfské úložny zavazadel, kam ho odložil před odletem do Hongkongu. Svlékl se a pak se probíral různými převleky, nakonec se rozhodl pro roli, které přezdíval Smrt obchodního cestujícího, lehce zoufalého muže střední třídy bydlícího na předměstí. Převlékl se a pak vstoupil do role. Prohlížel se ve velkém zrcadle na dveřích šatníku a převlek mu připadal opravdu povedený.

Podíval se na hodinky. Bylo něco po čtvrté. V převleku odešel z Waldorfu zadním vchodem a vyrazil východně pod 51. ulici, kde našel Orchideu, jak přesně podle instrukcí postává před maličkým parkem Greenacre.

„Promiňte, slečno,“ začal, když k ní přišel.

Obrátila se na něj a ledovým hlasem řekla: „Zmiz. Já tu na někoho čekám.“

„Ano, a přesně o to tu jde, já ztratil…“

Málem si před ním odplivla. „Vypadni. Hned. Nebo tě tak kopnu do koulí, že tím sterilizuju celou tvojí rodinu.“

Gideon se rozesmál, protože ho potěšilo, že je opravdu k nepoznání. „To jsem já, Gideon. Pěkný převlek, co?“

Zalapala po dechu a naklonila se k němu. „Panebože, tohle je ještě horší než předtím.“ Upustila cigaretu a rozzlobeně ji zadupala do chodníku. „Ty teda máš drzost zavolat mi po tom, jak ses ke mně zachoval.“

„Bydlím ve Waldorfu,“ prohlásil, nabídl jí rámě a pak ji táhl ulicí. „Poslyš.“ Vtiskl jí do dlaně svazek bankovek. „Chci, aby sis ve Waldorfu objednala pokoj pro pána a paní Tellovy. Jdi do pokoje, vlez si do postele, zhasni, ale dveře nech odemčené. Za třicet minut se k tobě připojím.“

„Poslyš, ty…“

Už ji ale pustil a zmizel po 51. ulici, přešel do hotelu Metropolitan, na chodbě v patře se převlékl, vyšel ven a pak do hotelu vešel jako Gideon Crew. Šel do svého předchozího pokoje, znovu se převlékl, dorazil na recepci a představil se jako pan Tell, který jde za svou manželkou. Prázdnými chodbami mířil do pokoje, který zarezervovala Orchidea, otevřel dveře, pak je zase zavřel a zamkl.

Posadila se a přikrývka jí sjela po nahém těle. „Na ty tvoje kecy už ti kašlu.“

Posadil se k ní a vzal jí obličej do dlaní. „Vím, že se chovám hrozně, ale ještě chvilku se mnou musíš mít trpělivost. Zítra se oblečeme jako pár střední třídy a budeme chtít přihlásit našeho geniálního syna na Throckmortonskou akademii. Můžeš se spolehnout, že to bude sranda. A taky za to dostaneš dost peněz.“

Vytřeštila na něj oči. „Nelíbí se mi, jak se mnou zacházíš. A je mi jasný, že tady nejde o žádnýho Stanislavskýho – to jsou hovadiny. Chci vědět, co se tu děje doopravdy.“

„Já to chápu, ale teď se musíme trochu prospat, protože zítra nás čeká náročný den.“

Tázavě se na něj podívala. „Vyspat?“ Objala ho kolem krku a stáhla ho k sobě do postele. „Zbav se toho hrozného make-upu a já ti ukážu, jak spolu budeme spát!“

44

Kývající jeřáb seděl před kostelem svátého Bartoloměje, brnkal na kytaru a před sebou měl položené otevřené pouzdro na drobné. Bylo devět ráno a většinu chodníku zabírali bankéři a makléři spěchající do práce, aniž by se na něj vůbec podívali.

Připadám si dost divně

Drnkal na struny a zpíval hlubokým drsným hlasem, který si nacvičil během let, co poslouchal Bukka Whitea. Po velké panice, která ho přepadla, když mu ráno Crew téměř unikl, už cítil klid. Byl to nějaký trik s pokoji, pak se náhle objevila ta žena. Málem ho dostal. Málem. Kdyby Crew nešel svým charakteristickým dlouhým krokem, byl by ho napálil.

A asi brzo zdechnu

Crew s ní odešel a on se rozhodl, že je nebude sledovat, protože věděl, že se stejně vrátí. Kývající jeřáb se už před dlouhou dobou naučil, že je nebezpečné a často i neúčinné sledovat kořist na každém kroku. A navíc je to i zbytečné, když se pohybuje podle vzorců, po pravidelných drahách; lepší bývá se tyto vzorce naučit, předvídat návrat a nebýt kořisti neustále v patách. Vhodný čas pro pronásledování nastával, když se daný vzorec nějak narušil a kořist vyrážela po nové dráze.

Připadám si dost divně

Kravaťáci se hnali kolem zabraní do myšlenek o finančních záležitostech. Začalo mu vadit, že mu nikdo do pouzdra nedává peníze – tihle pánové vesmíru ho přecházejí, aniž by o něj zavadili pohledem. A pak mu zničehonic někdo hodil dvacku.

A asi brzo zdechnu

To už bylo lepší. Amerika. Taková krásná země. Škoda že ji čeká zánik.

45

Gideon Crew vystoupil z auta a podíval se na administrativní budovu Throckmortonské akademie. Byla to novorománská stavba z 19. století ze šedé žuly, která se tyčila nad dokonale upraveným živým plotem, květinovými záhony a posekanými trávníky. Mosazná deska u vchodu jim prozradila, že tato budova se nazývá Swithinův domek, což byl styl boháčů, říkat gigantickým a drahým domům domky nebo chaty. Vyzařovaly z ní peníze, výsady a samolibá nadřazenost.

„Tohle je hrozná pitomost,“ namítala Orchidea stojící na parkovišti a tahající se za klopu laciného oranžového kalhotového kostýmku. „Nechápu to. Vypadáme jako pitomci. Vykopnou nás odsud.“

„Možná,“ uznal Gideon a svíral tlustou složku dokumentů, které dlouhou dobu pracně a s velkou pečlivostí připravoval. Uhladil si kostkované kalhoty a sako, upravil polyesterovou kravatu a zamířil ke vchodu.

„Nechápu, proč ses takhle oblékl,“ šeptala rozzlobeně Orchidea. „Vůbec sem nezapadáme.“

Chlácholivě ji vzal za ruku. „Prostě mě následuj. Všechno se vyjasní, slibuju.“

Vstoupili do krásně zařízené čekárny a recepční se na ně podívala. „Mohu vám nějak pomoci?“ Její tón byl neupřímně neutrální.

„Dobrej,“ pozdravil Gideon srdečně, přistoupil k ní a podal jí ruku. „Jsme Crewovi. Jdeme na tuhle školu zapsat našeho syna Tylera.“

„Jste očekáváni?“

„Ano.“

„A kým že to?“

Gideonovi se to a kým že líbilo. Tady si někdo potrpěl na správnou gramatiku. Probíral se papíry. „S panem Van Tensselaerem.“ Bylo to jedno z těch starých newyorských příjmení a špatně ho vyslovil.

Vstala a zmizela ve své svatyni. O chvíli později se znovu objevila. „Pan Van Rensselaer vás přijme,“ prohlásila a kladla důraz na správnou výslovnost.

Úředník, který měl na starosti přijímací řízení, byl přesně takový, jak Gideon doufal: vysoký, uvolněný, přátelský a nenápadně oblečený. Polodlouhé vlasy a odvážnější brýle naznačovaly, že se jedná o muže s ne úplně otevřenou myslí, ale tolerantního a mírného.

Dokonalé.

Van Rensselaer je přátelsky pozdravil, ale když zhodnotil jejich oblečení a chování, v očích se mu na malinkou chvilku zračilo znepokojení.

„Mockrát vám děkujeme, že jste se s námi sešel,“ vyhrkl Gideon po vzájemném představení. „Rádi bychom sem zapsali našeho syna Tylera do druhé třídy. Je to skutečně výjimečný chlapec.“

„Jistě, přijímací řízení sem na Throckmorton je pochopitelně poměrně složité, koná se několik pohovorů s rodiči i dítětem, potřebujeme reference předchozích učitelů a provádíme řadu věkově přiměřených testů. Máme více uchazečů, než můžeme přijmout. A bohužel vás musím varovat, jak už jsem se zmínil v telefonu, že v současné době ve druhé třídě nemáme žádná volná místa.“

„Ale Tyler je výjimečný.“

Van Rensselaer se neposadil. „Takže, jak už jsem se zmínil, moc rádi vám zběžně představíme prostory školy, ale vzhledem k tomu, že váš syn momentálně nemá naději na přijetí, bylo by zbytečné vás dále připravovat o drahocenný čas. Kdyby se něco uvolnilo, pochopitelně se s vámi spojíme. Teď bych vám velmi rád domluvil tu prohlídku.“

„Díky. Ale já si říkal, že vám tu přece jen nechám tuhle složku s Tylerovými pracemi…“ Gideon složku předal Van Rensselaerovi, který si ji prohlížel s lehkým náznakem nechuti.

„To prozatím nebude nutné.“

„Tak vám tu nechám aspoň tu symfonii.“

„Cože?“

„Symfonii. Tyler složil symfonii.“

Dlouhé mlčení. „Kolik jste říkal, že je Tylerovi?“

„Sedm.“

„Se skladbou té symfonie vám pomáhal?“

„Proboha ne!“ ozvala se náhle Orchidea a její zastřený hlas se rozléhal v tiché kanceláři. „Vždyť my o klasické hudbě vůbec nic nevíme!“ Následovalo zasmání.

Gideon potlačil úsměv a vytáhl notový zápis. Van Rensselaer si ho od něj po chvíli vzal.

„Použil program GarageBand,“ vysvětloval Gideon. „Zní to báječně, je tam hodně trumpet. Přiložil jsem i CD. Měl byste si to poslechnout.“

Van Rensselaer si začal procházet noty se symfonií. „S tím mu určitě někdo pomáhal.“

„Ne, ani jeden z nás nemá hudební sluch.“

„Ani jeden z vás nemá hudební sluch?“

„Mně se líbí Lady Gaga,“ vyhrkla Orchidea a nervózně se zasmála.

„A po kom Tyler má to hudební nadání?“

„Nemáme tušení, víte, on je adoptovaný, z Koreje.“

„Koreje,“ zopakoval Van Rensselaer.

„Jistě. Někteří z našich přátel adoptovali děti z Asie, tak jsme si říkali, že by to mohlo být super, když už, no… nemůžeme mít vlastní děti. A bylo to něco, co bychom s nimi mohli mít společného, abychom, vždyť víte, měli o čem mluvit. Ale ta symfonie není jediná věc. Taky tu máme nějaké jeho kresby. Můžete si je nechat… jsou to kopie.“

Gideon vytáhl kresby. Bylo neskutečné, co všechno se dá najít na internetu. Než je okopíroval, přidal u všech dolů malý podpis: TYLER CREW.

Van Rensselaer si od něj kresby vzal a díval se na ně.

„To je náš pes. Tyler ho miluje. A to je nějaký starý kostel, co si našel v knížce.“

„Chartres,“ šeptl Van Rensselaer.

„Cože?“ Bylo neskutečně těžké najít v tom obrovském výběru správné kresby, které by vhodným způsobem spojovaly dětský styl s uměleckým nadáním.

„Jsou úžasné,“ vyhrkl Van Rensselaer, když si je prohlížel.

„Tyler je výjimečný,“ přidala se Orchidea. „Už teď je mnohem chytřejší než já.“ Dala si do pusy žvýkačku a začala žvýkat. „Nedáte si?“

Van Rensselaer na to nic neřekl. Byl naprosto pohlcený kresbami.

„Ale musím vám říct,“ pokračoval Gideon, „že Tyler je prostě normální kluk. Vůbec není nějak upjatý nebo tak. Moc rád se s námi dívá na kreslené filmy a hrozně se u toho směje. Nejvíc se mu líbil ten díl, jak se Peter opil a svlékl si kalhoty na dvorku, zrovna když kolem jela policie.“

Orchidea vybuchla smíchy. „Jo, ten byl nejlepší.“

„Animované komedie?“ Van Rensselaerovi se v očích objevil vyděšený výraz.

„No, to je jedno, tady ve složce je spousta Tylerových sonetů, další kresby a hudební skladby.“

„To všechno udělal sám?“

„Já mu pomohl s tím komiksem,“ prohlásil hrdě Gideon. „Ale my toho o hudbě ani literatuře nebo kresbě moc nevíme. Jsem majitel sportbaru. V Yonkers.“

Van Rensselaer se díval střídavě na něj a na Orchideu.

„Taky je moc dobrý na matematiku. Netuším, kde se to proboha mohl naučit. Tak jako když se ve dvou a půl letech naučil číst. Taky tu mám pár doporučujících dopisů od jeho učitelů.“ Procházel si složku a vytáhl z ní několik dopisů, které před tím pečlivě sepsal a vytiskl na falešný školní hlavičkový papír. „Tady je dopis od jeho učitele matematiky – je v ní hrozně napřed – a další od ředitele.“ Dopisy vychvalovaly Tylerův neskonalý talent a v některých byla i nenápadná kritika jeho domácího prostředí.

„Jo, tady jsou jeho výsledky testů. Někdo mu dělal test IQ.“

Van Rensselaer si procházel výsledky. Úplně mu ztuhl obličej a papír se mu lehce chvěl v rukách. „Myslím…“ začal pomalu. „Za daných okolností… bychom možná byli schopní Tylerovi místo na Throckmortonu najít. Pochopitelně bychom se s ním i tak museli sejít a musel by projít přijímacím řízením.“

„Báječné!“ vyhrkla Orchidea a tleskla rukama. Výborně se do toho vžívala.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval je Van Rensselaer.

„Ještě okamžik,“ vyhrkl Gideon, když si sedal. „Chci se ještě ujistit o pár věcech. Tak za prvé, budou v jeho třídě ještě nějací studenti asijského původu? Nechci, aby se cítil odstrčený.“

„Jistě,“ vyhrkl okamžitě Van Rensselaer, který náhle byl plný zájmu.

„A kolik jako? Nejen ve druhé třídě, na celé základní škole, chci znát čísla.“

„Podívám se na seznamy žáků.“ Van Rensselaer zavolal na recepci a oznámil jim svou žádost. Recepční se o chvíli později vrátila s papírem v ruce. Van Rensselaer se na něj podíval a pak mu ho podal přes stůl. „Zaškrtla vám všechny žáky asijského původu.“

Gideon si papír vzal.

„Bohužel vám ho nemůžu dát. Pochopitelně pečlivě chráníme soukromí rodin našich žáků.“

„Jistě, jistě.“ Zkoumal dokument. Patnáct studentů. To je jeho loviště. Rychle si jména uložil do paměti.

„Také jsem zaslechl,“ prohlásil přísně, když papír odložil, „že se ve škole vyskytla epidemie chřipky.“

„Chřipky? O tom pochybuji.“

„Slyšel jsem o tom. Vlastně jsem se doslechl, že sedmého června, těsně před slavnostním ukončením školního roku kvůli nemoci chyběly tři čtvrtiny žáků základní školy.“

„To podle mě není možné.“ Van Rensselaer znovu přivolal recepční. „Přineste mi docházku pro první stupeň ze sedmého června.“

„Dobrá.“

„Nedáme si kávu?“ zeptal se Gideon a mžoural na konvici v rohu místnosti.

„Cože? Prosím, omluvte mě! Měl jsem vám ji nabídnout už dřív. Je to ode mě nezdvořilé.“

„Nic se nestalo. Dejte mi tam hodně smetany a tři cukry.“

„Já taky chci hodně smetany a čtyři cukry,“ přidala se Orchidea.

Van Rensselaer vstal a pustil se do přípravy kávy. Když to dělal, vrátila se dovnitř recepční. Položila dokument na stůl právě ve chvíli, kdy se Van Rensselaer vracel s kávou. Gideon se pro ni natahoval a zároveň se zvedal ze židle a kombinace obou těchto pohybů způsobila, že nějak šálky převrhl a káva se rozlila po celém Van Rensselaerově stole.

„Ježíši, moc se omlouvám!“ vyhrkl. „Já jsem ale nemehlo!“ Vytáhl z kapsy kapesník a začal tekutinu utírat, odklízet papíry a přendávat věci z místa na místo.

Všichni se k němu při úklidu připojili, recepční donesla papírové utěrky.

„Moc se omlouvám,“ opakoval Gideon, „moc se omlouvám.“

„Nic se nestalo,“ prohlásil Van Rensselaer stísněným hlasem a sledoval hromadu vlhkých a špinavých papírů. „To se může stát každému.“ Pak se okamžitě rozzářil. „Rádi bychom se s Tylerem viděli co možná nejdříve. Domluvíme si už datum pohovoru?“

„Zavolám vám. Tu složku si nechte. Už musíme běžet.“

O několik minut později už byli zpátky v autě a projížděli železnou kovanou bránou. Orchidea byla smíchy úplně bez sebe. „Ježíškote, ty jsi tak děsně srandovní, víš to? Ten chlápek se ale tvářil. Myslel si, že jsme prostě děsní. Děsní. O chlápcích jako on vím úplně všechno – vždycky ho chtějí vykouřit, protože jejich ženy nechtějí mít…“

„Jasně, jasně,“ odbyl ji Gideon a doufal, že změní téma. „Chtěl před námi chudáka Tylera zachránit, bylo to na něm jasně vidět.“

„Tak o co jde? Proč ta maškaráda? A nevykládej mi nic o Stanislavského metodě.“

Seznam žáků a docházka ze sedmého června byly bezpečně ukryté v Gideonově kapse a zjistí podle nich, které asijské dítě den po Wuově přistání chybělo. Gideon předpokládal, že když bylo po půlnoci na mezinárodním letišti, druhý den ráno s největší pravděpodobností nešlo do školy.

„Stanislavského metoda,“ prohlásil Gideon Crew. „Dávám ti čestné slovo, že jde jen o Stanislavského metodu. A ty jsi přímo hvězda.“

46

„Já prostě jenom chci, abys mi proboha řekl, co se tu doopravdy děje!“ vyhrkla Orchidea, když obešli roh 51. ulice a Park Avenue. Gideon šel rychle. Celou cestu zpět se jejím otázkám vyhýbal a snažil se soustředit na další chůzi. Ona však byla kvůli jeho vyhýbavosti stále rozčilenější.

Snažila se s ním udržet krok. „Sakra, proč se mnou nechceš mluvit?“

Gideon vzdychl. „Protože už jsem unavený z toho, jak pořád všem lžu. Zvlášť tobě.“

„Tak mi tedy pověz pravdu!“

„Není to bezpečně.“ Prošli kolem železné brány do parku u svátého Bartoloměje a Gideon od pouličního hudebníka zaslechl úryvek starého blues. Náhle se zarazil a poslouchal. Přes hluk polední dopravy k němu doléhaly slabé tóny kytary.

Položil jí ruku na paži. „Počkej.“

„Nemůžeš mě nechávat v nevědomosti…“

Varovně ji lehce stiskl na paži a ona zmlkla. „Prostě buď v klidu,“ šeptl. „Nereaguj.“

Poslouchal slabou hudbu a zastřený zpěv.

Až, budu umírat,

ať nikdo netruchlí

„Co to je?“ šeptla Orchidea.

Gideon zareagoval dalším jemným tlakem. Obrátil se a předstíral, že telefonuje, aby tak získal výmluvu, proč tam jen tak stojí a poslouchá.

Jen chci, abyste moje mrtvý

tělo domů odvezli

Gideon v tom rozpoznal skladbu Blind Willieho Až budu umírat. Probudilo to v něm slabý pocit déjà vu. Vzpomínal, kde podobnou kytaru slyšel naposledy.

Kytaru.

Bylo to na Avenue C. Nebyla to kytara, ale tulák broukající si stejnou bluesovou melodii. Když odcházel z té jídelny. Vybavil si tmavou ulici a pak si vzpomněl na tuláka sedícího na ulici, jak si brouká – jen brouká.

Jo, jo, jo, abych umřel rychle

Jo, jo, jo

Jo, jo, jo, abych umřel rychle

Tentokrát poslouchal pozorněji. Ten chlápek byl dobrý. Víc než dobrý. Nevytahoval se, nehrál technicky dokonale, ale hezky pomalu a ležérně, jak by se mělo hrát pravé jižanské blues. Ale když ho Gideon poslouchal, došlo mu, že některá ze slov se od verze, kterou znal nejlépe, liší; byla to jiná verze této písně, co neznal.

Ježíš mi ustele

Ježíš mi ustele

Ježíš mi ustele mý poslední lože

Pak mu vše došlo a úplně ho to omráčilo. Zakryl své překvapení, zaklapl telefon, jako by ukončil hovor, a postrčil Orchideu směrem ke vchodu do Waldorfu. Jakmile byli uvnitř, zrychlil krok, postrkoval ji halou, kolem obrovské nádoby s květinami až k Peacock Alley.

„Hele! Co se zase děje?“

Prohnali se kolem vrchního, odstrčili od sebe nabízené jídelní lístky, prošli restaurací až dozadu a rozrazili dveře do kuchyně.

„Kam to jdete?“ Hlas vrchního přehlušil rachot hrnců a křik. „Pane, to nemůžete…“

Ale Gideon už rychle mířil k zadní části kuchyně. Dalšími dvojitými dveřmi se dostal do dlouhé chodby lemované obrovskými chladicími boxy.

„Vraťte se okamžitě zpátky!“ ozýval se z dálky vrchní. „Zavolejte někdo ostrahu!“

Gideon prudce odbočil, prohnal se třetími dveřmi a skončil v zásobovacích prostorech. Pokračoval dál, protestující Orchideu měl v patách, dostali se až k nakládací rampě, seběhli po schodech. Potom se krátkou pasáží přesunul na 50. ulici, Orchideu měl dál za sebou. Rychle se propletl rušnou dopravou, proklusal kolem dvou bloků, vešel do restaurace hotelu Four Seasons, po schodech se dostal do horní části kulečníkového sálu a znovu vstoupil do kuchyně.

„Už zase?“

Za dalších protestů a křiku proběhli ještě jednou restaurací a vynořili se na Lexington Avenue proti vchodu do metra na 51. ulici. Po Gideonově naléhání přešli ulici a hnali se ze schodů. Dvakrát projel svou kartou turniketem, a když se objevili na nástupišti, zrovna přijížděl vlak mířící z centra. Gideon, těsně následován Orchideou, nastoupil do soupravy. Dveře se zavřely.

„Co se to sakra děje?“ vyhrkla Orchidea a lapala po dechu.

Gideon se usadil a rychle přemýšlel. Stejný hlas slyšel broukat a zpívat na Avenue C. A dnes ten muž hrál vzácnou verzi skladby Blind Willieho – verzi, která na gramodesce vyšla pouze v Evropě a na Dálném východě.

Když jsme vás našli my, říkal mu přece Garza, najde vás i Kývající jeřáb. A zřejmě se to skutečně stalo.

Gideon pomalu vydechl, opatrně se rozhlédl po vagoně. Kývající jeřáb je za žádných okolností nemohl sledovat až sem do metra.

„Promiň,“ vzal ji za ruku a také on byl stále ještě zadýchaný.

„Už těch tvých ptákovin mám tak akorát dost,“ obořila se na něj Orchidea.

„Já vím. Já vím.“ Poklepal ji na ruku. „Vůbec jsem se k tobě nezachoval férově. Poslyš, Orchideo: zatáhl jsem tě do něčeho, co je mnohem nebezpečnější, než jsem si uvědomil. Byl jsem idiot. Musíš se vrátit k sobě domů a dávat si pozor – spojím se s tebou později, až tohle budu mít z krku.“

„Ani náhodou! Už mě znovu neopustíš!“

Teď už přímo křičela, až se na ně všichni ve voze obraceli.

„Slibuju, že ti zavolám, slibuju.“

„Nesmíš se ke mně takhle chovat!“

„Prosím, Orchideo. Moc se mi líbíš, opravdu. Proto tě taky nechci zatahovat do téhle kaše.“ Opatrně se na ni podíval. „Zavolám ti.“

„Proč to prostě nemůžeš říct?“ vykřikla, náhle se jí v očích objevily slzy a stékaly jí po tvářích. „Jsi v nějakém maléru, že jo? Myslíš, že jsem si toho nevšimla? Proč mi nedovolíš, abych ti pomohla? Proč mě od sebe odstrkuješ?“

Neměl srdce to popírat. „Ano, jsem v maléru, ale nemůžeš mi pomoct. Prostě jeď domů. Vrátím se pro tebe, slibuju. Brzy bude po všem, ať tak nebo tak. Koukni – musím jít.“

„Ne!“ svírala ho, jako by se topila.

Bylo to marné. Musel se jí zbavit – pro její vlastní bezpečnost. Metro vjelo na 59. ulici a se zaskřípěním zastavilo. Dveře se otevřely. Gideon se na poslední chvíli rozhodl, vykroutil se jí a vyběhl ven. Zastavil se, obrátil, aby se znovu omluvil, ale dveře se zavřely a on jen při odjezdu vlaku okénkem zahlédl její zničený obličej.

„Slibuju, že ti zavolám!“ volal za ní, ale už bylo pozdě a vlak byl pryč.

47

Gideon uprostřed odpoledne zamračeně projížděl Jersey. Právě projel Hollandovým tunelem, pak vypůjčeným chevroletem zamířil na sever přes stará a omšelá předměstí, kde jedno městečko prorůstalo do druhého: Kearny, Severní Arlington, Rutherford, Lodi. Všechny ulice vypadaly stejně – úzké, rušné, plné tří – až čtyřpatrových cihlových budov, výkladní skříně byly omšelé, nad hlavami klaustrofobicky visely svazky telefonních kabelů. Čas od času v té změti budov zahlédl pozůstatky toho, co kdysi tvořilo centrum města: markýzu kina, které už bylo opuštěné; zrcadlovou výlohu bývalého baru. Před padesáti šedesáti lety byla tato místa samostatnými městečky, čistými, plnými života, kde se bavily dívky v bílých ponožkách a mladíci v polobotkách s elvisovskými vlnami na hlavě. Teď to byly jen zašedlé vzpomínky skryté pod nekonečnou řadou italských a hispánských potravin, obchodů se zlevněným zbožím a prodejen mobilních telefonů.

Než dorazil do Bergen County, cestou projel ještě půltuctem podobně smutných městeček. K cíli by se pochopitelně dostal mnohem jednodušší cestou, avšak na chvíli se chtěl zabavit tak automatickou činností, jako je řízení. Byl plný nepříjemných a nechtěných pocitů: rozrušení ze setkání s Kývajícím jeřábem, stud a rozpaky z toho, jak zacházel s Orchideou. Namluvil si, že to dělal jen pro její dobro, aby ji ochránil; vždyť by pro ni bylo zbytečné začínat si s někým, komu zbývá jen rok života. Ale stejně se necítil úplně nejlépe. Využil ji, cynicky ji využil.

Když zamířil dále na sever, směrem k hranici státu New York, ulice se náhle rozšiřovaly a byly zelenější, ani doprava už nebyla tak hustá. Domy vypadaly honosněji a stály dále od sebe. Podíval se na list papíru, který si položil na sedadlo pro spolujezdce, a napsal si na něj: Pi-jü Liang, Bergenské centrum dafa, Old Tappan. S docházkou, kterou bez jeho vědomí získal od Van Rensselaera, bylo více než snadné zjistit, který Asijec byl na letišti – Ťie Liang –, a pak získat i totožnost jeho matky. Netušil, co to může být centrum dafa, ale právě zde bylo pracoviště oné ženy a cíl jeho cesty.

O patnáct minut později přijel k budově, která k jeho velkému překvapení vypadala jako staré sídlo: nebyla sice velká, ale dobře udržovaná, postavená ze slepence, měla samostatnou garáž, vedle strážní domek a byla přeměněná na vzdělávací areál. Na ceduli si přečetl označení BERGENSKÉ CENTRUM DAFA.

Gideon zaparkoval auto vedle hlavní budovy a po schodech stoupal ke dvojitým dveřím, zdobeným kovanou mříží. Vstoupil do působivé vstupní haly, která byla přeměněná v recepci. Na stěně viděl nápisy: Cvičení falun gong 3-5 dní v týdnu, večerní kurzy 7-10. Kolem byly jiné cedule popsané symboly a čínskými znaky.

Za stolem seděla mladá Asijka. Když k ní přistoupil, usmála se.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se čistou angličtinou.

Gideon jí úsměv oplatil. „Rád bych si promluvil s Pi-jü Liang.“

„Momentálně vede hodinu,“ vysvětlovala mu žena a ukázala k otevřeným dveřím, za nimiž Gideon slyšel směsici hudby a mluveného slova.

„Díky, počkám, až skončí.“

„Klidně se na ně můžete dívat.“

Gideon kolem ní prošel do prostorné místnosti zařízené se zenovou prostotou. Jakási žena tam skupině lidí předcvičovala sestavu pomalých cviků, všichni se pohybovali v dokonalé souhře, za doprovodu hypnotické pentatonické hudby, cinkajících zvonků a bubínků. Žena jim podle všeho dávala instrukce v melodické mandarínské čínštině. Pozorně si ji prohlížel. Byla mladší než žena na letišti, ale podobala se jí natolik, že dospěl k závěru, že žena na videu zřejmě bude chlapcova babička.

Gideon čekal, až cvičení skončí. Všechno, co viděl, v něm zanechávalo stále pozitivnější dojem: v těch pohybech bylo cosi všeobjímajícího, nádherného. Falun gong říkal si. Už o tom slyšel, mlhavě, vzpomněl si, že to byla forma buddhistického cvičení z Číny. Podle všeho se o tom bude muset dozvědět víc.

Cvičení trvalo ještě přibližně deset minut. Pak se skupinka rozešla, jednotliví účastníci spolu tiše hovořili. Gideon zůstal stát u vchodu a čekal. Žena, která hodinu vedla, si ho všimla a přišla k němu. Byla drobná a měla kulatý rozzářený obličej.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se.

„Ano.“ Gideon se na ni široce usmál. „Jmenuji se Gideon Crew a můj syn Tyler na podzim začne chodit na Throckmortonskou akademii – právě jsme se sem přestěhovali z Nového Mexika. Bude chodit do třídy s vaším synem Ťiem.“

„Báječné,“ usmála se. „Vítejte.“ Podali si ruce a žena se představila.

„Je adoptovaný,“ pokračoval Gideon, „z Koreje. Chtěli jsme si být jistí, že si tam bude připadat dobře – pořád ještě má trochu potíže s angličtinou –, tak nám se ženou udělalo radost, když jsme zjistili, že s ním do třídy budou chodit i jiné asijské děti. Je těžké přijít do nové školy v novém městě. Proto jsem také doufal, že se seznámím s vámi i dalšími rodiči.“

„Já Ťiemu o vašem chlapci řeknu, je velmi laskavý a jistě se bude snažit, aby se s vaším synem co nejrychleji spřátelil.“

Gideon byl v rozpacích. „Díky, vím, že to pro něj bude hodně znamenat.“ Už chtěl odejít, pak se však náhle otočil. „Nerad bych vás obtěžoval, ale když jsem tu na vás čekal, musel jsem sejít podívat, co se tu odehrává. Úplně mě to ohromilo – ta hudba, pohyby. Co přesně to má být?“

Rozzářil se jí obličej. „Cvičíme falun gong – tedy přesněji falun dafa.“

„Jsem velmi zvědavý a… no, připadalo mi to opravdu krásné. Co to má být? Tělesné cvičení?“

„Částečně. Je to ucelený systém zlepšování mysli i těla, způsob, jak se znovu spojit se svým původním pravým já.“

„Je to náboženství?“

„Ne. Je to nová forma vědy. Ale obsahuje v sobě i základy buddhismu a taoismu. Můžete tomu říkat duchovní a duševní cesta.“

„Moc rád bych se o tom dozvěděl víc.“

Odpověděla mu přátelsky, dobře nacvičeným výkladem. „Následovníci dafa se řídí univerzálními zásadami: pravdivostí, soucitem a střídmostí. Trvale se snažíme o soulad s těmito zásadami, a to prostřednictvím pěti prostých cvičení a meditací. Postupem času vám cvičení přemění tělo a ducha a spojí vás s nejhlubšími a nejzásadnějšími pravdami ve vesmíru – a tímto způsobem nakonec najdete cestu zpět ke svému pravému já.“

Toto téma podle všeho bylo jejímu srdci velmi blízké. Gideona tím však opravdu zaujala. Něco na tom může být: vycítil to, když tam jen tak poslouchal a sledoval pohyby. „Je to otevřené pro všechny?“

„Jistě. Všichni jsou vítaní. Jak jste sám viděl, naši návštěvníci jsou ze všech společenských vrstev – vlastně je většina našich žáků západního původu. Chcete se k nám zapsat na kurz?“

„To bych rád. Je to drahé?“

Zasmála se. „Můžete přijít, poslechnout si nás, zacvičit si, jak dlouho budete potřebovat. Většina hodin v anglickém jazyce se pořádá večer. Až někdy v budoucnu zjistíte, že vám naše cvičení pomáhá, pak bychom pochopitelně rádi přivítali nějakou podporu pro naše centrum. Ale žádné kurzovně se neplatí.“

„Pochází vaše cvičení z Číny?“

V ten okamžik se žena zarazila. „Souvisí se starověkými čínskými tradicemi a myšlenkami. Ale v Číně je naše hnutí potlačované.“

Tohoto vlákna se bude držet. Momentálně však bude muset najít starší ženu – babičku. „Díky za vaše informace,“ prohlásil. „Na nějakou hodinu si určitě zajdu. Teď bych se ještě vrátil ke škole: zmínili se mi, že Ťie si je velmi blízký s babičkou.“

„To by mohla být má matka. Je zakladatelkou Bergenskébo centra dafa.“

„Aha, mohl bych se s ní sejít?“

Když tu větu vyslovoval, uvědomil si, že zašel příliš daleko. Z její tváře se lehce vytratila otevřenost. „Omlouvám se, ale věnuje se dalším záležitostem souvisejícím s hnutím dafa a na běžném chodu centra už se nepodílí.“ Odmlčela se. „Mohu se zeptat, proč se s ní chcete seznámit?“

Gideon se usmál. „Když jsou si tak blízcí… a vodí ho do školy… no, prostě mě napadlo, že by mohlo být užitečné seznámit se s ní. Ale pochopitelně to vůbec není nutné…“

Pak mu došlo, že udělal další chybu. Ženě se v tváři objevil chlad. „Ona ho do Throckmortonu nikdy nevodí. Vlastně mě překvapuje, že o ní ve škole vůbec vědí.“ Pauza. „Zajímalo by mě, jak o ní vlastně víte vy.“

Do háje, ulevil si v duchu Gideon. Měl mlčet, dokud měl navrch. „Zmínili se o ní přede mnou ve škole… Nemluvil o ní třeba Ťie?“

Trochu se uklidnila. „Ano, to je možné.“

„Už vás nechci připravovat o čas,“ rozloučil se Gideon, ucouvl a nevinně se na ni usmál. „Byla jste ke mně nesmírně laskavá.“

Nechala se uchlácholit a podala mu brožuru. „Tady je rozvrh lekcí pro začátečníky. Doufám, že se tam brzy uvidíme. A povím Ťiemu o vašem synovi Tylerovi. Mohli bychom se třeba společně sejít ještě před začátkem školního roku.“

„To by od vás bylo velmi laskavé,“ prohlásil Gideon s posledním úsměvem na rozloučenou.

48

Orchidea vyšla z lahůdek na 51. ulici a rychle vyrazila po chodníku směrem k Park Avenue. Otevřela krabičku cigaret, kterou si právě koupila, a obal hodila do odpadků. Nevrátila se k sobě domů, ale procházela se po ulicích a v hlavě jí vířily myšlenky. Byla rozzlobená a odhodlaná. Gideon se chová prostě příšerně, je to parchant, ale zároveň v hrozném maléru. To jí bylo jasné. Potřeboval pomoc – a ona mu pomůže. Zachrání ho před tím, co ho pronásleduje, mučí a nutí ke všem těm bláznivým kouskům.

Ale jak? Jak mu může pomoct?

Zabočila za roh a nesla se po Park Avenue. Portýr v livreji jí otevřel dveře Waldorfu a ona vplula dovnitř. Na chviličku se zastavila ve velkolepé vstupní hale a zrychleně dýchala. Konečně se jí podařilo ovládnout, proto vyrazila k recepčnímu pultu a použila falešná jména, pod kterými se ubytovali. „Už se pan Tell vrátil do hotelu? Já jsem Tellová.“

„Zavolám do pokoje.“ Recepční telefonoval, ale v pokoji nikdo telefon nezvedl.

„Počkám na něj v hale,“ oznámila mu. Jednou se bude muset vrátit – všechny věci přece má tady. Otevřela krabičku cigaret, jednu si vytáhla a dala si ji do úst.

„Omlouvám se, paní Tellová, ale v hotelové hale je kouření zakázáno.“

„Já vím, já vím, jdu ven.“ Cestou ven si zapálila, aby je naštvala. Na chodníku před hotelem chodila sem a tam a kouřila. Když cigareta dohořela, zahodila nedopalek na chodník před portýra, vytáhla z kabelky novou a zase si zapálila. Zaslechla z dálky zvuk kytary, na kterou hrál tulák před kostelem svátého Bartoloměje. Aby si zkrátila čekání, přešla ulici a poslouchala.

Muž měl na sobě tenký beztvarý plášť, hrál na kytaru a zpíval. Seděl v tureckém sedu a trsacími prstýnky drnkal na struny. Před ním leželo otevřené pouzdro a v něm spousta zmuchlaných bankovek.

Čekej na mě, Ježíši, čekej

Čekej na mě uprostřed cesty

Když mi tahle křídla doslouží, můj Pane

Čekej na mě s novými

Tenhle chlápek byl zatraceně dobrý. Do tváře mu neviděla – měl ji skloněnou nad starou kytarou a na hlavě hnědý klobouk –, ale slyšela jeho hlas, který byl příjemně drsný, plný zármutku z těžkého života. Do toho se dokázala vcítit. Cítila se díky tomu smutná a šťastná zároveň. Z náhlého popudu sáhla do kabelky, vytáhla dolarovku a hodila mu ji do pouzdra.

Kývl a nepřestával hrát.

Ježíš mi ustele

Ježíš mi ustele

Ježíš mi ustele mý poslední lože

Dozněl poslední smutný akord a píseň skončila. Položil kytaru stranou a zvedl hlavu.

Překvapilo ji, když zjistila, že je to Asijec, mladý a poměrně pohledný, v jeho obličeji nenašla obvyklé stopy po alkoholismu nebo závislosti na drogách, oči měl jasné a hluboké. Její vlastní uliční instinkt jí napovídal, že přes omšelý zevnějšek na ulici nikdy nežil možná to byl profesionální hudebník. Otrhané šaty a špinavý klobouk si nasazoval místo kostýmu.

„Teda, jste dost dobrej, víte o tom?“ ptala se.

„Díky.“

„Kde jste se naučil takhle hrát?“

„Mě učí blues,“ prohlásil. „Já blues žiju.“

„Jo, někdy si taky tak připadám.“

Díval se na ni, až začínala rudnout. Pak si začal sbírat peníze z pouzdra, dal je do kapsy a uklidil si kytaru. „Pro dnešek jsem skončil,“ prohlásil. „Zajdu si na čaj do Starbucks tamhle za rohem. Mohl bych vás také pozvat?“

Mohl bych vás také pozvat? Tenhle chlápek určitě studoval na hudební akademii Juilliard a tady si jen přivydělával, aby poznal ulici. Jo, tak to bude. Formální žádost ji potěšila, líbil se jí i jeho převlek. Navíc se ještě zlobila na Gideona. Doufala, že je spolu uvidí; to by mu to nandala.

„Jasně,“ prohlásila. „Proč ne?“

49

Kývající jeřáb seděl u stolku, popíjel zelený čaj a poslouchal, co mu ta ženská vykládá. Ta příležitost mu přímo spadla do klína a on přesně věděl, jak ji využít. Jak Crewa vylákat, vyvést z rovnováhy a zahnat do defenzivy.

Vlastně to byla přímo jedinečná příležitost.

„Už jste tady dneska jednou šla,“ poznamenal. „Okamžitě jsem si vás všiml.“

„No, vlastně jo.“

„Byla jste s mužem – to byl manžel?“

Rozesmála se. „Ne, je to jenom kamarád.“ Naklonila se k němu. „A vy? Vy nežijete na ulici, že ne?“

Kývající jeřáb na to nic neřekl.

„Na mě si nepřijdete.“ Mrkla. „Vlastně musím uznat, že to předstíráte opravdu dobře.“

Dál upíjel čaj, jako by se vůbec nic nestalo. Uvnitř však byl více než rozrušený. „Kamarád? Nebo váš přítel?“

„No, vlastně ani ne. Je to takovej podivín.“

„Ano? V jakém smyslu?“

„Tvrdil, že je herec, producent. Pořád se převlíká do nějakejch šílenejch převleků, předstírá, že je někdo jinej, a mě tahá s sebou. Fakt šílený. Tvrdí, že je to Stanislavského metoda v herectví, ale podle mýho je v nějakým průšvihu.“

„V jakém průšvihu?“

„To kdybych věděla! Moc ráda bych mu pomohla, ale on mě nenechá. Odtáhl mě do Riverdale do jedný šíleně drahý soukromý školy. Předstírali jsme, že jsme rodiče nějakýho malýho génia, a on jim tam mezitím ukradl nějaký dokumenty – bůhví na co. A pak jsme si uprostřed noci najednou jak blázni měnili pokoje ve Waldorfu.“

„To je zvláštní.“

„Jo, a taky jsme byli navštívit jeho kamaráda v nemocnici a ukázalo se, že tam umřel.“

Kývající jeřáb dál pil čaj. „Mně připadá, že je zapojený do nějaké nezákonné činnosti.“

„To netuším. Připadá mi takovej poctivej. Prostě na to nemůžu přijít.“

„Kde je teď?“

Dívka pokrčila rameny. „Opustil mě v metru, prostě vyskočil a prohlásil, že se mi ozve. Vrátí se. Všechny naše věci máme v pokoji.“

„Věci?“

„Jo. Nosí kufr plnej převleků. A pak takovej tvrdej kufr, ten má zamčenej. Nemám tušení, co v něm má, dost si ho hlídá.“

„Pevný kufr. V pokoji?“

„Je z tvarovanýho plastu. Nechává si ho zamčený v úschovně zavazadel ve Waldorfu.“

Dál vykládala a nic jí nebylo podezřelé. Když z ní Kývající jeřáb dostal všechny důležité informace, začal znovu mluvit o sobě. „Naznačovala jste, že podle vás je tohle jenom převlek. Co tím myslíte?“

„Ale no tak. Podívejte se na sebe.“ Smála se a škádlila ho. „Vím, kdo doopravdy jste.“

Vstal a podíval se na hodinky. „Už bude začínat večerní bohoslužba u svatého Bartoloměje.“

„Cože? Vy chodíte do kostela?“

„Chodím tam poslouchat hudbu – miluju gregoriánský chorál.“

„Aha.“

„Nešla byste se mnou?“

Orchidea váhala. „Jo… jasně. Ale nemyslete si, že je to rande.“

„Jasně že ne. Jen bych byl rád, kdybyste mě doprovodila. Jako kamarádka.“

„Dobrá, proč ne?“

O chvíli později vešli do kostela. Dveře byly odemčené, ale uvnitř nikoho neviděli, a protože se venku šeřilo, byla tam tma.

„Tak kde je ta hudba?“ divila se. „Vždyť tu nikdo není.“

„Přišli jsme o něco dříve,“ vysvětloval Kývající jeřáb. Chytil ji za paži a jemně ji vedl uličkou do lavic v přední části kostela, kde byla největší tma. „Aspoň si najdeme dobré místo.“

„Dobrá.“ V hlase jí byly slyšet pochybnosti.

Kývající jeřáb měl pravou ruku skrytou v kapse kabátu. Na prstech měl trsací prstýnky. Když vstoupili do potemnělého kněžiště, vytáhl ruku z kapsy.

„Slyším, jak vám cvakají trsací prstýnky,“ prohlásila.

„Ano,“ přiznal. „Všude slyším hudbu. Všude slyším blues.“ Zvedl ruku, mávl jí prsty před obličejem, prstýnky se v tlumeném světle jemně zaleskly. Pak jí začal tiše zpívat.

Až budu umírat

Ať nikdo netruchlí

Jen chci, abyste moje mrtvý tělo

domů odvezli

50

Gideon odešel z centra, ale místo aby se vrátil k autu, procházel se po trávníku směrem k strážnímu domku staré usedlosti, který někdo podle všeho přebudoval na malou soukromou rezidenci. Šestý smysl mu naznačoval, že tam sídlí pořádkumilovná stará žena – příchozí cesta byla cihlová, upravená, dveře lemovaly malé květinové záhonky, v oknech záclony a byly jimi vidět neobvyklé ornamenty.

Když se ke dveřím co možná nejnenápadněji blížil, zničehonic se u něj objevili dva Asijci v tmavých teplákových soupravách.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se jeden z nich, když se před něj postavili. Mluvili sice zdvořile, ale zastoupili mu cestu.

Gideon neznal ani jméno babičky. „Přišel jsem sem za matkou Pi-jü Liang.“

„Promiňte – a paní Čchung vás očekává?“

Byl rád, že se mu podařilo najít správný dům. „Ne, ale můj syn začne na podzim chodit na Throckmortonskou akademii…“

Ani ho nenechali dokončit větu. Velmi zdvořile, ale nesmlouvavě k němu přistoupili, vzali ho za ruce a začali ho odvádět. „Pojďte s námi.“

„Ano, ale její vnuk Ťie bude chodit se synem do třídy…“

„Půjdete s námi.“

Když vyrazili, Gideonovi došlo, že ho nevedou k jeho autu, ale k malým kovovým dveřím z boku usedlosti. Okamžitě se mu v hlavě vybavila nepříjemná vzpomínka: jak se vzbudil v hongkongském hotelu a postel mu obklopili čínští agenti.

„Tak počkat…“ Bránil se, zaryl paty do země. Oba muži zastavili, jejich sevření zesílilo a začali ho táhnout ke dveřím.

Z malého domku se ozval hlas. Oba se zastavili, Gideon se obrátil a spatřil, že na schodech ke strážnímu domku stojí starší Číňanka a vrásčitou rukou ukazuje na strážce. Pak něco řekla mandarínskou čínštinou.

Po chvilce strážci neochotně uvolnili sevření. Nejprve od něj odstoupil jeden, pak i druhý.

„Pojďte dál,“ pokynula mu stařena. „Hned pojďte dál.“

Gideon se podíval na stráž a pak na ženu a bez delšího váhání ji poslechl. Uvedla ho dovnitř a pak ho vzala do salonu.

„Prosím, posaďte se. Čaj?“

„Ano, prosím,“ prohlásil Gideon a třel si ruce v místech, kde mu je předtím svírala ostraha.

Ve dveřích se objevil sluha. Paní Čchung s ním krátce mluvila, pak zase zmizel.

„Omluvte mé strážce,“ začala. „Život pro mne momentálně není příliš bezpečný.“

„Pročpak?“ ptal se Gideon.

Žena se místo odpovědi pouze usmála.

Sluha se vrátil s malou litinovou konvicí a dvěma maličkými kulatými porcelánovými šálky. Když nalévala čaj, Gideon využil příležitosti a důkladně si ji prohlédl. Ano, byla to ta žena z bezpečnostní kamery – její přítomnost ho přiváděla k velkému úžasu, přemýšlel, jak dlouhá a podivná cesta ho na toto místo dovedla. Ve skutečnosti však vypadala poněkud jinak. Vyzařovala z ní totiž životní energie, kterou zrnitý záznam z letiště nemohl zachytit. Předpokládal, že v životě neviděl vitálnějšího a energičtějšího staršího člověka. Připomínala mu ptáka, jasnozřivého, bystrého, rychlého, plného radosti.

Podala mu jeden ze šálků, pak se usadila do křesla proti němu, položila si ruce na kolena a podívala se na něj tak pronikavě, že téměř zrudl. „Vidím, že se mě chcete na něco zeptat,“ začala.

Gideon jí neodpověděl hned. V hlavě mu začínaly vířit myšlenky. Pochopitelně si připravil několik příběhů, několik falešných scénářů, jak z ní získat potřebné informace. Když teď však proti paní Čchung seděl, došlo mu, že ona se nenechá snadno napálit. Nikým a ničím. Všechny jeho propracované výmysly, machinace, úskoky a léčky by okamžitě odhalila. Měl zvláštní strach; netušil, co říct. Zoufale se snažil přijít na lepší příběh, soubor přesvědčivějších lží a polopravd, které by jí namluvil, ale uvědomil si, že by to byla marná snaha.

„Prostě mi povězte pravdu,“ vyzvala ho s úsměvem, jako by mu dokázala číst myšlenky.

„Já…“ Nedokázal pokračovat. Když jí řekne pravdu, všechno bude ztracené. A teď skutečně zrudl, protože zažíval zmatek.

„Tak se vás budu ptát já.“

„Ano, děkuji,“ vyhrkl s velkou úlevou.

„Jmenujete se?“

„Gideon Crew.“

„Odkud pocházíte a čím se živíte?“

Váhal, znovu se snažil přijít na přijatelnou lež, ale zřejmě poprvé v životě ho vůbec nic nenapadalo. „Žiju v Novém Mexiku a pracuju v Národní laboratoři v Los Alamos.“

„Kde jste se narodil?“

„V Claremontu v Kalifornii.“

„A vaši rodiče?“

„Melvin a Doris Crewovi. Oba už jsou mrtví.“

„A proč jste sem přišel?“

„Můj syn Tyler bude chodit k Ťiemu do třídy na Throckmorton…“

Založila si ruce. „Promiňte,“ jemně ho přerušila a probodla ho svýma jasnýma černýma očima. „Podle mě jste profesionální lhář,“ řekla. „A zrovna vám došly lži. Tak jak to je?“

Na to neměl žádnou odpověď.

„Jak už jsem jednou řekla, co kdybyste pro změnu zkusil pravdu? Možná tak získáte to, co chcete.“

Připadalo mu, že ho žena zahnala do rohu. Neměl kam uhnout, nemohl uniknout. Jak k tomu jenom mohlo dojít?

Čekala s rukama založenýma a usmívala se.

Do háje. „Jsem něco jako zvláštní agent,“ začal.

Povytáhla pečlivě nalíčené obočí.

Zhluboka se nadechl. Mohl mluvit jen pravdu a zvláštním způsobem se mu ulevilo. „Mým úkolem bylo zjistit, co do této země přivezl Mark Wu, a získat to.“

„Mark Wu. Ano. To dává smysl. Pro koho pracujete?“

„Pracuju pro Spojené státy americké. Nepřímo.“

„A jak to souvisí se mnou?“ ptala se stará žena.

„Něco jste Marku Wuovi předala na letišti těsně před tím, než nasedl do auta, pronásledovali ho a zabili. Chci vědět, co jste mu dala. Kromě toho také chci vědět, jestli opravdu přivezl plány na novou zbraň, jaká je to zbraň a kde se ty plány nacházejí teď.“

Velmi pomalu přikývla. Napila se čaje, potom šálek odložila. „Jste pravák, nebo levák?“

Gideon se zamračil. „Levák.“

Znovu přikývla, jako by se tím hodně vysvětlovalo. „Prosím, natáhněte levou ruku.“

Gideon ji po chvilce poslechl. Žena ruku jemně vzala do své pravé. Chvilku Gideon vnímal pouze dotyk suché vrásčité kůže na své. Pak překvapením a úlekem málem vykřikl. Její ruka jako by se do té jeho vpalovala.

Cuknul sebou a ona mu ruku pustila.

„Pokusím se na všechny vaše otázky odpovědět,“ prohlásila a ruce měla znovu položené na kolenou. „Sice jste profesionální lhář, ale zřejmě je to součástí vaší práce. Vidím a cítím, že uvnitř jste dobrý člověk. A podle mého, když pomůžeme vám, můžeme pomoci sami sobě.“

Znovu se napila čaje.

„Mark Wu byl vědec pracující na tajném projektu v Číně. Také byl vyznavačem falun dafa.“ Několikrát pomalu přikývla a zachovávala mlčení. „Jak možná víte nebo nevíte, falun dafa se v Číně brutálně potlačuje. Z toho důvodu se dafa v Číně muselo skrýt. Do úplného podzemí.“

„Proč to Číňanům tak vadí?“

„Protože ohrožujeme jejich monopol na moc. V Číně mimořádná duchovní hnutí svrhla už mnoho mocných říší. A obávají se oprávněně. Protože dafa napadá jejich názory na komunismus a totalitní vládu – ale staví se také proti jejich nové ideologii materialismu a divokého kapitalismu.“

„Chápu.“ A Gideon to skutečně chápal: tohle bude hlavní motiv Wuova zběhnutí. Ale co ta léčka CIA?

„Kvůli pronásledování musí vyznavači dafa v Číně cvičení provozovat v utajení. Zůstáváme však s našimi čínskými bratry ve spojení. Všichni jsme navzájem v kontaktu. Dafa vyžaduje komunitního ducha. Vláda se nám pokoušela zablokovat internetové stránky a umlčet nás – ale nepodařilo se jí to.“

„Proto jste říkala, že jste v ohrožení?“

„Částečně ano.“ Usmála se. „Vy vůbec nepijete čaj.“

„Omlouvám se.“ Gideon pozvedl šálek a napil se.

„Mnoho vyznavačů dafa jsou vědci a počítačoví odborníci. Vyvinuli jsme výkonný program s názvem Freegate. Možná už jste o něm slyšel.“

„Je mi to trochu povědomé.“

„Rozšířili jsme ho po celém světě. Umožňuje internetovým uživatelům z kontinentální Číny – a jiných zemí – prohlížení stránek, které jim jejich vláda zablokovala. Také uživatelům umožňuje proniknout přes firewally používané některými vládami k blokování internetových stránek a sociálních sítí.“

Gideon ji poslouchal, ještě jednou se opatrně napil čaje a zjistil, že je přímo výborný.

„Freegateové servery zakrývají skutečné IP adresy, proto se lidé po internetu mohou pohybovat svobodněji. Právě tady v Bergenském centru dafa máme řadu freegateových serverů. A další jsou na jiných místech světa.“

Gideon dopil čaj. „A jak to souvisí s Markem Wu?“

„Hodně. Jak víte, Mark Wu nám z Číny vezl tajemství. Obrovské tajemství.“

„Nám. Tím myslíte Falun gong?“

Přikývla. „Vše bylo připravené. Měl nám ho předat, my ho měli umístit na freegateové servery. Chystali jsme se to tajemství rozeslat do celého světa.“

Gideon polkl. „A jaké to bylo tajemství?“

Znovu se usmála. „To nevíme.“

„Co tím myslíte? Jak to můžete nevědět? Nevěřím vám.“ Ta slova z něj vyklouzla dříve, než se stihl ovládnout.

Madame Čchung to nijak nekomentovala. „Wu nám to nemohl nebo nechtěl říct. Naším úkolem bylo tu informaci šířit. To je všechno.“

„A byla to superzbraň?“

„Možná. Ale dost o tom pochybuji.“

Gideon na ni vytřeštil oči. „Proč?“

„Protože tak to Wu nepopisoval. Tvrdil, že se jedná o novou technologii, která Číně umožní dobýt svět – vládnout světu, tak to podle mého říkal. Ale nepůsobilo to na nás dojmem, že se nutně musí jednat o něco nebezpečného. Kromě toho pochybuji, že by stál o to, aby se plány na novou zbraň vyslaly do celého světa – pak by se taková informace přece dostala i do rukou teroristů.“ Odmlčela se. „Bohužel ho zavraždili.“

„Jestli plány měl u sebe, tak kde jsou teď?“

„To také nevíme. Byl to tajnůstkář.“

„Jistě vám musel naznačit, kde a kdy vám plány předá.“

„My jsme zvolili, kdo ty plány převezme. Jeden z našich technických spolupracovníků Roger Marion pro ně měl jít do hotelového pokoje. Na letišti jsme Wuovi předali Rogerovo jméno.“ Odmlčela se, jako by si na něco vzpomněla. „Když jsme vše dojednávali, Wu řekl něco zvláštního. Tvrdil, že bude potřebovat nějaký čas, aby tu informaci vytáhl.“

„Vytáhl? Tomu nerozumím.“

„Použil čínská slova cchaj ťien, což může znamenat vytáhnout nebo vyříznout. Měla jsem pocit, že to v něčem bylo ukryté a muselo se to vyjmout.“

Gideon si okamžitě vzpomněl na rentgenové snímky. Možná si Wu tu informaci umístil do těla. „Wu měl také seznam čísel, která se naučil nazpaměť. Co to má být?“

Podívala se na něj. „Jak o tom seznamu čísel víte?“

Gideon na chvíli tajil dech. „Protože jsem ho sledoval z letiště. Viděl jsem, jak do jeho taxíku narazilo SUV. Vytáhl jsem ho ven. Považoval mě za Rogera Mariona, proto mi ta čísla řekl. Pokoušel jsem se ho zachránit. Ale nepodařilo se mi to.“

Následovalo dlouhé ticho. Pak stará ženě konečně znovu promluvila.

„Také nevíme, co ta čísla znamenají. Jediné, co nám řekl, bylo, že se čísla musí zkombinovat s tou věcí, kterou nám veze. Tyto dvě věci se musí spojit, aby se tajemství odhalilo. Jedno bez druhého nestačí – nezbytné jsou obě součásti. Tímto se způsobem se snažil své tajemství chránit. Obě součásti měl předat Rogerovi.“

„A vy jste tohle všechno pro Wua udělali – pouze na základě jeho ujištění, aniž byste tušili, co to má být?“

„Doktor Wu byl pokročilým vyznavačem dafa. Jeho úsudek byl naprosto rozumný.“

Byl blízko – hrozně blízko, tak blízko, že mu z toho šla hlava kolem. „Jak tu tajnou informaci popisoval? Byly to nějaké plány, mikročip – co?“

„Mluvil o tom jako o předmětu. Věci.“

„Věci?“

„Použil slovo wu, což znamená ‚věc, předmět, pevná hmota‘. Také je to čínské označení ‚fyziky‘ Mimochodem, vůbec to není stejné slovo jako jeho jméno. Vyslovuje se wú v nižší intonaci.“

Gideonovy myšlenky se znovu vrátily k rentgenovým snímkům spodních částí Wuova těla. Byla na nich jeho rozdrcená noha plná kousíčků kovu a plastů z té nehody. Všechny skvrnky už důkladně prohlížel, ale mohlo mu něco uniknout? Hledal plány, mikročip, miniaturní nádobu. Ale mohlo to být něco úplně jiného. Možná to byl kousek kovu.

Kousek kovu…

O’Brien tvrdil, že jeho kamarádka fyzička Epsteinová se domnívá, že ta čísla vypadají jako nějaký metalurgický vzorec. To bude ono. To bude ono.

„Musíte to pochopit,“ vysvětlovala madame Čchung. „Doktor Wu neplánoval, že uteče do Ameriky nebo tak. Byl to oddaný a věrný čínský občan. Ale jako vědec cítil, že v tomto případě má morální povinnost. Jeho úmyslem bylo, abychom přes naše servery toto velké tajemství rozhlásili do celého světa, aby už ho nikdo nemohl tajit. Měl to být dar – dar světu. Od nás.“

Mindy se v jeho motivech zmýlila, pomyslel si Gideon. Momentálně však měl důležitější starosti. V hlavě mu vířily myšlenky. Wuovy nohy byly plné kovu a jeho tělo stále ještě čekalo v márnici. Čekalo tam na něj, na Wuova partnera, až si ho vyzvedne. Dobrý bože, stačilo tam zajet a tu věc vyříznout.

Nejprve si však musí prohlédnout rentgenové snímky a poznat, který kousek kovu má vyříznout. Úplně nejdřív musí zajít za Tomem O’Brienem a jeho kamarádkou.

Zjistil, že paní Čchung na něj zírá. „Pane Crewe,“ prohlásila. „Uvědomujete si, že až získáte to, co nám doktor Wu dovezl, musíte mi to přivézt?“

Vytřeštil na ni oči.

„Uvědomujete si to, že? Je to povinnost, před kterou nemůžete uniknout.“ Svým melodickým hlasem pečlivě dala důraz na poslední slovo a pak se na něj znovu vesele usmála.

51

Gideon Crew se kolem jedenácté večer vrátil zpět do Waldorfu, vklouzl dovnitř služebním vchodem a vyhnul se kostelu svátého Bartoloměje, kde by ještě mohl čekat Kývající jeřáb se svou kytarou. Když nad tím cestou z New Jersey přemýšlel, uvědomil si, že ze schodů svátého Bartoloměje měl Kývající jeřáb krásný výhled do oken obou jeho pokojů, ale také na hlavní vchod do hotelu i vchod z 51. ulice. Gideon si nebyl jistý, jestli ten muž ví o obou pokojích, ale musel předpokládat, že ano. Kývající jeřáb si stanoviště vybral dokonale.

Gideon proklínal svou hloupost, přivolal si jeden z výtahů pro personál a nechal se vyvézt ke svému záložnímu pokoji. Jakmile tam dorazil, opatrně vešel dovnitř a nerozsvěcel, kdyby ho Kývající jeřáb stále ještě mohl sledovat. Ale možná na něj už čeká v pokoji. Gideon se zastavil a poslouchal. Poprvé zalitoval, že v řece ztratil zbraň a že si Garzovi neřekl o jinou.

Na Kývajícím jeřábovi mu nevadilo ani tak to, že ho tak úspěšně sledoval. Ne – nejvíc ho štvalo, jak zatraceně dobře ten chlap hraje na bluesovou kytaru. Přes to, co mu vyprávěla Jacksonová, předpokládal, že Kývající jeřáb je jen nájemný čínský zabiják, karikatura z kung-fu filmu, expert na bojová umění, ale bez znalosti americké kultury, kterého brzdí fakt, že je tu cizinec a ve městě se nevyzná. Teď mu došlo, že jeho předpoklady byly chybné.

Gideon se otřásl. V místnosti bylo ticho, vzduch se ani nepohnul. Nakonec se přesunul k posteli a vytáhl kufr, který ležel pod ní. Ve světle proudícím sem oknem to vypadalo, že na něj nikdo nesahal. Nastavil kombinaci a otevřel ho, vytáhl hnědou obálku s Wuovými snímky a lékařskou zprávou. Pak kufr znovu zavřel a zamkl. Svlékl si kabát, dal si složku pod triko a kabát si zase oblékl.

Chvilku přemýšlel o svých rentgenových a CT snímcích, pak se na ně přinutil zapomenout. Když se nebude moci soustředit, nemůže uspět.

Na ulici před hotelem houkaly sirény. Gideon se připlížil k oknu a vykoukl ven. U svátého Bartoloměje se něco dělo. Přijelo několik sanitek a policejních vozů. Zablokovaly část Park Avenue vedoucí na sever. Kolem stále přibývali čumilové. Policisté stavěli zátarasy a odháněli dav. Kývající jeřáb a jeho kytara zmizeli z dohledu, bylo pravděpodobné, že se kvůli všemu tomu zmatku raději ztratil. Jistě však bude někde poblíž a bude vše sledovat – tím si byl Gideon jistý.

Vyklouzl z místnosti a tiše za sebou zavřel. Na jasně osvětlené chodbě byl klid. Bude muset vyrazit k Tomu O’Brienovi a bude to muset udělat tak, aby si byl naprosto jistý, že ho nikdo nesleduje. Trik s metrem sice vycházel poměrně dobře, ale Kývající jeřáb mu na to možná podruhé neskočí. A také je více než jisté, že dávno prokoukl jeho převleky.

Důkladně si to promyslel. Waldorf měl čtyři východy, jeden na Park Avenue, jeden na Lex a dva na 51. ulici. Kývající jeřáb může sledovat kterýkoli z nich. Možná Gideona dokonce viděl vcházet do hotelu.

Krucinál jak se jenom na Kolumbijskou univerzitu dostane?

Dostal nápad. Dav před svátým Bartolomějem mu paradoxně poskytne vhodné místo, kde se ztratit pronásledovateli. Jistě tam k tomu bude mít spoustu příležitostí.

Sjel výtahem dolů a prošel vstupní halou, potom vyšel ven hlavním východem.

52

Gideon svižně vyrazil k davu, který už stál i na Park Avenue a blokoval dopravu. Bylo neskutečné, že v New Yorku se dav vytvářel v každou denní i noční hodinu. Znovu se rozhlédl, ale Kývající jeřáb nebyl nikde v dohledu – minimálně ho nepoznával. Nepřekvapilo ho to; věděl, že má co do činění s neskutečně schopným protivníkem.

Vmísil se do davu a začal se jím prodírat. Když se mu dostatečně rychle podaří prodrat na druhou stranu, bude jeho pronásledovatel – jestli nějaký je – muset udělat to samé. A tím se zviditelní.

Když se dostal doprostřed davu, všichni náhle vydechli. Ve dveřích se totiž objevili záchranáři s lehátkem, které vezli po nájezdu pro vozíčkáře. Na něm ležel vak s tělem. Takže tu podle všeho někdo zemřel – a s ohledem na velký počet policejních aut to spíše vypadalo, že tu někoho zavraždili. Záchranáři tělo vezli přes parkoviště u kostela a pak parčíkem až k mezeře, která se v davu udělala díky zátarasům, a pokračovali k čekající sanitce. Dokonalá příležitost. Gideon se vyhoupl na zátaras, přeskočil ho, přeběhl přes volný prostor, podlezl pod zátarasy na druhé straně a vrátil se do davu. Jeden z policistů na něj křičel, ale měli tolik jiné práce, že si ho pak přestali všímat.

Gideon se protlačil davem ven za doprovodu nesouhlasných výkřiků a běžel po Park Avenue. Ohlédl se, jestli někdo další nepřeskakuje zátaras a netlačí se davem. Ale nikoho neviděl. Zabočil doprava a pak se proti světlu hnal po ulici, kde jako na zavolanou taxík právě vysazoval pasažéra. Naskočil dovnitř.

„Na stodvacátou západní, mezi Broadwayí a Amsterdam Avenue,“ oznámil řidiči. „Jeďte!“

Taxikář se rozjel a Gideon sledoval dav, ale opět ho podle všeho nikdo nepronásledoval, ani se nepokoušel zastavit jiný taxík.

Podíval se na hodinky. Už byla téměř půlnoc. Vytáhl mobil a zavolal Tomu O’Brienovi.

„Nazdar,“ ozval se ironický hlas. „Konečně voláš ve slušnou hodinu. Co se děje?“

„Přišel jsem na to, jaké tajemství u sebe měl Wu. Je to nějaká speciální sloučenina nebo slitina. A máji ukrytou v noze.“

„Super.“

„Už jsem na cestě k tobě s jeho rentgenovými snímky. Má v nohách spoustu úlomků z té nehody. Potřebuju, abys mi pomohl rozpoznat, na kterém místě mám hledat.“

„Budu s sebou muset vzít i Epsteinovou – to je ta fyzička.“

„To jsem čekal.“

„A pak?“

„Co tím myslíš?“

„Co se stane, až poznáme ten kus kovu?“

„Půjdu do márnice a vyříznu ho.“

„Super. A jak to dokážeš?“

„Už jsem se označil za blízkou osobu, a teď čekají, až si přijdu pro tělo. Bude to hračka.“

V mobilu se ozval hluboký dýchavičný smích. „Ježíši, Gideone, ty teda jsi případ, to ti povím.“

„Buď připravený. Nemám času nazbyt.“

Zavěsil a vytočil Orchideino číslo. Doufal, že bude ráda, když jí řekne, že už se z těch svých „problémů“ skoro dostal a že za ní zítra nebo přinejhorším pozítří přijede.

Orchidea měla vypnutý telefon.

Usadil se a hlavu měl plnou nepříjemné představy, že zřejmě bude s nějakým zákazníkem.

53

„Taky ti přeju veselé Vánoce,“ prohlásil O’Brien, když sledoval, jak k němu Gideon jako obvykle vchází bez klepání.

„Tohle je ten chlápek, o kterém jsi mi říkal?“ ptala se Epsteinová, která se v polosedě, pololeže povalovala na malé pohovce a zlobila se, že ji takhle pozdě vytáhli z postele. Měla rozcuchané vlasy a mimořádně špatnou náladu, protože, když ji přišel vzbudit uprostřed noci, očekávala od něj něco úplně jiného, jak si O’Brien uvědomil. Na kvalitní sex měla chuť v podstatě pokaždé, to musel uznat.

„Gideone, seznam se s Epsteinovou. Epsteinová, tohle je Gideon.“

„O’Brien vám říkal Sadie,“ začal Gideon a potřásl jí rukou, kterou mu podala jako leklou rybu.

„Každý, kdo mi řekne Sadie,“ brblala ospale, „dostane pěstí do ucha. Takže by to raději mělo stát za to.“

„Stojí to za to,“ začal O’Brien a rychleji zasvěcoval do lži, kterou si připravili. „Vzpomínáš si na ta čísla, co jsem ti nedávno dával? No, máme snímky toho pašeráka a víš, měl nehodu, ale aby prošel celnicí, schoval si nějakou látku do nohy…“

Epsteinová ho přerušila mávnutím ruky. Obrátila se na Gideona. „Ty mi pověz, o co tu jde.“

Gideon se na ni podíval. Byl příliš vyčerpaný na to, aby jí dokázal lhát. „Pro tvou vlastní bezpečnost je lepší, když o tom nebudeš nic vědět.“

Mávla rukou. „Jak myslí. Tak sem s tím.“

Tom O’Brien si vzrušeně mnul ruce. Miloval záhady. „Ukaž ty snímky.“

Gideon je vytáhl zpod trika. O’Brien shrnul z prosvětlovacího stolu nepořádek a rozsvítil ho. Po chvíli se probrala i Epsteinová, vsedě se sklonila nad stůl, podívala se na ně a pak se zase vrátila do původní polohy. „Fuj.“

„Shrňme si to,“ začal O’Brien a mnul si ruce. „Tenhle chlápek něco veze v noze, kousek kovu nebo tak, a zapamatoval si poměry jednotlivejch součástí, který tu látku tvoří. To si totiž Epsteinová myslí o těch číslech, co jsi jí dal. Nemám pravdu?“

Přikývla.

„Takže, máme tady snímky a musíme přijít na to, která ze všech těch skvrn je pravá. Chceš se podívat blíž, Epsteinová?“

„Ne.“

„Proč ne?“ O’Brien začínal být podrážděný.

„Protože nemám tušení, co hledáte. Je to slitina? Oxid? Nějaká jiná sloučenina? Každá z těchto látek na rentgenové záření reaguje jinak. Může to být cokoli.“

„No, a co to je podle tebe? Ty přece děláš fyziku kondenzovaných látek.“

„Kdybyste mi vy dva kecalové aspoň trochu naznačili, co se tady děje, mohla bych odhadovat přesněji.“

O’Brien vzdychl a podíval se na Gideona. „Řekneme jí to?“

Gideon chvilku mlčel. „Tak budiž, ale jsou to tajné informace – když se někdo dozví, že o tom víte, váš život bude v ohrožení.“

„Ušetřete mě těch špionských keců. Stejně nikomu nic neřeknu – kdo by mně to taky věřil. Prostě mi to prozraďte.“

„Číňani,“ začal Gideon, „už nějakou dobu pracují na supertajném projektu v jednom z jejich jaderných zařízení. CIA se domnívá, že se jedná o novou zbraň, ale podle mých informací to nebude úplně pravda. Spíše to bude nějaký technologický objev, který údajně Číně umožní dominovat nad zbytkem světa.“

„To nezní příliš pravděpodobně,“ pochybovala Epsteinová, „ale pokračuj.“

„Jeden z těch čínských vědců to tajemství vezl do Spojených států – nechtěl nám ho předat, vezl ho sem z jiných důvodů.“

Epsteinová se konečně úplně posadila a začala dávat najevo zájem. „A to tajemství je věc, kterou má v noze?“

„Přesně tak. To tajemství mělo dvě části: věc v jeho noze a čísla, která jsme ti předali. Jak sis asi dala dohromady: jedno bez druhého nedává smysl. Vědec zahynul při automobilové nehodě. Tohle jsou rentgenové snímky z nemocnice.“

Epsteinová si snímky prohlédla s novým zájmem. „Ta čísla,“ začala, „naznačovala, že máme co do činění s kompozitním materiálem tvořeným celou řadou chemických sloučenin nebo slitin.“ Obrátila se na O’Briena. „Máš tady zvětšovací sklo?“

„Mám, hodinářskou lupu.“ O’Brien se hrabal v zásuvce a nakonec ji našel. Chvíli sklo zkoumal, pak se ušklíbl, a než jí ho předal, raději ho utřel do trika.

Nasadila si lupu na oko a znovu se sklonila nad snímky a bílá místa zkoumala jedno po druhém. „Ten to tedy schytal. Koukněte, kolik kousků v těch nohách měl.“

„Byla to hrozná nehoda,“ uznal Gideon.

Pomalu se na snímku přesouvala z místa na místo. Čas běžel. Po zdánlivě nekonečné době se přesunula na druhý snímek, pak na třetí. Tam se téměř okamžitě zarazila a dívala se na určité místo. Dlouze si ho prohlížela, pak se napřímila a nechala si lupu vypadnout z oka. Celá se rozzářila, ta změna byla tak nápadná, že O’Brien bezděčně ustoupil o krok dozadu.

„Co to je?“ ptal se.

„To je neuvěřitelné,“ vydechla. „Už asi vím, o co se jedná. Najednou to všechno dává smysl.“

„Cože?“ vyhrkli oba muži naráz.

Široce se usmála. „Opravdu to chcete vědět?“

„No tak, Epsteinová! Nehraj si s námi.“ O’Brien viděl, jak jí jiskří v očích. Ještě nikdy ji neviděl takhle rozrušenou.

„Je to jenom odhad,“ začala, „ale jestli se nepletu… Podle mého je to jediná možnost, která by odpovídala faktům, co jste mi řekli – a té zvláštní věci, co vidím na rentgenu.“

„Co je to?“ vyhrkl O’Brien znovu, ještě naléhavěji.

Předala mu lupu. „Vidíš tady tu věc – tu, co vypadá jako krátký kousek ohnutého drátu?“

O’Brien se sklonil a podíval se tam. Viděl přibližně devět milimetrů dlouhý kus drátu střední tloušťky, který byl nepravidelně ohnutý.

„Koukni na konce toho drátu.“

Podíval se na konce. Dva černé stíny s rozptýlenými okraji. „No?“

„Ty stíny? To jsou rentgenové paprsky vycházející z konců drátu.“

„Což znamená…?“

„Že ten drát nějakým způsobem pohltil rentgenové záření a odvedl nebo přesměroval ho ven.“

„A?“ O’Brien zvedl hlavu a sundal si lupu.

„To je téměř neuvěřitelné. Materiál, který dokáže pohltit a přesměrovat nebo zaměřovat rentgenové záření? To by mohl dokázat jediný mně známý materiál.“

O’Brien s Gideonem se na sebe podívali.

Epsteinová se škodolibě usmála. „Ještě jednou vás upozorňuji na to, že se jedná o drát.“

„Ježíši, Epsteinová,“ obořil se na ni O’Brien. „My se z tebe zblázníme! Je to drát, no a co?“

„A co asi tak dráty dělají?“ ptala se.

O’Brien se zhluboka nadechl a znovu se podíval na Gideona. Vypadal obdobně netrpělivě jako on sám.

„Dráty vedou elektrický proud,“ prohlásil Gideon.

„Přesně tak.“

„No a?“

„No a tohle je speciální typ drátu. Vede elektřinu – ale naprosto odlišným způsobem.“

„Vůbec tě nechápu,“ vyhrkl O’Brien.

„Máme tady co do činění,“ prohlásila vítězně, „se supravodičem za pokojové teploty.“

Ticho.

„A to je všechno?“ ptal se O’Brien.

„A to je všechno?“ zopakovala ironicky. „To je přece energetický svátý grál!“

„Já ale čekal něco, co… změní svět,“ začal zklamaně O’Brien.

„Tohle ale změní svět, ty troubo! Koukni. Devadesát devět procent elektřiny vyrobené na světě se kvůli odporu ztrácí na cestě od zdroje k místu spotřeby. Devětadevadesát procent! Ale supravodivým vodičem elektřina proudí bez odporu. Bez jakékoli ztráty energie. Kdybys veškeré vedení v Americe nahradil kabely z tohoto materiálu, snížil bys spotřebu elektrické energie o devadesát devět procent.“

„Panebože,“ vyhrkl O’Brien, protože mu vše začínalo docházet.

„Jo. Veškeré energetické potřeby USA bys uspokojil jedním procentem toho, co je třeba vyrobit dnes. A to jedno procento mohou snadno dodat stávající solární, větrné, vodní a jaderné elektrárny. Už nebude třeba tepelných elektráren spalujících uhlí a ropu. Výrazně klesnou i dopravní a výrobní náklady. Elektřina bude v podstatě zdarma. Provoz elektromobilů také bude nesmírně levný – takže nahradí auta na benzin a naftu. Ropný a uhelný průmysl skončí. V podstatě tu mluvíme o konci fosilních paliv. Už žádné skleníkové plyny, OPEC ztratí možnost chytit svět pod krkem.“

„Jinými slovy,“ přidal se Gideon, „země, která tento objev má v držení, všem ostatním v ekonomickém smyslu vypálí rybník.“

Epsteinová se ochraptěle zasmála. „Je to ještě horší. Země, která má v držení výrobu tohoto materiálu, bude ovládat světovou ekonomiku. Bude vládnout světu.“

„A všichni ostatní budou v hajzlu,“ přidal se O’Brien.

Podívala se na něj. „Tak by se to taky dalo říct, ano.“

54

ZDE AŤ USTANE HOVOR I SMÍCH, NA TOMTO MÍSTÉ SMRT S RADOSTÍ POMÁHÁ ŽIVÝM

Byly dvě hodiny ráno a Gideon Crew už začínal mít dost toho, jak motto nade dveřmi do márnice musí číst pořád dokola. Zlobilo ho; bylo totiž morbidní a zároveň povýšené. Podle něj na tomto pochmurném a odporném místě vůbec nic radostného nebylo – a na smrti samotné také ne.

Čekal už pětačtyřicet minut a jeho trpělivost se téměř úplně vyčerpala. Recepční se pohybovala, jako by byla pod vodou, přesunula papír sem, druhý tam, zvedla telefon, tiše hovořila, při papírování jí hlasitě cvakaly dlouhé rudé nehty.

Bylo to absurdní. Vstal a šel k ní. „Promiňte. Už tu čekám skoro hodinu.“

Zvedla hlavu. Nehty přestaly cvakat. V odbarvených blond vlasech jí byly vidět odrosty. Byla to tvrdá Newyorčanka ze staré školy. „Přivezli nám sem oběť vraždy, takže nikdo z personálu nebyl volný.“

„Vraždy? Teda, to je v New Yorku něco výjimečného.“ Gideon přes narůstající zlost musel přemýšlet o tom, jestli se náhodou nejedná o tu vraždu, jejíž oběť předtím zahlédl u svátého Bartoloměje. „Poslyšte, mého… partnera tady někde máte v ledničce a já bych s ním chtěl strávit pár minut o samotě.“ Začal posmutněle kňourat. „Jen pár minut.“

„Pane Crewe,“ prohlásila lhostejně, „uvědomujete si, doufám, že tělo vašeho partnera už tu pět dní čeká na vaše instrukce. Mohl jste přijít kdykoli. Tady ve složce se uvádí, že jsme se vás pokusili kontaktovat minimálně,“ podívala se na obrazovku, „šestkrát.“

„Ztratil jsem mobil,“ vymlouval se. „A byl jsem mimo město.“

„Dobrá. Ale nemůžete čekat, že se tady objevíte v jednu v noci a všechno tu pro vás bude připravené.“ Přísně po něm přejela pohledem.

Gideon si připadal bezmocně a poraženecky. Pochopitelně měla pravdu. Ale nůž už mu vypaloval díru v kapse; rentgenové snímky dělaly to samé v nákupní tašce; a pořád musel myslet na Kývajícího jeřába a na to, co teď asi dělá, jestli není někde poblíž, jestli hlídá márnici. Čím déle bude muset čekat, tím více času dopřává Kývajícímu jeřábovi.

„Jak dlouho ještě?“ ptal se Gideon.

Červené nehty znovu začaly klapat a přendávat papír. „Až bude někdo volný, dám vám vědět.“

Usadil se a znovu rozladěně zíral na motto nade dveřmi. Za nerezovými dveřmi plnými zářezů způsobených neustálými nárazy nosítek slyšel slabé zvuky. Něco se tam dělo – bezpochyby kvůli té vraždě. Teď už si byl jistý, že se jedná o tu vraždu ze svátého Bartoloměje. To jistě bude velká událost: někdo byl zavražděný v jednom z nejstarších a nejctihodnějších kostelů v New Yorku, jehož kongregace patřila k nejbohatším.

„Co je za těmi dveřmi?“ ptal se Gideon.

Žena znovu zvedla hlavu. „Pitevna, chladicí boxy, kanceláře.“

Za dvojitými dveřmi se opět ozval hluk, tentokrát vzrušený šepot a jakási činnost. Podíval se na hodiny. Už bylo téměř půl třetí.

Interkom na recepčním pultu pípnul. Tlumeným hlasem mluvila do sluchátka, potom se na něj podívala. „Někdo se vám teď bude věnovat.“

„Děkuji.“

Dveřmi přiběhl muž v ne úplně čistém bílém plášti. Byl špatně oholený, na krku měl zanícené pupínky. Zvedl zápisník a četl z něj. „George Crew?“

„Jsem Gideon. Gideon Crew.“

Beze slova se otočil a Gideon ho následoval do dveří. „Rád bych s ním strávil chvilku – o samotě,“ řekl zádům toho muže.

Žádná odpověď.

Šli spolu dlouhou, jasnou chodbou s linoleem na podlaze, která končila dalšími dveřmi vedoucími podle všeho do samotné pitevny. Sklem ve dveřích zahlédl řadu nerezových a porcelánových stolů, několik oranžových nádob na zdravotnický odpad, sloupce plastových nádobek. Kolem jednoho ze stolů stála skupinka lidí včetně detektivů a policistů. Zřejmě to byla oběť vraždy.

„Tudy, prosím.“

Gideon zabočil, aby mohl muže následovat dalšími dveřmi, další chodbou, až konečně dorazili do dlouhé místnosti lemované po obou stranách kovovými zásuvkami. Stálo na nich i firemní logo: SO-LOW, s, r. o. Byly to chladicí boxy.

Jeho průvodce se podíval do poznámek, na prázdno se mu pohybovaly rty a pak si dál něco mumlal a procházel řadu zásuvek, až našel tu správnou. Odemkl ji klíčem, který měl zavěšený na zakrouceném kabelu kolem pasu. Potom zásuvku vytáhl. Objevil se úplně zapnutý šedý plastový vak na těla. Do Gideonova nosu pronikl hořký třešňový zápach formaldehydu, který však ani zdaleka nepřekryl pach mrtvého lidského masa.

„Ehm. Určitě je to Mark Wu?“ Gideon si uvědomil, že je příšerně nervózní.

„Co je tady napsáno?“ Muž porovnal své poznámky s číslem na cedulce připevněné k vaku.

Gideon cítil tvrdou plastovou rukojeť nože v kapse. Přes chladný vzduch v márnici byla celá opocená. Tohle bude utrpení. Polkl a snažil se dát dohromady.

„Chtěl bych s ním být chvíli o samotě,“ prohlásil Gideon a žádost zakončil předstíraným vzlykem. Moc se mu ale nepovedl, zněl spíše jako škytavka.

Tentokrát druhý muž přikývl. Podle všeho o pobyt v místnosti stál stejně málo jako Gideon. „Pět minut?“

„Co takhle deset?“ Další vzlyk, tentokrát povedenější.

Souhlasné odfrknutí. „Počkám na chodbě.“

„Díky.“

Muž vyšel ven a dveře se za ním zavřely. Zářivky tiše bzučely, větrací systém syčel; ale pach v místnosti byl tak silný, že měl Gideon pocit, jako by ho úplně pohlcoval.

Deset minut. Raději by sebou měl hodit. Vytáhl rentgenové snímky, ještě jednou zkontroloval, kde je schovaný drát. Byl na vnitřní části levého stehna, kde se k němu Wu mohl snadno dostat. Ze stejného důvodu jistě nebude hluboko. S trochou štěstí najde strup vzniklý při jeho zavádění – tedy za předpokladu, že kůže zůstala v dobrém stavu. Zhluboka se nadechl, pak se sklonil a vzal za zip, připadalo mu, že mezi palcem a ukazováčkem drží studeného červa. Rozmýšlel se, znovu se nadechl. A pak zatáhl za zip, odhalil tvář, nahý a holý hrudník, řezy ve tvaru písmene Y byly po skončení pitvy hrubě zašité. Tělo nedbale omyli, zůstaly na něm šmouhy, kousky zaschlé krve a úlomky nejrůznějších materiálů. Řadu řezných ran a poranění někdo zašil mnohem pečlivěji, podle všeho ještě když byl Wu živý.

Ten pach byl neskutečně silný.

Levou rukou vytáhl nůž z kapsy, otřel ho dosucha a otevřel. Už bylo načase. Posledním tahem rozevřel celý vak – a vytřeštil oči. Byl ohromený. Neschopný slova.

„Nohy!“ vykřikl. „Co to sakra je? Co se stalo s nohama?“

55

Několik bloků na sever od autobusového nádraží Port Authority a těsně u řeky Hudson stála vysoká desetipatrová budova z hnědého vápence téměř bez oken, zabírala skoro celý městský blok. Původně to byl mlýn a sídlo Novoamsterdamské společnosti pro výrobu přikrývek a vlněného zboží. Později, když firma ukončila činnost, budovu koupila developerská společnost, která ji předělala na skladové prostory. Když firmě podnikatelský záměr nevyšel a budova byla zabavena kvůli neplacení daní, město skladové prostory po několika málo úpravách předělalo na „dočasné“ příbytky pro lidi bez domova. Oficiální název budovy zněl Ubytovací zařízení Abrama S. Hewitta, neoficiální pak Mraveniště. Bylo to obrovské útočiště tisíců lidí bez iluzí a bez kořenů.

Garsonka-sklad Kývajícího jeřába se nacházel v sedmém patře Mraveniště. Dokonale mu to tu vyhovovalo. V umaštěném kabátu, klobouku a se skloněnou hlavou se v podstatě neodlišoval od ostatních zdejších obyvatel, v tomto zašpiněném a skličujícím prostředí se trochu vyjímal pouze svým omláceným pouzdrem na kytaru.

Ve tři čtvrtě na tři ráno šel úzkou chodbou sedmého patra, kde byl sklad vedle skladu, každý z nich byl uzavřený pouze stahovacími dveřmi, na nichž bylo napsáno číslo. Pouzdro na kytaru mu jemně naráželo do nohou. Za kovovými dveřmi slyšel kašlání; chrápání a další ne tak snadno rozpoznatelné zvuky. Když se konečně dostal ke svému příbytku, otevřel klíčem visací zámek, vytáhl dveře, vklouzl dovnitř, znovu zavřel a zajistil dveře policejní rozpěrou. Sáhl nahoru, zatáhl za šňůru, aby rozsvítil holou žárovku, pak se rozhlédl. Uzoučké okno vedlo do černé větrací šachty.

Věděl, že se mu do maličké místnosti nikdo nevloupal: nahradil původní zámek mnohem lepším, který koupil, měl cylindrickou vložku a třmen z nerezové oceli, a ten nebyl porušený. A přesto pro něj podobná kontrola byla stejně instinktivní jako dýchání. Vlastně tady nebylo moc co vzít: úhledně ustlaný futon; odřený kožený kufr; podložka z rýžového papíru; balení litrových lahví vody, několik rolí papírových utěrek. V jednom rohu stál přenosný přehrávač a sloupec často používaných cédéček s bluesovou hudbou; v dalším rohu vyrovnaná řada populárních paperbacků. Kývajícímu jeřábovi se líbil Hemingway, Twain a literatura o bojovém umění z dynastie Tchang: Feng-šen Jen-i; Psanci z močálů.

V celém prostoru byl jediný předmět, který by se mohl považovat za ozdobný: fotografie, pomuchlaná a vybledlá, hnědého a nehostinně působícího pohoří – pohoří Pamír v Sin-ťiangské autonomní oblasti. Kývající jeřáb si pouzdro na kytaru opatrně odložil, pověsil si kabát a klobouk na kovový hák, potom se posadil na podložku z rýžového papíru a pět minut upřeně zíral na fotografii.

Na této náhorní plošině vyrostl, ve stínu hor, daleko od všech vesnic. Jeho otec byl chudý pastevec a farmář, který zemřel, když Kývající jeřáb neměl ještě ani rok. Matka se pak dál sama pokoušela hospodařit. Jednou, když bylo Kývajícímu jeřábovi šest, se u nich objevil muž. Vypadal úplně jinak než muži, které Kývající jeřáb zatím viděl, mongolsky mluvil špatně a s podivným přízvukem. Tvrdil, že je z Ameriky – Kývající jeřáb o té zemi něco málo slyšel. Také říkal, že je misionář, co putuje od vesnice k vesnici, Kývajícímu jeřábovi spíše než jako svaty muž připadal jako žebrák. Když mu dají něco k jídlu, pomodlí se s nimi a bude je učit slovo boží.

Matka muže pozvala, aby si s nimi dal večeři. Muž pozvání přijal. Při jídle jim vyprávěl o dalekých místech i svém podivném náboženství. S hůlkami to příliš neuměl a ústa si utíral do rukávu, ale pořád si přihýbal ze své placatky. Kývajícímu jeřábovi se vůbec nelíbilo, jak chtivě se dívá na matku. Čas od času začal zpívat: byla to zvláštní hudba plná bolesti a zármutku, kterou Kývající jeřáb dosud nikdy neslyšel. Po večeři si dali čaj a muž začal matku osahávat. Když se od něj odtáhla, srazil ji k zemi. Kývající jeřáb se na něj vrhl, ale on ho od sebe odhodil. Když muž začal matku znásilňovat, znovu se ji snažil bránit. Ale muž byl silný a praštil ho do hlavy cihlou. Když se probral z bezvědomí, zjistil, že je matka uškrcená.

O několik dní později ho k sobě do kláštera vzali šaolinští mniši. Až na výcvik v kung-fu ho však klášterní život příliš neoslovil, když proto zvládl vše, co ho mohli naučit, utekl. Nejprve se vydal do Chu-che-chao-tche, pak do Čchang-čchunu, kde žil na ulici a stal se z něj výborný zloděj. Potom si ho vybrala státní policie, protože jí neunikl jeho mimořádný talent, a vyslala ho do střediska 810 na speciální výcvik.

Takhle Kývající jeřáb vzpomínal každý den, když se díval na vybledlou fotografii svého dalekého domova. Byl to jeho způsob meditace. Vstal, udělal dlouhou sestavu dýchacích a protahovacích cvičení. Pak v naprostém tichu provedl dvacet devět rituálních kroků kata „létající gilotina“. Lehce zadýchaný se opět usadil na podložku z rýžového papíru.

Gideon Crew už byl téměř u cíle. Kývající jeřáb si byl jistý, že ho dovede k tomu, co hledá. Jak se Crew přiblíží k cíli, bude rozrušený, netrpělivý. Bude to ideální doba pro nečekaný úder do slabin. Ta dívka je k tomuto účelu přímo ideální.

Nedopřej nepříteli odpočinku, napsal Sun-c‘. Zaútoč, když není připravený, objev se tam, kde tě nečeká.

Od té noci na planině u pohoří Pamír se Kývající jeřáb nikdy neusmál. Nicméně teď v sobě cítil hřejivé teplo: uspokojovalo ho vykonané násilí a těšil se na blížící se nové násilí.

Vsunul ruku do díry ve švu futonu a vytáhl maličký kufřík vyrobený z tvrdého neprůstřelného plastu, skrytý v dutině vytvořené ve výplni. Odpojil výbušné zařízení chránící kufřík a pak ho otevřel. Uvnitř bylo šest mobilních telefonů; čínský, švýcarský, britský a americký pas; spousta peněz v nejrůznějších měnách; Glock 19 s tlumičem; světlý hedvábný kapesník se složitou výšivkou.

Opatrně a láskyplně kapesník vytáhl. Patřil jeho matce. Položil si ho na kolena, druhou rukou sáhl do kapsy svrchníku a vyndal trsátka: čtyři na prsty a jedno na palec. Byla pokrytá krví a jinými tkáněmi, takže se neleskla.

Vzal jednu z lahví vody, otevřel ji a namočil si papírovou utěrku. Pak si trsátka rozložil před sebe, jedno vedle druhého. Už před dávnou dobou jim dal jména, nazval je podle mytologických božstev; když je teď jedno po druhém čistil, přemýšlel o jménu a jedinečných vlastnostech každého trsacího prstýnku. Malíček: Ao-kuang, dračí král východního moře, který kdysi hříšný svět uvedl v chaos. Prsteníček: Fej-lien, Létající opona, bůh větru. Prostředníček: Ču-žung, bůh ohně. Ukazováček: Ti-Jan-au-süan: bůh nekonečné vnější temnoty. A vládce všech ostatních, palec, Lej-kung, „pán hromu“, který měl za úkol trestat smrtelníky, co sešli z pravé cesty.

Kývající jeřáb prstýnek na palec používal k přidržení průdušnice svých obětí, zatímco ostatní prsty řezaly; tento poslední prstýnek byl zvlášť špinavý a potřeboval ještě jednu dávku vody, aby se dokonale vyčistil.

Konečně se všechny prstýnky opět leskly, svou láskyplnou péčí obnovil jejich klid a rovnováhu. Teď si odpočinou, aby byly připravené na další blížící se cvičení. A Kývající jeřáb jim půjde příkladem.

Opatrně si prstýnky zabalil do matčina kapesníku a dal je do malé dřevěné krabičky. Pak se natáhl na futon a i v Mraveništi plném nočních zvuků rychle usnul.

56

„Kde jsou nohy?“ Gideon se jen málokdy přestával ovládat, ale teď se mu to stalo. Byl úplně vzteky bez sebe.

Jeho průvodce se okamžitě vrátil zpátky. „Hele, člověče, klídek…“

„Nikdo mi o tom neřekl! Nikomu jsem to nepovolil.“

„Poslyšte, přestaňte tu hulákat…“

„Jděte do hajzlu! Budu si hulákat, jak chci!“ Jeho hlas se rozléhal dlouhými chodbami. Bylo slyšet, jak sem někdo běží.

„Tady nemůžete křičet,“ domlouval mu jeho průvodce. „Jestli se neuklidníte, zavolám ostrahu.“

„Jen si poslužte! Volejte ostrahu! Zeptejte se, kdo ukradl nohy mého milence!“ I když zuřil, musel dál zůstat v roli.

Dvojitými dveřmi dovnitř vpadl další pracovník márnice a ostraha. Gideon se na ně obrátil. „Chci vědět, kde jsou Markovy nohy!“

„Promiňte,“ začal muž, který se prodíral ohromenou skupinkou lidí. Působil autoritativně a uprostřed všeho zmatku zachovával klid. „Jsem zdravotní technik. Pane, musíte se uklidnit.“ Obrátil se na asistenta. „Doběhněte pro zdravotní záznamy zemřelého.“

„Nepotřebuju jeho zdravotní záznamy, potřebuju jeho nohy!“

„Ze zdravotních záznamů poznáme, co se stalo s nohama,“ vysvětloval druhý muž. Chlácholivě mu položil ruku na paži. „Rozumíte mi? Zjistíme, co se s nimi stalo. Mám podezření…“ váhal a pak pokračoval, „že mu je možná amputovali.“

Slovo „amputovali“ viselo ve vzduchu jako odporný zápach.

„Ale…“ Gideon se zarazil. Okamžitě mu došlo, že tak se to zřejmě skutečně stalo. Nohy byly rozdrcené, zničené a nedaly se uzdravit. Wuovi je amputovali, když bojovali o jeho život. Mělo mu to být jasné už ve chvíli, kdy viděl ty rentgenové snímky.

Vrátil se asistent s blonďatou recepční za zády. Ta mu přinesla právě vytištěný papír. Technik si ho vzal, pročetl ho a pak ho předal Gideonovi.

Potvrzoval, že nohy byly amputovány několik hodin po nehodě, nepochybně krátce po provedení rentgenových snímků. Gideon se znovu díval na papír. Což bylo už téměř před týdnem. Teď už jsou jednou provždy ztracené. Polkl. Zklamání ho tak zdrtilo, že krátkou chvíli nebyl schopný slova.

„Myslím, že už tu všechno máme pod kontrolou,“ začal technik. Ostatní si šli po svém.

Gideon znovu získal hlas. „Co… co se s nimi stalo?“

Technik dál Gideona uklidňoval laskavým sevřením. „Zřejmě se staly součástí zdravotnického odpadu. Který se musí likvidovat.“

„Zdravotnického odpadu? A co se s ním děje, vozí se na skládku nebo tak?“

„Ne. Zdravotnický odpad se spaluje.“

„Aha.“ Gideon polkl. „A… jak dlouho trvá, než ho spálí?“

„No, moc s tím neotálejí. Poslyšte, je mi to moc líto, ale ty nohy už jsou pryč. Vím, že to pro vás musí být šok, ale… váš přítel je mrtvý.“ Mávl na tělo. „To, co tady vidíte, je jen odložená slupka. Váš přítel už odešel jinam, kde své nohy jistě nebude potřebovat. Aspoň tedy podle mého názory, jestli jsem se vás tím nějak nedotkl.“

„Ne. Ne, vůbec ne. Jenže…“ Gideon zmlkl. Nemohl uvěřit tomu, že už je po všem. Že neuspěl.

„Moc mě to mrzí,“ řekl muž.

Gideon přikývl.

„Mohu vám ještě s něčím pomoci?“

„Ne,“ odmítl Gideon unaveně. „Už jsem skončil.“ Zapnul vak a zasunul zásuvku. Přemýšlel, co mu na to řekne Eli Glinn.

Když se obrátili, poprvé zaznamenal, že ve dveřích stojí velká a mohutná černoška v sálovém oblečení a s rouškou kolem krku. Odkašlala si. „Náhodou jsem vás zaslechla,“ vysvětlovala. „Jsem doktorka Brownová, jedna ze zdejších patoložek.“

Technik ji pozdravil a pak nastalo ticho.

Doktorka Brownová se jemně zeptala. „Mohl byste mi ještě jednou říct, jak se jmenujete, pane?“

„Gideon Crew.“

„Mám pro vás informace, pane Crewe, které by vás mohly aspoň trochu uklidnit.“

Gideon očekával další náboženské úvahy.

„Pan Correlli má pravdu v tom, že v této zemi je standardní praxe, že části těl z operací patří do zdravotnického odpadu. V tomto případě to však neplatí.“

„Proč ne?“

„Tady v New Yorku máme poněkud neobvyklý systém, možná je přímo jedinečný. Když je během operace odstraněna končetina a pacient nám nedal žádné instrukce, jak postupovat, dává se tato končetina po pitvě do krabice a odváží se na newyorské hrnčířovo pole k pohřbu.“

Gideon na ni vytřeštil oči. „Hrnčířovo pole?“

„Správně. To je místo, kam se pohřbívají chudí. Jméno pochází z bible, je to pole, kam byl pohřbený Jidáš.“

„Město New York má hrnčířovo pole?“

„Správně. Když někdo zemře a nikdo si nepřijde pro tělo nebo když si rodina pohřeb nemůže dovolit, město ostatky pohřbí na hrnčířovo pole. Stejně se postupuje i s nevyzvednutými končetinami. Tam se pohřbí i nohy vašeho přítele.“

„A kde přesně je to… hrnčířovo pole?“

„Na ostrově Hart.“

„Na ostrově Hart?“ zopakoval Gideon. „A kde to je?“

„Myslím, že je to neobydlený ostrov na Long Island Sound.“

„A nohy jsou pohřbené tam?“

„Nepochybně.“

„A je nějaká možnost je najít?“

„Ano,“ potvrdila lékařka. „Po pitvě se všechna těla, končetiny a podobně dají do očíslovaných a označených krabic a pohřbí se tak, aby se daly ještě použít pro patologii nebo soudní lékařství. Takže si nemusíte dělat hlavu. Nohy vaše přítele byly řádně pohřbené.“

„Tolik se mi ulevilo.“ Gideon se zoufale snažil zklidnit zrychlený tep. Tohle byla přímo neuvěřitelná zpráva.

Technik Gideonovi laskavě poklepal na rameno. „No, doufám, že vás to alespoň trochu uklidní.“

„Ano,“ uznal Gideon. „Ano, uklidní. Ale…“ V ten okamžik Gideon vrhl po lékařce oduševnělý a prosebný pohled, „…rád bych je zajel navštívit. Oplakat je. Jistě to chápete.“

I když se doktorka Brownová zřejmě dokázala dokonale ovládat, tímhle ji podle všeho vyvedl z míry. „No, podle mého by ostatky, které máte zde, měly pro truchlení naprosto dostačovat.“

„Ale není tu celý.“ Gideonův hlas se mírně zachvěl, jako by se měl každou chvíli zhroutit.

Brownová o tom přemýšlela a pak promluvila. „Už několikrát jsem musela nechat ostatky exhumovat. Vždycky je to příšerně složité, spousta papírování, trvá to týdny. Je k tomu zapotřebí soudní příkaz. Musíte pochopit, že ostrov Hart vůbec není veřejně přístupný. Pohřby provádějí vězni z věznice na ostrově Rikers Island.“

„Ale když mají vyndat končetinu, jak poznají, kde je zakopaná? Někam si to píšou?“

„Podle mého názoru se očíslované krabice dávají do země podle čísel. Když je výkop úplně zaplněný, dají na konec značku a vykopou nový.“

„Jak bych to číslo a místo mohl zjistit? Poradila byste mi?“

Brownová si vzala od technika list papíru a podívala se na něj se zamračeným čelem. „Myslím, že ta čísla jsou v těchto složkách.“

Gideon natáhl ruku. „Můžu se podívat?“

Podala mu výjezd, on si z kapsy vytáhl pero a číslo si zapsal: 695-998 MSH.

„Díky. Mnohokrát vám děkuji.“

„Potřebujete ještě s něčím pomoci?“ ptala se patoložka. „Jestli ne, už mě čekají v pitevně. Momentálně máme nedostatek personálu.“

„Ne, víc nepotřebuji. Díky, doktorko Brownová. Cestu ven najdu sám.“

„Budu vás muset doprovodit až do čekárny.“

Gideon následoval její statnou postavu na chodbu kolem pitevny, kde stále ještě měli spoustu práce. V místnosti zůstávalo minimálně deset detektivů z oddělení vražd a policistů; další už vyšli na chodbu a téměř ji ucpali. Když se mezi nimi prodírali ven, všiml si Gideon, že před dvojitými dveřmi už se shromáždili novináři, křičí tam a strkají do sebe.

„Ta vražda musí být něco velkého,“ poznamenal Gideon.

„Byla mimořádně brutální,“ prohlásila odměřeně Brownová. „Omluvte mě,“ rozloučila se, protlačila se dveřmi a snažila se proklouznout kolem jedné zvlášť neodbytné skupinky novinářů s kamerou. Jakmile novináři zahlédli bílý plášť, vrhli se k ní a zahrnuli ji otázkami.

„Hodně štěstí.“ Schovala se za dveře a dav na ni dál chrlil dotazy.

„Podezřelí“ vykřikl někdo. „Jsou nějací podezřelí?“

„Kde v kostele bylo to tělo schované?“

Gideon se snažil prodrat davem, který dál volal otázky na zavřené dveře.

„… nějací svědkové nebo stopy?“

Šťouchl loktem do statného zvukaře, aby se dostal k východu.

„…je pravda, že měla rozervané hrdlo jako ten chlápek v Čínské čtvrti?“

Gideon se okamžitě zastavil a otočil. Kdo se to ptal? Rozhlédl se rozrušeným davem a chytil reportéra, který stál na okraji davu s diktafonem v ruce.

„Tahle vražda – co jsem to slyšel o rozervaném hrdle?“

„Jste svědek?“ vyzvídal muž náhle plný zájmu a podával mu ruku. „Bronwick z Postu.“

Gideon se díval na muže, jehož žluté fretčí zuby mírně tlačily dopředu na jeho spodní ret. Měl zvláštní přízvuk.

„Možná. Odpovězte mi na otázku: bylo roztržené hrdlo?“

„Jo, bylo. Příšerná vražda. Stalo se to u svátého Bartoloměje. Její tělo našli schované za lavicemi. Málem přišla o hlavu jako ten chlápek v Čínské čtvrti. Jak že se to jmenujete, pane? A jakou máte souvislost s případem?“

Gideon ho sevřel pevněji. „Říkal jste ona? Oběť byla žena? Jak se jmenovala?“ Náhle ho zaplavil nepopsatelný, ale příšerný pocit, jako by mu nervy hryzal nějaký hmyz.

„Žena, ano, kolem třicítky…“

„Jméno!“ Zatřásl mužem. „Potřebuju její jméno!“

„Klídek, člověče. Jmenovala se Marylin…“ Podíval se do poznámek. „Marylin Creedyová. Teď bych si rád poslechl, co víte vy, pane.“

Gideon muže odstrčil a rozběhl se. A běžel dál a dál.

57

Nad centrálním Bronxem začínalo svítat, na obloze nad Mosholu Parkway se objevila špinavě žlutá skvrna. Gideon Crew zíral z popraskaného okna Lexington Avenue expresu a nic neviděl, neslyšel ani necítil. V tom vlaku trávil už hodiny, jezdil z jižní konečné na Utica Avenue v Queensu až na severní konečnou ve Woodlawnu v Bronxu a zpátky, úplně ho opustily city, pohyboval se v šedé oblasti pouhého přežívání.

Od doby, kdy naposledy plakal, už uplynuly roky, ale teď měl v očích slzy – plakal vzteky, zármutkem nad svou omezeností a sobeckostí.

Rychle to však překonal. Dostal se na druhou stranu a jeho mysl pomalu, ale jistě začínala znovu fungovat.

Docházela mu fakta. Kývající jeřáb Orchideu zavraždil, pak schoval její tělo, aby nebylo objevené hned a on se mohl v klidu vytratit. Zabil ji ze dvou důvodů. Zaprvé bylo možné, že něco věděla, proto musela zemřít. Důležitějším důvodem ale bylo, že ho tím chtěl vyplašit. A v tom ho Kývající jeřáb odhadl dokonale: tou vraždou ho skutečně vyplašil. Teď už mu totiž bylo jasné, že Kývající jeřáb musí zemřít. Jinak to nepůjde. Do téhle hrůzy Orchideu zatáhl on; takže jí to dlužil.

A nebylo pochyb, že přesně to Kývající jeřáb očekává.

Během dlouhých hodin ve vlaku si Gideon promyslel všechny podrobnosti. To, co oba hledali, leželo zakopané na ostrově Hart. Oba tam budou muset vyrazit, aby to získali. A pouze jeden se z ostrova vrátí. Gideon však nebyl blázen, bylo mu jasné, že si vítězství musí trochu pojistit. A právě proto bude potřebovat Mindy Jacksonovou. Své schopnosti už prokázala; stane se jeho tajnou zbraní.

Vytáhl mobil a vytočil její číslo.

K jeho velkému překvapení mu telefon zvedla. „Gideone?“

„Kde jsi?“ ptal se.

„V centru. S tou ženskou mi nepřálo štěstí. Co ty? Zjistil jsi něco?“

„Všechno.“

Mlčení. Pak chladné: „Tak mi to pověz.“

„Nejdřív mi musíš něco slíbit. Já určím, jak to uděláme.“

Pauza. „Dobrá. Jak myslíš. Uděláme to po tvém.“

„Wu nepašoval plány na zbraň – měl v noze kus drátu. Ten drát je z nového revolučního materiálu. Ta čísla jsou vzorec na jeho vytvoření. Když budeš mít obě součásti, máš vyhráno.“

„Jakého nového materiálu?“

„Supravodiče při pokojové teplotě.“ Vysvětlil jí význam materiálu i všechny následky jeho zavedení a překvapilo ho, jak rychle pochopila, jaké to bude mít úskalí i nebezpečí.

„Ty nohy,“ pokračoval, „mu po nehodě amputovali. Jsou pohřbené v hromadném hrobě na ostrově Hart – což je newyorský hřbitov pro chudé. Ještě si musím něco vyřídit, ale večer tam vyrážím, abych je vykopal.“

„A jak je najdeš?“

„Části těla jsou označené a zakopané v očíslovaných krabicích, jsou seřazené podle čísel. Číslo krabice mám. Možná to tam budeme muset trochu… prohrabat. Už mám všechno promyšlené. Na City Islandu napravo od mostu je půjčovna motorových člunů. Murphyho udice a návnady. Tam si dáme sraz v deset večer.“

„Jak daleko od pobřeží je ten ostrov?“

„Tak kilometr a půl severovýchodně od City Islandu, uprostřed úžiny Long Island Sound, proti Sands Point. Přines si odstřelovačskou pušku.“

„To je úžasné. Jak jsi…?“

Přerušil ji. „Bude tam i Kývající jeřáb.“

„Panebože.“

„Nezapomeň na naši dohodu. Uděláme to podle mého. Nestojím o žádnou armádu agentů CIA, co by se vrhli na ostrov a zbytečně Kývajícího jeřába vyplašili. Přijedeme jenom ty a já.“

Zaklapl telefon. Pak si vzal papírek spadlý na podlahu metra a začal na něj psát.

Kývající jeřáb seděl naproti svátému Bartoloměji a brnkal na svou odřenou kytaru. Policisté jezdili sem a tam, pak odstranili zátarasy a uklizeči služba dala kostel zase do pořádku. Všechno se vrátilo k normálu. Bylo krásné ráno, na blankytné obloze plulo jen několik nadýchaných mráčků. Teď už stačilo jen čekat.

Tý horečky mě zbaví jenom má milá

Viděl Crewa, jak se objevil na 49. ulici, mířil opačným směrem než davy cestující do práce a pak zabočil na Park Avenue. Právě včas. Kývajícího jeřába hodně potěšilo, že druhý muž vypadá skoro jako smrt: unavený, rozcuchaný, zapadlé oči. Přešel Park Avenue a zamířil přímo k místu, kam si Kývající jeřáb položil pouzdro na kytaru, aby mu tam lidé mohli házet peníze. Kývající jeřáb dál hrál a tiše zpíval. Crew se postavil na druhou stranu pouzdra a on si dál brnkal a prozpěvoval. Kolem nich proudily davy v ranní špičce; bylo mu jasné, že Crew neudělá nic zbrklého.

Doktor říká, že jenom ona by mě zachránila

Crew mu do pouzdra hodil zmuchlaný papír, který se tam připojil k bankovkám a mincím. Ani se nepohnul. Kývající jeřáb dokončil píseň a pak konečně zvednul hlavu a jejich oči se setkaly. Téměř minutu jeden na druhého zírali a Kývající jeřáb cítil nesmiřitelnou zášť v Crewových očích, která ho hřála jako oheň. Pak druhý muž oční kontakt náhle přerušil, obrátil se a vrátil se tam, odkud přišel, odcházel směrem k Lexington Avenue.

Když zmizel, Kývající jeřáb zvedl zmuchlaný papírek, otevřel ho a našel na něm napsaný vzkaz.

Sejdeme se na ostrově Hart dnes o půlnoci. Tam jsou zakopané Wuovi amputované nohy. Přesnou polohu nohou napíšu na, papírek, který budu mít v kapse, Abys ten papírek a drát získal, budeš mě muset zabít. Nebo zabiju já tebe. Tak jako tak jeden z nás na ostrově Hart zemře.

Tak jsi to naplánoval a tak to taky má být.

G. C.

Kývající jeřáb papír pomalu zmačkal v pěsti a v obličeji se mu objevil spokojený výraz.

58

Kde se prodávají drogy, jsou i zbraně. A centrem obchodu s drogami v New Yorku, minimálně pokud jde o pouliční prodej, je čtvrť Mount Eden v jižní části centrálního Bronxu. Gideon seděl v metru linky D ženoucím se severně od Manhattanu a v kapse měl tlustý svazek bankovek. Nebyl to nejchytřejší způsob, jak si opatřit střelnou zbraň, ale spěchal a takhle to bude nejrychlejší.

Když vlak vyrazil ze zastávky na 161. ulici u stadionu Yankees, muž, který právě nastoupil, se propletl vagonem a posadil se vedle Gideona. Gideonovi až po chvilce došlo, že je to Garza, který si nasadil bohémský baret a oblékl dvouřadý kabát s výraznými klopami.

„Co přesně teď děláte?“ vyptával se Garza. Z hlasu se mu vytratila většina obvyklé přátelskosti.

„Svou práci.“

„Jste mimo sebe. Musíte se uklidnit, zpomalit a přijít s námi probrat svůj další plán.“

„Tohle už s vámi nijak nesouvisí,“ obořil se na něj Gideon a vůbec se nesnažil mluvit tiše. „Už je to moje akce. Je to osobní.“

„Přesně to mám na mysli: už jste si to moc připustil k tělu. Nikdy jsem neviděl nic tak neprofesionálního. Eli se spletl, když vám důvěřoval. Teď hrozí, že svou neopatrností celou misi pokazíte.“

Gideon neodpověděl.

„Vyrazit do Throckmortonské akademie a předstírat, že jste rodič – proč taková šílenost? Od této chvíle chceme vědět, co děláte a kam máte namířeno. Jestli si myslíte, že můžete porazit Kývajícího jeřába, šeredně se mýlíte.“

Gideon poznal, že Garza nemá ani tušení o ostrově Hart. Mírně ho potěšilo, že alespoň tentokrát má před Glinnem a jeho schopným pomocníkem náskok. „Vyřídím to sám.“

„Ne, to nepůjde. Potřebujete posily. Nebuďte hlupák.“

Gideon se hořce zasmál.

„Kde s ním máte sraz?“

„Do toho vám nic není.“

„Jestli s námi nebudete spolupracovat, odstřihneme vás. Přísahámbohu, že to uděláme.“

Gideon se rozmýšlel. Tuhle komplikaci teď nepotřeboval. „V Corona Parku v Queensu.“

Pauza. „V Corona Parku?“

„Vždyť víte, jak tam byla poslední světová výstava. Máme sraz v Unisféře.“

Mlčení. „Kdy?“

„Dnes o půlnoci.“

„Proč tam?“

„Prostě nás to napadlo.“

Garza kroutil hlavou. „Prostě vás to napadlo.“

„Kývající jeřáb mi zavraždil přítelkyni. Přežije to buď on, nebo já. Jak už jsem řekl, s vámi to nijak nesouvisí. Až vyřídím tuhle záležitost, dokončím i tu vaši. Nesnažte se mě zastavit.“

Garza chvilku mlčel, pak přikývl. Když vlak zastavil na další stanici, vstal a se znechuceným výrazem v obličeji odešel.

Crew vystoupil na rohu 170. ulice a Grand Concourse. Vyrazil na východ směrem k parku, míjel přitom řadu opuštěných budov. Když se dostal až k parku, který byl přímo v žalostném stavu, místo trávy tam byla hlína a všude se válely odpadky, zpomalil a začal se rozhlížet, přesně jako obyčejný chlápek z předměstí, co si sem přijel pro drogy. Téměř okamžitě se u něj objevil dealer, který kolem něj prošel a šeptal: trávu, trávu.

Zastavil se a obrátil. „Jo.“

Dealer se prudce otočil a vrátil se. Byl to malý nahrbený kluk s hřebínkem ve vlasech a kalhotami na půl žerdi. „Co potřebuješ?“ ptal se. „Mám trávu, koks, herák…“

„Pistoli.“

Mlčení.

„Zaplatím balík,“ pokračoval Gideon. „Ale potřebuju těžký kalibr, nejlepší kvalitu.“

Dealer zpočátku vypadal, že ho neslyší. Pak zamumlal cosi, co znělo jako: „Počkej tady,“ a zmizel.

Gideon čekal. Za dvacet minut byl kluk zpátky. „Pojď za mnou,“ nařídil mu.

Gideon ho následoval z parku do jedné z opuštěných budov na Morris Avenue. Starého domu s vymlácenými okny a tmavým vnitřkem páchnoucím močí. I když to bylo nebezpečné, bylo to mnohem lepší než na kolenou prosit Garzu o další zbraň. Nechtěl tomu muži být zavázaný víc, než bylo nutné. Věděl, že by měl být nervózní, dokonce se i bát, ale zatím nic necítil. Nic kromě hněvu.

Dealer šel k ponurému schodišti a pískl. Ozvalo se další písknutí.

„Druhé patro,“ oznámil mu.

Gideon vyšel do schodů, překračoval použité kondomy, skleněné trubičky od cracku a zvratky. Dostal se do druhého patra. Tam na odpočívadle čekali dva muži, oba na sobě měli drahé sportovní oblečení a bílé boty. Byli to Hispánci a dbali na sebe. Vyšší, podle všeho šéf, měl pečlivě přistřižené pětidenní strniště, spoustu prstenů a zlatých řetězů a silně voněl parfémem Attitude od Armaniho. Ten menší měl několik oparů.

„Ukaž nám prachy,“ nařídil mu ten vyšší se sebejistým úsměvem.

„Až uvidím zbraň.“

Šéf si dal ruce do kapes, nahnul se dozadu a díval se na Gideona spatra. Byl vysoký a své výšky využíval k zastrašování. V očích však měl dost tupý pohled. „Tu zbraň máme.“

„Tak mi ji ukažte. Nemám na to celý den.“

Ten menší s opary si sáhl do bundy a povytáhl zbraň. „Devítka beretta.“

„Kolik stojí?“

„Kolik máš?“

Gideon cítil, že jeho hněv, který už byl téměř na bodu varu, se ještě zvětšil. „Poslyš, sráči, řekni, jaká je cena. Pak si tu zbraň zkontroluju. Když bude dobrá, zaplatím, když ne, jdu od toho.“

Dlouhán přikývl a našpulil rty. „Ukaž mu ji.“

Opar vytáhl zbraň a podal ji Gideonovi. Gideon si ji vzal, prohlédl, několikrát zmáčkl spoušť. „Zásobník?“

Dali mu zásobník. Gideon si ho vzal a zamračil se. „Náboje?“

„Poslyš, člověče, tady nemůžeš střílet.“

Gideon už o tom přemýšlel. Pochopitelně měli pravdu. Bude muset zbraň otestovat později. Vzal si zásobník, dal ho dovnitř, zvedl zbraň, zmáčkl spoušť. Podle všeho byla ve výborném stavu. „Beru ji.“

„Dva tácy.“

To bylo dost za pistoli, co normálně stojí sedm set dolarů. Podíval se na ni blíže. Sériové číslo někdo upiloval, ale to nic neznamená. Stačí trocha kyseliny a znovu se ukáže. Sáhl do kapsy bundy, kam si schoval hotovost. Rozdělil si ji na balíčky po pětistovkách svázané gumičkou. Vybral čtyři a vyndal je. Dal si zbraň do kapsy a peníze předal Dlouhánovi.

Obrátil se a zaslechl hlas. „Ještě moment.“

Když se otočil, zjistil, že na něj oba muži míří pistolí. „Dej mi i zbytek těch prachů,“ nařídil mu Dlouhán.

Gideon vytřeštil oči. „Vy okrádáte mě? Zákazníka?“

„Přesně tak, člověče.“

Gideon měl v kapse ještě dva tisíce. Rychle se rozhodl, vytáhl peníze a hodil je na zem. „Víc nemám.“

„Ještě tu pistoli.“

„To už snad trochu přeháníte.“

„Tak se rozluč s tím svým bílým zadkem.“ Oba se zubili a mířili na něj.

„Mým bílým zadkem?“ opakoval nevěřícně Gideon. Sáhl si do kapsy, vytáhl pistoli a namířil na ně.

„Zapomněl jsi, že není nabitá, ty blbej sráči.“

„Když mě necháte odejít, pistoli vám vrátím,“ kňoural Gideon a podal jim ji.

„Spolehni se.“ Své ujištění doplnili samolibými úsměvy.

Gideonovi se tak třásly ruce, že se rozesmáli. Dlouhán se k němu natáhl, aby si pistoli vzal, a právě tohle rozptýlení Gideon využil, vrhl se na Opara, vyrazil mu pistoli z ruky, zároveň ho kopl z boku do kolene a vyskočil Dlouhánovi z dostřelu. Když se Opar s nářkem zhroutil k zemi, Dlouhán vystřelil a Gideon cítil, jak mu kulka prolétla rukávem bundy. Se zuřivým řevem dopadl na Dlouhána. Skácel se jako shnilý strom a Gideon přistál na něm, jedním prudkým pohybem mu vytrhl zbraň z ruky a silou mu ji přitlačil na oko.

„Ne, ne, jauuu!“ vykřikl druhý muž bolestí a snažil se vykroutit hlavu. Zbraň se mu však k oku tiskla tak silně, že se musel přestat hýbat. „Přestaň, prosím, sakra! To ne! To bolí!“

Opar už byl zase na nohou a sebral zbraň. Zamířil na Gideona.

„Zahoď to, nebo vystřelím!“ Gideon řval jako šílenec. „A pak tě zabiju.“

„Zahoď to,“ pištěl Dlouhán. „Poslechni ho!“

Opar vycouval z místnosti, kulhal a zbraň dál držel v ruce. Gideon poznal, že se chystá utéct. Ať si běží třeba k čertu. Opar se rozběhl. Gideon slyšel jeho kroky, jak se hnal po schodech, potom i náraz, protože v tom zmatku zakopl a upadl. Pak další vyděšený běh a nakonec ticho.

„Vypadá to, že už jsme tu zbyli jen my dva,“ začal Gideon. Cítil, jak mu po paži teče teplá krev. Kulka ho podle všeho škrábla na rameni, z bundy trčel chomáč látky. Skutečná rána však byla mrtvá, vůbec nic necítil.

Dlouhán něco zmateně mumlal. Gideon mu dál pevně tiskl hlaveň k očnímu důlku, čímž ho znehybnil, pak mu prohledal bundu a vytáhl peníze. Objevil ještě jeden mnohem silnější svazek bankovek – minimálně pět tisíc. Ty si taky vzal, našel i nůž. Pak se rozmyslel a sebral mu i zlaté řetězy z krku, stáhl mu diamantové prsteny a nezapomněl ani na peněženku. Když mu prohledával kapsy, viděl i klíčky od auta, klíče od domu, drobné a půl tuctu devítimilimetrových nábojů, které podle všeho byly vyjmuté ze zásobníku beretty.

Zvedl pistoli z mužova oka. Dlouhán ležel na zemi a žvatlal jako děcko. „Poslyš, Fernando,“ oslovil ho Gideon jménem, které zjistil na řidičáku. „Mám tvé klíče, znám adresu. Zkus na mě nějaký podfuk a zajedu si k tobě domů, zabiju ti rodinu, psa, kočku i rybičky.“

Muž zanaříkal, zakryl si tvář dlaněmi a kolébal se na podlaze.

Když Gideon odcházel z budovy, díval se, jestli někde nečíhá Opar, pak vyrazil k stanici metra na Grand Concourse. Cestou klíče, šperky a peněženku hodil do kanálu, nechal si jenom zbraně a peníze.

Teď měl dvě pistole. Schoval se v jednom vchodu a zkoumal kořist. Druhou zbraní byl Taurus Millennium Pro in, ráže .32 ACP s plným zásobníkem. Vložil devítimilimetrové náboje do zásobníku beretty, zasunul zásobník dovnitř a obě pistole si zastrčil dozadu za opasek. Pak si svlékl bundu a zkontroloval rameno. Zranění nebylo tak povrchové, jak myslel, ale nebylo to nic vážného. Znovu si oblékl bundu a podíval se na hodinky. Bylo deset ráno.

Cestou k metru se stavil v lékárně, koupil si obinadlo a na toaletě si s ním ošetřil rameno.

Z náhlého impulzu ještě zaskočil do papírnictví, kde koupil zápisník, papíry, pera a silnou hnědou obálku. Pak se odebral do sousední kavárny, aby sepsal poslední vůli.

59

Kavárna byla příjemné místo, které statečně odolávalo šedi a beznaději venku. Přišla k němu bojovná servírka, které už sice bylo přes šedesát, ale čiperná byla jako pubertačka, na hlavě měla mikádo a obličej pokrytý silnou vrstvou make-upu.

„Co si dáte, brouku?“

Byla úžasná. Gideon poprvé za dlouhou dobu pocítil jinou než negativní emoci. Pokusil se o úsměv. „Kafe, volská oka osmažená z obou stran, slaninu, bílý toastový chléb.“

„Už se to nese.“

Odešla a on si otevřel zápisník a přemýšlel. Záleželo mu jen na dvou věcech na světě: na rybářské chatě v pohoří Jemez a na kresbě Winslowa Homera. Kresba se vrátí do Mertonského muzea umění v Kittery v Maine, odkud si ji před lety vypůjčil. Ale ta chata… Chtěl si být jistý, že ji dostane někdo, kdo ji bude milovat tolik jako on, kdo ji nenechá spadnout. A neprodá ji nějakému developerovi.

I kdyby porazil Kývajícího jeřába, což vůbec není jisté, stejně se brzy bude dívat smrti do tváře.

Servírka před něj postavila snídani. „Píšete velký americký román?“ vyzvídala.

Obdařil ji svým nejhezčím úsměvem a ona potěšeně odešla. Když Gideon přemýšlel nad vlastní smrtelností – což poslední dobou dělal dost často –, došlo mu, že vůbec nikoho nemá. Většinu svého dospělého života od sebe lidi odstrkoval. Neměl rodinu, žádné skutečné přátele a žádné kolegy, s nimiž by se přátelil v práci. Asi nejvíc se přátelství podobal jeho vztah s Tomem O’Brienem, ale stýkali se pouze, když od něj něco potřeboval, a navíc to nebyl čestný člověk. Jeho jediná přítelkyně byla prostitutka – a on může za její smrt.

„Mám vám dolít kávu?“ zeptala se servírka.

„Díky.“

A pak ho napadlo jméno. Někdo, komu mohl důvěřovat. Charlie Dajkovic. Od smrti generála Tuckera s ním nebyl v kontaktu. Sice trávil nějakou dobu v nemocnici, ale podle posledních zpráv se uzdravoval. Nebyli zrovna přátelé – to se říct nedalo. Ale byl to dobrý a čestný chlap.

Gideon začal psát a snažil se ovládnout lehké chvění ruky. Nebylo to snadné. Dajkovic dostane chatu a veškeré její zařízení s výjimkou Winslowa Homera. Jmenoval Dajkovice vykonavatelem své poslední vůle a pověřil ho anonymním navrácením kresby Mertonskému muzeu umění. Za života na něj nikdy nepadl ani stín podezření; tak se rozhodně nehodlal nechat usvědčit po smrti.

Dokončení vůle mu netrvalo dlouho. Když si ji pročítal, v mysli se vrátil na své tajné rybářské místo u potoka Chihuahueños. Roky to zkoušel ve všech možných potocích pramenících v severní části pohoří Jemez, než tohle místo našel – bylo snad nejkrásnější na zemi. Po krátkém přemýšlení dopis obrátil a namaloval Dajkovicovi mapu, jak se tam dostat, a navíc doporučení, jaké typy mušek používat v různých ročních obdobích. To bude jeho největší odkaz.

Doufal, že Dajkovice baví rybaření.

Když skončil, přivolal si servírku.

„Ještě kávu?“ ptala se.

„Laskavost.“

Okamžitě se rozzářila.

„Tenhle dopis,“ vysvětloval Gideon, „je má poslední vůle. Potřebuju dva svědky.“

„Alek zlato, vždyť ti je sotva třicet, proč na něco takového myslíš?“ Servírka mu stejně dolila šálek. „Já jsem o třicet let starší a něčím takovým se netrápím.“

„Jsem smrtelně nemocný.“ Jakmile to vyslovil, začal se divit, proč se proboha svěřuje úplně cizí ženě.

Servírka mu jemně položila ruku na rameno. „To mě mrzí. Ale nic není nezvratné. Modli se k bohu a on zařídí zázrak.“ Odvrátila se. „Glorie? Pojď sem, tenhle pán od nás potřebuje pomoct.“

Přišla i druhá servírka, oplácaná dívka kolem dvacítky, obličej jí zářil, že může být co platná. Gideona tyto neznámé ženy s širokým srdcem dojaly.

„Teď to podepíšu,“ oznámil jim Gideon, „a potom bych chtěl, abyste mi to obě dosvědčily a podepsaly, pak ještě svá jména napište čitelně.“

Podepsal, ony podepsaly, a když Gideon vstal, starší servírka ho zničehonic objala. „Modli se k bohu,“ poradila mu. „On dokáže cokoli.“

„Mnohokrát vám děkuji. Obě jste ke mně byly moc laskavé.“

Odešly. Gideon napsal vysvětlující dopis pro Eliho Glinna, žádal ho, aby se postaral, aby Dajkovic dopis dostal; pak list dal do obálky a adresoval ji Glinnovi do Efektivních odstranění technických problémů na 12. malé západní ulici. Vytáhl svazek bankovek, který ukradl dealerovi, schoval ho pod svůj převrácený talíř a rychle z kavárny zmizel.

Cestou na metro hodil dopis do schránky a zaplavila ho přitom vlna sebelítosti nad jeho osamělým zkaženým životem, který stejně brzy tak jako tak skončí. Možná ta servírka měla pravdu: měl by zkusit modlitby. Nic jiného v jeho životě totiž zatím nefungovalo.

60

Gideon jel metrem až na konečnou a pak chytil autobus na City Island. Kolem poledního už stál před Murphyho udicemi a návnadami na City Island Avenue a nad hlavou mu poletovali mořští ptáci. Jen těžko se dalo uvěřit tomu, že tahle ospalá rybářská vesnice je součástí New Yorku.

Když otevřel dveře, ocitl se v uzoučkém obchodě ze tří stran vyplněném skleněnými vitrínami. Na protilehlé straně obchodu stál obrovský muž v triku.

„Co pro vás mohu udělat?“ zaburácel muž s pravým bronxským přízvukem.

„Vy jste Murphy?“

„Pravý a nefalšovaný.“

„Chtěl bych si pronajmout člun.“

Vypůjčení domluvili rychle, muž ho přes obchod doprovodil k dokům za ním. Tam kotvila desítka laminátových člunů, každý měl motor o síle šesti koní, kotvu a nádrž.

„Bude bouřka,“ oznámil mu Murphy, když člun připravoval na odjezd. „Raději se do čtyř vraťte.“

„Žádný problém,“ uklidnil ho Gideon, když dovnitř naložil udici a krabici s návnadami, které předtím koupil jako maskování.

O několik minut později vyplul, brzy projížděl pod mostem City Island Bridge a dostal se na otevřené moře úžiny Long Island Sound. Ostrov Hart se rozkládal asi osm set metrů na severovýchod, byl to dlouhý a nízký kus pevniny, co v oparu nebyl příliš zřetelný, nejvíce na něm vynikal veliký komín, který mohl mít až pětačtyřicet metrů. Zesílil vítr a malý člun se s námahou prodíral vlnami, které mu narážely do kýlu. Na obloze se hnala mračna, rackové plachtili na vzdušných proudech a hlasitě skřehotali.

Gideon se podíval do námořní mapy, kterou si koupil, a rozpoznával výrazné krajinné prvky: maják Execution Rocks, ostrůvky Blauzes, Davidsův ostrov, High Island, Krysí ostrov. Pokoušel se zapamatovat si cestu: až tudy pojede příště, bude tma.

Člun se slabým motorem se vlnami prodíral jen pomalu. Ostrov se postupně začínal nořit z oparu.

Byl dlouhý téměř kilometr a půl a pokrýval ho řídký porost stromů, rozptýlených mezi polorozbořenými cihlovými budovami. Když byl přibližně sto metrů od pobřeží, otočil kormidlo na druhou stranu, začal ostrov obeplouvat a vše si prohlížel dalekohledem. Velký komín se tyčil ze zničeného komplexu na východním pobřeží, který dříve sloužil zřejmě jako elektrárna. Všude byly útesy a skály. Každých sto metrů stál na pobřeží billboard varující případné návštěvníky ostrova:

Nápravné zařízení města New York

ZAKÁZANÁ OBLAST

ZÁKAZ VSTUPU, PŘISTÁVÁNÍ, KOTVENÍ NEUPOSLECHNUTÍ SE TRESTÁ

Když se dostal k severnímu okraji ostrova, všiml si pohybu, proto vypnul motor a okolí sledoval dalekohledem. Za zástěnou z dubů spatřil skupinu vězňů v oranžových kombinézách, jak pracují uprostřed pole. Opodál parkovalo rypadlo. Vykládali borové rakve z nákladního auta a dávali je vedle právě udělaného výkopu. Kolem nich stáli dobře ozbrojení hlídači, sledovali jejich práci, gestikulovali a volali pokyny.

Gideon nechal člun jen tak plout, vše pozoroval a čas od času si něco zapsal.

Když byl konečně spokojený, znovu nastartoval a pokračoval podél západního pobřeží ostrova. Asi v polovině cesty se před ním objevila dlouhá písečná pláž pokrytá nejrůznějšími naplaveninami včetně odpadků, dřeva a starých lodních kýlů. Pláž končila u betonového vlnolamu, za nímž se tyčila stará elektrárna s komínem. Na cihlové fasádě hlavní budovy byl minimálně třicet metrů dlouhý a devět metrů vysoký nápis.

VĚZENÍ

VSTUP ZAKÁZÁN

Rozhodl se, že s člunem přistane vedle vlnolamu, u solné bažiny a zrádně vypadajících útesů.

Gideon nasměroval člun, propletl se útesy a plul pomalu a opatrně.

O chvíli později vypnul motor, vyskočil z člunu do moře, brodil se ve vodě a táhl člun na pláž.

Podíval se na hodinky: byla jedna.

61

Gideon šel po pláži, přelezl nízký vlnolam, skryl se pod stromy a pak se zastavil, aby prozkoumal okolí. Nalevo byl otevřený prostor, za nímž stála rozbořená elektrárna. Napravo, kousek od pobřeží byly skromné bungalovy, dokonce mezi nimi vedly ulice s pouličními lampami, příjezdovými cestami, chodníky. Vypadalo to jako obyčejné staromódní předměstí – až na to, že se vše rozpadalo, domy se bortily, okna byla rozbitá, střechy rozvalené, po pouličních lampách se šplhaly popínavé rostliny. V cestách byla spousta prasklin, kterými rašil plevel a zakrslé stromy.

Čekal a všechny smysly mu pracovaly naplno. V dálce, z konce ostrova slyšel slabé burácení rypadla hloubícího hromadný hrob. Střední část ostrova však působila opuštěně. Vytáhl z kapsy snímek z Google Earth, který si předtím vytiskl, a několik minut se podle něj orientoval. Pak se začal opatrně pohybovat po zarostlé cestě a přes širokou volnou plochu a mířil k rozbořenému komplexu budov, kterých si předtím všiml. Vápencový blok zasazený do cihlové fasády první budovy oznamoval její účel a datum postavení: GENERÁTOROVÁ MÍSTNOST 1912. Vymlácenými okny viděl mohutné zařízení: železné setrvačníky, trouchnivějící řemeny, rozbité měřicí přístroje, parní potrubí a veliký kotel z nýtované oceli, bojler obrostlý šlahouny rostlin, které se plazily ven otevřenou střechou k obloze.

Gideon zamířil na sever směrem k hřbitovu, dál se skrýval v keřích a stromech u cesty, šel pomalu, díval se na snímek z Google Earth, vše si zapisoval a vrýval do paměti. Okolní krajina působila přímo postapokalypticky, celá čtvrť, která byla ponechaná zkáze. Nic nebylo zamčené nebo zajištěné; vypadalo to, jako by se před půlstoletím najednou všichni sebrali, šli pryč a už se nikdy nevrátili. Stála tam i zaparkovaná auta zarostlá plevelem, obchod se zbožím stále ještě v regálech, domy s pokřivenými zárubněmi, uvnitř byl vidět hnijící nábytek, odlupující se tapety, deštník ve stojanu u dveří, starý klobouk na stole. Minul rozbořenou kapli s rozbitými okny, vystavenou vlivu živlů. Řeznictví, kde na špalku stále ještě visely rezavějící nože – na centrálním náměstí ležela stará panenka Barbie bez hlavy. Na kraji městečka přišel na staré baseballové hřiště, lavičky pro diváky plné plevelu, na hřišti už vyrostl malý les.

Gideon obešel trosky plicního sanatoria a řady domů chlapecké polepšovny, které měly v rozpadajících se štítech heslo: BŮH A PRÁCE. V zemi bylo několik jam, staré sklepy a základy, některé odhalené, jiné zakryté hnijící podlahovou krytinou. Všechno se zdálo být těsně před rozpadem. Znovu se podíval na snímek z Google Earth, za ubytovnami objevil obrovskou kruhovitou plochu pokrytou betonem s několika rezavějícími kovovými poklopy – podzemními pozůstatky staré raketové základny pro střely Nike.

Když se blížil k severnímu konci, budovy začaly přecházet do zarostlé plochy poseté betonovými značkami, očíslovanými a nabílenými. Vrčení rypadla zesílilo. Vplížil se do hustého lesíku u volného prostranství a dál se přesouval na sever. Po čtyřech stech metrech lesy přecházely v další otevřený prostor. Tady si Gideon lehl na břicho a dál pokračoval plížením, dalekohledem sledoval, co se děje asi sto metrů před ním, v té části pohřebiště, kde právě vykopali nový hrob.

Na okraji dlouhého výkopu byla vyrovnaná řada rakví, vězni je pilně předávali svým druhům stojícím v příkopě, kteří je dávali do řad, po čtyřech vedle sebe, po šesti na výšku. Díval se, jak položili dvě řady, tedy celkem osmačtyřicet rakví. Každá z rakví měla na straně a víku číslo napsané černým fixem.

Práci sledoval spolehlivý vězeň se zápisníkem, za zády měl několik strážců s pistolemi a brokovnicemi. Když se všechny rakve přemístily do výkopu, muži vylezli ven, dali přes horní vrstvy vlnitý plech a ustoupili stranou, protože rypadlo právě zaplnilo vzduch oblakem kouře z dieselového motoru, nahrnulo na plech hromadu hlíny a nové rakve zasypalo. Foukal silný vítr, který ohýbal vrcholky stromů. A Gideon čas od času ucítil vůni čerstvé hlíny smíchanou s kyselým pachem formalinu a hniloby. Na odlehlém konci pohřebiště byl cihlový přístřešek s jednou otevřenou stěnou, v němž parkovalo druhé rypadlo.

Gideon obešel pole a hledal lepší pozorovatelnu, snažil se přijít na to, kam by se tak mohly dávat malé krabice s končetinami. To, co hledal, objevil ve druhém souběžném výkopu o něco dále v poli. Výkop byl částečně zasypaný hlínou, nejnovější krabice ještě byly nezakryté a připravené na další vrstvy; jeho dalekohled mu prozradil, že tyto krabice jsou malé – mají tedy ideální velikost pro části těla, a také jsou označené rukou psanými čísly. Na odhalené řady malých rakví se opět položil vlnitý plech na jednom konci zatížený hlínou, který je podle všeho měl chránit před působením živlů do doby, kdy řady budou úplné.

Toto místo si bude muset prohlédnout podrobněji. Výkop byl hluboký a ze své pozorovatelny neviděl až na dno. Musí se dostat blíže, aby tam nahlédl – o moc blíže. A to nepůjde, aniž by ho někdo přistihl.

Vstal, dal si ruce do kapes, a jako by se nechumelilo, vyrazil do otevřeného prostoru.

62

Všimli si ho okamžitě.

„Haló! Haló, vy!“ Dva ze strážců vytáhli zbraně a rozběhli se k němu přes pole. Gideon dál šel, aby se rychle dostal k výkopu dřív, než ho chytí. Když ho dostihli, byl už u okraje a díval se dolů.

„Ukažte ruce! Pořád vám na ně musí být vidět!“

Gideon zvedl hlavu, jako by byl překvapený. „Co se to děje?“

„Ani hnout! Ukažte ruce!“ Jeden ze strážců si klekl a mířil na něj služební zbraní, druhý se k němu opatrně blížil s namířenou brokovnicí. „Ruce za hlavu.“

Gideon ho poslechl.

Jeden byl běloch, druhý černoch, oba samý sval a v nejlepší kondici. Měli na sobě modrá trika, na zádech s bílým nápisem: NEWYORSKÁ VÉZEŇSKÁ SLUŽBA. Jeden ze strážců ho důkladně prohledal a vyprázdnil mu kapsy, vyndal mapu Google Earth, zápisník, peněženku a pergamen, který si Gideon připravil ještě před vyplutím.

„Je čistý.“

Druhý strážce vstal a dal si glock do pouzdra. „Ukažte nám průkaz totožnosti.“

Gideon s rukama stále ještě za hlavou promluvil hlasem, který mu přeskakoval úlekem. „Já nic neudělal! Přísahám! Jsem jenom turista!“

„Průkaz totožnosti,“ zopakoval strážce. „Hned!“

„Mám ho v peněžence.“

Muž mu vrátil peněženku a Gideon v ní našel svůj řidičský průkaz z Nového Mexika a předal mu ho. „Sem se nesmí nebo co?“

Zkoumali jeho průkaz, převraceli ho tam i zpátky. „Vy jste neviděl ty nápisy?“

„Jaké nápisy?“ zakoktal se Gideon. „Jsem jen turista z…“

„Nechte těch keců.“ Černošský strážce, který tu podle všeho velel, se zamračil. „Ty nápisy u pobřeží. Všude. Vy mi snad chcete tvrdit, že jste je neviděl?“

Ozvala se vysílačka, hlas se dožadoval informací, jak to vypadá s vetřelci. Strážce si vytáhl vysílačku z pouzdra. „Je to jen nějaký chlápek z Nového Mexika. Máme to pod kontrolou.“

Vrátil vysílačku do pouzdra a přeměřil Gideona přísným pohledem. „Neřekl byste nám, jak jste se sem dostal a co tady proboha děláte?“

„No, já… jel jsem si zarybařit a řekl si, že se tady porozhlídnu.“

„Ano? A vy jste slepý nebo tak?“

„Ne, vůbec jsem si žádných cedulí nevšiml… měl jsem dost práce s těmi vlnami, tak jsem nedával pozor, opravdu…“ Snažil se, aby jeho kňourání znělo dostatečně nevěrohodně.

Bělošský strážce zvedl pergamen. „Co je tohle?“

Gideon zrudl. Mlčel. Oba strážci se po sobě pobaveně podívali.

„Vypadá to jako mapa pokladu,“ začal běloch a dal ji Gideonovi před oči.

„Já… já…“ koktal a pak zmlkl.

„Nechte těch keců. Hledal jste tu zakopaný poklad.“ Strážce se zazubil.

Gideon po chvilkovém váhání sklopil hlavu. „Jo.“

„Povězte nám o tom.“

„Přijel jsem sem na dovolenou z Nového Mexika. Tu mapu jsem si koupil od chlápka na Canal Street. Jsem amatérský hledač pokladů, víte?“

„Na Canal Street?“ Oba policisté si vyměnili další pohled a jeden obrátil oči v sloup. Černý policista zkoumal mapu a jen s námahou udržel vážnou tvář. „Vždyť podle téhle mapy ani nejste na správném ostrově.“

„Ne?“

„Ten křížek na mapě je na Davidsově ostrově. To je támhleten ostrov.“ Trhl bradou.

„Tohle není Davidsův ostrov?“

„Ne, tohle je ostrov Hart.“

„Nevyznám se v oceánu, tak se mi to zřejmě popletlo.“

Další smích, tentokrát už spíše pobavený než výsměšný. „Člověče, vy jste se úplně ztratil.“

„To asi ano.“

„A který pirát tady ten poklad zakopal? Kapitán Kidd?“ Další smích, potom tvář černošského strážce opět zvážněla. „Poslyšte, pane Crewe, muselo vám být jasné, že sem nemáte vstupovat. Ty nápisy jste přece musel vidět. Tak nám tu nelžete.“

Gideon sklopil hlavu. „Ano, viděl jsem je, promiňte.“

Znovu se ozvala vysílačka, další hlas se informoval na narušitele. Černoch odpověděl: „Kapitáne, nějaký chlápek tu hledal poklad. Má mapu a všechno. Koupil si ji na Canal Street.“ Odmlčel se a Gideon ve vysílačce slyšel hlasitý chechot. „Tak co s ním?“

Chvilku poslouchal a pak řekl. „Jasně. Končím.“ Zazubil se. „Dnes je váš šťastný den. Nezatkneme vás kvůli nedovolenému vniknutí. Kde máte člun?“

„Tam na pláži u toho velkého komína.“

„Doprovodím vás teď k vašemu člunu, jasné? Jen pro vaši informaci, tento ostrov je pro veřejnost uzavřený.“

„A co se tady děje?“

„Upravujeme krajinu,“ prohlásil strážce a znovu se zachechtal. „Teď půjdeme.“

Gideon ho následoval přes pole až k cestě. „Opravdu, co to tam děláte? Proč zakopáváte všechny ty krabice? Vypadají jako rakve.“

Policista se rozmýšlel. „Jsou to rakve.“

„Co to má být? Nějaké pohřebiště?“

„Jo. Tohle je veřejné pohřebiště města New York. Hrnčířovo pole.“

„Hrnčířovo pole?“

„Když ve městě někdo zemře a nemá příbuzné ani peníze na pohřeb, pohřbíme ho tady. Práci tady vykonávají vězni z ostrova Rikers, proto nestojíme o žádné výletníky na člunech, jasné?“

„Ty jo. A kolik je tady těl?“

„Přes milion,“ prohlásil strážce s náznakem hrdosti.

„Ty bláho.“

„Je to největší pohřebiště na světě. Pohřbívá se tady už od války Severu proti Jihu.“

„To je neuvěřitelné. A to všichni mají křesťanský pohřeb?“

„Mezináboženský. Žehnat mrtvým sem jezdí představitelé nejrůznějších církví – kněží, pastoři, rabíni, imámové. Na žádné náboženství se nezapomíná.“

Prošli kolem staré elektrárny. Nad bujnou vegetací se tyčila generátorová místnost.

„Kde máte člun?“ ptal se strážce a přes otevřený prostor se díval k pobřeží.

„Je dole na pláži u toho vlnolamu.“

Místo aby strážce vyrazil přímo, šel po cestě na sever, velkou oklikou.

„Proč jdeme tudy?“

„Protože na to pole je zákaz vstupu,“ vysvětloval strážce.

„Kvůli čemu?“

„To netuším. Na tomhle ostrově je spousta nebezpečných míst.“

„Opravdu? A jak víte, kde jsou?“

„Máme mapu, jsou na ní vyznačené zakázané oblasti.“

„Máte ji u sebe?“

Strážce ji vytáhl. „Musíme ji mít pořád.“

Gideon mapu vzal a velmi podrobně si ji prohlížel, dokud mu ji strážce zase nesebral a neschoval si ji. Po velké obcházce kolem pole dorazili na pláž a zamířili k člunu.

„Ehm,“ začal nesměle Gideon, „nemohl bych dostat zpátky své věci?“

„To by neměl být problém,“ ujistil ho strážce, vytáhl z kapsy mapu, zápisník a další dokumenty a vrátil mu je.

„A Davidsův ostrov je veřejně přístupný?“ ptal se Gideon.

Strážce se rozesmál. „Je to chráněná oblast, takže bych tam být vámi nic nekopal.“ Rozmýšlel se. „Mohl bych vám poradit?“

„Klidně.“

„Ta mapa, kterou jste koupil, je falešná.“

„Falešná? Jak to můžete vědět?“

„Byl jste na Canal Street. Určitě jste tam viděl všechny ty rolexky, tašky Vuitton, parfémy Chanel a všechny ty věci od Prady. Je to centrum padělaného zboží. Ale musím uznat, že falešnou mapu k pokladu jsem tedy ještě neviděl.“ Mile se usmál a přátelsky Gideonovi položil ruku na rameno. „Byl bych nerad, kdybyste zbytečně marnil čas a dostal se do problémů. Můžete mi věřit, tohle není žádná mapa k pokladu.“

Gideon se zatvářil maximálně zasmušile. „To mě mrzí.“

„Mě zase mrzí, že v New Yorku je tolik parchantů, co odírají turisty.“ Strážce se podíval na oblohu, která se téměř celá zakryla černými mraky. Zesílil vítr a na vlnách na moři se dělala bílá pěna. „Na vašem místě bych zapomněl na Davidsův ostrov a vrátil se na pevninu. Za bouřky tady bývají silné proudy, a tahle bouřka bude stát za to.“

63

V deset večer se Gideon, oblečený jako baťůžkář, potuloval po City Island Avenue a z dálky pozoroval Murphyho půjčovnu. V batohu měl obě nelegálně pořízené pistole, krabice s náboji, nůž, čelovku, baterku, skládací lopatu, skládací cepín, provaz, nůžky na plech, dvoje brýle s nočním viděním, mapy a zápisník. Kvůli prudkým poryvům větru od moře se stará dřevěná cedule půjčovny na vrzavých pantech kymácela sem a tam. Vzduch byl cítit slanou vodou a řasami. Na jižním horizontu se blýskalo, kupovitá bouřková mračna se rychle blížila.

Mindy zatím nikde neviděl. Bylo už několik minut po domluveném srazu, předpokládal však, že dorazila dříve, někde se skryla a čekala na něj.

A jako na zavolanou náhle ve tmě u malého parku za svými zády zaslechl hlas: „Ahoj, Gideone.“

Vyšla ven, vypadala upraveně a sportovně. Také měla batoh, na hlavu si nasadila vlněný baret a silný vítr jí čechral krátké vlasy. Pozdravila ho láskyplným polibkem.

„To je ale báječné překvapení.“

„Nebuď hlupák,“ utrhla se na něj. „To je přece součást maskování – jen dva študáci na letním výletě –, jak jsi říkal, jasné?“

„Jasné“

Přešli ulici. Vedle půjčovny lodí bylo přístaviště ohrazené vysokým plotem z drátěného pletiva, který bránil v přístupu k molu. Gideon se rozhlédl po ulici, zjistil, že je prázdná, potom plot přelezl a seskočil na druhé straně. Mindy dopadla vedle něj. Přeběhli přes přístaviště, překonali další plot a dostali se na molo vedoucí k dokům.

„Motorové čluny jsou tamhle,“ ukázal Gideon na zamčenou kůlnu. Na zámek použil nůžky na plech a za chvíli vytahovali motor Evinrude o síle šesti koní, plnou nádrž, palivové potrubí a vesla. Skočili do člunu; Gideon motor připevnil na záď, zapojil palivové potrubí.

Mindy mezitím člun odvázala a odrazila od břehu.

Gideon začal veslovat. Za pár minut se dostali ze závětří do stále sílícího větru.

Mindy si chránila obličej před vodní tříští. „Máš plán?“

„Jasně. Kývající jeřáb už bude na ostrově. Je nezbytné, aby si myslel, že jsem přijel sám. Proto si lehni, abys nebyla vidět, a já ti vše vysvětlím.“

„Jasně, šéfe.“ Schoulila se pod okraj lodi.

Za doky spustil Gideon motor do vody, nastartoval a podél ostrova vyrazil k tmavé siluetě City Island Bridge. Za ním už byly otevřené vody úžiny Long Island Sound. Dokonce i ve tmě viděl bílou pěnu na velkých vlnách. Cesta na ostrov bude poměrně drsná.

„Tak sem s tím plánem,“ ozvala se Mindy ze dna člunu.

„Vysadím tě na jižním konci ostrova. Já pak přistanu uprostřed a vyrazím k pohřebišti. Ty půjdeš pěšky, budeš se držet mapy, co jsem ti připravil. Nesmíš sejít z cesty – ten ostrov skrývá jednu past za druhou. Až se dostanu k pohřebišti, ty už počkáš na své pozici na stromech a budeš mě krýt. Já tam dojdu, najdu tu nohu, vyříznu drát a pak se podělíme.“

„A co Kývající jeřáb?“

„Ten se ukáže, ale nedokážu odhadnout kdy. Oblast kolem pohřebiště je otevřená – takže ho rozhodně musíš spatřit. Až se objeví, zastřel ho. Žádné slitování.“

„To není fér.“

„K čertu s férovostí. Tobě snad vadí střelit chlapa do zad?“

„Muže jako on ne.“

Kývl na její batoh. „Máš tam tu odstřelovačskou pušku, jak jsem říkal?“

„Není to úplně odstřelovačská puška, ale bude stačit, je to Kel-Tec SUB-200, ráže devět milimetrů, poloautomatická. Taky mám neprůstřelnou vestu. Co ty?“

„Dvě pistole, neprůstřelnou vestu – jsem připravený.“ Gideon vytáhl mapu schovanou v uzavíratelném sáčku. „Nebudeš mít problém se v tom vyznat, ale jak už jsem řekl, celý ostrov je hrozně zákeřný, tak se drž cesty vyznačené na mapě – žádné zkratky. Je tam i časový plán – tak ho dodržuj.“

„Co když už na tebe bude čekat ve výkopu? Jen se tam objevíš, odstřelí tě.“

„Já to pole přejedu v rypadle. Vedle pohřebiště jsou dvě zaparkovaná v přístřešku a jsou to v podstatě tanky.“

Člun proplul až k City Island Bridge a vjezdu do úžiny. Vál prudký vítr, který na jindy poměrně klidné vodě dělal velké vlny.

„Popiš mi ten ostrov.“

„Původně tam byl tábor pro válečné zajatce z války Severu proti Jihu. Spousta z nich tam zahynula, tak je tam i pohřbili. V roce 1869 ho město New York koupilo jako veřejné pohřebiště. Ale to zabralo pouze polovinu ostrova. Zbytek v různých dobách sloužil k nejrůznějším účelům: byl tam ženský ústav pro choromyslné, útulek pro chlapce, plicní sanatorium, karanténa pro nakažené žlutou zimnicí, vězení. V padesátých letech tam dokonce byla raketová sila pro střely Nike Ajax. Dnes je neobydlený, slouží jen k pohřbům. Ale nic tam nezbourali ani nezajistili, prostě to tam nechali zpustnout.“

„A ty pohřby?“

„Rakve ukládají do dvou výkopů, jeden je pro amputované končetiny, druhý pro, ehm, celá těla. Končetiny se pohřbívají tempem tak sedm až devět denně. Všechny krabice mají dvě čísla: číslo z lékařské zprávy a pak číslo přidané těmi, co je pohřbívají, aby se v případě potřeby daly znovu najít. Také část těla uvnitř krabice je opatřena identifikačním štítkem. Od amputace Wuových končetin uplynul týden, takže se musíme vrátit tak o šedesát, sedmdesát krabic. Krabice jsou do výkopu naskládané čtyři na šířku a osm na výšku, v jedné řadě jich tedy je dvaatřicet, takže bude tak ve druhé nebo třetí řadě.“

„A pak?“

Gideon si poklepal na batoh. „Mám tu rentgenové snímky. Dostat ten drát ven bude trochu nechutné.“

„Kdy se podle tebe objeví Kývající jeřáb?“

„Bude nevypočitatelný. Proto se taky musíš pořád skrývat a objevit se, teprve když se objeví nebo dojde k potyčce. Abychom maximalizovali moment překvapení. Je ti to jasné?“

„Dokonale. A máš i plán B?“

„A taky C a D. Nevypočitatelnost tohohle ostrova hraje v náš prospěch.“ Gideon se zlověstně usmál. „Kývající jeřáb se chová jako šachista. Ale my si s ním dáme partičku kostek.“

64

Když se člun dostal na otevřené moře, bouře je zasáhla plnou silou, do kýlu narážely vlny a zalévaly jim loď. Blížila se oblaka s blesky a vzdálené hromy se přes vodu rozléhaly jako střely z děl.

Gideon řídil člun proti větru. „Začni vylévat vodu.“

Mindy se držela u země a starou lahví od dezinfekce nabírala vodu a vylévala ji z lodi. Když to dělala, narazila do okraje lodi obrovská vlna, strhla člun stranou a úplně je promočila.

„Panebože,“ brblala Mindy při vylévání, „ten člun je plný jako vana.“

Na horizontu se mihotala světla ostrova City Island, ale před nimi byla tma. Gideon z kapsy vytáhl kompas a upravil kurz. Vlny byly v uzavřené úžině nečekaně velké. Motor prskal a skytal; kdyby se zastavil, byl by to jejich konec.

Avšak vydržel, člun se dral prudkým větrem a Mindy neúnavně vylévala vodu. Cesta nebyla dlouhá, jen osm set metrů, ale člun jel proti větru, takže měl jen minimální rychlost a silný proud ho směroval na sever, pryč od ostrova na volné moře.

Kdyby ostrov minuli, zastavili by se až na majáku Execution Rocks.

Gideon se znovu podíval na kompas a upravil směr člunu jižněji, tentokrát totiž vzal v potaz i proud. Do člunu se jim přelila další vlna, strhla je stranou a téměř úplně zatopila. Slabý motor kuckal a Gideon se s námahou snažil vrátit člun do původního směru.

„Utopíme se ještě cestou,“ děsila se Mindy.

Ale když to říkala, ve tmě se začal rýsovat slabý obrys ostrova, lemovaný pěnou lámajících se vln. Gideon kormidloval k jižnímu konci. Byli na závětrné straně ostrova a nebezpečné vlny se pomalu mírnily.

„Připrav se na výstup,“ upozornil ji tiše, vytáhl z batohu brýle s nočním viděním a podal jí je. „Používej tyhle brýle. Žádná světla. Drž se připraveného rozvrhu. V dohodnutou dobu buď na pozici. A, pro boha živého, počkej na ideální příležitost.“

„Jsem v akci určitě déle než ty,“ namítla, když si připevňovala brýle k hlavě.

Proud se stáčel, vlny narážely na pláž plnou velkých kamenů.

„Teď,“ šeptl.

Vyskočila do příboje, Gideon zařadil zpátečku, motor námahou málem vyskočil z vody. Za okamžik se ztratila ve tmě. Gideon se vrátil do vichřice, zajel daleko od pobřeží, aby člun z ostrova nebylo vidět ani slyšet. Pokoušel se vylévat vodu a zároveň kormidlovat, silně pršelo a člun zalévaly vlny.

Navigoval jen odhadem, zabočil na sever, jel souběžně s východním pobřežím ostrova. Když se mu zdálo, že už by se mohl blížit k prostřední části, připlul blíž. U pobřeží už viděl siluetu obrovského komína, tedy svůj záchytný bod. Vybral si místo na pobřeží, malou slanou bažinu, a plnou rychlostí vyrazil na pláž. Tam vyskočil a zatáhl člun do husté trávy.

Přikrčil se a připravil se na cestu ostrovem, nasadil si brýle s nočním viděním, zkontroloval zbraně a naposledy se podíval do mapy. Pro snížení předvídatelnosti si vybral nepravděpodobnou a nepraktickou cestu, která vedla nejnebezpečnějšími a nejméně stabilními částmi polorozbořených budov.

Kývající jeřáb jistě dorazil s předstihem, prozkoumal okolí a zaujal pozici – jako pavouk čekající na mouchu. A Gideon věřil, i když před Mindy se o tom nezmiňoval, že přesně ví, kde ta pozice je. Na ostrově totiž bylo místo, které by si vybral i on sám: ve všech ohledech ta nejlepší pozorovatelna. Jestli rozuměl Kývajícímu jeřábovi, a on se domníval, že ano, jistě neodolá a obsadí nejvýhodnější místo pro útok.

Déšť bičoval okolí, hromy následovaly těsně po blescích. Další předem neovlivnitelné okolnosti, které mu hrály do karet. Podíval se na hodinky: deset třicet. Do chvíle, než Mindy obsadí svou pozici, zbývalo ještě dvacet minut.

Plížil se promáčenou trávou do hustých křovin voskovníku, v brýlích mělo okolí nechutnou nazelenalou barvu, déšť rozmazával a zakrýval obrysy stromů a keřů. Připadalo mu, jako by se poloslepý pohyboval krajinou duchů.

Prodíral se hustým porostem, dokud se nedostal za polorozbořenou budovu: bývalý komplex chlapecké polepšovny. Rozbitým oknem vklouzl do plesnivé místnosti. Děrami v horních patrech a střeše zatékalo. Hlavním úkolem chlapců byla výroba bot, všude tu zůstaly staré boty, kousky rozbitého skla, železné stojany na boty a hnijící dřevěné formy. Posunoval se podél okraje stěny s pistolí v ruce a dával si pozor, aby nešlápl na rozbité sklo.

Za okamžik se dostal na dlouhou centrální chodbu polepšovny, kde se vše hlasitě rozléhalo. Stěnami pronikal tlumený hluk bouře.

O něco dále na chodbě se dostal k zadním dveřím, které visely na jediném pantu. Ze dveří rychle vyběhl hustým podrostem do chlapeckých ložnic. Procházel řadami rezavějících železných postelí a stěn pokrytých graffiti. Pak se zastavil, než přejde série zvláště oslnivých blesků a dunivých hromů. Každý z blesků vnitřek strašidelně nasvětlil, rezavějící postele vrhaly na stěny mihotavé stíny. Nad jedním z lůžek bylo velikým písmem napsáno: CHCI UMŘÍT.

Spěchal dál. V odlehlé části budovy minul několik menších místností plných rozbitých kartoték, roztrhaných lepenkových krabic, pomuchlaných záznamů a složek, které byly nasáklé vodou a hnily. Na hromadě papíru seděla velká krysa a sledovala ho, jak jde kolem.

Brzy se znovu ocitl v bouři, déšť byl ještě prudší než předtím. Prošel kolem trosek budov až do nejstarší části pohřebiště, teď se vracel do lesa. Když se prodíral nejhustším porostem, narazil na staré tabulky, skryté pod listy a vegetací a označující jednotlivé řady stalých hromadných hrobů. Čas od času z napadaného listí a plazivých rostlin vykoukla kost.

Držel se v lese a dostal se až k zadní části přístřešku, kde parkovala obě rypadla. Při předchozí návštěvě ostrova si všiml, že jsou to téměř úplně nové stroje značky Caterpillar 450 E. Potom si nastudoval, jak tento model nastartovat i bez klíčků a jak ho ovládat. Doufal však, že klíčky najde v zapalování.

Čekal v dokonalém úkrytu, poslouchal a rozhlížel se. Při každém záblesku se mohl dobře podívat po okolí, a po Kývajícím jeřábovi nikde nebylo ani stopy. Což nic neznamenalo. Věděl, že bude někde blízko.

Gideon pomalu obešel přístřešek, dál se skrýval v podrostu a pohyboval se s nesmírnou opatrností, sledoval přitom okraj střechy. Byla tvořená trámy položenými na cihlové stěny a pokrytými vlnitým plechem přišroubovaným na prkna mezi krokvemi. Vše hnilo, ale nehrozilo zborcení.

Potvrdilo to jeho teorii: střecha by udržela váhu dospělého muže.

Dostal se k zadnímu rohu přístřešku, kde se rozpadly cihly, až tam vznikl otvor. Stačil jediný rychlý pohyb a prošel dírou až do přístřešku. V brýlích viděl obě rypadla zářit jasně zeleně.

Tiskl se k zadní stěně a připlížil se k bližšímu z rypadel. Zvedl ruku a otevřel dveře kabiny, které nebyly zamčené. Jedním plynulým pohybem se vyhoupl nahoru, vklouzl dovnitř a tiše za sebou zavřel dveře.

Klíče byly v zapalování.

Podíval se na hodinky: Mindy už čekala na místě minimálně deset minut.

Nastal čas na první kolo. Nastavil páčky, dal ruku na klíč a nastartoval.

Stroj s hlubokým zaburácením naskočil. Výborně. Ovládal se pákou, kterou zvládne každý trouba, minimálně se to tak psalo v návodu. Rychle dal dolů stabilizátory a lžíci nakladače uvedl do vertikální polohy nad kabinu jako ochranu před tím, co se mělo stát. Pak aktivoval ovladač rypadla a zhluboka se nadechl.

Plynulým pohybem prstů rychle a prudce zvedl obrovitou čtvrttunovou lžíci, jako by hrozil pěstí nad hlavou. S obrovskou ránou narazil do střechy, zvedl ji nahoru, až shnilé trámy zasténaly a dovnitř vtekla sprška vody. Chvilku to vypadalo, že celá střecha spadne, pak lopata prorazila hnijící trámy a zrezivělý plech, střecha se vrátila zpátky a jeho zasypala suť.

Dalším prudkým pohybem strhl lžíci stranou a udělal ve střeše dlouhý otvor. Pak lžíci zase stáhl, položil ji na trám a silně zatáhl. Všechno se zřítilo dolů: ztrouchnivělé trámy, prkna i zkroucené kusy plechu, dolů dopadla i další voda. Od lžíce se odrazilo několik střel z pistole, které mu prozradily, že se nezmýlil: Kývající jeřáb skutečně byl na střeše, kde měl dokonalý výhled na pohřebiště a výkopy a také mohl zastřelit kohokoli, kdo si přišel pro rypadlo.

Gideon bez zaváhání vrátil lžíci do cestovní polohy, zvedl stabilizátory, zařadil rychlost a vyrazil se strojem na pole, lžíci přesunul dozadu, aby ho chránila před střelbou z pistole. Téměř okamžitě se od ní začaly odrážet kulky, rozezněly ji jako zvon, ale v kabině byl Gideon v bezpečí.

Když lžíce prošla střechou, musel se ten hajzl leknout jako nikdy. Škoda, že si nezlomil vaz. Ale Gideon si tím dokázal, že Kývající jeřáb není nezranitelný vševědoucí stroj, jak říkal Garza.

Gideon plnou rychlostí jel rypadlem přes zablácené pole. Střelba za ním se stále zpřesňovala, kulky procházely i střechou kabiny, až ho zasypával plast a izolace. Skrčil se a jel poslepu, protože některé ze střel prošly i předním sklem. Lžíce mu nemohla zajistit stoprocentní ochranu.

Na chvilku se narovnal, aby zkontroloval, kde je, a zjistil, že už je téměř na místě. Minuly ho další dvě kulky, jedna z nich mu téměř rozčísla vlasy. Ještě chvilku jel – pak Gideon stroj zastavil, rozrazil dveře, vyskočil, odrazil se od okraje výkopu a přepadl dovnitř. Skutálel se dolů a přistál v mělké louži plné bláta na dně. Pak se zase vyškrábal nahoru a rozhlédl se po krajině brýlemi s nočním viděním. Střelba konečně ustala.

Výkop měl pod kontrolou; Mindy se ještě neprozradila, protivník se přepočítal, a s trochou štěstí může být dokonce zraněný.

Gideona zaplavil pocit ne nepodobný euforii. Zatím neměl Kývající jeřáb šanci.

65

Začal věnovat pozornost odhalené řadě krabic. Tady dole ve výkopu byl před střelbou chráněný – a Mindy, jak doufal, už se skrývala v koruně stromu, aby mohla Kývajícího jeřába odstřelit, kdyby se k němu náhodou chtěl dostat přes pole. Tak jako tak nebylo času nazbyt. Stáhl si brýle pro noční vidění a schoval je do batohu, vytáhl čelovku a nasadil si ji. Spatřil řadu borovicových beden, deset krabic na výšku, pět na šířku. Tyto malé rakvičky už byly špinavé od bláta. Oblohu dál rozjasňovaly blesky a silně pršelo. Nesnesitelně to tu páchlo, Gideonovi to připomínalo směs hnijícího masa, špinavých ponožek a zrajícího sýra.

Zkoumal čísla v horní řadě: 695-1078 MSH, 695-1077 SLHD, 695-1076 BGH. Říkal si: 1076 minus 998 je 78. Takže Wuovy nohy budou o sedmdesát osm beden zpět. Rychlý pohled mu prozradil, že hledané číslo není ve vrchní vrstvě beden. Vytáhl z batohu cepín a bouchl s ním do bedny ve spodní vrstvě, a propíchl ji. Vypáčil bednu z řady, čímž způsobil pád vrchních beden, řada z nich se přitom otevřela, vylétly z nich rozkládající se ruce nebo nohy, jejichž identifikační štítky se houpaly ve větru. Pach stoupal vzhůru jako vlhká mlha.

Pád přední řady odhalil další vrstvu rakví. Svítil si na ně čelovkou, ale většina z nich byla pokrytá blátem, které zakrývalo i čísla. Začal je jednu po druhé otírat a zkoumat čísla.

Při práci náhle zaslechl zlověstný zvuk: startování druhého rypadla. Právě v té chvíli mu došlo, jaké se dopustil chyby: nechal ve druhém stroji klíčky.

Řev motoru mu prozradil, že rypadlo je venku z garáže a plnou rychlostí se řítí polem.

Nasadil si brýle pro noční vidění a vyškrábal se na okraj výkopu. Druhé rypadlo se rychle blížilo, bláto z něj odlétávalo na všechny strany, kola se rychle točila a lžíci mělo zvednutou jako štír svůj osten. Kývající jeřáb si druhou lžíci dal dopředu jako štít, přesně jako předtím Gideon.

Do jeho příjezdu zbývala tak minuta.

Mohl udělat jedinou věc. Chytil kořen u kraje výkopu, vytáhl se za něj nahoru a okamžitě zamířil k vlastnímu rypadlu, které stálo poblíž. Když dával dolů lžíci, co ho sice chránila, ale zároveň mu bránila ve výhledu, okamžitě do kabiny přilétla série střel.

Upravil lžíci tak, aby přes horní okraj viděl, a pak zamířil přímo proti druhému rypadlu, dvacet tun oceli se plnou rychlostí hnalo přes zablácené pole. Na plyn položil batoh, aby pořád byl až u podlahy a on mohl vstát, vytáhnout berettu a několikrát z ní vystřelit. Nestřílel však přesně a náboje se bez větších škod odrážely od lžíce blížícího se caterpillaru. Jejich srážka se rychle blížila, oba se pohybovali rychlostí přes třicet kilometrů. Kývající jeřáb svou přesnější zbraní palbu opětoval, Gideon se rychle musel schovat a krýt.

Do srážky zbývalo patnáct dvacet vteřin. Gideon se připravil na náraz, pevně se připoutal a v duchu promýšlel sto situací, které možná nastanou a bude na ně třeba reagovat.

Srážka byla neskutečně silná, ozval se ohlušující náraz oceli na ocel, vymrštila ho dopředu, zkroutila mu kabinu a rozbila už tak proděravělé přední sklo. Okamžitě zařadil zpátečku, couval, rychle se otáčel a rukama svíral pákový ovladač. Kývající jeřáb se svým rypadlem dělal totéž, kola se prudce otáčela, jak se snažil zaujmout výhodnou pozici.

Gideon natáhl výložník, lžící bagru zamával jako holí a otočil s ní do strany na kabinu druhého rypadla; čtvrttunový kus oceli se rozhoupal, až začala pískat hydraulika. Kývající jeřáb však jeho krok předvídal, proto zvedl lžíci svého stroje, aby úder odrazil. Obě lžíce do sebe prudce narazily a ozval se ohlušující hluk.

Náraz převážil Gideonovo rypadlo do strany, vytekla hydraulická kapalina a téměř okamžitě mu kabinou prolétla střelba. Jedna z kulek zasáhla i kevlarovou vestu, kterou měl na hrudníku, mrštila s ním dozadu a vyrazila mu dech.

Lapal po dechu, zápasil s ovladači a zjistil, že náraz neplánovaně vrátil stroj do útočné pozice; proto zvedl lžíci a prudce s ní udeřil do kabiny druhého stroje; nájemný vrah však jeho tah opět předvídal, vyrazil vpřed a zasáhl Gideonův stroj lžící, až se málem převrátil dozadu. Gideonova lžíce se odrazila od rohu kabiny, až to zajiskřilo, zoufale bojoval s ovládáním stroje, zapínal stabilizátory a snažil se zabránit převrácení rypadla.

Kývající jeřáb lžíci svého rypadla zvedl ještě výše a připravil se na prudký úder. Přitom se však odhalil. Gideon okamžitě zapomněl na ovládání stroje, vzal do obou rukou zbraň a vyprázdnil do kabiny Kývajícího jeřába zásobník beretty. Náboje rozbily všechna skla a proměnily vnitřek ve změť rozbitého plastu. Kývající jeřáb se však přikrčil k podlaze, kde ho chránila stažená lžíce, z takového úhlu ho Gideon nemohl trefit.

Gideon se znovu začal věnovat řízení, dupl na plyn, narazil do druhého stroje a zvedal přitom lžíci, aby rozmáčkl kabinu. Kývající jeřáb tento pohyb zablokoval zvednutou lžící, lžíce se znovu srazily, až odlétávaly jiskry. Gideonovu soupeři se však zároveň podařilo zvednout výložník druhé lžíce, pak ji s hrozivou silou nechal dopadnout na Gideonovu kabinu, čímž ji napůl rozdrtil a naplnil rozbitým kovem, plasty, pérováním a izolací.

Gideon se na poslední chvíli vrhl na podlahu, aby ho to nerozmačkalo na kaši. Jeho rypadlo však už nebylo k ničemu, sedadlo bylo rozdrcené, ovládání nefungovalo. A slyšel, že Kývající jeřáb zvedá lžíci k dalšímu mohutnému úderu. Musí vyskočit.

Vrazil do zkřivených dveří. Nešly otevřít. Lžíce druhého rypadla dopadla v dalším ničivém nárazu, téměř Gideona uvěznila ve vraku. Když se však zvedala, jedním zubem se zachytila za část rámu a udělala v kabině díru. Gideon rychle využil příležitosti, protáhl se dírou a zároveň vyndal taurus a střílel na Kývajícího jeřába. Přistál v blátě, převalil se. Kývající jeřáb znovu zvedl lžíci a podle všeho měl v úmyslu ho rozmáčknout jako švába. Gideon se s námahou postavil a běžel se ukrýt do výkopu, který byl padesát metrů odsud.

Do bláta kolem něj okamžitě dopadla sprška střel, jedna mu narazila do zad pokrytých kevlarem a strhla ho k zemi. Válel se v blátě, nemohl vstát a celým tělem mu projížděla bolest. Viděl, že blízko něj dopadají další a další střely. Pak zaslechl hluk rypadla, které se na něj řítilo plnou rychlostí. Do výkopu se nemůže dostat včas…

… a pak se ve stromech ozvalo vzdálené prásk prásk prásk a kulky zazvonily o kov. Mindy. Střely přesměrovaly střelbu Kývajícího jeřába jinam. Musel zastavit rypadlo a obrátit ho, aby se kryl. Gideon se chopil příležitosti, s námahou se postavil, doklopýtal do výkopu a vklouzl dovnitř.

Obrátil se a začal z okraje výkopu kropit Kývajícího jeřába střelami. Protože už měl prázdný zásobník, chvějícíma se rukama ho znovu nabil, zaklapl zpátky na místo a dál pravidelně střílel.

Křížová palba Kývajícího jeřába sevřela. Přemísťoval lžíci sem a tam, snažil se ji používat jako štít, ale nedokázal blokovat střelbu z obou směrů, proto se mu kulky dostávaly až do kabiny. Se zuřivým zařváním dieselového motoru couvl, aby se dostal z dostřelu pistole. Gideon přerušil palbu a využil té chvíle k novému nabití beretty. Když to dělal, spatřil siluetu Mindy běžící přes pole. Střílela i při běhu. Během krycí palby vyprázdnil další zásobník, o chvíli později skočila do výkopu a z odlehlé části pole se opět ozvala střelba.

„Měla jsi přece zůstat na stromě!“ řval na ni, aby přehlušil bouřku.

„Budeš potřebovat krýt, abys mohl najít tu nohu.“

Gideonovi došlo, že má pravdu.

Usadila se ve výkopu a v pravidelném rytmu střílela. Střelba z druhé strany pak rozrážela hlínu výkopu a dopadala i na stěnu za jejich zády. Gideon se rychle vrátil k řadě beden, na každou si svítil a rychle otíral bahno. A v polovině řady byl úspěšný: 695-998 MSH.

„Mám ji!“ vyhrkl.

„Dělej!“ Mindy dál střílela z okraje výkopu.

Rychle stahoval bedny dolů, až se dostal k té správné. Chytil ji za okraje a vyzvedl ji. Při té námaze ho příšerně bolel hrudník i záda: střely mu zlámaly žebro, možná dvě. Zvedl cepín a vší silou se zasekl do víka, až ho otevřel. Další prudkým pohybem rozerval víko, pak dovnitř namířil světlo.

„Do prdele práce!“ zařval. „Je tam ruka!“

66

Gideon vzal štítek přivázaný k jednomu z prstů a přečetl si údaje o pacientovi. MUKULSKÁ ANNA, NEMOCNICE SV. LUKÁŠE 659346c-41. „Ti hajzlové to popletli!“ křičel.

„Hledej dál!“ volala Mindy.

Sklonila se, protože vrchol výkopu rozryly další kulky a oba je zasypaly bahnem.

Gideon zkoumal změť beden, jednu si náhodně vybral, zasekl do ní cepín a otevřel víko, ven vypadla podle všeho nemocná plíce. Odkopl ji stranou a pustil se do další, pak další, otevíral víko za víkem a hledal pouze nohy, u kterých si četl štítky. Mnoho z beden se v tom zmatku rozbilo, proto se musel probírat hromadami částí těl a méně rozlišitelných orgánů, kontroloval štítky a přečtené odhazoval stranou. Všechny ve sluncem vyhřáté půdě ležely dny, možná i týdny, většina z nich se rozkládala, byly měkké a nafouklé.

„Vrací se s rypadlem,“ oznámila mu Mindy.

„Musíš ho udržet dál!“ Gideon hrnul zkontrolované vnitřnosti na jednu stranu výkopu, cepínem sekal do dalších beden a trhal jim víka. Vypadly další paže a nohy, podobalo se to výjevům z nějakého hororu.

„Omlouvám se vám,“ procedil skrz zuby.

„Už je tady! Nezastavím ho – má zvednutou lžíci!“

„Potřebuju čas!“ Gideon se zběsile prohrabával končetinami, četl štítky a prohlédnuté odhazoval stranou. A najednou je našel: dvě nohy, téměř úplně rozdrcené, ve stejné bedně se štítkem: WU MARK, SINAI 659374A-44.

„Mám je!“ Vytáhl z krabice levou nohu a položil ji na prkno. Byla tak shnilá, že se u kolena maso oddělovalo od kostí. On však potřeboval stehno. Vytáhl z batohu vysouvací nůž a rentgenové snímky. Dal baterku dolů, prohlédl si snímky, porovnal je s nohou a poznal místo, kde je třeba řezat.

„Proboha živého, pospěš si! Dal lžíci dolů a hrne na nás hromadu hlíny! Tu neprostřelím!“

Gideon se zhluboka nadechl. Pak zajel nožem do masa a provedl dlouhý řez; nůž vytáhl; pak udělal další souběžný řez o centimetr vedle; pak ještě jeden. Drát byl těsně pod povrchem, ale noha byla tak zmačkaná, shnilá a plná úlomků z nehody, že správné místo řezu šlo jen obtížně najít.

„Dělej!“ ječela Mindy.

Slyšel řev blížícího se rypadla a cítil, jak se otřásá země.

Další dlouhý řez, tentokrát kolmý.

„Panebože!“ Neustále střílela. Řev už se ozýval těsně nad nimi.

Skalpel po něčem sklouzl. Gideon dovnitř sáhl prsty, tu věc sevřel a vytáhl: byl to těžký drát ohnutý do tvaru písmene U, asi centimetr dlouhý.

„Mám to!“ schoval ho do kapsy.

Ale řev už se ozýval přímo u nich. Jako příbojová vlna je zalila hromada hlíny smíšené s kostmi, jeho srazila k zemi a Mindy úplně zasypala. Její jekot náhle utichl a Gideona zaplavila temnota…

Když Gideon znovu nabyl vědomí, byl téměř až po hrudník zabořený do směsi bláta a vody. Cítil, jak se mu zlomené části žebra o sebe třou. Setřásl si hlínu z hlavy, nadechl se a snažil se vyprostit.

Na krku mu pomalu přistála těžká bota a vtiskla ho do bláta. „Ne tak rychle, příteli,“ ozval se chladný hlas bez jakéhokoli cizího přízvuku. „Dej mi ten drát.“

Gideon tam ležel a těžce dýchal. „Pomoz jí. Je zasypaná…“

Bota mu tiskla krk a hlas pronesl: „S ní si nedělej starosti. Boj se spíš o sebe.“

„Dusí se!“

Kývající jeřáb mu před očima zahoupal štítkem z Wuovy nohy. „Vím, že máš ten drát. Dej mi ho.“ Prohledal mu kapsu košile, pak odhrnul hlínu. V hlíně nahmatal berettu i taurus. Pak přišel na řadu i vysouvací nůž.

„Proboha živého, pomoz mi vstát!“

Kývající jeřáb mu dal nohu z krku a ustoupil. Kolem krku mu visely brýle pro noční vidění. „Vylez ven. Pomalu.“

Gideon se snažil z hlíny vylézt. „Lopatu,“ sípal.

Kývající jeřáb zvedl Gideonovu lopatu a hodil mu ji.

Gideon rychle odhrabával hlínu a obličej měl celý zkřivený bolestí. Pak konečně dostal ze spodní poloviny těla dost hlíny na to, aby mohl hýbat nohama. Setřásl hlínu a vyvlékl nohy. Potom vstal, zhluboka se nadechl a okamžitě začal hrabat v hromadě hlíny, která zasypala Mindy.

„Ten drát,“ zopakoval Kývající jeřáb a přitiskl Gideonovi k hlavě svou zbraň TEC-9.

„Ježíšikriste, musíme ji přece vyhrabat!“

„Jsi hlupák.“ Kývající jeřáb ho pažbou praštil po hlavě, vykroutil mu z ruky lopatu a hlaveň zbraně mu nacpal do ucha. „Ten drát.“

„Jdi do prdele.“

„Tak ho najdu na tvé mrtvole.“ Nacpal teplou pažbu Gideonovi ještě hlouběji do ucha a šeptl: „Sbohem.“

67

Manuel Garza v otrhané uniformě čisticí služby, kterou si vypůjčil z vybavených šatníků v EOTP, šel po cyklostezce, co vedla podél severního konce Meadow Lake. V dálce slyšel hučení Van Wyckovy dálnice. Bylo po jedenácté; rekreační běžci, cyklisti a matky s kočárky už dávno odešli domů. Loďky na jezírku byly uvázané v kotvištích.

S teleskopickým bodákem na odpadky, který držel v jedné ruce, napíchl zatoulaný papírek a dal ho do plastového sáčku, co mu visel u pásu s nářadím. Podobný převlek byl mnohem nenápadnější v 80. letech, kdy byl New York neskutečně špinavý, poslední dobou zde však vládla čistota a uklizeči čety v parcích už zdaleka tak nenápadně nevypadaly. Přemýšlel, že by v EES měli vymyslet nějaké nové převleky: například lidi dojíždějící do práce, bezdomovce nebo běžce připravující se na maratón.

Napíchl další odpadek a zachmuřil se. Myšlenka na EOTP ho přivedla zpět k Elimu Glinnovi. Ať už pro toho chlapa pracoval sebedéle, nikdy ho úplně nepochopil. Pokaždé, když si myslel, že s věkem změkl nebo že ho změnil nějaký zvlášť náročný špion, Eli Glinn mu dokázal, že se plete. Nikdy se nedalo odhadnout, co udělá – nebo neudělá. Jako tenkrát v Litvě, když vyhrožoval, že odpálí jaderné zařízení jen proto, že klient odmítal uhradit poslední splátku. A myslel to vážně, opravdu začal zařízení aktivovat, klient naštěstí kapituloval. Nebo na té nešťastné výpravě do Ohňové země, kdy byli pronásledováni a Glinn odpálil ledovec, aby…

Tuto vzpomínku raději zaplašil, odvrátil se od jezera a zamířil zpátky k elektromobilu údržby parku, který na něj čekal opodál. Například dnes ráno po setkání v metru Glinn odmítl Garzovu žádost, aby Crewa během závěrečné fáze celé operace krylo několik týmů. Glinn ho pečlivě vyslechl, ale potom jen zakroutil hlavou. „To neuděláme,“ prohlásil.

To neuděláme, Garza obrátil oči v sloup. To byla typická Glinnova odpověď, neobsahovala žádné důvody ani vysvětlení. Byl to prostý rozkaz.

Usadil se do auta, odložil bodák a odemkl kovovou skříňku na nářadí, která byla přišroubovaná k jedné ze stěn vozidla. Rychle pohledem zkontroloval obsah: glock ráže devět milimetrů s tlumičem, brokovnice s upilovanou hlavní, elektrický paralyzér, policejní vysílačka, brýle pro noční vidění, pohotovostní lékárnička, půl tuctu federálních, státních i místních průkazů totožnosti nejrůznějších velikostí. Spokojeně skříňku opět uzavřel a potom s vozem zamířil na sever k Muzeu umění v Queens.

Glinn odmítl Crewovi přidělit podpůrné týmy. Proto sem Garza dorazil z vlastní iniciativy. Tohle byla neskutečně důležitá mise, která měla změnit celý svět. Garza ani náhodou nemohl připustit, aby se do toho Crew pustil sám – zvlášť když bojoval s někým tak nebezpečným jako Kývající jeřáb.

Crew určil místo srazu v Unisféře. Garza ji viděl v dálce, obrovskou lesknoucí se stříbrnou kouli, u jejíchž základů stály fontány a na druhé straně Longislandské dálnice. Problém ale byl, že Crew neřekl, jestli se setkají přímo u Unisféry, nebo někde poblíž. Úkol Garzovi neusnadňovalo ani to, že ta zatracená budova stála přímo uprostřed parku Flushing Meadows Corona, tedy druhého největšího newyorského parku. Kdyby to bylo na něm, měl by tu pravé i falešné policisty; veřejné i soukromé záchranáře; odstřelovače, požární jednotky, specialisty na únosy, rychlé řidiče a další specialisty, všechny rozmístěné po parku na pečlivě vybraných pozicích. Takhle však byl úplně sám a musel si nějak poradit.

Už od samého počátku to nedávalo vůbec žádný smysl. Proč tak důležitou misi svěřovat někomu jako Crew; nevyzkoušenému, neosvědčenému? Glinn si přece mohl vybrat z řady jiných agentů, kteří prokázali své kvality v akci. Prostě nebylo správné rozhodnout se pro ňoumu jako Crew, který ještě nic nedokázal, nezačal od píky a nevypracoval se – tak jako například Garza. Gideon Crew byl impulzivní; spíše než opatrnost ho ovládaly hněv a adrenalin. Garza byl klidný člověk, ale při téhle myšlence se v něm vařila krev.

Znovu se podíval na hodinky, bylo půl dvanácté. Unisféra se před ním leskla proti noční obloze jako obrovitý meteorit. Už nezbývalo moc času – naposledy se rozhlédne po okolí a pak si zvolí nejlepší místo k pozorování vývoje událostí. Namířil vůz k obrovské kouli a šlápl na plyn.

68

Gideon věděl, že zemře, ale vůbec nic to s ním nedělalo. Aspoň to takhle bude rychlé a méně bolestivé.

Náhle se ozval jekot a střelba. Když se Gideon obrátil ke zdroji hluku, spatřil přízrak, z hromady hlíny vyskočila zabahněná postava, střílela a ječela jako siréna. Kývajícího jeřába kulky srazily dozadu. Během pádu začal palbu opětovat.

„Došly mi náboje!“ ječela, odhodila pušku stranou a hledala v bahně pistoli.

Gideon padl na Kývajícího jeřába, sevřel jeho zbraň a snažil se mu ji vypáčit z rukou, protože doufal, že je mrtvý. On však mrtvý nebyl, podle všeho také měl neprůstřelnou vestu. Oba se váleli v blátě a prali se o TEC-9. Kývající jeřáb však měl neuvěřitelnou sílu, odstrčil Gideona a svou zbraň sebral.

Mindy máchla prknem a snažila se Kývajícího jeřába praštit do hlavy, ale zabiják uskočil, odrazil prkno ramenem a nejistě zvedl zbraň.

Gideon se potácel dozadu, protože mu došlo, že mají jedinou možnost: utéct. „Pryč!“ zařval.

Mindy přeskočila výkop a Gideon ji následoval. Ozvala se další dávka z TEC-9, oba však už zběsilou rychlostí běželi přes pole, skrytí ve tmě, proto kulky skončily v prázdnu.

Oblohu krátce rozčísl obrovský blesk následovaný hromem.

„Ten hajzl nabíjí,“ lapala Mindy po dechu. Když doběhli ke stromům, listy kolem nich projela další dávka z poloautomatické zbraně. Spadly na ně roztrhané kousky vegetace. Skryli se v podrostu a běželi, dokud jim stačily síly.

„Máš zbraň?“ sípal Gideon.

„Ztratila jsem ji. Ale mám záložní.“ Vytáhla vojenský colt ráže pětačtyřicet. „Co drát?“

„Mám ho v kapse.“

„Musíme jít dál.“ Zatočila a klusem zamířila na jih. Gideon ji následoval a ze všech sil potlačoval bolest. Při souboji přišel o brýle pro noční vidění i čelovku, teď se pohybovali v naprosté tmě, naráželi do stromů, odhrnovali husté keře a trny. Nepochyboval o tom, že jim je Kývající jeřáb v patách.

„Tohle není k ničemu,“ lapal Gideon po dechu. „Má brýle pro noční vidění. Musíme se dostat do otevřené krajiny, kde budeme vidět.“

„Přesně tak,“ souhlasila Mindy.

„Následuj mě.“ Gideon si vybavil mapu a zamířil na východ. Les řídl, a když procházeli dalším starým pohřebištěm, pod nohama jim praskaly lebky napůl skryté pod listím. Vynořili se na široké zarostlé cestě, která byla z jedné strany lemovaná dlouhými nízkými budovami: chlapeckou polepšovnou. Z jižního obzoru přicházelo dostatečné množství světla ze svítícího nočního New Yorku na to, aby viděli. Gideon se rozběhl a Mindy ho následovala.

„Kde je člun?“ ptala se.

„Na pláži u toho komína,“ oznámil jí.

Náhle se jim za zády ozvala střelba. Gideon se instinktivně vrhl k zemi. Mindy přistála vedle něj, přetočila se a svou pětačtyřicítkou palbu opětovala. Ozval se ostrý výkřik, pak ticho.

„Dostala jsem ho!“ radovala se.

„O tom pochybuju. Je to prohnaný zmetek.“

Znovu vstali a běželi k rozbořeným noclehárnám, proskočili rozbitými dveřmi dovnitř. Gideon se téměř poslepu hnal jednou zničenou místností za druhou, zakopával o zkroucené postele a opadanou omítku. Vzdálenějším koncem vyběhl ven, pak náhle zabočil do rozpadlé kaple, přeběhl ji a vyskočil rozbitým růžicovým oknem na druhém konci. Pak se stejnou cestou vrátil zpátky.

„Co to děláme?“ ptala se zezadu tiše Mindy. „Tvrdil jsi, že člun je na druhé straně…“

„Pohybujeme se náhodně, to děláme. Musíme ho setřást, ztratit se mu.“

Lapal po dechu, žebra měl v jednom ohni, ale vedl je hustým lesem k opačnému pobřeží. Tentokrát už se pohybovali pomaleji a snažili se být co nejtišší. Stromy řídly, až se dostali na neudržované baseballové hřiště, které zahlédl při první návštěvě, s tribunami zarostlými popínavkami a stromky, samotné hřiště pod plevelem a náletovými stromky nebylo téměř vidět.

Prodrali se hřištěm. Gideon se zastavil a poslouchal. Vítr naříkal a z nebe padaly provazy vody, takže nebylo téměř nic slyšet.

„Jsem si poměrně jistá, že jsme ho setřásli,“ šeptla Mindy, vytáhla z kapsy náboje a vložila je do zbraně. Kývla na tribuny. „Tohle mi připadá jako vhodné místo.“

Gideon přikývl. Na všech čtyřech zalezli pod starou tribunu. Zakrývala je hustá vegetace; uvnitř byli jako v jeskyni. Na kovové sedačky nad nimi bubnoval déšť.

„Tady nás nikdy nenajde,“ poznamenala.

Gideon zakroutil hlavou. „Nakonec nás najde kdekoli. Chvilku tu počkáme a pak vyrazíme k člunu, není odsud daleko.“

Poslouchal. Přes hluk bouře v dálce zaslechl i příboj.

„Myslím, že jsem ho opravdu dostala.“

Gideon jí na to nic neřekl a myslel místo toho raději na trasu, kterou si zvolí, aby se dostali ke člunu. Vůbec nevěřil tomu, že je Kývající jeřáb postřelený – nebo že ho setřásli.

„Nemáš světlo nebo mapu?“ ptal se.

„Všechno jsem měla v batohu. Zachránila jsem jenom zbraň.“

„Jak ses z té hlíny vůbec dostala?“ ptal se.

„Byla sypká a neležela jsem tak hluboko pod povrchem. Tu nejtěžší vrstvu jsi ze mě odhrnul. Dej mi ten drát.“

„Proboha živého,“ sykl, „to budeme řešit až pak.“

Zvedla zbraň a namířila ji na něj. Pak se pomalu postavila a udělala krok zpět. „Řekla jsem, abys mi dal ten drát.“

Gideon chvíli zíral na zbraň a v hlavě měl úplně vymeteno. Pak si vzpomněl na poznámku Kývajícího jeřába. Jsi hlupák. Tenkrát mu to připadalo jako náhodná urážka. Až příliš pozdě si teď uvědomil, že nic z toho, co Kývající jeřáb říká nebo dělá, není náhodné.

„Co to sakra děláš?“ vyhrkl.

„Prostě mi dej ten drát.“

„Kdo jsi? Neděláš pro CIA.“

„Dělala jsem. Ale hrozně špatně platí.“

„Takže jsi na volné noze.“

Usmála se. „Tak nějak. Tuhle práci dělám pro OPEC.“

„OPEC?“

„Jo. A určitě jsi dost chytrý na to, aby sis dal dohromady, proč zrovna pro ně.“

„Ne,“ dělal Gideon hloupého, aby získal čas.

„Co podle tebe tenhle drát udělá s jejich předmětem podnikání? Pro celý trh s naftou to bude znamenat konec. A taky pro benzinové motory. Tak mi dej ten drát. Opravdu tě nechci zabít, Gideone, ale jestli neuděláš, co říkám, budu to muset udělat.“

„A kolik ti platí?“

„Deset milionů.“

„To ses prodala dost lacino.“ Vzpomněl si na Hongkong, kde jako na zavolanou vytáhla diplomatické razítko. Už to v něm mělo vzbudit podezření. Také si uvědomil, že pořád dělala sama, bez jištění, bez partnera, to se také moc nepodobalo CIA.

Kývající jeřáb měl pravdu – byl hlupák.

Nastavila ruku. Jistě, možná ho stejně zabije. Ale možná, jen možná, jí v tom vzpomínky na společně strávený čas zabrání… Sáhl do kapsy a podal jí drát.

„Hodný kluk.“ Dál na něj mířila, zvedla drát a zkoumala ho. Pak ho sevřela do pěsti a znovu namířila.

„Teda,“ začala, „tohle dělám hrozně nerada.“

A Gideonovi došlo, že to myslí vážně: opravdu ji to mrzí. Ale stejně to udělá.

Zavřel oči.

69

Ze tmy se ozval jediný výstřel. Gideon nic necítil: žádnou bolest, žádnou střelu. Prudce otevřel oči. Zpočátku to vypadalo, že se nic nezměnilo. Pak spatřil tupý výraz v Mindyiných očích a čistý průstřel mezi nimi. Ještě chvilku stála. Nato přepadla dozadu do hlíny.

Gideon jí vytrhl drát ze sevřených rukou a rozběhl se.

Lavičkami prolétly další střely, zasypaly ho kousky dřeva a částmi rostlin. Vyběhl ze zadní části tribuny a namířil si to přímo ke člunu. To byla jeho jediná naděje na přežití.

Před ním se rozkládala zpustošená předměstská čtvrť. Hnal se polorozbořenými ulicemi plnými stromů, zabočil za roh, pak za další. Slyšel, jak se Kývající jeřáb žene za ním a pomalu ho dohání.

Kdyby zaběhl do domu, znamenalo by to past. Svého nepřítele nepředhoní. Došlo mu, že k člunu se nemůže dostat.

Na další ulici změnil směr, zabíhal za rohy, aby byl mimo dostřel. Neměl zbraň, nemohl se nijak bránit. Měl si vzít Mindyinu pětačtyřicítku, ale mohl si vzít buď zbraň, nebo drát – na obojí neměl čas.

Kývající jeřáb se pomalu blížil. A Gideon dýchal tak rychle, že měl pocit, že mu zlomená žebra každou chvíli propíchnou plíci. Co teď?

Doběhl do konce poslední ulice. Před ním byla otevřená plocha vedle generátorové místnosti. Tady už jednou byl. Tuhle oblast strážce raději obcházel. Na to poleje zákaz vstupu. Na tomhle ostrově je spousta nebezpečných míst.

Jaké nebezpečí asi číhalo tady? Možná je to příležitost. Bylo jasné, že jinou už nedostane.

Běžel přes pole, schválně volil klikatou trasu. Slyšel, že Kývající jeřáb je stále blíž, neobtěžoval se zastavovat a mířit, místo toho se snažil dostat dost blízko na to, aby neminul. Gideon se ohlédl: zahlédl běžící postavu, byla od něj necelých padesát metrů.

V polovině pole Gideonovi došlo, že udělal velkou chybu. Na druhou stranu se nemůže dostat a nic z toho, co tu viděl, mu nenabízí možnost úniku. Neobjevilo se tu žádné nečekané nebezpečí, žádný důkaz o jámách nebo starých stavbách. Jen zatracená plocha, kde se nebylo kam schovat. Země byla pevná a rovná. Běželi závod – a Kývající jeřáb byl mnohem lepší běžec.

Ohlédl se a sevřely se mu svaly v nohách. Kývající jeřáb už byl třicet metrů od něj.

Když Gideon obrátil hlavu k nedosažitelnému vzdálenému konci pole, všiml si obrovského rozpadajícího se komína stoupajícího z generátorové místnosti. Okamžitě měl jasno. Nebezpečí nepředstavovalo to pole samotné – nebezpečný byl komín. Byl starý a nestabilní. Proto strážce šel oklikou: ten zatracený komín mohl každou chvíli spadnout.

K vrcholu vedlo staré železné schodiště.

Změnil směr a rozběhl se ke komínu. Dral se podrostem a dostal se až k jeho základně. Tam se chviličku rozmýšlel: z tohoto výletu už nebude návratu.

Kašlu na to.

Skočil na rezavé schody a začal stoupat. Zezadu přilétly tři střely a dopadly na cihly kolem něj, zasypaly ho jejich úlomky a prach. Schody se však točily kolem komína, takže se za nimi mohl krýt.

Schodiště bylo staré a rezavé, a když po něm Gideon stoupal, skřípalo a dunělo, s každým krokem se prověsilo a zhouplo, sypala se na něj rez. Jeden ze schodů se prolomil, Gideon se chytil zábradlí a krátký okamžik visel v prázdnu, pak se však chytil dalšího schodu a podařilo se mu se vytáhnout.

Když pokračoval a zbrkle se hnal výš a výš, zaslechl dole zaskřípění kovu a pocítil nové otřesy. Kývající jeřáb šel za ním.

Pochopitelně. Byla to pitomost. Kývající jeřáb ho vyžene až nahoru a pak ho zespoda zastřelí.

Při stoupání nahoru Gideon cítil, jak se komín třese ve větru, ozývalo se i skřípění a praskání drolící se malty.

Začínalo mu docházet, jak neskutečně šílené bylo to, co právě udělal. Bouře otřásala celým komínem, který se mohl každou chvíli zřítit. Nedokázal si představit, jak by honičku nahoru mohl přežít.

Přilétla jediná střela a přerazila zábradlí nad jeho rukou. Lezl ještě rychleji a dál se kryl točitým schodištěm. Celé strašidelné prostředí osvětlil blesk: ostrov, trosky, drolící se komín, prorezlé schodiště, rozbouřené moře.

„Crewe!“ ozvalo se zespodu. „Crewe!“ zvláštní chladný hlas Kývajícího jeřába přehlušil burácející vítr.

Odmlčel se a poslouchal. Komín sténal, praskal a kymácel se ve větru.

„Jsi v pasti, hlupáku! Hoď mi ten drát a já tě nechám žít!“

Gideon pokračoval ve výstupu. Ozvala se další střelba, ale letěla úplně mimo, a jemu bylo jasné, že Kývající jeřáb jen těžko dokáže přesně mířit, když se komín houpe, fičí vichr a ještě prší. A bylo v tom i něco navíc: připadalo mu, že v hlase Kývajícího jeřába zaslechl náznak strachu. Nepřipadalo mu to divné. Do jisté míry to byl pokrok. Zvláštní bylo, že Gideon žádný strach necítil. Tohle byl konec – z komína se v žádném případě nedostane živý. A co na tom záleží? Stejně už je mrtvý.

Ta myšlenka mu přinesla zvláštní úlevu. To byla jeho tajná zbraň, o níž Kývající jeřáb nevěděl: tak jako tak ho nečekal dlouhý život.

Jak stoupal výš, zápasil se stále silnějšími poryvy větru, čas od času tak silnými, že ho téměř sfoukly ze schodiště. Oblohu rozčísl další blesk, hrom se ozval téměř vzápětí. Zaslechl zaskřípění kovu, když se část schodiště oddělila od komína, šrouby při uvolňování vydávaly zvuk jako střely. Uvolněná část se houpala nad prázdnotou a Gideon visel na zábradlí. Vší silou se držel kovu, vítr ho prudce zhoupl dozadu a narazil ho na cihly. Železo drželo, dokud schody konečně nepřestaly vibrovat. Zachytil se, nohy opět položil na chvějící se železné schody a pokračoval ve výstupu.

Když se zablesklo, podíval se nahoru. Byl asi v polovině cesty.

Musel pokračovat dál, aby jeho váha příliš dlouho nezůstávala na jediném prorezlém schodu, zároveň se musel udržet na straně schodiště vzdálenější od Kývajícího jeřába.

„Crewe!“ ozval se křik zdola. „Tohle je sebevražda!“

„Pro nás oba!“ odpověděl Gideon. A byla to sebevražda. Ať už komín spadne nebo ne, po schodišti se dolů vrátit nemůže; na to bylo příliš poškozené a kromě toho by mu v tom zabránil Kývající jeřáb. Neměl zbraň. Jakmile se dostane nahoru, Kývající jeřáb ho dostihne a bude konec.

„Crewe! Jsi blázen!“

„To si piš!“

Komín se otřásl po zvláště silném poryvu a dolů spadla čerstvá várka cihel. Přitiskl se ke komínu a sledoval, jak padají a odrážejí se od schodů. Díval se dolů, ale na Kývajícího jeřába neviděl, byl skrytý za ohybem. Téměř neustále se blýskalo, takže mu každých pár vteřin blesky umožnily se rozhlédnout.

Podíval se nahoru. Už byl téměř na vrcholu. Kolem okraje vysokého komína vedla úzká kovová lávka, polovina podpěr byla pryč. Lávka se nebezpečně svažovala k jedné straně. Stoupal dál, dával nohu před nohu a vší silou se držel zábradlí.

Najednou se ocitl úplně nahoře, v zuřivé bouři. Prolezl otvorem na rošt lávky. Musel se pevně držet, protože byl šikmý. Z okraje komína se ulámaly cihly, vypadaly jako černé zuby. Komín zakrývala těžká mříž, aby zadržovala vylétající popel. Také tam byly dvě mosazné krycí desky, odklopené připomínaly netopýří křídla. Z vnitřní části komína se ozývalo zvláštní duté naříkání, jako by to bylo hrdlo primitivní pravěké stvůry.

Neměl kam jít.

Tak jako tak jeden z nás na ostrově Mart zemře. Tak jsi to naplánoval a tak to taky má být.

70

Komín se rozezvučel smíchem. „Konečná!“ ozval se hlas zdola, náhle plný ironie.

Co teď? Gideon se na komín slepě hnal a neměl vůbec žádný plán.

Další poryv větru. Vrchol komína se zakymácel a dolů spadly další cihly. Tímhle tempem se celá stavba může každou chvíli zřítit.

Najednou ho něco napadlo. Uvolnil cihlu, podíval se dolů a počkal na další záblesk.

Dostavil se i s hromem a osvětlil Kývajícího jeřába, který se patnáct metrů pod ním pevně držel žebříku. Gideon oběhl komín a hodil cihlu do prázdna.

Ozvala se střelba a v kovové lávce se objevily díry. Gideon se tak moc chtěl vrátit, že námahou málem spadl. Ozval se další smích.

Házet po Kývajícím jeřábovi cihly byla jen ztráta času – díky brýlím pro noční vidění se jim mohl snadno vyhnout, zatímco Gideon musel čekat na blesk. Jen by se nechal zbytečně zastřelit.

Vítr se dral kolem otevřených krycích desek, což vydávalo melodický zvuk. Podíval se dovnitř komína, ale byla taková tma, že vůbec nic neviděl. Komín neustále hučel a naříkal. Vítr se opřel do vrchní části, železná základna se třásla, komín se zakymácel. Ta zatracená stavba každou chvíli spadne.

Každou chvíli spadne…

Z nějakého důvodu se mu před očima objevila Orchidea. Jsi v nějakém maléru, že jo? Proč mi nedovolíš, abych ti pomohla? Proč mě od sebe odstrkuješ?

Podíval se na krycí desky. Byly z mosazi a stále v dobrém stavu, dlouhá páka ovládala ozubená kola, která polokruhovité desky spouštěla a zdvihala. Gideon páku sevřel a zatahal za ni. Těžké desky zaskřípaly a zatřásly se, ale jinak se ani nepohnuly. Silně s pákou trhnul: pořád nic. Chytil se oběma rukama základny, zvedl nohu a kopl do páky.

Páka se zvedla, desky se s velkým zaduněním spustily, až to rozechvělo celý komín. Z horní části spadla desítka cihel, zmizely v prázdnotě a celá stavba se prudce zahoupala.

„Co to děláš?“ volal zespodu Kývající jeřáb a hlas měl plný hrůzy.

Gideonovi se v tváři objevil zlověstný úsměv.

Sevřel páku, přikrčil se na chvějící se základně, zapřel se celou svou silou a znovu zdvihl desky. Ozubená kola se otáčela a olupovala se z nich měděnka. Obě desky se zvedly jako padací most.

Pak znovu zatáhl za páku a spustil je dolů.

Tento náraz komín roztřásl ještě silněji. Z kouřové trubky se ozývalo praskání a skřípání a celá stavba se chvěla.

„Jsi šílenec!“ řval Kývající jeřáb. Při záblesku se ukázalo, že je těsně pod základnou. Gideon slyšel, jak lapá po dechu a jak mu železné schodiště naříká pod nohama. Udivilo ho, že druhý muž měl tolik odvahy a vylezl za ním. Zvláštní bylo, že na pravé ruce Kývajícího jeřába zahlédl lesknoucí se trsací prstýnky.

Gideon desky znovu otevřel. „Rozluč se ze životem!“ zařval a opět je nechal spadnout s hromovým zaduněním.

„Ne!“

Ještě jednou desky zdvihl a spustil – tentokrát se celá stavba pohnula v poškozených základech. Zespodu se ozval skřípot.

„Hlupáku!“ Při dalším záblesku Gideon zahlédl, jak se Kývající jeřáb o šest metrů níže drží zábradlí a hrůzou bez sebe sbíhá schody dolů.

Gideon ze sebe vydal maniakální smích. „Kdo je tady hlupák?“ volal za ním. „Já se smrti nebojím! Měl jsi zůstat dole a počkat si!“

Znovu desky zdvihl a spustil. Základna se otřásla a náhle se naklonila stranou, zapraskala uvolňující se ocel a Gideon klouzal dolů. Chytil se páky ovládající desky a držel se. Začaly se uvolňovat železné vzpěry, základna se naklonila do strany, vítr se do ní opřel jako do plachty a převrátil ji; s posledním zaskřípěním se úplně uvolnila a spadla do tmy. Gideon svíral mosaznou páku u polorozbořeného ústí komína a nohy mu visely do prázdna.

Opět se zablesklo. Kývající jeřáb co možná nejrychleji sbíhal ze schodů. Když to stihne až dolů, Gideon se mu nepomstí. A stejně zemře.

Silou, o níž dosud neměl ani tušení, se vytáhl nahoru a přehodil si nohu přes páku. Odtud se mu podařilo vylézt na okraj komína a držet se ochranné mříže. Cítil, jak se pod ním posunuje a hýbá. Zevnitř se ozývalo sílící skřípění. Něco se tam dělo, podle všeho už se blížila definitivní zkáza komína. Znovu spustil krycí desky s dalším mohutným nárazem, který ještě jednou otřásl celým komínem.

S podivným skřípavě naříkavým hlukem se celá stavba nahnula na jednu stranu, pak na druhou, zastavila se a pak se neuvěřitelně pomalu začala sunout po směru větru.

Tentokrát už se komín do svislé polohy nevrátil. Dál a dál se nakláněl, jak se do něj opíral vítr. Horní část se dvakrát silně otřásla.

„Neee!“ ozval se nářek zdola. Přesunující se váha komína drtila a rozbíjela cihly. Nebylo pochyb o tom, že komín jde k zemi. Oba zemřou. Gideon mohl jen doufat, že smrt přijde rychle.

Silný záblesk mu ukázal Kývajícího jeřába. Ještě nebyl ani v polovině.

„Tohle máš za Orchideu, ty sráči!“ řval na něj Gideon do tmy.

Komín se ještě víc naklonil a pád začal nabírat rychlost. Pak oblohu rozčísl další blesk a ozářil rozbouřené moře pod nimi.

A v tu chvíli Gideonovi došlo, že vše ještě není úplně ztracené. Komín se totiž sesouval k vodě.

Gideon padal stále rychleji, v uších mu řval vítr, on se držel páky a osedlal si komín řítící se dolů. Smysly mu zaplavilo ohlušující dunění bortící se stavby; vzduch proudící mu kolem uší; vytí větru; řev blížícího se moře. Při záblescích zahlédl, jak spodní části komína dopadají na zem, zvedá se z nich oblak cihelného prachu a vyznačuje linii zkázy vedoucí směrem k vodě. Jak se přibližovala hladina moře, Gideon se začal připravovat. Těsně než horní část komína dopadla do moře, vyskočil nahoru, aby trochu zmírnil svou pohybovou energii, celý se napřímil a stáhl svaly v břiše a pažích, aby do vody dopadl zpevněný, v dokonale svislé poloze.

Dopadl se strašlivou silou a okamžitě se ponořil do obrovské hloubky. Rychle roztáhl ruce a nohy, aby pád nejprve zpomalil a pak úplně zastavil. Potom začal plavat vzhůru, zápasil s chladnou vodou. Plaval stále nahoru, ale hladina mu připadala nedosažitelná.

Když už si říkal, že mu snad vybuchnou plíce, dostal se nahoru, lapal po dechu, vzdychal, nadechoval se a šlapal rozbouřenou vodu. Všude byla tma. Pak ho však zvedla vlna, zahlédl světla ze City Islandu a dokázal se zorientovat.

Šlapal vodu, snažil se popadnout dech a sebrat síly. Pak vyrazil ke kamenité pláži a člunu, plaval rozbouřenou vodou, která se mu každou chvíli přelila přes hlavu a stáhla ho pod hladinu. Zlomená žebra ho v hrudníku pálila jako oheň. Ale plaval dál v naprosté tmě, dunící bouře ho obklopovala jako divoké lůno. Poslední zbytek sil ho rychle opouštěl. Pomyslel si, jak to bude ironické, že přežil tak hrozný pád jen proto, aby se utopil.

Ale plaval dál. Už téměř nedokázal pohnout ani rukama, ani nohama. Neudržel hlavu nad vodou. Zalila ho další velká vlna a jemu došlo, že už mu nezbývají síly na to, aby se znovu vynořil.

Pak se však jeho nohy dotkly kamenů na dně a mohl se postavit.

Netušil, jak dlouho ležel na pláži a kde vlastně našel sílu vylézt ze silného proudu. Vědomí však nabyl na výše položené části pláže. Vedle sebe viděl rozdrcené zbytky komína vedoucí přes pláž až do vody. Všude ležely rozbité cihly a kousky zkrouceného kovu.

Kov. Náhle si vyděšeně sevřel kapsu. Drát stále byl na svém místě.

Klekl si na všechny čtyři, lezl přes suť a orientoval se díky zábleskům. Po krátkém hledání objevil tělo Kývajícího jeřába ležící mezi rozbitými cihlami jen metr a půl od moře. Ze strachu se pokoušel seběhnout dolů. A to ho zabilo: nedopadl do vody, ale na zem.

Tělo měl rozmačkané na kaši.

Gideon odlezl pryč a konečně se dokázal postavit. Naplnila ho prázdnota a naprosté tělesné i duševní vyčerpání, klopýtal od pozůstatků komína ke slané bažině, kam si schoval člun.

Závěr

Gideon Crew následoval Garzu do budovy EOTP na 12. malé západní ulici. Garza sice nic neříkal, ale Gideon cítil, že z něj vztek vyzařuje jako teplo z infrazářiče.

Vnitřek EOTP se podle všeho nezměnil: byly tu stejné řady stolů pokryté neobvykle vypadajícími modely a vědeckými přístroji; stejní technici a laboranti pilně běhali sem a tam. Gideon znovu přemýšlel nad tím, pro koho ve skutečnosti pracuje. Jeho telefonát na ministerstvo vnitřní bezpečnosti mu nepochybně potvrdil, že Glinn i jeho organizace jsou legální. Všechno mu to však připadalo neskutečně podivné.

Vešli do volné zasedací místnosti ve čtvrtém patře. Glinn opět seděl v čele stolu, jeho zdravé oko bylo stejně šedé jako londýnská obloha.

Nikdo nic neříkal. Gideon se bez vyzvání posadil a Garza udělal totéž.

„Tedy,“ začal Glinn, zdravé oko pomalu mrklo, čímž podle všeho dával Garzovi svolení, aby promluvil.

„Eli,“ začal Garza, mluvil sice tiše, ale hlas měl plný napětí, „než začneme, chtěl bych vyjádřit své rozhořčení nad tím, jakým způsobem Crew přistupoval k plnění úkolu. V podstatě hned od začátku ignoroval veškeré naše pokyny. Při setkání mi lhal, a to opakovaně, a nakonec se nám naprosto vymkl z rukou. Lhal mi o tom, kde má dojít ke konfrontaci, neuvěřitelně riskoval a na ostrově Hart mohlo dojít k obrovskému problému.“

Další pomalé mrknutí. „Povězte mi o tom problému na ostrově Hart.“

„Naštěstí,“ začal Garza, „se nám to podařilo zamáznout.“ Bouchl do stolu dnešním vydáním listu Post. Titulek hlásal: ŘÁDĚNÍ VANDALŮ NA POHŘEBIŠTI, DVA MRTVÍ.

„Shrňte to.“

„V článku se píše o tom, že na ostrově Hart včera v noci řádili vandalové. Ukradli na City Island člun, otevřeli spoustu hrobů, znesvětili lidské ostatky a zničili vybavení. Pak se jeden z vandalů rozhodl vylézt na komín, který se v bouřce zřítil, a jeho to zabilo. Zatím se nepodařilo určit jeho totožnost. Další z vandalů byla žena a zastřelil ji neznámý pachatel. Ostatní uprchli a teď po nich pátrá policie.“

„Výborně,“ zaradoval se Glinn. „Pane Garzo, znovu jste prokázal, jakým jste přínosem pro naši organizaci.“

„Ale Crew mi to nijak neulehčuje. Je zázrak, že se mu to podařilo.“

„Zázrak, pane Garzo?“

„Jak jinak byste tomu řekl? Z mého úhlu pohledu to bylo zpackané od začátku až do konce.“

Gideon si všiml, že na Glinnových bezbarvých rtech se krátce objevil úsměv. „Já bych si dovolil nesouhlasit.“

„Ano?“

„Jak jistě víte, máme tady v EOTP řadu námi vytvořených softwarových algoritmů kvantifikujících lidské chování a analyzujících složité simulace vytvořené na základě teorie her.“

„To mi snad nemusíte říkat.“

„Podle všeho ano. Copak vy jste se sám sebe neptal, proč jsme za Wuem neposlali zabijáky? Proč jsme tady doktora Crewa nepřetržitě nemonitorovali? Proč jsme mu neposkytli další informace a výzbroj? Proč jsme do toho nezapojili i policii nebo FBI? Klidně jsme si mohli dovolit mu tohle všechno poskytnout, vlastně i víc.“ Pomalu se naklonil dopředu. „Přemýšlel jste o tom, proč jsme se nepokusili vyřídit Kývajícího jeřába?“

Garza mlčel.

„Pane Garzo, víte přece, jak dokonalé počítačové vybavení tu máme k dispozici. Já si všechny tyto možnosti nechal propočítat – i řadu dalších. Těmito cestami jsme se však nevydali proto, že končily neúspěchem. Kdyby byl Kývající jeřáb zabit, zareagovali by Číňané – a to v kolosálním měřítku. Hlavně jsme se museli vyhnout předčasné intervenci. Největší naději na úspěch měl samostatně pracující člověk. Doktor Crew musel pracovat sám, bez podpory; Kývající jeřáb musel zůstat naživu až do úplného konce a podávat svým chlebodárcům uklidňující pozitivní zprávy.“

„Jistě víte, že podle mého jsou ty vaše programy pěkné blbosti,“ namítal Garza.

Glinn se usmál. „Vím. Jste inženýr – nejlepší, jakého mám. Kdybyste o mých psychotechnických metodách nepochyboval, vzbudil byste tím mé podezření.“

Obrátil se na Gideona. „Tady doktor Crew má jedinečné nadání. Kromě toho funguje v nejvíce osvobozujícím psychologickém prostředí, jaké známe: ví, kdy a jak zemře. Američtí indiáni chápali, jak velkou má toto vědomí moc. Největší vize, jakou mohl indiánský bojovník mít, byla vidina vlastní smrti.“

Gideon se zavrtěl na židli. Přemýšlel, jestli Glinn bude tak domýšlivý a spokojený sám se sebou i poté, co zjistí konečný výsledek celé akce.

Šedé oko se na něj obrátilo a prohlíželo si ho od hlavy až k patě. Zvedl z vozíku zchromlou ruku a nastavil dlaň. „Ten drát, pane Crewe.“

Už je to tady. „Já ho nemám.“

V místnosti nastalo zvláštní ticho.

„A proč ne?“

„Dal jsem ho hnutí Falun gong. Společně s těmi čísly. Dokončil jsem Wuovu misi. Brzy se tato technologie stane dostupnou pro celý svět – a to zdarma.“

Obličej Eliho Glinna krátce opustila sebejistá maska a objevilo se cosi neidentifikovatelného, silný cit. „Náš klient z téhle informace vůbec nebude mít radost.“

„Udělal jsem to, protože…“

Jakmile začal, záhadný výraz zmizel a vrátil se náznak úsměvu. „Nemusíte mi nic říkat. Dokonale chápu, proč jste to udělal.“

Následovalo krátké ticho.

„Největší pravděpodobnost úspěchu!“ vybuchl Garza. „Bylo v té počítačové simulaci i tohle? Od samého začátku jsem vám říkal, že tomuhle chlápkovi se nedá důvěřovat. Co teď řekneme klientovi?“

Glinn se díval z jednoho na druhého a mlčel. Z výrazu jeho obličeje se dalo soudit, že není zas tak nespokojený.

Mlčení pokračovalo, nakonec Gideon vstal. „Jestli jsme skončili,“ začal, „tak se vracím do Nového Mexika, kde budu týden spát. Pak půjdu na ryby.“

Glinn se zavrtěl na vozíku a vzdychl. Zkřivená ruka se znovu vynořila z přikrývky, kterou měl přehozenou přes nohy. Držela balíček v hnědém papíru. „Tady jsou vaše peníze.“

Gideon se zarazil. „Myslel jsem, že mi nezaplatíte. Po tom, co jsem provedl.“

„Pravda je, že po tom, co jste mi tu řekl, se naše dohoda trochu mění.“ Glinn otevřel balíček a odpočítal několik svazků stodolarovek. „Tady je polovina těch sto tisíc.“

Gideon si ji vzal. Lepší než nic, pomyslel si.

Pak mu však k jeho velkému překvapení Glinn předal i druhou polovinu. „A tady je zbytek. Není to však platba za odvedené služby. Spíše je to, řekněme, záloha.“

Gideon si peníze nacpal do kapsy od bundy. „Tomu nerozumím.“

„Než odjedete,“ začala Glinn, „tak byste se podle mě mohl zastavit u jednoho starého kamaráda, který je právě ve městě.“

„Díky, ale mám rande s pstruhy v potoce Chihuahueños.“

„Chápu, ale myslel jsem, že na kamaráda si uděláte čas.“

„Nemám kamarády,“ odpověděl suše Gideon. „A kdybych měl, stejně bych teď neměl zájem k nim zaskočit. Jak jste sám poznamenal, nezbývá mi na tomhle světě moc času.“

„Jmenuje se Reed Chalker. Tuším, že jste s ním pracoval.“

„Pracovali jsme na stejném patře – ale přímo s ním jsem nedělal. Už měsíce jsem ho v Los Alamos neviděl.“

„No, tak se s ním uvidíte teď. Úřady doufají, že si s ním promluvíte.“

„Úřady? Promluvím? Co má tohle sakra znamenat?“

„Chalker má momentálně rukojmí. Vlastně čtyři. Jednu rodinu v Queensu. Míří na ně zbraní.“

Gideonovi to začalo docházet. „Proboha. Určitě je to Chalker? To byl typický počítačový cvok z Los Alamos, čestný, neublížil by mouše.“

„Je úplně bez sebe. Má paranoiu. Přeskočilo mu. Jste jediná osoba v okolí, která se s ním zná. Policie doufá, že by se vám ho mohlo podařit uklidnit, aby propustil ty rukojmí.“

Gideon neodpovídal.

„Takže vám to nerad říkám, pane Crewe, ale ten pstruh si bude plavat déle, než jste původně čekal. A teď už bychom opravdu měli jít. Ta rodina totiž nepočká.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai