Ledová bariéra

Douglas Preston Lincoln Child

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Na opuštěném ostrově na jižním pobřeží Chile byl objeven obrovský meteorit, největší, jaký kdy byl nalezen. Odpočíval v zemi miliony let. Podnikatel a miliardář Palmer Lloyd se rozhodne, že se stane ústředním exponátem v jeho novém muzeu. Znamená to dopravit do New Yorku nejtěžší předmět, kterým kdy lidstvo pohnulo.Za pomoci Lloydových peněz se zformuje odvážná výprava za meteoritem. Výpravu vedou nevyzpytatelný inženýr a světově proslulý hledač meteoritů, jehož kariéru poškodila jeho vlastní kontroverzní teorie.V ledovém objetí antarktické zimy se dobrodruzi utkávají s děsivou záhadou původu a povahy meteoritu. Pokud si chtějí zachránit holé životy, musí tuto záhadu vyřešit.

Ledová bariéra

DOUGLAS PRESTON

&

LINCOLN CHILD

Isla Desolación, 16, ledna 13:15

Údolí, ležící mezi osamělými holými kopci, nemělo jméno. Bylo dlouhé a jeho rovné dno bylo porostlé šedým a zeleným mechem, lišejníky a chuchvalci trávy. Byla polovina ledna, vrcholilo léto a rozsedliny mezi popraskanými skalami byly vyplněny drobnými kvítky. Směrem na východ svítilo rozsáhlé sněhové pole. Vzduchem poletovaly černé mouchy a moskyti. Celý ostrov Isla Desolación obklopovala letní mlha, která se občas zvedla a dovolila slunečnímu světlu květy zahřát.

Údolím šel muž. Kráčel pomalu přes kameny, občas se zastavil a rozhlédl se. Nešel tudy z prostého důvodu – na ostrově Hornova mysu na samém konci jižní Ameriky prosté důvody neexistovaly.

Nestor Masangkay měl kabát z voskovaného plátna a na hlavě umaštěný kožený klobouk. Hustý plnovous měl nasáklý mořskou solí, která z něj vymodelovala chomáčky s ostrými hroty, otřásajícími se jako hadí jazyky. Vedl dvě těžce naložené muly. Nebylo tu nikoho, kdo by zaslechl jeho hlas, který nepříznivě hodnotil jejich původ, vzhled, charakter a inteligenci. Čas od času jim svůj názor sdělil pomocí proutku. Nikdy ještě nezažil muly, zvláště pak pronajaté muly, které by byly sympatické. Jeho hlas však nebyl zlostný a údery nezpůsobily mulám valné škody.

Nestora Masangkaye se pomalu zmocňovalo vzrušení. Oči mu těkaly po krajině a všímaly si každého detailu. Sloupcovitých bazaltových skal, které byly asi míli před ním, dvojitého vulkanického kmene, neobvyklého výchozu sedimentárních hornin. Zdejší geologické složení bylo slibné. Dalo by se říci neuvěřitelně slibné.

Kráčel údolím s očima skloněnýma k zemi. Čas od času vykopl nějaký kámen. Vous se mu zatřásl, muž zamručel a celý ten podivný vláček pokračoval ve svém pomalém pohybu.

Uprostřed údolí vykopl další kámen. Tentokrát se zastavil a zvedl jej. Kámen byl měkký a muž ho pozorně studoval. Třel jej palcem a studoval malá zrnka, která se mu zachytila na kůži. Díval se na ně zblízka zkoumavým pohledem klenotníka.

Poznal, co je to zač. Byla to sypká zelenavá substance s bílými inkluzemi, minerál známý jako coesit. Byl to tenhle nevzhledný bezcenný kámen, kvůli němuž sem cestoval 20 000 kilometrů. Ústa se mu roztáhla k širokému úšklebku, zvedl paže k nebesům a zařval nadšením. Ozvěna výkřiku křižovala mezi skalami.

Spokojeně se rozhlížel po kopcích a pozoroval známky eroze. Pak se zadíval na sedimentární výchoz s jasně vyznačenými vrstvami a nakonec prozkoumal půdu kolem sebe. Odvedl muly dalších deset metrů, vykopl další kámen a otočil jej, pak třetí a čtvrtý. Samý coesit. Údolí jím bylo prakticky vydlážděno.

Došel ke sněhovému poli, kde ze země vykukoval velký balvan. Přitáhl k němu muly a přivázal je. Pak pomalu a rozvážně vykročil zpět údolím, zvedal kameny a pokoušel se v duchu sestavit mapu rozdělení coesitu. Výsledek byl neuvěřitelný a převyšoval jeho nejoptimističtější předpoklady.

Přijel na ostrov s celkem nevelkými nadějemi. Ze zkušenosti věděl, že se na místní legendy obvykle nedá spolehnout. Vzpomněl si na zaprášenou muzejní knihovnu, kde se poprvé v pachu pomačkaných antropologických monografií mezi vybledlými obrázky dávno mrtvých indiánů dočetl o legendě o Hanuxovi. Nechtělo se mu sem. Hornův mys byl z New Yorku opravdu daleko. A jeho instinkt se v minulosti často mýlil.

Ale tady určité ne. Tady se nejspíš trefil do desítky!

Masangkay se zhluboka nadechl. Přešel zpět k balvanu a sklonil se k podbřišku jedné nákladní muly. Hbitě uvolnil uzly, rozvázal konopné lano, kterým byl omotán dřevěný koš, sejmul víko, vysoukal z něj šest hliníkových válců, malou klávesnici a obrazovku počítače, pruh kůže, dvě kovové koule a baterii. Posadil se na zem se zkříženýma nohama a sestavil pět metrů dlouhou hliníkovou trubici s kulatými nástavci na obou koncích. Ke středu trubice připojil počítač, přivázal jej koženým proužkem a vložil do něj baterii. Vstal a s uspokojením si prohlédl lesklý přístroj. Byla to elektromagnetická tomografická sonda a stála přes padesát tisíc dolarů. Těch deset zaplatil a čtyřicet si vypůjčil. Zatím to připočetl ke svým ostatním dluhům. Samozřejmě, pokud se jeho záměr zdaří, všechny hravě zaplatí. Dokonce i svému bývalému partnerovi.

Otočil vypínačem a počkal, až se přístroj zahřeje. Upevnil displej, uchopil přístroj za držadla v jeho středu, přehodil si jej přes ramena a vybalancoval tyč jako provazochodec. Volnou rukou přístroj nakalibroval, vynuloval a pomalu se vydal na cestu po údolí. Bedlivě sledoval obrazovku. Do údolí proudila mlha a obloha ztmavla. Došel téměř do středu údolí, když se náhle zastavil.

Překvapeně se zadíval na obrazovku. Zaznamenal údaje do paměti a udělal další krok. A ještě jeden. Zamračil se. Zanadával, vypnul přístroj, vrátil se na kraj údolí, znovu přístroj vynuloval a šel po svých předešlých stopách. Na témže místě se zastavil. Nevěřil vlastním očím. Bylo to tu zase. Označil místo položením dvou kamenů na sebe, šel ještě dál a pak se vrátil, tentokrát rychleji. Začalo mžít, ale toho si nevšímal. Zmáčkl knoflík a z tiskárny vylezl úzký pruh papíru. Zběžně si jej prohlédl. V dešti se tisk zdál vybledlý. Jeho dech se zrychlil. Nejprve si myslel, že to není možné, ale bylo to tak. Všechna tři měření dala stejný výsledek. Utrhl tři kusy papíru a schoval je do kapsy pláště.

Při čtvrtém pokusu si už začal tiše mluvit sám pro sebe. Vrátil se k mulám, rozebral sondu, nacpal ji do vaku a třesoucíma se rukama rozvázal zavazadlo druhé muly. Jak tak spěchal, jeden z košů spadl na zem a otevřel se. Uvnitř byly krumpáč, lopata, kladivo, vrták a bedýnka s dynamitem. Vzal krumpáč a lopatu a klusal zpět k místu, které si označil.

Začal horečně kopat. Nahoře byl povrch tvrdý a kamenitý. Uvolněné kameny vyhazoval lopatou. Muly ho pozorovaly zcela netečně, se svěšenými hlavami a napolo zavřenýma očima.

Déšť zesílil. Masangkay pokračoval v práci a malý bazének se pomalu prohluboval. Od Franklinova kanálu foukal studený vítr a v dálce se ozvalo zahřmění. Nad hlavou mu zvědavě kroužili rackové a vyráželi osamělé skřeky.

Jáma už byla přes půl metru hluboká. Pod tvrdou svrchní vrstvou štěrku byl měkký aluviální písek, který se dal snadno odstranit. Okolní kopce již pokrývala mlha. Masangkay pracoval neúnavně, sundal si kabát, košili a dokonce i spodní prádlo. Všechno z jámy vyhodil. Bahno a voda se mísily s potem, který mu stékal po hrudi, po zádech a ze špičatého plnovousu.

Náhle vykřikl. Zašátral v jámě a odhrnul písek a bláto z jakéhosi tvrdého povrchu pod nohama. Zbytek umyl déšť.

Masangkay byl téměř v šoku. Klekl si, jako by se modlil, a zpocenýma rukama zbožně ohmatával povrch tělesa. Dýchal nepravidelně, oči zdivočelé údivem, a déšť mu stékal po obličeji. Srdce mu vzrušeně tlouklo a cítil nevyslovitelnou radost.

Dosáhl svého životního cíle!

V tom okamžiku vybuchlo v jámě oslňující světlo. Následovala obrovská rána, která se odrážela od stěn údolí a pozvolna umlkala mezi vzdálenými kopci. Obě muly otočily hlavu ve směru zvuku. Spatřily malý obláček kouře, který se pomalu rozplýval a nakonec zmizel.

Uvázané muly zase netečně odvrátily hlavy a na ostrov Desolación se snesla noc.

Isla Desolación, 22, února, 11:00

Kanálem proplouvala dlouhá kánoe. Byla vydlabaná ze stromu a plula rychle, poháněna přílivem. V lodi byla malá skloněná postava, která ji zkušenou rukou vedla do zátoky. Z kánoe stoupal úzký proužek kouře z ohně, rozdělaného na podložce z mokré hlíny.

Loď obeplula černé útesy ostrova a proplula zátokou na kamenitou pláž pod malým převisem. Postava vyskočila a vytáhla kánoi nad čáru nejvyššího přílivu.

Byl to muž. Slyšel tu zvěst od potulného rybáře, který se potloukal ve zdejších studených vodách. Samotný fakt, že cizokrajně vypadající člověk navštívil tak vzdálený a nevlídný ostrov, byl skutečně nezvyklý. Ještě nezvyklejší však bylo, že už uplynul měsíc a muž se nevrátil.

Rozhlédl se. Po několika krocích zvedl kus rozbitého laminátu a pak další. Nakonec je zahodil. Byly to zbytky nedávno ztroskotaného člunu. Vysvětlení možná bude jednoduché.

Muž vypadal podivně. Byl starý, tmavý, a po zádech mu splývaly dlouhé šedivé vlasy. Měl řídké kníry jako z filmu o pavoučím muži. Ačkoli bylo chladno, měl na sobě jen tričko a šortky. Vysmrkal se a vyškrábal se na útes nad zátokou.

Na jeho okraji se zastavil a jeho živé černé oči hledaly nějaké známky nedávné přítomnosti člověka. Kamenité dno údolí, poseté mechem, bylo díky tání přes den a nočním mrazům houbovité a výborně konzervovalo otisky.

Spatřil stopy ve sněhovém poli a vydal se k nim. Šel po okraji sněhu a občas se podíval pod sebe do údolí. Tam dole něco bylo. Něco barevného, něco, co ve slunci zářilo jako kov.

Pospíchal k tomu.

Nejprve narazil na muly. Byly přivázány ke kamenu a již dlouho mrtvé. Prohlédl si krajinu a spatřil nějaké kovové zařízení. Pak uviděl i tělo.

Opatrně, ale svižně k němu seběhl. Leželo na zádech asi třicet metrů od poměrně nedávno vykopané prohlubně. Bylo nahé a ohořelé. Černé spálené ruce trčely k obloze jako pařáty mrtvého havrana a křivé nohy byly přimáčknuté na rozdrcenou hruď. V prázdných očních víčkách byly dva malé bazénky dešťové vody, ve které se odrážela obloha a mraky.

Starý muž se otočil, jednu nohu po druhé, jako kočka. Dlouhou dobu tělo pozoroval. Pak se obrátil ke zčernalé mrtvole zády a věnoval pozornost cennému přístroji, jehož části byly poházeny kolem.

New York, 20, května 14:00

Aukční síň Christie byla jednoduchá, obložená světlým dřevem a ozářená obdélníkem světel, zavěšených u stropu. Pěkná dřevěná podlaha se vzorem rybí kosti byla plná židlí, na nichž seděli reportéři, příchozí i diváci. V přední části místnosti bylo malé pódium.

V okamžiku, kdy na ně vkročil dražitel, celá místnost utichla. Vzadu viselo krémové plátno, na němž bývají při normální aukci zavěšeny obrazy dražených předmětů. Tentokrát bylo prázdné. Dražitel zaklepal kladívkem na pult, rozhlédl se, vyňal z náprsní kapsy papír, prohlédl si jej a pak jej opatrně položil na stůl.

„Dovedu si představit,“ řekl, a jeho syté anglické samohlásky krásně rezonovaly, „že někteří z vás teď budou dávat bedlivý pozor.“

Sál potěšeně vydechl.

„Je mi líto, že jsme to sem nemohli přinést celé. Je to jaksi trochu větší.“

Publikum se zasmálo. Dražitel zřejmě vychutnával důležitost svého úkolu.

„Ale nechal jsem přinést malý vzorek. Takovou upomínku, řekl bych. Jako ujištění, že nabízíme opravdu skvělé zboží.“ Pokývl a na pódium vstoupil gazelím krokem mladý muž s malou fialovou krabičkou. Rozvázal ji, otevřel víko a obrátil se k publiku. Publikum zašumělo.

Uvnitř na bílém saténu ležel zakřivený hnědý zub. Byl asi dvacet centimetrů dlouhý a měl zlověstně zubatý vnitřní okraj.

Dražitel si odkašlal. „Na základě dohody vlády Spojených států amerických s navajským národem vyvolávám položku číslo 1, jedinou položku dnešní dražby.“

Přehlédl publikum. „Tato položka je fosilie. Pozoruhodná fosilie.“ Podíval se na lístek v ruce. „V roce 1966 se navajskému ovčákovi jménem Wilson Atcitty ztratilo v horách Lukachukai na hranici Arizony a Nového Mexika několik ovcí. Když se je pokoušel najít, všiml si obrovské kosti, vyčnívající z pískovcové skály v jednom kaňonu. Geologové tuto vrstvu nazývají Formací pekelného potoka a je datována do druhohor, období křída. Podal o tom zprávu Albuquerqueskému přírodnímu muzeu. Se souhlasem Navajců začaly vykopávky. Ukázalo se, že v nalezišti jsou kostry dvě: tyranosaura rexe a triceratopa. Tyranosaurus má čelisti zakousnuté do krku triceratopa, který naopak zabodl svůj prostřední roh hluboko do hrudi tyranosaura. Obě zvířata zemřela společně, uvězněna ve strašlivém objetí.“

Znovu si odkašlal. „Na videozáznam boje nebudeme čekat.“

Ozval se smích.

„Jejich zápas byl tak divoký, že paleontologové na místě nalezli pět tyranosaurových zubů, o které v průběhu boje přišel. Tohle je jeden z nich.“ Kývl na asistenta, který zavřel víko krabice.

„Ze skály se podařilo vyjmout celý blok kamene, který oba dinosaury ukrývá. Váží asi tři sta tun. Byl nejprve v Albuquerqueském přírodnímu muzeu a později byl přemístěn do Muzea přírodní historie v New Yorku pro další konzervaci. Obě kostry jsou částečně obklopeny pískovcovou matricí.“

Nahlédl opět do papíru.

„Na základě konzultace s vědeckými autoritami víme, že to jsou dvě nejzachovalejší kostry dinosaurů, jaké kdy byly nalezeny. Pro vědu mají nevyčíslitelnou hodnotu. Vedoucí paleontolog muzea v New Yorku je nazývá největším fosilním nálezem historie.“

Opatrně odložil list a zvedl kladívko. Na pódiu se objevili tři asistenti a tiše čekali. Muži s mobilními telefony stáli bez pohnutí u dveří.

„Odhadnutá cena naleziště činí dvanáct milionů dolarů. Vyvolávací cena je pět milionů dolarů.“ Dražitel uhodil kladívkem.

V sále nastal rozruch, ozývaly se telefony a zvedaly se tabulky s nabídkami.

„Pět milionů.“

„Šest milionů. Děkuji, mám tu nabídku na sedm milionů.“ Asistenti natahovali krky, registrovali nabídky a upozorňovali na ně dražitele.

„Osm milionů.“

Při vyslovení rekordní sumy se ozval slabý potlesk.

„Deset milionů. Jedenáct. Dvanáct. Děkuji, další nabídka je čtrnáct milionů. Patnáct.“

Teď už se moc kupců nehlásilo, ale několik telefonů bylo stále v činnosti. Na displeji vedle předsedy naskakovaly stále vyšší cifry.

„Osmnáct milionů, máme tu osmnáct milionů. Devatenáct.“

Šum v místnosti opět zesílil a dražitel varovně zdvihl kladívko. Nabídky pokračovaly tiše, ale úporně. „Dvacet pět milionů, máme tady dvacet šest, dvacet sedm pro toho pána vpravo.“

Dražitel se už nepokoušel hučení v sále uklidnit.

„Máme tu třicet dva miliony, třicet dva a půl telefonicky, třicet tři, děkuji! Je tu třicet tři a půl, třicet čtyři pro tu paní v první řadě.“

Místnost byla jako zelektrizovaná. Nabídky převýšily i nejoptimističtější odhady.

„Třicet pět telefonicky, třicet pět a půl pro tu paní, třicet šest.“

V sále nastal další rozruch. Pozornost přítomných se zaměřila na galerii. Všechny oči sledovaly malé dveře, ve kterých se objevil mohutný muž, který pomalu stoupal po srpkovitém schodišti. Byl hladce oholený a měl vandickovskou bradu. Jeho temně modrý stříbřitý oblek se slabě leskl. Na běloskvoucí košili měl vázanku, v níž měl vetknuto křídlo archeopteryxe.

„Třicet šest milionů,“ opakoval předseda, ale jeho oči, stejně jako oči všech v sále, byly upřeny na nově příchozího.

Muž vystoupal po schodech a jeho modré oči prozrazovaly vitalitu a jakési soukromé pobavení. Pomalu zvedl svou tabulku. Šum utichl. Na tabulce stálo číslo 001, jediné číslo, které aukční síň Christie přiřadila svému stálému zákazníkovi.

„Sto,“ řekl konečně muž. Tiše, ale zřetelně.

Do nastalého ticha se ozval dražitelův suchý hlas: „Prosím?“

„Sto milionů dolarů,“ řekl muž. Měl velké rovné bílé zuby.

Panovalo ticho jako v kostele.

„Máme zde nabídku na sto milionů dolarů,“ řekl otřesený dražitel. Kdesi zazvonil telefon a z Park Avenue se ozvala automobilová houkačka.

Dražitel uhodil kladívkem: „Naleziště číslo 1 je prodáno za sto milionů dolarů Palmeru Lloydovi!“

Aukční místnost vybuchla. V okamžiku byli všichni na nohou, ozval se potlesk a volání bravo!, jako by právě skončilo vystoupení slavného operního zpěváka. Bylo slyšet i hučení a pískání těch zklamaných. Aukční síň ještě nezažila podobnou hysterii. Všichni si uvědomovali, že jsou svědky zcela ojedinělé události.

Ale muž, který toto pozdvižení způsobil, zmizel. Sestoupil po zeleném koberci z galerie a sál se už díval jenom na prázdné dveře.

Poušť Kalahari, 1. června 18:45

Sam McFarlane seděl v písku se zkříženýma nohama. Seděl u táboráku z několika větví, které plápolaly na holé zemi a vrhaly pohyblivé stíny na ostnaté křoví kolem tábořiště. Nejbližší osada ležela sto kilometrů za jeho zády.

Zadíval se na malé postavičky, sedící na bobku kolem ohně, nahé až na bederní pásy. Saňové, lidé z buše. Dlouho trvalo, než získal jejich důvěru. Jakmile ji však získal, byla neotřesitelná. Úplně jiné, než doma, pomyslel si.

Před každým ze Sanů ležel detektor kovů. Když McFarlane vstal, Saňové se nepohnuli. Mluvil pomalu a těžce tím podivným mlaskavým jazykem. Při prvních slovech se jich několik zasmálo, ale McFarlane měl jazykové nadání. Za chvíli již všichni pozorně poslouchali.

Skončil úvodní řeč, uhladil kus písku, vzal hůl a začal kreslit mapu. Saňové seděli na bobku a natahovali krky, aby kresbu zahlédli. Mapa pomalu získávala obrysy, a když mluvil o různých význačných bodech krajiny, Saňové přikyvovali. Byla to mapa Makgadikgadi Pansu, ležícího severně od tábořiště. Přes tisíc čtverečních kilometrů vyschlého jezerního dna a pískovcové kopce, divoké a neobydlené. Uprostřed pánve nakreslil holí malý kroužek. Zapíchl hůl do jeho středu a usmál se na své posluchače.

Po chvíli ticha, které přerušovaly jen osamělé zvuky ptáků, začali Saňové hovořit tichými hlasy. Mlaskání jejich jazyka připomínalo narážení vody na valounky v potoce.

Jejich starý shrbený náčelník ukázal na mapu. McFarlane se naklonil kupředu a pokoušel se jejich brebentění pochopit. Ano, to místo znají, řekl stařec a začal popisovat cestu, vedoucí k jezeru, kterou znali jenom Saňové. Pomocí větviček a kamínků ukazoval, kde jsou napajedla, kde lze ulovit zvěř a kde najít jedlé rostliny. McFarlane trpělivě čekal.

Domorodci se utišili a náčelník teď mluvil pomaleji. Ano, jsou ochotni udělat, co si bílý muž přeje. Ale bojí se přístrojů bílého muže a nerozumí tomu, co vlastně hledá.

McFarlane vstal a odstranil z mapy hůl. Z kapsy vyňal malý tmavý kousek železa, ne větší než kulička, vložil jej do otvoru ve středu kroužku a přikryl pískem. Vstal, vzal detektor kovů a zapnul jej. Ozvalo se krátké vysoké zapísknutí. Všichni ho napjatě pozorovali. Odešel několik metrů od kruhu, pak se otočil, pomalu kráčel dopředu a lehce nad zemí pohyboval detektorem. Když se dostal nad pohřbený kousek kovu, ozval se signál znovu. Saňové polekaně vyskočili a začali rychle brebentit.

McFarlane se zasmál, řekl několik slov a Saňové se vrátili na svá místa. Přidržel detektor kovu před náčelníkem, který si jej váhavě vzal. McFarlane mu ukázal, jak přístroj zapnout a pak ho vedl ke kruhu. Ozvalo se další pískání. Náčelník ustoupil, ale zasmál se. Zkoušel to znovu a znovu. Jeho smích byl stále upřímnější, až se mu celý obličej složil do usměvavých vrásek.

Ostatní Saňové se chopili přístrojů a s McFarlanovou trpělivou pomocí si zkoušeli, zda schovaný kousek železa najdou. Jejich obavy teď vystřídal smích a přemýšlivé debaty. Konečně McFarlane zvedl ruce a všichni se znovu usadili s přístroji na klíně. Byli připraveni začít průzkum.

McFarlane vytáhl z kapsy kožený váček, otevřel jej a vysypal jeho obsah na otevřenou dlaň. Byl to tucet zlatých mincí. Pomalu a obřadně podal každému Sanovi jednu z nich. Vzali si je uctivě do misky, vytvořené z obou dlaní.

Náčelník se s McFarlanem domluvil. Zítra opustí tábořiště a vydají se na cestu do Makgadikgadi Pansu s přístroji bílého muže. Budou hledat věci, které si bílý muž žádá. Když je najdou, vrátí se a řeknou, kde je našli…

Starý muž se náhle poplašeně zadíval na oblohu. I ostatní sevřeli brvy a vyplašeně se dívali vzhůru. Zaslechl slabé rytmické zvuky. McFarlane se zadíval na temný horizont. Domorodci vyskočili a rychle se domlouvali. Na obloze se objevila světla a blížila se k tábořišti. Zvuk, připomínající bubnování, zesílil. Pruh světla z reflektoru pátral ve křoví na druhé straně planiny.

Starý muž vyrazil výkřik, upustil minci a zmizel v temnotě. Jeho muži ho okamžitě následovali. McFarlane zůstal sám. Intenzita světla vzrůstala. Blížilo se přímo k němu. Poznal velký vrtulník typu Černý jestřáb. Zastavil se nad tábořištěm a silným světlometem pátral kolem, dokud ho nenašel a neoslepil svou září.

McFarlane skočil do tmavého křoví, ale světlomet si ho znovu našel. Zašátral v botě a vyndal z ní malou pistoli. Kolem něj vířil prach. Měl ho plné oči. Helikoptéra přistála na otevřeném prostranství vedle ohně. Na její kabině se rozsvítilo světlo a rotory se točily stále pomaleji. McFarlane zůstal v křoví, utřel si špínu z obličeje, držel pistoli za zády a díval se na dveře, ve kterých se objevil mohutný muž. Ten se rozhlédl a seskočil na písek. Byl sám.

Měl na sobě khaki šortky, bavlněnou košili a sombrero. Jedna kapsa šortek se mu vydouvala. Vykročil směrem k McFarlanovi.

McFarlane vstal a zamířil příchozímu na prsa. Zdálo se, že muže to nezajímá. I když byl ve stínu a byla vidět jenom jeho silueta, McFarlane měl dojem, že se usmívá. Muž se zastavil pět kroků před ním. Měřil nejméně dva metry. Pokud se Sány přijel hrát basketbal, určitě vyhraje.

„Najít vás není žádná legrace,“ řekl příchozí hlubokým výrazným hlasem, ve kterém McFarlane zaslechl stopu přízvuku z východního pobřeží.

„Kdo jste a co chcete?“ zeptal se, pistoli stále v ruce.

„Vzájemné představování je příjemnější, když se koná beze zbraní.“

„Vyndejte svou pistoli a zahoďte ji na zem.“

Muž se usmál a vydoloval z kapsy ne pistoli, ale malou termosku. „Mám tu něco proti nachlazení,“ řekl a zvedl ji do výše. „Dáte si taky?“

McFarlane se podíval na vrtulník. Uvnitř byl už jenom pilot. „Trvalo měsíc, než jsem získal jejich důvěru,“ řekl tiše, „a vy mi je teď rozeženete po buši. Ještě jednou – kdo jste a co chcete? Raději dobré zprávy.“

„Nemám pro vás dobrou zprávu, obávám se. Váš partner Nestor Masangkay je mrtev.“

McFarlane se zachvěl a jeho pistole poklesla. „Vážně?“

Muž přikývl.

„Jak se to stalo?“

„Při práci. Nevíme vlastně, jak se to stalo.“ Muž pokrčil rameny a dodal: „Netušil jsem, že noci v Kalahari jsou tak chladné. Můžu k ohni?“

McFarlane zamířil ke zbytku ohně, pistoli však stále neodkládal. Všiml si, že mu vrtulník zničil mapu a obnažil malý železný valounek.

„Jaký máte vztah k Nestorovi?“ zeptal se.

Muž neodpověděl hned. Prohlížel si okolí. Detektory kovu poházené kolem ohně a zlaté mince, ležící v písku. Sklonil se k zemi a zvedl kousek železa, potěžkal jej a pak se podíval na McFarlana. „Zase hledáte meteorit Okavango?“

McFarlane mlčky sevřel pistoli.

„Vy jste znal Masangkaye nejlépe. Potřebuji vás, abych dokončil jeho projekt.“

„Co to bylo za projekt?“ zeptal se McFarlane.

„Obávám se, že vám to nemohu říct.“

„A já se zase obávám, že už jsem slyšel vše, co jsem slyšet chtěl. Jediný člověk, kterému jsem ochoten pomoci, jsem já sám.“

„Něco takového jsem o vás slyšel.“

McFarlane rychle vstal, ale příchozí se ho snažil uklidnit. „To nejmenší, co můžete udělat, je vyslechnout mě.“

„Ještě jsem neslyšel vaše jméno a nijak po tom netoužím. Díky, že jste mi přinesl špatnou zprávu. Teď bude lepší, když si vlezete do vrtulníku a vypadnete odtud.“

„Promiňte, že jsem se nepředstavil. Mé jméno je Palmer Lloyd.“

McFarlane se zasmál. „Ano, a já jsem Bill Gates.“

Velký muž se nezasmál. Jen se usmál.

McFarlane se na něj pozorně zadíval, vlastně poprvé pořádně. „Ježíši!“ vydechl.

„Možná jste slyšel, že zařizuju nové muzeum.“

McFarlane zavrtěl hlavou. „Nestor pro vás pracoval?“

„Ne, ale všiml jsem si toho, co dělá, a rád bych dokončil, co začal.“

„Podívejte,“ řekl McFarlane a schoval pistoli do opasku, „mě to nezajímá. Nestor Masangkay a já jsme byli parťáci už dost dávno. O tom asi všechno víte.“

Lloyd se usmál a pozvedl termosku. „Dáme si trochu punče.“ Nečekal na odpověď a usadil se u ohně stylem bílého muže, tedy zadkem do písku, odšrouboval víčko a dopřál si dlouhý lok. Nabídl McFarlanovi, ale ten netrpělivě zavrtěl hlavou.

„Rád hledáte meteority?“

„Nic jinýho neumím.“

„A myslíte si, že najdete Okavango?“

„Myslel jsem si to do okamžiku, než jste se tu objevil. Rád jsem si s váma pokecal. Ale každou minutu, kterou tady sedíte s tím pitomým vrtulníkem, domorodci prchají dál a dál. Takže ještě jednou – mě to nezajímá. Ani vaše muzeum, a vlastně ani žádný jiný muzeum.“ Zaváhal. „Tolik mi nezaplatíte, jako když najdu Okavango.“

„Kolik by to mělo být?“ zeptal se Lloyd a napil se z termosky.

„Nejmíň čtvrt milionu.“

Lloyd přikývl. „Řekněme, že ho najdete, odečtete z toho dluhy po fiasku s Tornarssukem a budete na nule.“

McFarlane se nevrle zasmál. „Chybu může udělat každý. Zbylo mi dost, abych mohl začít hledat něco jiného. Tady všude je spousta meteoritů. Rozhodně tu vydělám víc než jako kustod vašeho muzea.“

„O tom nemluvím.“

„Tak tedy o čem?“

„Vím, že máte výborný odhad. Nebudu mluvit o podrobnostech, dokud nebudu vědět, že vás mám na palubě.“ Usrkl punče. „Udělejte to pro památku svého partnera.“

„Expartnera.“

Lloyd vzdychl. „Máte pravdu. Vím o vás a Masangkayovi všechno. Že jste přišli o Tornarssuk, nebyla vaše chyba. Pokud vůbec něčí, pak těch byrokratů z newyorského muzea.“

„Proč toho nenecháte? Mě to nezajímá.“

„Ještě jsem vám neřekl o kompenzaci. Zaplatím vám čtvrt milionu v každém případě. To by mohlo uspokojit vaše věřitele. Bude-li projekt úspěšný, dostanete dalšího čtvrt milionu. Pokud se to nepovede, budete aspoň bez dluhů. Můžete pak pokračovat jako ředitel oddělení planetárních věd mého muzea, pokud si budete přát. Postavím vám slušnou laboratoř. Budete mít sekretáře, laboratorní asistenty, šestimístný plat… To jde, ne?“

McFarlane se znovu zasmál. „To zní dobře. Jak dlouho bude projekt trvat?“

„Šest měsíců v terénu.“

McFarlane se přestal smát.

„Půl milionu za šestiměsíční práci?“

„Pokud budeme úspěšní.“

„Jaký to má háček?“

„Nemá to háček.“

„Proč jste si vybral mě?“

„Znáte Masangkaye, jeho triky, jeho způsob práce, jeho myšlenky. To, na čem dělal, je trochu tajemné, a vy jste muž, který by to mohl pomoci vyřešit. Kromě toho jste jeden z nejlepších lovců meteoritů na světě. Máte pro ně smysl. Říká se o vás, že je nacházíte po čichu.“

„No, nejsem jediný.“ Ta chvála McFarlana trochu naštvala. Neměl rád, když s ním někdo manipuloval.

Lloyd natáhl ruku směrem k McFarlanovi. Měl na ní velký prsten.

„Lituji, líbám jen papežův prsten.“

Lloyd se zasmál. „Podívejte se na ten kámen!“

McFarlane se podíval na kámen zblízka. Byl to temně fialový drahokam v těžké platinové obroučce. Poznal ho okamžitě.

„Krásný kámen, ale mohl jste ho koupit ode mne.“

„Nepochybně. Vy a Masangkay jste jediní, kdo dostali z Chile atakamské tektity.“

„Správně. Taky jsem tam pořád ještě hledaný zločinec.“

„Budete mít dobrou ochranu.“

„Takže Chile, ano? Bohužel vím, jak jejich vězení vypadají zevnitř. Nemám zájem.“

Lloyd neodpověděl okamžitě. Nahrnul klackem žhavé oharky na hromádku a hodil přes ně několik větví. Oheň znovu vzplál. „Kdybyste věděl, co plánujeme, pane doktore, neváhal byste. Nabízím vám vědeckou cenu století.“

McFarlane se pousmál a zavrtěl hlavou. Já už na to kašlu. Už mám dost zaprášených laboratoří a muzejních úředníků.“

Lloyd vzdychl a vstal. „Vypadá to, že tu ztrácím čas. Asi se budu muset obrátit na svůj typ číslo dvě.“

„Kdo je to?“

„Hugo Breitling. Ten z toho bude nadšený.“

„Breitling? Ten nenajde meteorit, ani kdyby ho praštil do prdele.“

„Našel thulský meteorit,“ odpověděl Lloyd a setřásal si prach z kalhot. „Ten byl větší než všecko, co jste dosud našel vy.“

„Ale nic jinýho nenašel a tohle byla bohapustá klika.“

„Faktem je, že kliku budeme potřebovat.“ Lloyd zašrouboval víčko termosky a položil ji McFarlanovi k nohám. „Tady máte, udělejte si piknik a já mizím.“

Otočil se a kráčel k helikoptéře. Listy vrtulí se začaly pomalu otáčet a vířit prach. McFarlana náhle napadlo, že pokud vrtulník odletí, možná se nikdy nedoví, jak Masangkay zemřel a o co vlastně jde. Rychle se rozhlédl. Na rozházené detektory kovů, na ubohé malé tábořiště, na vyprahlou a nesmiřitelnou přírodu za ním.

Lloyd mu ve dveřích vrtulníku zamával.

„Milion!“ zavolal na něj McFarlane. Lloyd pomalu vešel dovnitř, opatrně, aby si nepomačkal klobouk.

„Dobrá, tak sedm set padesát.“

Po chvilce se Lloyd pomalu otočil se širokým úsměvem ve tváři.

Hudson River Valley, 3. června 10:45

Mezi věci, které měl Palmer Lloyd nejraději, patřil obraz Thomase Colea Sluneční ráno na řece Hudson. Jako student v Bostonu často chodil do muzea moderního umění. Pohyboval se vždy se skloněnou hlavou, pak náhle vzhlédl a spatřil svůj oblíbený obraz přímo před sebou.

Lloyd rád vlastnil věci, které se mu líbily, ale obraz Thomase Colea nebyl ke koupi. Zařídil to proto jinak. Tohoto slunečného rána seděl ve své pracovně v Hudsonově údolí a díval se z okna. To, co viděl, byl přesně Coleův obraz. Svěže zelené louky pokryté proužky mlhy a nad nimi hory, blýskající se ve sluneční záři. V údolí se od té doby, co je Cole roku 1827 namaloval, dohromady nic nezměnilo a Lloyd si zajistil, že se ani nic nezmění. Údolí prostě koupil.

Otočil se v křesle a vyhlédl z okna na protější straně. Za oknem vyrůstala obrovská stavba, která vypadala jako mozaika ze skla a oceli. S rukama založenýma za hlavou se Lloyd potěšené díval na činorodé hemžení několika týmů dělníků, naplňujících za jeho peníze jeho vizi.

V centru staveniště stál masivní dóm, zvětšená kopie londýnského Křišťálového pavilonu, první světové stavby, vytvořené pouze ze skla. Téměř sto let, od roku 1851, byla považována za jednu z nejkrásnějších budov světa, dokud ji za druhé světové války nezbourali, protože naváděla k cíli nacistické bombardéry.

Dóm už byl zastřešen. Z pyramidy Kefreta II., malé pyramidy ze Starého království, byly zatím položeny jen základní bloky. Při vzpomínce na cestu do Egypta se mimoděk usmál – svému byzantinskému jednání se státními úředníky, vřavě, kterou vyvolal jeho kufr plný zlata (nikdo jej neuzdvihl) a zmatenému vyjednávání. Nebyla to sice Cheopsova pyramida, ale i tak vypadala úctyhodně.

Jeho nákupy vyvolaly ve světě archeologů paniku a pocit potupy. Tak to alespoň vypadalo na stránkách novin a odborných časopisů. „Kam se všechny ty památky poděly?“ psal jeden z nich pod groteskní Lloydovou karikaturou se šikmýma očima a ohrnutým kloboukem, ukrývající pod pláštěm miniaturní pyramidu. Jiný titulek se ptal: „Hitler sběratelů?“ Další z poslední doby konstatoval: „Boj o kosti je urážkou paleontologů.“ A na obálce Newsweeku: „Co uděláte se třiceti miliardami? Odpověď: Koupím zeměkouli.“ Samozvaní strážci kulturní etiky spustili pokřik. Lloydovi to připadalo docela zábavné.

Na malém panelu na stole před ním zazvonil zvonek a ozval se hlas sekretářky: „Přišel vás navštívil pan Glinn, pane.“

„Pošlete ho dál, prosím.“

Lloyd nedokázal potlačit vzrušení. Bude to poprvé, co se s Elim Glinnem setká. Dostat ho sem nebylo jednoduché.

Muž vstoupil do kanceláře a Lloyd si ho pečlivé prohlížel. Byl opálený a neměl dokonce ani aktovku. Během své dlouhé obchodní kariéry Lloyd zjistil, že první dojem je mimořádně důležitý. Příchozí měl krátce přistřižené vlasy, hranaté Čelisti a tenké rty. Na první pohled vypadal neproniknutelně jako sfinga. Nebylo na něm nic nápadného. Měl klidné, ale opatrné oči a všechno na něm bylo obyčejné. Byl obyčejně vysoký, měl obyčejnou postavu, vypadal dobře, ale nebyl hezký, byl dobře oblečený, ale ne elegantní. Jediné neobvyklé na něm byly snad jeho pohyby. Šel neslyšně, šaty mu nešustily, pohyboval se lehce a snadno. Proběhl místností jako jelen lesem.

Samozřejmě, jeho pověst obyčejná nebyla.

„Pane Glinne,“ řekl Lloyd, šel mu naproti a podal mu ruku. „Děkuji, že jste přišel.“

Glinn tiše přikývl a potřásl mu rukou, ani dlouze, ani krátce, ani silně, ani slabě. Lloyd byl trochu vyveden z rovnováhy. První dojem mu neřekl nic. Rozmáchl se rukou směrem k oknu, jako by představoval polodokončenou stavbu za ním, a řekl: „Tak co si myslíte o mém muzeu?“

„Je velké,“ odpověděl Glinn zcela prostě.

Lloyd se usmál. „Muzeum historie přírody musí být velké.“

„Zajímavé, že jste se je rozhodl postavit tady. Takovou dálku od města.“

„Myslíte, že to trochu zavání arogancí, že? Newyorské muzeum si asi opravdu zvolilo lepší místo, ale nemůžu je zbourat, že? Uvidíte, že tu za pár měsíců bude živo. Děti budou mít kam jezdit na školní výlety.“ Lloyd se ušklíbl. „Pojďme, Sam McFarlane na nás čeká.“

„Kdo to je?“

„Můj expert na meteority. Zatím tedy jen na půl úvazku, ale pracuju na něm.“

Lloyd položil Glinnovi ruku na rameno. Jeho dobře padnoucí, ale anonymně ušitý tmavý oblek, byl z lepšího materiálu, než očekával. Vyvedl svého návštěvníka ven z budovy a sešel s ním po okrouhlé rampě z žuly a leštěného mramoru do dlouhé chodby pavilonu. Jejich kroky byly doprovázeny dlouhými kadencemi nastřelovacích pistolí a nýtovaček.

Cestou ho Lloyd upozorňoval na zajímavosti. „Tohle je diamantová hala,“ řekl a máchl rukou směrem k velkému podzemnímu prostoru, osvětlenému fialovým světlem. „Našli jsme zde nějaký starý důl, tak jsme ho trochu rozšířili a postavíme to v úplně přírodním kontextu. V každém velkém muzeu je jedna hala, věnovaná výlučně diamantům. Nám se podařilo získat tři největší známé exempláře a ten velký prostor je odpovídající. Musel jste slyšet o tom, jak se nám podařilo sebrat Modrého mandarina od De Beera Japoncům přímo před nosem.“ Hrdě se usmál.

„Četl jsem to v novinách,“ řekl Glinn suše.

„A tohle,“ ukázal Lloyd, „bude galerie vyhynulého života. Bude tam dodo z Galapág, dokonce i mamut vydlabaný ze sibiřského ledu a stále perfektně zmražený. V jeho hubě našli rozžvýkané blatouchy.“

„O tom mamutovi jsem taky četl,“ řekl Glinn. „Nebyla na Sibiři při té příležitosti nějaká přestřelka?“

I když otázka byla dost na tělo, Glinnův tón byl mírný, bez jakékoli výtky. Lloyd odpověděl okamžitě. „Byl byste překvapen, pane Glinne, jak rychle dají některé země sbohem svému takzvanému kulturnímu dědictví, když nabídnete dostatečnou sumu. Ukážu vám, co tím myslím.“ Pobídl svého hosta ke zpola dokončené hale, u jejíhož vchodu stáli dva muži v tvrdých kloboucích. Po krátké chvíli rozsvítil světlo a nedočkavě se ke Glinnovi otočil.

Před nimi se nacházela pouhá podlaha z nějakého ztvrdlého bahna. Přes její povrch vedly malé otisky, jako by v hale někdo chodil, když ještě beton neztuhl.

„To jsou otisky Laetoli,“ řekl Lloyd uctivě.

Glinn mlčel.

„Jsou to nejstarší otisky hominida, které kdy byly objeveny. Uvažte, před třemi a půl miliony let udělal tyhle otisky náš první dvounohý předek, když Šel přes vrstvu mokrého vulkanického popela. Je to naprosto unikátní. Dokud se ty otisky nenašly, nikdo nevěděl, že Australopithecus afarensis chodil vzpřímeně. Tohle je nejstarší důkaz našeho lidství, pane Glinne.“

„Co tomu říkal Ústav ochrany přírody v Ghetty? Ten to přece muselo zajímat,“ řekl Glinn.

Lloyd se na svého společníka zkoumavě podíval. Bylo mimořádně obtížné se v Glinnovi vyznat. „Vidím, že jste absolvoval domácí přípravu. Ghetty je chtělo ponechat in situ. Jak dlouho myslíte, že mi trvala dohoda s Tanzanií?“ Zavrtěl hlavou. „Ghetty chtělo zaplatit milion dolarů a konzervovat je na místě. Já jsem zaplatil dvacet milionů a přivezl je sem, pro potěšení školáků a návštěvníků.“

Glinn se rozhlédl. „Když mluvíme o školácích, kdepak máte vědce? Viděl jsem tu spoustu modrých kombinéz, ale málo bílých plášťů.“

Lloyd mávl rukou. „Povolám je, až budou potřeba. Já většinou vím, co mám koupit. Až přijde ten pravý čas, přivedu sem ty nejlepší. Na slavnostní otevření sem pozvu všechny významné osobnosti z oboru a úřední generalitu. Newyorské muzeum netuší, jaká to bude bomba.“

Lloyd zrychlil tempo a vedl svého návštěvníka dlouhou halou a bludištěm chodeb hlouběji do pavilonu. Na konci chodby zastavil před vysokými tmavými dveřmi, označenými KONFERENČNÍ MÍSTNOST A. Přede dveřmi se rozvaloval Sam McFarlane. Vypadal jako dobrodruh každým coulem. Hubený a divoký, s modrýma očima vyšisovanýma sluncem. Konce slámově žlutých vlasů mu trčely horizontálně, jako by celé roky nosil těžký klobouk. Na první pohled bylo jasné, že ho nikdy nevezmou do Akademie. V tlumené záři nevýrazných světel laboratoře vypadal jako příchozí z jiného světa, podobný Sanům z buše, se kterými ještě nedávno pobýval. Lloyd s uspokojením uznamenal, že McFarlane vypadá unaveně. Asi toho za poslední dva dny moc nenaspal.

Lloyd sáhl do kapsy, vyndal klíč a otevřel dveře. Nenápadně se podíval po Glinnovi. Pohled, který se před nimi otevřel, každého návštěvníka šokoval. Za skleněnou stěnou byl ohromný prázdný prostor ve tvaru osmistěnu, který tvořil střed celého pavilonu. Glinn se však tvářil zcela neproniknutelně.

Celé měsíce Lloyd zuřivě přemýšlel, jaký objekt umístí do toho vzletného prostoru. Až do aukce u Christies. Boj dinosaurů bude skvělý centrální kousek, říkal si. Ze zkroucených kostí obou těžkotonážníků byla patrná zoufalá agónie jejich posledního boje.

Jeho oči se svezly k tabuli poseté mapami a fotografiemi. V tomto okamžiku Lloyd na dinosaury úplně zapomněl.

Věděl teď o jiném mistrovském kousku, který bude korunovat slávu Lloydova muzea. Až tohle umístí do středu pavilonu, bude to jeho nejšťastnější okamžik v životě.

„Doktor Sam McFarlane,“ řekl Lloyd, když se od tabule otočil zpátky ke Glinnovi. „Je zaměstnancem muzea, dokud nedokončí svůj úkol.“

McFarlane a Glinn si potřásli rukama.

„Až do minulého týdne Sam putoval po Kalahari a hledal meteorit Okavango. Nebyl to úkol, hodný jeho talentu. Myslím, že budete souhlasit, že jsem pro něj našel mnohem zajímavější práci.“

„Same, tohle je pan Eli Glinn, prezident společnosti Effective Engineering Solutions. Nenechte se zmást tím nesmyslným názvem. Je to pozoruhodná společnost, která řeší neřešitelné technické problémy, hledá nacistické ponorky plné zlata, zjišťuje, proč spadly kosmické lodě, analyzuje rozhodující chyby při selhání technických zařízení a podobné lahůdky.“

„To musí být zajímavá práce,“ řekl McFarlane.

Lloyd přikývl. „Obvykle ovšem EES vstupuje na scénu až potom. Až když se věci poserou.“ To neočekávané slovo, vyslovené jasně a zřetelně, zůstalo viset ve vzduchu. „Já jsem ho sem přivedl, aby nám zajistil, že se při řešení našeho úkolu nic neposere.“

Pokývl ke konferenčnímu stolku. „Same, rád bych, abyste panu Glinnovi řekl, co jste za těch několik posledních dnů zjistil.“

„Hned teď?“ zeptal se McFarlane. Vypadal zcela netypicky nervózně.

„Kdy jindy?“

McFarlane pohlédl na stůl, zaváhal a pak promluvil.

„To, co tady mám, jsou geofyzikální data z neobvyklého naleziště na ostrově u Hornova mysu v Chile.“

Glinn povzbudivě přikývl.

„Pan Lloyd mě požádal, abych je analyzoval. Za prvé – data se zdají… Zkrátka, je to nemožné. Jako tenhle tomografický záznam.“ Zdvihl list, podíval se na něj a nechal jej dopadnout zpět na stůl. Přehlédl zbytek papírů a zakoktal se.

Lloyd si odkašlal. Sam potřeboval pomoc.

„Možná že bych vám měl krátce říct historii objevu. Jeden z našich zvědů narazil na dealera elektronických zařízení v Punta Arenas. Pokoušel se prodat rezavou elektromagnetickou tomografickou sondu. Důlní zařízení, které tady ve Státech vyrábí DeVitter. Ukázalo se, že se našla vedle zbytků průzkumníka na vzdáleném ostrově blízko Hornova mysu. Můj člověk všechno okamžitě koupil. Když si blíže prohlédl papíry, zjistil, že patří muži jménem Nestor Masangkay.“

Zadíval se na stůl. „Před svou smrtí na ostrově byl Nestor Masangkay planetární geolog. Přesněji řečeno lovec meteoritů. A ještě před dvěma roky byl partnerem tady Sama McFarlana.“

McFarlane se narovnal.

„Náš člověk to všechno poslal k analýze. V počítači sondy byl zarezlý disk, ale jednomu z techniků se z něj podařilo dostat data. Ta data byla zcela neobvyklá. Proto jsem najal tady Sama.“

McFarlane otočil několik listů a ujal se slova. „Nejprve jsem si myslel, že Nestor zapomněl přístroj nakalibrovat, ale tak to není.“ S pokrčením ramen se dál probíral záznamy.

„Pozemní expedici jsme tam neposlali,“ pokračoval Lloyd, „protože to poslední, co bychom chtěli, je vzbudit pozornost chilských úřadů, ale zařídil jsem přelet ostrova. To, co má teď Sam v ruce, je výpis ze satelitního měření. Z geofyzikálního satelitu LOG II.“

McFarlane vzal do ruky výpis.

„Dá se tomu těžko věřit,“ řekl konečně. „Musel jsem to projít desetkrát. Ale teď už nepochybuju. Znamená to jenom jednu věc.“

„Ano,“ řekl Glinn tichým povzbudivým hlasem a snažil se nedat najevo zvědavost.

„Myslím, že už vím, co Nestor našel.“

Lloyd čekal. Samozřejmě věděl, co McFarlane řekne, ale chtěl to slyšet znovu.

„To, co tam je, je největší meteorit na světě.“

Lloyd se ušklíbl. „Řekněte panu Glinnovi, jak je velký, Same.“

McFarlane si odkašlal. „Největší dosud známý meteorit na světě je Ahnighito v newyorském muzeu. Váží šedesát jedna tun. Tenhle váží minimálně pět tisíc tun.“

„Děkuji,“ řekl Lloyd a na jeho tváři se objevil široký úsměv. Otočil se a zadíval se na Glinna. Ten se tvářil zcela neproniknutelně.

Po chvíli ticha promluvil Lloyd sotva slyšitelným hlasem, který se chvěl potlačovaným vzrušením.

„Já ten meteorit chci. Vaším úkolem, pane Glinne, je dostat ho sem do muzea.“

New York, 4. června 11:45

Západní ulicí, která se vinula po nábřeží řeky Hudson, projížděl rover. Polední obloha nad Jersey byla ocelově šedá. McFarlane prudce zabrzdil, aby se vyhnul taxíku, který projížděl na červenou. Udělal to zcela automaticky, přemýšlel o něčem jiném.

Vzpomínal na odpoledne, kdy spadl meteorit Zaragosa. Skončil právě vysokou školu, neměl zaměstnání a rozhodl se přejít pěšky Mexickou poušť. Slunce se blížilo k obzoru a právě přemýšlel, kde rozloží celtu, když se krajina nad ním rozzářila, jako kdyby z šedých mraků vysvitlo slunce. Obloha však byla zcela čistá. Náhle se zastavil úžasem. Na písku před ním se objevil jeho druhý stín. Zpočátku dlouhý a nezřetelný, ale rychle dostával pevné obrysy. Uslyšel svist a silnou detonaci. Padl na zem. Myslel, že je to zemětřesení, nebo nukleární exploze. Začalo pršet, ale nebyl to déšť. Kolem něj padaly tisíce droboučkých úlomků.

Zvedl malý kousek šedého kamene, obaleného černou krustou. Přestože vykonal ohnivou cestu celou atmosférou, byl pokryt ledem. Cítil z něj hluboký chlad vesmíru.

Jak tak držel úlomek v ruce, náhle pochopil, co bude dělat po zbytek svého života.

To se stalo před mnoha lety. Teď se snažil na tu dobu příliš nemyslet. Pokoušel se nemyslet ani na potrhaný deník Nestora Masangkaye, který ležel na vedlejším sedadle.

Zabočil do úzké jednosměrky. Nalézal se ve West Village, na samém konci města, v oblasti jatek. Staré nákladní doky zde doširoka otevíraly svoje chřtány, v nichž udělaní muži tahali hovězí čtvrtky ze skříňových náklaďáků. Na druhé straně ulice byly jedna vedle druhé hospůdky s názvy jako Vepřový dolíček, nebo Udírna strýčka Billa. Po skle a chrómu Lloydova muzea to bylo jak rána palicí. Že by mě pozvali do laboratoře pro výzkum vepřového bůčku? pomyslel si McFarlane, znovu si přečetl adresu, která ležela na palubní desce a zavrtěl hlavou.

Zpomalil a nakonec zastavil před jedním zvláště vetchým nákladním dokem. Vystoupil do mlhy nasáklé pachem masa a rozhlédl se. Na konci bloku postával vůz na odvoz odpadků. Zapáchal stejně jako v New Yorku. Když jeho pach jednou poznáte, nikdy ho nezapomenete.

Schůze ještě nezačala, ale už cítil určité napětí. Přemýšlel, kolik toho Lloyd o něm a Nestoru Masangkayovi Glinnovi řekl. Bylo to vlastně jedno. Co neví, rychle se dozví. Řeči se šíří rychlostí dopadajícího meteoritu.

Vzal ze sedadla nabitou aktovku a zavřel a zamkl dveře. Před ním byla masivní stavba z ošumělých cihel, zabírající téměř celý blok. Měla alespoň deset pater a vévodil jí vybledlý nápis KONZERVÁRNY PRICE & PRICE, INC. Okna v přízemí byla zazděná, ale v horních patrech se blýskal chrom.

Jediným vchodem byly zřejmě kovové nákladní dveře. Zmáčkl bzučák na jedné jejich straně a čekal. Za několik vteřin se ozvalo cinknutí a dveře se v naolejovaných pantech neslyšně otevřely.

Vstoupil do tmavé chodby s několika dalšími kovovými dveřmi, mnohem novějšími, vybavenými bezpečnostními zámky a snímači. Jedny z nich se otevřely. Objevil se malý, tmavý a svalnatý muž v oteplovačkách a pružným atletickým krokem mu šel naproti. Měl krátké kudrnaté tmavé vlasy, které na spáncích prokvétaly, a tmavé inteligentní oči. Vypadal příjemně a neformálně.

„Doktor McFarlane?“ zeptal se přátelsky a podal mu ruku. „Jsem Manuel Garza, stavební inženýr EES.“ Jeho stisk byl překvapivě jemný.

„To je vaše ředitelství?“ usmíval se nevěřícně McFarlane.

„Dáváme přednost anonymitě.“

„No, aspoň nemáte daleko na steak.“

Garza se zasmál. „To ano, když ho máte rád krvavý.“

Zavedl McFarlana do prostorné místnosti, zalité zářivými halogenovými světly. V dlouhých vyrovnaných řadách zde stály kovové stoly a na nich různé předměty s visačkami. Hromady písku, kameny, rozbité motory, kousky kovu. Kolem nich se motali technici v bílých pláštích. Jeden právě procházel kolem a nesl v bílé rukavici kousek asfaltu, jako by to byla alexandrijská váza. Garza se podíval na McFarlana a pak na hodinky.

„Máme pár minut času. Chcete se tu porozhlédnout?“

„Proč ne? Smetiště jsem měl vždycky rád.“

Garza se začal proplétat mezi stoly, pozdravil se s několika techniky a zastavil se u neobvykle dlouhého stolu, pokrytého černými kameny.

„Víte, co je tohle?“

„Ano. Pahoehoe. Vulkanická bomba. Vaši chlapci staví sopku?“

„Ne,“ řekl Garza, „už je postavená.“ Pokývl směrem k modelu vulkanického ostrova na konci stolu, obklopeného kaňony, lesem, horami a také městem. Sáhl pod stůl a zmáčkl knoflík. Ozvalo se zavrčení, zachroptění a sopka začala vyvrhovat lávu. Klikaté proužky stékaly po úbočí a plazily se směrem k městu.

„Ta láva je ze speciální metylcelulózy. Úkol nám zadala vláda jednoho nejmenovaného státu. Na jednom z jejich ostrova se probudila spící sopka. Její kaldera se naplnila lávou a hrozila zalít město s asi šedesáti tisíci obyvateli. Našim úkolem bylo město zachránit.“

„Tak o tom jsem v novinách nic nečetl. To je legrační.“

„Nebylo to vůbec legrační. Vláda odmítala město evakuovat. Je to menší přístav. Samý prachy. Většinou z drog.“

„Možná jste ho mohli nechat zalít lávou jako Sodomu a Gomoru.“

„My jsme firma, a ne bůh. Na morální aspekty platícího klienta nebereme zřetel.“

McFarlane se zasmál. Příjemně se uvolnil. „Jak jste to zastavili?“

„Přehradili jsme tohle údolí umělými sesuvy půdy. Pak jsme provrtali díru do sopky a vytvořili kanál na straně, odvrácené od města. Semtex. Nevěřil byste, co ho na to prasklo. Láva vytekla do moře a ostrov se zvětšil asi o tisíc akrů. Samozřejmě nám nezaplatili tolik, kolik jsme chtěli, ale pomohlo to.“

Garza pokračoval v cestě. Prošli kolem řady stolů s kusy letadla a ohořelé elektroniky. „Byla to bomba,“ řekl Garza. „Teroristi.“ Mávl rukou.

Otevřel malé bílé dveře na konci místnosti a vstoupili do spleti chodeb. McFarlane slyšel hučení čističů vzduchu a podivné pravidelné klapání odněkud z hlubin.

Pak otevřel další dveře a McFarlane užasl. Vstoupili do obrovského prostoru nejméně šest poschodí vysokého a šedesát metrů hlubokého. Kolem stěn byl prales technických zařízení. Soustavy digitálních kamer, kabely a obrovské obrazovky. Podél jedné stěny stálo narovnáno Šest kabrioletů značky Lincoln z počátku šedesátých let. V každém z vozů seděly čtyři oblečené figuríny, dvě vpředu a dvě vzadu.

Střed prostoru zabíral zcela věrný model městské křižovatky, i s fungujícími semafory a vývěsními štíty na domech. Na asfaltové vozovce ležel štěrk a nad ním bylo lano, připoutané k přednímu nárazníku dalšího kabrioletu se čtyřmi figurínami. Kolem křižovatky byl trávník s několika sochami. Vozovka končila pod můstkem, na němž stál samotný Eli Glinn, v ruce troubu z býčího rohu.

McFarlane šel za Garzou po chodníku, na kterém byl stín z plastového křoví. Něco na té scéně mu připadalo povědomé.

Glinn na můstku pozvedl megafon. „Třicet sekund,“ zvolal

„Synchronizace běží. Zvukový záznam,“ řekl hlas.

Křižovatka ožila. „Zelená,“ ohlásil hlas.

„Jedeme,“ zvolal Glinn.

Lano se napnulo, kabriolet se rozjel a kamery začaly vrčet.

Ozval se zvuk výstřelu a krátce po něm dva další. McFarlane se instinktivně přikrčil, poznal zvuk kulovnice. Nikdo další se ale polekaný nezdál. Hledal zdroj zvuku. Zdálo se, že přichází z křoví po pravé straně. Při pozornějším pohledu spatřil dvě velké hlavně, namontované na kovovém podstavci. Měly odříznuté pažby a od kohoutků vedly dráty.

Náhle pochopil, kde vlastně je. „To je atentát na Kennedyho,“ řekl.

Garza se usmál.

McFarlane se pozorně podíval ve směru hlavní. Pravá zadní figurína měla roztříštěnou hlavu.

Glinn přešel k autu, prohlédl si figuríny a vydal komusi nějaké pokyny. Pak zamířil k McFarlanovi, auto obklopili technici a zapisovali výsledky.

„Vítejte v mém muzeu, doktore McFarlane,“ řekl a potřásl mu rukou. „Děkuji vám, že jste sestoupil do našeho travnatého vršku.“ Otočil se ke Garzovi. „Sedlo to perfektně. Zabili toho pravýho. Zkouška končí.“

„Takže tohle je vás současný projekt?“

Glinn přikývl. „Objevily se nějaké další staré záznamy výpovědí a vyžadují novou analýzu.“

„Co jste zjistili?“

Glinn na něj chladně pohlédl. „Možná si to časem přečtete v New York Times, pane doktore. Zatím vám můžu jen říct, že teorie spiknutí je teď pravděpodobnější než před měsícem.“

„Máte zajímavou práci,“ řekl McFarlane. „Musí to stát majlant. Kdo to platí?“

Glinn byl podezřele zticha.

„Co to má společného s technikou?“ zeptal se konečně McFarlane.

„Všecko. Specializujeme se na analýzu chyb, vedoucích k neúspěchu. Polovina našich zakázek spadá do této oblasti. Pochopení toho, jak věci selžou, je ta nejdůležitější složka řešení technických problémů.“

„Ale tohle…“ ukázal McFarlane na křižovatku.

Glinn se téměř usmál. „Úkladná vražda prezidenta je ta největší chyba, jaká se může stát, ne? To už nemluvím o tom zfušovaném vyšetřování. Naše práce v analýze chyb nás mimochodem udržuje na dokonalé technické úrovni.“

„Vždy dokonalé.“

„Ano. Nikdy neuděláme chybu. Nikdy. To je naše obchodní značka.“ Pokynul Garzovi a vykročil směrem ke dveřím. „Nestačí vymyslet, jak něco udělat. Musíte taky analyzovat každý možný způsob selhání. Jen tehdy si můžete být jist úspěchem. A to je taky důvod, proč my nikdy neselžeme. Nevstoupíme do kontraktu, dokud nevíme, že můžeme být úspěšní. A pak ten úspěch zaručíme.“

„Tak proto jste nepodepsali kontrakt s Lloydovým muzeem?“

„Ano. A to je taky důvod, proč jste tady.“ Glinn vylovil z kapsy velké zlaté hodinky, podíval se na ně a nechal je sklouznout zpátky. Stiskl kliku dveří a vstoupil. „Pojďme, ostatní už čekají.“

Ředitelství EES, 13:00

Vyjeli několik pater výtahem, prošli několika bílými chodbami a ocitli se v konferenční místnosti. Měla nízký strop a ve srovnání s podobnou místností marnotratného Palmera Lloyda byla vybavena zcela střízlivě. Nebyla zde žádná okna, žádné obrazy, pouze okrouhlý stůl z tropického dřeva a tmavá obrazovka v rohu místnosti.

U stolu seděli dva lidé a upřeně na něj zírali. Blíže seděla mladá žena s hnědými vlasy, oblečená v pracovní kombinéze. Nebyla přímo krásná, ale měla živé tmavé oči, v jejichž hloubi svítily zlaté tečky. Prohlížela si McFarlana se sardonickým úsměvem, který ho trochu znepokojil. Byla středně vysoká, štíhlá, tváře a nos měla zdravě opálené. Ruce s velmi dlouhými prsty byly právě zaměstnány louskáním buráků nad velkým podnosem, který měla před sebou na stole. Vypadala trochu jako přerostlá školačka. Muž za ní byl oblečen v bílém laboratorním plášti, byl hubený a špatně oholený. Jedno oční víčko měl pokleslé, takže vypadal, jako by na něj žertovně mrkal. Jinak však veselostí nepřekypoval, vypadal jako bez humoru, ostrý a napjatý jako struna. Neúnavně točil v prstech tužkou.

Glinn jim pokývl. „Tohle je Eugen Rochefort, vedoucí inženýr. Specializuje se na unikátní technické akce.“

Rochefort potěšené stiskl rty, které mu na okamžik zbělely.

„A tohle je doktorka Ráchel Amirová. Začínala u nás jako fyzik, ale brzy jsme přišli na to, že má výjimečný matematický cit. Dejte jí problém a ona vám sestaví rovnici. Ráchel, tohle je doktor McFarlane. Lovec meteoritů.“

Přikývli. Když otevřel svoji aktovku a rozdával desky, cítil na sobě jejich oči. Znervózňovalo ho to.

Glinn si vzal desky a prohlásil: „Rád bych dnes prošel celkové obrysy problému a prodiskutoval nejdůležitější body.“

„Správně,“ řekl McFarlane a posadil se do křesla. Glinn se rozhlédl svýma nečitelnýma očima kolem sebe a vytáhl z vesty malý zápisník.

„Nejprve obecné informace. Cílová oblast je malý ostrov, známý jako Isla Desolación, nejjižnější výběžek jižní Ameriky na ostrovech Hornova mysu. Leží na chilském území, je asi osm mil dlouhý a tři míle široký.“

Zkontroloval pozornost svých posluchačů. „Náš klient Palmer Lloyd to chce rychle. Obává se možné konkurence dalších muzeí. To znamená pracovat v hloubi jihoamerické zimy. Na ostrovech Hornova mysu se teplota v červnu pohybuje od nuly až do minus dvaceti stupňů. Hornův mys je o tisíc mil blíže jižnímu pólu než mys Dobré naděje. Během cílového měsíce se dá očekávat pět hodin denního světla. Není to příjemné místo pro pobyt, ostrov je holý a větrný. Je vulkanického původu s několika místy terciérových sedimentů. Uprostřed je rozlehlé sněhové pole a na severním konci je vulkanický peň. Kolem ostrovů Hornova mysu je silný reverzní proud o rychlosti šesti uzlů a příliv o výši deseti metrů.“

„Příjemné místo pro piknik,“ zamumlal Garza.

„Nejbližší osada je na ostrově Navarino, asi šedesát kilometrů severně od ostrovů Hornova mysu. Je to chilská námořní základna Puerto Williams a malá indiánská vesnice.“

„Puerto Williams?“ ozval se Garza. „Myslel jsem, že se v Chile mluví španělsky.“

„Oblast byla původně zmapovaná Angličany.“ Glinn položil notes na stůl. „Doktore McFarlane, vy jste v Chile byl, že?“

McFarlane přikývl.

„Co byste mohl říct o jejich námořnictvu?“

„Jsou to okouzlující chlapci.“

Bylo ticho. Inženýr Rochefort začal nepříjemným způsobem ťukat tužkou na stůl. Otevřely se dveře a číšník přivezl sendviče a kávu.

„Hlídají pobřežní vody dost agresivně,“ pokračoval McFarlane. „Zvláště na jihu, podél hranice s Argentinou. Ty dvě země vedou, jak patrně víte, dlouhodobou diskuzi o své hranici.“

„Můžete dodat něco k tomu, co jsem řekl o podnebí?“

„Jednou jsem v Punta Arenas zažil pozdní podzim. To znamená blizardy, bouřky, mlhy. Nemluvě o williwaws.“

„Co to je?“ zeptal se Rochefort přeskakujícím pisklavým hlasem.

„Jsou to větrné mikrovýbuchy. Trvají jednu nebo dvě minuty, ale dosahují rychlosti sto padesáti uzlů.“

„Jak to tam vypadá s kotvišti?“ zeptal se Garza.

„Nejsou. Co jsem slyšel, na ostrovech Hornova mysu se v podstatě nedá přistát.“

„Máme rádi těžké podmínky,“ řekl Garza.

Glinn sebral papíry, pečlivě je urovnal a uložil je zpět do náprsní kapsy. Už zná odpovědi na své otázky, blesklo McFarlanovi hlavou.

„Vypadá to, že budeme mít dost problémů i bez toho meteoritu,“ řekl Glinn. „Ráchel, máš nějaké dotazy k datům?“

„Spíše komentář.“ Amirová se podívala na složku před sebou a pak její pobavený pohled přistál na McFarlanovi. Měla neuvěřitelně vzorné držení těla.

„Ano?“ řekl McFarlane.

„Nevěřím z té povídky ani slovu.“

„Čemu přesně nevěříte?“

Mávla rukou nad jeho aktovkou. „Vy jste expert na meteority, že? Pak byste měl vědět, proč se ještě nenašel meteorit větší než šedesát tun. Když je větší, pak se při dopadu roztříští. Když je těžší než dvě stě tun, při dopadu se vypaří. Jak by mohlo monstrum o pěti tisících tunách zůstat neporušené?“

‚Já ne…,“ začal McFarlane.

Amirová ho přerušila. „Druhá věc je, že železné meteority rezaví. Za pět tisíc let je i z toho největšího meteoritu hromádka řezu. Bylo by překvapující, že by tenhle přežil. Jak vysvětlíte, že spadl před třiceti miliony let, byl pohřbený v sedimentech a teprve teď díky erozi vystupuje na povrch?“

McFarlane se pohodlně rozložil v křesle a mírně se usmál. Amirová se naopak zamračila.

„Jestlipak jste někdy četla Sherlocka Holmese?“ zeptal se McFarlane.

Zvedla oči ke stropu. „Doufám, že mi tady nebudete vykládat ty kecy o tom, že se má vyloučit nemožné, a to, co zůstane; ať je to jak chce nepravděpodobné; musí být pravda. Nebo snad ano?“

McFarlane se na ni překvapeně podíval. „Ale to je pravda, ne?“

Amirová vychutnávala svůj triumf, zatímco Rochefort vrtěl hlavou.

„Takže, drahý McFarlane,“ řekla Amirová stručně. „To je váš zdroj vědecké autority, že? Sir Arthur Conan Doyle.“

McFarlane zvolna vydechl. Jen klid! „Někdo pořídil data. Za ta neručím. Všechno, co můžu říct, je, že jsou data správně naměřená, jiné vysvětlení neexistuje. Je to meteorit.“

Ticho by se dalo krájet.

„Někdo pořídil data,“ řekla Amirová a rozlouskla další burák. „Mohl by to být doktor Nestor Masangkay, například?“

„Ano.“

„Vy se znáte, předpokládám.“

„Byli jsme partneři.“

„Aha,“ přikývla Amirová, jako kdyby to slyšela poprvé. „A data pořídil doktor Nestor Masangkay. Jemu důvěřujete.“

„Absolutně.“

„Zajímalo by mě, jestli by on řekl totéž o vás,“ ozval se Rochefort klidným, vysokým a sevřeným hlasem.

McFarlane se na něj znechuceně podíval.

„Pokračujme,“ řekl Glinn.

McFarlane uchopil aktovku. „Na ostrově je obrovské kruhové ložisko rozbitého a roztaveného coesitu. V jeho středu je masa feromagnetického materiálu.“

„Ložisko železné rudy,“ řekl Rochefort.

„Při přeletu byla kolem ložiska indikována inverze sedimentárních vrstev.“

Amirová vypadala zmateně. „Cože?“ řekla.

„Převrácené sedimentární vrstvy.“

Rochefort těžce vzdychl. „A to znamená…“

„To znamená hodně. Když do sedimentárních vrstev bouchne velký meteorit, vrstvy obrátí.“

Rochefort točil tužkou. „Jakým kouzlem?“

McFarlane se na něj opět zadíval, tentokrát trochu déle.

„Možná by pomohla malá demonstrace.“

„Možná,“ souhlasil Rochefort.

McFarlane zvedl sendvič. Zkoumal jej a čichl si k němu.

„Máslo z burských oříšků a kaviár,“ ušklíbl se.

„Mohl byste provést tu demonstraci?“ zeptal se Rochefort podrážděným hlasem.

„Ovšem.“ McFarlane umístil sendvič na stůl mezi sebe a Rocheforta. Vzal šálek kávy a opatrně sendvič polil.

„Co to děláte?“ řekl Rochefort a otočil se na Glinna. „Myslím, že to byl omyl. Měli jsme chtít někoho z vedoucích.“

McFarlane zvedl ruku. „Musím vám stačit já. Právě tu připravuji sedimentární ložisko.“ Zvedl další sendvič, položil jej na ten prvý a zalil kávou, dokud nebyl provlhlý.

„Podívejte. Tohle jsou sedimenty – chleba, máslo, kaviár a další chleba, pěkně ve vrstvách. A moje pěst,“ zvedl ruku nad hlavu, „je meteorit.“

Uhodil vší silou pěstí do sendvičů.

„Pro kristový rány!“ zvolal Rochefort a uskočil, ale pozdě. Měl plášť pocákaný máslem. Ustoupil a setřepával si promočený mazlavý chléb z rukávů.

Na vzdáleném konci stolu se zakuckal překvapený Garza. Glinn zůstal bez výrazu.

„Teď se podíváme na zbytky sendviče na stole,“ pokračoval McFarlane jako na přednášce. „Všimněte si, že všechny zbylé části jsou převrácené. Spodní vrstva chleba je teď nahoře, máslo a kaviár se přehodily a svrchní vrstva chleba je nyní dole. Je to totéž, jako když spadne meteorit do sedimentární pánve. Rozdrtí vrstvy a uloží je v obráceném pořadí.“ Podíval se na Rocheforta. „Nějaké další otázky, nebo poznámky?“

„To bylo zlomyslné,“ řekl Rochefort a čistil si brýle kapesníkem.

„Sedněte si, prosím, pane Rocheforte,“ řekl tiše Glinn.

K McFarlanovu překvapení se Amirová začala hlubokým hlasem smát. „To bylo velice pěkné, doktore McFarlane. Zábavné. Potřebujeme trochu vzrušení.“ Otočila se k Rochefortovi. „Kdybyste objednal sušenky, jak jsem vám řekla, tak by se to nestalo.“

Rochefort se zachmuřeně vrátil do svého křesla.

„Každopádně,“ řekl McFarlane a čistil si ruku ubrouskem, „obrácené vrstvy značí i jinou věc. Masivní impaktní kráter. Ten meteorit tam prostě je. Jestli máte nějaké lepší vysvětlení, rád si to poslechnu.“ Čekal.

„Není to nějaká kosmická loď?“ zeptal se Garza.

„O tom jsme už uvažovali,“ odpověděla suše Amirová.

„A co si o tom myslíte?“

„Je to nepravděpodobné.“

Rochefort si stále čistil brýle. „Spekulace jsou k ničemu. Proč tam nepošleme pozemní partu, aby to prozkoumala a přinesla lepší data?“

McFarlane se podíval na Glinna. Ten poslouchal s polozavřenými víčky. „Pan Lloyd a já těm datům věříme a není rozumné tam dělat moc velký rozruch.“

Náhle promluvil Garza. „Dobře, a to nás vede k druhému problému, který musíme probrat. Jak to dostaneme z Chile? Věřím, že se vyznáte v… řekněme, operacích tohoto druhu.“

Je to zdvořilejší, než říct pašování, pomyslel si McFarlane. Nahlas řekl: „Víceméně.“

„Půjde to?“

„Je to kov. Je to vlastně kovové těleso. Nespadá pod zákony o kulturních památkách. Na mé doporučení Lloyd ustavil společnost, která má nájemní smlouvu na sběr minerálů na ostrově. Bude to prostě důlní operace, vykopeme to a šup s tím domů. Podle právníků na tom není nic ilegálního.“

Amirová se zasmála. „Až chilská vláda zjistí, že to byl největší meteorit na světě a ne jen nějaké normální železné ložisko, bude se na to dívat podivně.“

„To je dost mírně řečeno. Může nás všecky nechat zastřelit.“

„Což je osud, kterému jste unikli, když jste pašovali atakamské tektity, ne?“ zeptal se Garza. Během schůzky byl Garza přátelský; nebyl ani útočný jako Rochefort, ani výsměšný jako Amirová. McFarlane přesto cítil, že se červená.

„Šanci máme. Riziko je součástí naší práce.“

„Vypadá to tak,“ usmál se Garza a listoval ve své složce. „Divím se, že se tam chcete vrátit. Tenhle projekt vytvoří mezinárodní incident.“

„Až Lloyd předvede meteorit v muzeu,“ odpověděl McFarlane, „pak vám garantuju, že ten mezinárodní incident bude.“

„A proto,“ řekl tiše Glinn, „všechno musí zůstat pod pokličkou. Co se stane, až skončíme svou práci, to už je věcí pana Lloyda.“

Chvíli nikdo nepromluvil.

„Je tu ještě jedna otázka,“ pokračoval konečně Glinn. „Týká se vašeho expartnera doktora Nestora Masangkaye.“

Teď to přijde, pomyslel si McFarlane a narovnal se.

„Máte nějakou představu, jak zemřel?“

McFarlane váhal. To nebyla otázka, kterou očekával.

„Nemám,“ řekl po chvíli. „Tělo se nenašlo. Možná hladem, nebo mrazem. Podnebí tam není moc přátelské.“

„Neměl nějaké zdravotní problémy?“

„Byl trochu podvyživený. Nic jiného. Nebo pokud ano, nic o tom nevím. V jeho diáři není o nemoci nebo hladu žádná zmínka.“

McFarlane pozoroval, jak Glinn listuje svou složkou. Zdálo se, že schůzka končí. „Lloyd očekává, že mu přinesu odpověď.“

Glinn složku položil. „Bude to stát milion dolarů.“

McFarlane byl konsternován. Bylo to mnohem méně, než očekával. Ještě více ho překvapilo, jak rychle Glinn k částce dospěl. Brzy se vzpamatoval. „To pan Lloyd přirozeně podepíše, ale bylo by rozumné…“

Glinn zvedl ruku. „Obávám se, že jste mi nerozuměl. Milion dolarů bude stát naše rozhodnutí, zda se projektu zúčastníme.“

McFarlane na něj zíral. „Chcete říct, že milion dolarů bude stát jenom váš odhad?“

„Je to ještě horší,“ řekl Glinn. „Může se stát, že zaplatíte milion dolarů a my vám řekneme, že se nezúčastníme.“

McFarlane zavrtěl hlavou. „Myslím, že to se panu Lloydovi líbit nebude.“

„V tom projektu je příliš mnoho neznámých. Jedna z těch vážných je to, že nevíme, co tam vlastně najdeme. Jsou tu problémy technické i vědecké. Abychom je analyzovali, musíme postavit model v měřítku. Budeme potřebovat hodiny času na superpočítači. Budeme potřebovat rady fyziků, stavebních inženýrů, mezinárodních právníků, dokonce i historiků a politologů. Pan Lloyd chce, aby to bylo brzy, což věci dále prodraží.“

„Dobře, dobře! Kdy tedy dostaneme odpověď?“

„Do sedmdesáti dvou hodin od okamžiku příjmu potvrzeného šeku.“

McFarlane si olízl rty. Začalo se mu zdát, že sám je podhodnocený.

„Co když odpověď bude znít ne?“ zeptal se.

„Pak bude mít Lloyd alespoň útěchu, že bude vědět, že ten projekt je nemožný. Pokud je nějaká možnost ten meteorit vyzvednout, my ji najdeme.“

„Už jste někdy někomu řekl ne?“

„Často.“

„Vážné? Komu třeba?“

„Minulý měsíc po nás chtěla jedna země třetího světa zalít do betonu disfunkční jaderný reaktor a přetáhnout ho nenápadně přes hranici do sousední země.“

„Děláte si srandu,“ řekl McFarlane.

„Ani v nejmenším,“ řekl Glinn. „To jsme ovšem odmítli.“

„Měli malý rozpočet,“ poznamenal Garza.

McFarlane zavrtěl hlavou a popadl svou aktovku. „Když mě zavedete k telefonu, předám vaši nabídku Lloydovi.“

Glinn pokývl na Garzu, který vstal. „Pojďte, prosím, doktore McFarlane,“ řekl a otevřel dveře.

Dveře se zavřely a Rochefort podrážděně řekl: „Nebudeme s ním pracovat, že?“ Prohlédl si svůj plášť. „Není to vědec, je to mrchožrout.“

„Má doktorát z planetární geologie,“ řekl Glinn.

„To už je ale hodně dávno. Já teď mluvím o tom, jak se chová ke svým partnerům. Podívejte se na to.“ Ukázal na svůj plášť. „Ten člověk je osamělý střelec. Je nepředvídatelný.“

„Nepředvídatelní lidé nejsou,“ řekl Glinn. „Pouze lidé, kterým nerozumíme.“ Díval se na nadělení na svém padesátitisícovém stole. „Pochopitelně, musíme se mu pokusit porozumět a zjistit o něm všecko, co půjde. Ráchel?“

„Ano?“

„Dostaneš velice zvláštní úkol.“

Amirová se na Rocheforta ušklíbla. „Dobrá,“ řekla.

„Budeš asistentkou doktora McFarlana.“

Úšklebek z její tváře okamžitě zmizel.

Glinn ihned pokračoval, aniž by jí dal čas reagovat.

„Nespustíš ho z očí. Budeš mi o něm podávat pravidelná hlášení.“

„Já nejsem žádnej cvokař!“ vybuchla Amirová. „A jsem si naprosto jistá, že nejsem krysa.“

Na Rochefortově tváři vykvetl výraz, který by mohl být nazván pobaveným – kdyby nebyl tak zlomyslný.

„Budeš předávat pouhá pozorování,“ řekl Glinn. „Vyhodnocovat je budou psychiatři. Ráchel, ty jsi bystrá analytička a rozumíš jak matematice, tak lidem. Budeš samozřejmě asistentkou jenom podle jména. A pokud jde o tu krysu, to je naprosto zcestné. Víš, že McFarlane má pestrou minulost. Bude na té expedici jediný, koho jsme nevybrali my. Musíme si na něj dávat pozor.“

„Znamená to, že mám dělat špióna?“

„Řekněme, že to po tobě nežádám. Ale pokud ho přistihneš při něčem, co by mohlo ohrozit nebo kompromitovat expedici, okamžitě mi to oznámíš.“

Amirová zrudla a zmlkla.

Glinn hbitě posbíral své papíry. „Pokud se ukáže, že projekt je nemožný, je tohle čistě akademická debata. Je tu jedna maličkost, na kterou se nejdřív musím podívat.“

Lloydovo muzeum, 7. června 15:15

McFarlane rázoval svou kanceláří ve zbrusu nové administrativní budově muzea. Přecházel ode zdi ke zdi jako zvíře v kleci. Prostorná místnost byla zpola zaplněná neotevřenými krabicemi a na desce psacího stolu byly poházeny listy, potištěné diagramy. Jediné, co vybalil, bylo křeslo. Zbytek nábytku zůstal ve svých obalech. V pracovně voněl nový koberec a čerstvá omítka. Venku pokračovala neuvěřitelným tempem stavba. Bylo trochu znepokojivé, jakým tempem polykala peníze, ale když si to někdo může dovolit, a to Lloyd zřejmě může… Vlastnil několik společností, zabývajících se stavbou letadel, vývojem superpočítačů a elektronickými datovými systémy. Měl kontrakty s ministerstvem obrany a přinášely mu takový zisk, že byl jedním z nejbohatších lidí světa.

Přinutil se posadit, shrnul papíry na jednu stranu, otevřel zásuvku a vyndal z ní Masangkayův diář. Stačil jediný pohled na slova v jazyce tagalog, aby na něj dýchly vzpomínky; téměř všechny hořkosladké a vybledlé jako staré fotografie.

Otevřel zápisník a znovu nalistoval ten podivný poslední zápis. Masangkay byl nedbalý. Nebylo jasné, kolik hodin, nebo dnů uplynulo od toho zápisu do jeho smrti.

Nakaupo ako at nagpapausok para umalis ang mga lintik na lamok. Akala ko masama na ang South Greenland, mas grabe pala dito sa Isla Desolación…

Prohlédl si překlad, který pořídil pro Lloyda.

Sedím u ohně a kouřím, abych se chránil před těmi zatracenými moskyty. A to jsem si myslel, že Grónsko je hrůza. Isla Desolación. Má správné jméno. Vždycky jsem se chtěl dostat na konec světa. Teď se mi to povedlo.

Vypadá to slibné. Obrácené vrstvy, bizarní vulkanismus, magnetická anomálie. Souhlasí to syaghanskou legendou, ale nedává to žádný smysl. Muselo to přiletět hrozné rychle. Asi příliš rychle na eliptickou dráhu. Musím myslet na bláznivou teorii McFarlana. Panebože, přál bych si, aby tu ten starý bastard byl a viděl to. Ale kdyby tu byl, určité by našel nějaký způsob, jak to zkurvit.

Zítra musím udělat kvantitativní průzkum celého údolí. Jestli to tuje, i když hluboko, najdu to. Všechno záleží na zítřku.

A to byl konec. Zemřel sám na nejopuštěnějším místě na celé planetě.

Opřel se zády o křeslo. Bláznivá McFarlanova teorie… Pravda, bláznivá není přesný překlad výrazu walang kabalbalan. Mělo by to být trochu nelichotivější. Lloyd nemusí vědět všechno.

Ale to sem nepatří. Podstatné je, že jeho vlastní teorie byla bláznivá. Teď, když ví to, co ví, divil se, proč na ní tak úporně lpěl, tak dlouho a za tak strašnou cenu.

Všechny známé meteority se na Zemi dostaly ze slunečního systému. Jeho teorie interstelárních meteoritů – meteoritů, které mají původ vně slunečního systému – teď vypadala směšně. Pravděpodobnost, že by nějaký kámen letěl mezi hvězdami a trefil Zemi, je mizivá. Proč se toho tak držel? Jeho idea, že jednou někdo, nejlépe on sám, najde interstelární meteorit, je legrační. Dokonce arogantní. Zmínka o té teorii v Masangkayově deníku je podivná. Obrácený sled vrstev se přece dá očekávat. Co to bylo, co mu nedávalo smysl? V čem tu viděl záhadu?

Zavřel diář, vstal a přistoupil k oknu. Vzpomínal na Masangkayovu kulatou tvář, mastné zanedbané vlasy, sarkastický úšklebek, oči, které jiskřily humorem, živostí a inteligencí. Vzpomínal na poslední den v newyorském muzeu. Slunce tehdy přímo pálilo, když Masangkay sbíhal ze schodů, brýle nakřivo, a křičel: „Same, dali nám zelenou! Jedeme do Grónska!“ Ještě bolestněji si vzpomínal, jak tu noc, kdy skutečně našli meteorit Tornarssuk, si s Masangkayem u ohně přihýbal z plné láhve whisky. Panebože, ta kocovina příštího dne! Ale našli ho. Seděl pěkně na štěrku, jako kdyby ho tam někdo přichystal. Našli spolu za ty roky dost meteoritů, ale žádný, jako tenhle. Dopadl pod velice ostrým úhlem, odrazil se zřejmě od ledu a cestoval několik kilometrů. Byl to krásný siderit, vypadal jako mořský koníček…

A teď ho má nějaký tokijský obchodník ve svém atriu.

Vrátil se znovu do přítomnosti. Z okna viděl javory a bílé duby, nad nimiž čněla stavba, která do Hudsonova údolí nepatřila. Stará egyptská pyramida. Obrovitý jeřáb se právě pokoušel umístit další blok vápence na své místo. U základu pyramidy spatřil samotného Lloyda v obrovském safari klobouku. Ten muž měl slabost pro melodramatické pokrývky hlavy.

Ozvalo se zaťukání na dveře a vstoupil Glinn s tenkou složkou pod paží. Proklouzl kolem zabalených skříní, stoupl si McFarlanovi po bok a díval se na scénu pod sebou.

„Dá tam Lloyd mumie?“ zeptal se.

McFarlane se zasmál. „Vlastně ano. Nebudou to ale originály, pyramidu samozřejmě navštívili vykradači. Budou to nějaké jiné. Nějaké ubohé duse, které netuší, že stráví věčnost v údolí řeky Hudson.“

„I třicet miliard má své meze,“ řekl Glinn. Kývl směrem k oknu. „Půjdeme?“

Vyšli z budovy po štěrkové cestě, lemované stromy. Nad hlavami slyšeli cikády a před nimi náhle vyrostla rozestavěná pyramida, proti modré obloze žlutá. Voněla starobylým prachem a pouští.

Lloyd je spatřil a okamžitě k nim zamířil se vztyčenýma rukama. „Eli!“ vykřikl. „Jdete pozdě! Člověk by si myslel, že plánujete přemístění Mont Everestu, a ne kousku železa.“ Vzal Glinna za loket a dotlačil ho ke kamenným lavičkám.

McFarlane si sedl naproti nim. Ve stínu pyramidy byl příjemný chládek.

Lloyd ukázal na tenkou složku pod Glinnovou paží. „To je ten milion dolarů?“

Glinn neodpověděl přímo. Díval se upřeně na pyramidu.

„Jak bude vysoká, až bude hotová?“ zeptal se.

„Dvacet tři metry,“ odpověděl Lloyd hrdě. „Je to hrobka faraóna Kefreta II. ze Starého království. Moc toho nenavládl. Chudák, zemřel, když mu bylo třináct. Chtěl jsem samozřejmě trochu větší. Ale co se dá dělat. Stejně je to jediná pyramida, která není v údolí Nilu.“

„Jak velkou má základnu?“

„Strana má čtyřicet pět metrů.“

Glinn chvíli mlčel s přivřenýma očima.

„To je zajímavá shoda,“ řekl.

„Jaká shoda?“

Glinnovy oči sklouzly zpět k Lloydovi. „Analyzovali jsme znovu data o vašem meteoritu. Odhadujeme teď jeho hmotnost asi na deset tisíc tun. Váží stejně jako ta vaše pyramida. Pokud je z niklu a železa, bude mít průměr asi třináct metrů.“

„To je úžasný. Čím větší, tím lepší.“

„Pohybovat tím meteoritem bude podobné, jako pohybovat tou pyramidou. Ovšem ne blok po bloku, ale najednou.“

„No a co?“

„Vezměte si třeba Eiffelovku,“ řekl Glinn.

„Nevezmu. Je hnusná.“

„Eiffelovka váží asi pět tisíc tun.“

Lloyd se na něj díval.

„Raketa Saturn V je nejtěžší pozemský objekt, kterým kdy lidé manipulovali. Vážila tři tisíce tun. Pohnout s vaším meteoritem, pane Lloyde, bude jako pohnout se dvěma Eiffelovkami. Nebo třemi raketami Saturn V.“

„A co z toho plyne?“ zeptal se Lloyd.

„To je strašná váha. Deset milionů kilogramů. A my to musíme přemístit přes půl světa.“

Lloyd se ušklíbl. „Bude to tedy nejtěžší objekt, který lidstvo přemístilo. To se mi líbí. To bude dobrá reklama. Ale nevidím v tom problém. Když ho naložíme na loď, můžeme ho přivézt do Hudsonu prakticky až ke dveřím mého domu.“

„Ten problém bude ho na tu loď naložit. Zvláště pak těch posledních patnáct metrů ze břehu do nákladního prostoru. Největší jeřáb světa zvedne míň než tisíc tun.“

„Postavíme molo a do lodi ho sešoupneme.“

„Pět metrů od břehu je hloubka padesát metrů! Tam nepostavíme žádné pevné molo. A plovoucí molo se pod tíhou meteoritu potopí.“

„Najdeme místo, kde je mělko.“

„Žádné takové tam není. Fakt, jediné možné kotviště je na východním konci ostrova. A mezi ním a meteoritem je sněhové pole. Ten sníh je uprostřed šedesát metrů hluboký. To znamená, že se mu musíme vyhnout.“

Lloyd zavrčel. „Začínám do toho vidět. Proč tam prostě nepřivezete pořádnou loď, nepřipevníte ji ke břehu a nepřikulíte tu zatracenou věc do ní? Největší supertankery mají nosnost půl milionu tun. Tam by se takových meteoritů vešlo!“

Jestli ten meteorit přikulíte do lodi, ta loď prostě klesne ke dnu. To není nafta, která může svou váhu šikovně rozmístit.“

„Co ten váš slovní tanec znamená?“ zeptal se Lloyd ostře. „Chcete to odmítnout?“

Glinn zavrtěl hlavou.

„Naopak. My to bereme.“

Lloyd vyskočil. „To je úžasný! Ale proč máte ty pohřební řeči?“

„Já vás jenom připravuju na obrovitost úkolu, který na nás čeká, a na odpovídající obrovitost našeho účtu.“

Lloydovi ztuhly rysy.

„A to je?“

„Sto padesát milionů dolarů, včetně nájmu transportního plavidla.“

Lloyd zbledl. „Panebože, sto padesát milionů!“ Chytil se za bradu. „Pro deset tisíc tun šutru. To je ale blbost!“

„Je to patnáct dolarů za kilo,“ oznámil Glinn.

„To není špatný,“ řekl McFarlane. „Když uvážíte, že kilo normálních meteoritů stojí dvě stě dolarů.“

Lloyd se na něj podíval.

„Vážně?“

McFarlane přikývl.

„Jsou tu ale nějaké drobnosti,“ pokračoval Glinn. „Vzhledem k neobvyklé povaze té práce ji přijmeme se dvěma podmínkami.“

„Ano?“

„První podmínkou je, že můžeme rozpočet přečerpat na dvojnásobek. Jak poznáte z naší zprávy, odhad nákladů není nijak definitivní. Máme pocit, že pro absolutní jistotu musíme počítat s dvojnásobným rozpočtem.“

„Takže to bude stát tři sta milionů.“

„Ne, věříme, že sto padesát bude stačit, ale je tu příliš mnoho neznámých, neúplná data a obrovská váha meteoritu. Potřebujeme určitý manévrovací prostor.“

„Manévrovací prostor, říkáte,“ zavrtěl Lloyd hlavou. „A ta druhá podmínka?“

Glinn si položil složku na kolena.

„Zadní vrátka.“

„Co to je?“

„Speciální dvířka, můžu-li to tak říct, která budou na dně transportního plavidla. V případě nebezpečí se otevřou a meteorit bude spuštěn do moře.“

Zdálo se, že tomu Lloyd nerozumí.

„Meteorit spuštěn do moře?“ opakoval tupě.

„Kdyby se například uvolnil ze svého lůžka, mohl by loď potopit. Pokud se stane něco takového, musíme se ho rychle zbavit.“

Lloyd zbledl a jeho tváří proběhl záchvěv vzteku.

„Jako že když vplujeme na rozbouřené moře, pošlete meteorit ke dnu? Na to zapomeňte.“

„Podle doktorky Amirové, naší matematicky, je pravděpodobnost této události asi jedna ku pěti tisícům.“

Do debaty se vmísil McFarlane. „Myslel jsem, že vám platí takový balík proto, že zaručujete úspěšnou operaci. Vyhození meteoritu v bouři mi připadá jako selhání.“

Glinn na něj upřel chladné zraky. „Naší zárukou je, že nikdy neselžeme ve své práci. Tato záruka je definitivní. Ale záruka neplatí proti božímu zásahu. Přírodní systémy jsou vnitřně nepředvídatelné. Pokud přijde nepředvídaná bouře a převrhne loď, my to za neúspěch nepovažujeme.“

Lloyd vstal. „Svrhnout meteorit do moře nepřipadá v úvahu.“ Přešel několik kroků tam a zpět, zastavil se, otočil se směrem k pyramidě a zvedl ruce.

„Vždycky je nutné nechat si zadní vrátka.“ Glinn promluvil klidně, ale jeho hlas byl zcela přesvědčivý.

Lloyd chvíli stál jako socha. Zřejmě v něm zuřil tvrdý vnitřní boj. Nakonec přikývl.

„Dobrá,“ řekl. „Kdy začneme?“

„Dnes, jestli chcete.“ Glinn také vstal a opatrně položil svou složku na kamennou lavičku. „Tohle obsahuje přehled všech příprav, které musíme udělat, spolu s rozpočtem. Vše, co potřebujeme, je váš pokyn a záloha padesáti milionů. Uvidíte, že jsme probrali všechny detaily operace.“

Lloyd si vzal složku. „Hned si to přečtu.“

„Myslím, že to bude zajímavé čtení. A teď se vrátím do New Yorku.“ Glinn oběma mužům kývl. „Pánové, mějte se a užívejte si pyramidy.“

Otočil se, přešel písečným prostranstvím a zmizel mezi vzrostlými javory.

Millburn, New Jersey, 9, června 14:45

Eli Glinn seděl bez pohnutí za volantem nenápadného sedanu. Zaparkoval tak, aby sluneční světlo ztěžovalo kolemjdoucím nahlížení do vozu. Odevzdaně pozoroval krajinu a poslouchal zvuky typického východního předměstí. Zastřižené trávníky, letité stromy a vzdálený hukot provozu na dálnici. Ve dveřích malého georgiánského domku se objevila žena. Glinn se ani nepohnul. Pozorně přihlížel, jak sešla ze schůdků, zaváhala a ohlédla se přes rameno. Ale dveře už byly zavřené. Vykročila rychle směrem k němu. Šla vzpřímená, se vztyčenou hlavou, a její světlé vlasy plály v odpoledním slunci.

Glinn otevřel desky, ležící na místě spolujezdce, a vyndal z nich fotografii. Byla to ona. Odložil desky na zadní sedadlo a díval se, jak přichází. I bez uniformy vyzařovala autoritu a sebekázeň. Nic na ní neprozrazovalo, jak těžkých osmnáct měsíců musela prožít. To bylo dobře. Velice dobře. Když se přiblížila, stáhl okénko. Podle jejího psychologického profilu na ni nejvíc zapůsobí moment překvapení.

„Kapitánka Brittonová?“ řekl. „Já jsem Eli Glinn. Mohl bych s vámi chvilku mluvit?“

Zastavila se. Na okamžik vypadala překvapeně, ale pak už jen zvědavě. Strach neměla. Přistoupila k vozu. „Prosím?“

Glinn si automaticky zaznamenával do paměti – nepoužila parfém a kabelku držela z jeho dosahu. Byla vysoká a měla pěknou figuru. Je sice bledá, ale spousta drobných vrásek kolem světlých očí svědčí o tom, že řadu let strávila na slunci a větru. Má hluboký hlas.

„Vlastně to, co vám chci říct, může chvíli trvat. Můžu vás někam hodit?“

„To není nutné, děkuji. Nádraží je pár bloků odtud.“

Glinn pokývl. „Jedete domů do New Rochelle? Ty vlaky na sebe nenavazují. Rád vás odvezu.“

Tentokrát se jí překvapení v tváři usídlilo na maličko delší dobu, a když zmizelo, vypadaly její zelené oči přemítavě.

„Matka mi říkala, že nikdy nemám lézt do auta s cizím pánem.“

„To říkala dobře, ale povím vám něco, co by vás mohlo zajímat.“

Žena chvíli přemýšlela. Pak přikývla.

„Proč ne?“ řekla, otevřela dvířka a usedla vedle něj. Glinn si všiml, že si kabelku položila po své pravé ruce vedle dveří. Nebyl překvapen, že ho uposlechla. Zapůsobila na něj její schopnost posoudit situaci a rychle dospět k řešení. Uměla riskovat, ale ne hloupě. To se ostatně podle její složky dalo očekávat.

„Budete mi muset říkat kudy,“ podotkl, když se rozjel. „Moc to tady neznám.“ Nebyla to úplná pravda, ale zajímalo ho, jakým způsobem dává povely, i tak drobné. Brittonová byla při jízdě soustředěná, dávala výstižné pokyny způsobem, který svědčil o tom, že její pokyny lidé poslouchají. Působila opravdu ohromným dojmem. Možná ještě větším než před svým katastrofálním selháním.

„Dovolte, abych se do toho pustil od začátku,“ řekl. „Vaši minulost podrobně znám, takže o tom mluvit nemusím.“

Koutkem oka zahlédl, jak ztuhla, ale když promluvila, měla vyrovnaný hlas.

„Dáma by asi měla říct: ‚Máte mě v hrsti, pane.‘“

„Podrobnosti zatím vynechám, ale mám pro vás nabídku na místo kapitána ropného tankeru.“

Několik minut jeli mlčky.

Nakonec se na něj podívala. „Kdybyste znal mou minulost tak dobře, jak říkáte, asi byste mi to nenabízel.“ Hlas měla chladný, ale Glinn z její tváře vyčetl zvědavost, hrdost, podezření a snad i naději.

„Nemáte pravdu, kapitánko Brittonová. Vím všechno. Vím, jak pro vás nebylo jednoduché být jednou ze dvou žen na tankeru. Vím, jak vás odstrkovali a jak vám dávali ty nejhorší linky. Tlak na vás byl obrovský. Vím, že jste své poslední povely z kapitánského můstku dávala ve stavu intoxikace. Diagnóza zněla: závislost na alkoholu. Když jste se vrátila z odvykacího centra, byla jste zcela vyléčena a dostala jste svou licenci zpět. Ale ačkoliv je to už rok, co jste se vrátila, zatím jste nedostala žádnou nabídku. Vynechal jsem něco?“

„Ne,“ odpověděla klidně. „Máte všechno v kupě.“

„Budu otevřený. Zadání úkolu je velmi neobvyklé. Mám tu krátký seznam dalších kapitánů, ale řekl bych, že by mi to všichni odmítli.“

„Zatímco já jsem zoufalá a neodmítnu,“ řekla Brittonová tichým hlasem a dívala se z okna.

„Kdybyste byla úplně zoufalá, vzala byste loni v listopadu ten panamský parník, nebo liberijskou nákladní loď s tím podezřelým nákladem. Víte, při mé profesi musím analyzovat povahu každého možného selhání.“

„A jaká je vaše profese, pane Glinne?“

„Inženýrské práce. Naše analýzy ukázaly, že se u lidí, kteří jednou selhali, sníží riziko dalšího selhání o devadesát procent.“

Sám jsem živým příkladem pravdivosti této teorie, pomyslel si Glinn, ačkoliv nahlas nic takového neřekl. Podíval se na ni do zpětného zrcátka. Byla zajímavá. Bylo v ní něco, co ho téměř přinutilo ztratit svou obvyklou rezervovanost. To zasluhuje pozdější úvahu.

„My jsme to všechno, myslím, dobře zhodnotili. Byla jste kdysi skvělý kapitán s problémem. Teď jste pouze skvělý kapitán. Jeden z těch, na jejichž diskrétnost se mohu spolehnout.“

Brittonová přikývla. „Diskrétnost,“ opakovala trochu sarkasticky.

„Pokud ten úkol převezmete, dozvíte se víc. Teď vám mohu říct toto: Plavba nebude dlouhá. Asi tři, nebo čtyři měsíce. Proběhne v naprosté tajnosti. Cílem jsou vzdálené jižní vody v oblasti, kterou dobře znáte. Finanční krytí je více než odpovídající a posádku si můžete vybrat; musí ovšem projít našimi testy. Všichni, důstojníci i posádka, dostanou trojnásobek normálního platu.“

Brittonová se zamračila. „Když víte o té liberijské lodi, pak taky víte, že nepašuju drogy, zbraně, ani prostitutky. Neporušuju zákony, pane Glinne.“

„Tohle je naprosto legální, jenom trochu neobvyklé a vyžaduje to vysoce motivovanou posádku. Ještě něco – pokud plavba bude úspěšná; a musím říct, že bude, protože mým úkolem je zajistit to; bude mít velkou publicitu. Ne pro mě, tomu se vyhýbám. Ale pro vás. Mohlo by to pro vás být užitečné. Zaručí vám to zařazení na seznam aktivních kapitánů, například. A to by se vám mohlo hodit, když budete potřebovat zajistit lepší péči o vaši postiženou dcerku.“

Poslední věta měla účinek, v jaký Glinn doufal. Brittonová na něj rychle pohlédla, pak se ohlédla přes rameno; někde v dálce tím směrem stál malý domek; a zadívala se na Glinna.

„Čtu si W. H. Audena,“ řekla. „Ve vlaku. Je tam báseň s názvem Atlantida. Poslední sloka je nějak takhle:

Všichni domácí bůžkové začali plakat, ale řekli

Sbohem a vypluj na moře.“

Zasmála se. A pokud Glinn věnoval takovým věcem pozornost, musel uznat, že to byl krásný smích.

Port Elizabeth, 17. června 10:00

Palmer Lloyd postával před špinavým obdélníkem kovových dveří obrovité kovové budovy. Někde za ním si na parkovišti u newjerseyské dálnice četl jeho řidič místní plátek. Dálniční ruch pronikal prázdnými parcelami a odrážel se od starých skladišť. Vpravo před ním se ve slunečním žáru leskly doky přístavu Port Elizabeth. V zálivu kotvilo několik obrovských ropných tankerů a nákladních lodí. Ještě dále byly u nábřeží srovnány rybářské čluny, chráněné kamenným molem. Nad doky se mateřsky skláněly jeřáby. Do přístavu vplouvaly vlečné čluny, naložené lesklými automobily. V dálce se tyčily mrakodrapy Manhattanu, zalité sluncem. Vypadaly jako řada klenotů.

Lloyda přepadla nostalgie. Už tu nebyl řadu let, ale dobře to tu znal. Strávil v přístavu část svého nuzného dětství toulkami po docích a skladištích. Ještě stále ho vzrušoval štiplavý přístavní pach – směsice bahna, dehtu, průmyslových exhalací a kouře parníků. Byla to právě místa jako Port Elizabeth, která, ač nebyla právě krásná, zajišťovala prosperitu nablýskaným obchodním domům v centru města. Zvláštní, jak se mu po těch starých časech zastesklo, i když se mu všechny jeho dětské sny dávno splnily.

Vlastně tady to začalo. Už jako kluk sbíral všechno možné. Protože neměl peníze, musel si všechny exempláře svých přírodovědných sbírek nalézt sám. Sbíral hvězdice na nábřeží a mušle na pobřeží, horniny a minerály v opuštěných dolech a fosilie v jurských usazeninách poblíž Hackensacku. Sbíral motýly, žáby a hady a nakládal je do ginu, který kradl otci. Nahromadil krásnou sbírku, která lehla popelem při požáru o jeho patnáctých narozeninách. Už ji neobnovil. Sel studovat, pak se pustil do obchodování a pak už to šlo jako na drátkách. Prachy se jen hrnuly. Nakonec si mohl dovolit koupit všechno, na co jen pomyslel. A dostal nápad, že si tu dávnou ztrátu vynahradí. Idea Lloydova přírodovědného muzea byla na světě. Co bylo zpočátku koníčkem, stalo se mu vášní. A teď se vrátil do starého jerseyského doku, kde začíná výprava za nejcennějším exponátem.

Plný očekávání vzal za kliku dveří. Glinnova složka bylo mistrovské dílo. Ten plán za milion stál. Zvažoval všechny možnosti a předvídal všechny možné potíže. Už po několika stránkách ho přešla zlost nad tou nehoráznou sumou a zhltal to jako detektivku. A teď spatří závěr prvního stadia příprav k přemístění nejtěžšího předmětu, kterým kdy lidstvo pohnulo. Zmáčkl kliku a vstoupil dovnitř.

Zvenčí byla budova velká, ale zevnitř obrovská. Prostor bez vnitřních přepážek, volný až ke stropu, téměř znemožňoval odhad skutečných vzdáleností, ale mohl být dlouhý téměř čtyři sta metrů. Síť visutých můstků vypadala jako kovová pavučina. Obklopila ho kakofonie zvuků: nýtování, zvonění oceli a syčení hořáků.

A uprostřed toho rámusu to bylo – obrovité plavidlo, podepřené tlustými ocelovými pilíři. Na ropný tanker nebylo příliš velké, ale takhle mimo vodu bylo gigantické. Na levém boku hlásala bílá písmena: Rolvaag. Kolem něj jezdila vozidla jako mravenčí kolonie. Lloyd nasál opojné aroma roztaveného kovu, rozpouštědel a výfukových plynů.

Imponovalo mu, jak to polyká peníze. I když to byly jeho peníze.

Objevil se Glinn, v ruce stočené plány a na hlavě přilbu. Lloyd se na něj usmál a potřásl mu rukou v němém obdivu.

Glinn mu podal přilbu. „Pohled z můstku je ještě lepší,“ řekl. „Potkáme se tam s kapitánem.“

Lloyd si nasadil přilbu a následoval Glinna do malého výtahu. Vystoupali asi třicet metrů a vkročili na můstek, který se táhl podél všech čtyř stěn suchého doku. Lloyd nemohl odtrhnout pohled od té obrovité lodi pod sebou. Bylo to neuvěřitelné. Ta loď byla jeho.

„Postavili ji ve Stavangeru v Norsku před šesti měsíci.“ Glinnův suchý hlas se v obrovském prostoru téměř ztrácel. „Nepovedlo se nám žádnou loď najmout, takže jsme tuhle rovnou koupili.“

„Dvojnásobné překročení,“ zamumlal Lloyd.

„My ji pak prodáme a většinu výdajů dostaneme zpátky. Uvidíte, ta loď za to stojí. Je moderně postavená, má trojitý trup dobře uzpůsobený plavbě na rozbouřeném moři. Má výtlak sto padesát tisíc tun, což je docela málo, když to srovnáte s velkými nákladními loděmi, které mají i půl milionu.“

„Připadá mi to úžasné. Kdybych mohl svoje ostatní záležitosti řídit na dálku! Dal bych nevímco za to, kdybych mohl být u toho.“

„Všechno budeme samozřejmě dokumentovat. Budeme s vámi denně ve spojení přes satelit. Myslím, že jediné, co vám bude chybět, bude mořská nemoc.“

Přešli po můstku na levý bok lodi a Lloyd se náhle zarazil.

„Copak je?“ zeptal se Glinn.

Lloyd zavrtěl hlavou. „Nenapadlo mě, že to může vypadat tak věrohodně.“

Glinn vypadal pobaveně. „Magické světlo odvádí dobrou práci, že?“

„To je hollywoodská firma?“

Glinn přikývl. „Jsou to nejlepší návrháři vizuálních efektů na světě. A kromě toho jsou diskrétní.“

Lloyd neodpověděl. Prostě stál u zábradlí a zíral. Před jeho očima se nový moderní ropný tanker měnil v ošumělou nákladní loď, převážející železnou rudu. Přední polovina lodi zářila novotou šest měsíců starého plavidla, lesklého kovu a geometricky dokonalých řad nýtů a plátů. Od středu lodi k zádi vypadala jako vrak. Zadní nástavba vypadala, jako by už byla nejméně dvacetkrát přelakovaná. Zadní křídlo kapitánského můstku bylo zřejmě ulomené a znovu navařené. Pláty trupu byly rezavé, zábradlí zkroucené a chybějící části byly nahrazeny navařenými rezavými rourami.

„To je dokonalý převlek,“ řekl Lloyd. „Připomíná mi to tu vaši důlní operaci.“

„Nejspokojenější jsem s radarovým stěžněm,“ řekl Glinn a ukázal na záď. Stěžeň byl odřený a visely z něj staré dráty. Antény na jeho vršku byly zlomené, nastavené a znovu zlomené. Všechno bylo od smíru. „Uvnitř vraku toho stěžně,“ pokračoval Glinn, „jsou radarové antény a antény vysílaček. Pokud se dostaneme do… řekněme zvláštní situace… na stisknutí knoflíku se vysunou další elektronická zařízení.“

Když se Lloyd díval dolů, přijel k levému boku lodi jeřáb se zavěšenou železnou koulí. Koule se rozkývala a bouchala do trupu – jednou, dvakrát, třikrát. Železné pláty Rolvaagu utrpěly další poranění. Po přední části paluby se rozběhli malíři a polévali ji něčím, co vypadalo jako dehet, olej a špína.

„Tohle je hračka. Opravdová práce nastane, až vyložíme meteorit a budeme to dávat do původního stavu,“ řekl Glinn.

Až vyložíme meteorit…, pomyslel si Lloyd. Za dva týdny loď vypluje. Až se vrátí, bude o její plavbě mluvit celý svět.

„Uvnitř to samozřejmě upravovat nebudem. Kajuty jsou docela luxusní, velká jídelna, dřevěné táflování, klubovny, posilovny, osvětlení řízené počítačem a tak dále.“

Do lodního trupu pomalu vjížděly buldozery, nakladače a pojízdné plošiny. Další stavební a těžební zařízení stála seřazena a připravena k nalodění u stěny doku.

„Je to jako průmyslová Noemova archa,“ řekl Lloyd.

„Bylo jednodušší a rychlejší vyříznout vlastní vjezd, než nakládat všechna těžká zařízení jeřábem,“ řekl Glinn. „Rolvaag je typický tanker. Nádrže na ropu zabírají asi polovinu trupu. Zbytek jsou další nákladní prostory, kajuty, strojovna a tak. Vejdou se tam všechny speciální stroje a suroviny, které pro tu práci potřebujeme. Už jsme naložili tisíc tun nejlepší mansheimské tažné oceli, čtvrt milionu laminovaných dubových trámů a všechno možné od leteckých pneumatik po generátory.“

„Co jsou ty kontejnery na palubě?“

‚Je to uděláno tak, jako by si Rolvaag přivydělával dopravou nákladních přívěsů s nějakým zbožím. Uvnitř jsou laboratoře.“

„Povězte mi o tom něco.“

„Ten šedý na přídi je hydrolaboratoř. Vedle je čistička. Pak tam máme nějaké pracovní stanice, temnou komoru, technický sklad, ledničku, laboratoř s elektronovým mikroskopem a rentgenovou krystalografií. Je tam i potápěčská buňka a izotopová laboratoř. V podpalubí je malá nemocnice, strojní dílny a biologická laboratoř. Žádná laboratoř bohužel nemá okna, to by celou hru prozradilo.“

Lloyd zavrtěl hlavou. „Už pomalu začínám chápat, kam ty moje peníze jdou. Ale nezapomeňte, Eli, že to chceme vykopat a přivézt. Věda může počkat.“

„To jsem nezapomněl. Ale je tady tolik neznámých, že se musíme připravit na všecko.“

„Ovšem, proto jsem taky angažoval McFarlana. Jeho expertizy jsou ale důležité pro řešení technických problémů. Nechci marnit čas vědeckými testy. Na ty můžeme počkat, až vypadneme z Chile.“

„Sam McFarlane,“ opakoval Glinn. „Zajímavá volba. Je to zvláštní chlapík.“

Lloyd se na něj zadíval. „Teď mi začnete vykládat, že jsem udělal chybu.“

„To jsem neřekl. Jsem jenom překvapen vaším výběrem.“

„Je pro tuhle práci nejlepší. Nepotřebuju tam mít hejno bláznivých vědců. Vyzni se v laboratoři i v terénu. Umí všechno. Zná Chile. Jeho bývalý partner to našel a jeho analýza dat byla perfektní.“ Naklonil se důvěrně ke Glinnovi. „Udělal před pár lety chybu, pravda. No, byla to strašná bota, já vím. Ale to přece neznamená, že by mu člověk už neměl nikdy věřit. Kromě toho,“ položil Glinnovi ruku na rameno, „vy si ho pohlídáte, ne? Kdyby zase měl pokušení…“

Obrátil se zpět k lodi. „Když mluvíme o tom pokušení, kam přesně dáte ten meteorit?“

„Pojďte, ukážu vám to,“ řekl Glinn.

Vyrazili po dalších schodech a šli po vysokém můstku podél boků lodi. Tam stála u zábradlí osamělá osoba. Tichá, vzpřímená a v kapitánské uniformě. Když se přiblížili, otočila se od zábradlí a čekala.

„Kapitán Brittonová,“ představil je Glinn, „a pan Lloyd.“

Lloyd napřáhl chvějící se ruku. „Vy jste ženská,“ brebtl.

Podala mu ruku. „Jste dobrý pozorovatel, pane Lloyde!“ Její stisk byl krátký a pevný. „Sally Brittonová.“

„Samozřejmě,“ řekl Lloyd. „Já jsem prostě jen neočekával…“ Proč ho sakra Glinn nevaroval? Pozoroval její pěknou postavu a kadeř světlých vlasů, která vykukovala zpod kapitánské čepice.

„Jsem rád, že jste se přišla podívat,“ řekl Glinn. „Chtěl jsem, abyste loď viděla dřív, než bude úplně převlečená.“

„Děkuji, pane Glinne,“ řekla a lehce se usmála. „Myslím, že něco tak hnusného jsem ještě v životě neviděla.“

„To je čistě kosmetická úprava.“

„Myslím, že tu několik příštích dnů strávím, abych se o tom přesvědčila.“ Ukázala na přední nástavbu lodi. „Co je za těmi postranními okénky?“

„Tam jsou dodatečné bezpečnostní přístroje,“ řekl Glinn. „Máme tu různá bezpečnostní opatření.“

„To je zajímavé.“

Lloyd se na ni zvědavě zadíval. „Eli, vy jste mi o ní nic neřekl,“ ozval se. „Povězte mi něco vy,“ obrátil se na Brittonovou.

„Byla jsem pět let lodním důstojníkem a tři roky kapitánem.“

Lloyd postřehl minulý čas. „Na jakých lodích?“

„Tankery a velké nákladní lodi. Přes dvě stě padesát tisíc tun výtlaku. Ty tankery vozily hlavně steroidy.“

„Několikrát plula kolem Hornova mysu,“ řekl Glinn.

„To jsem netušil, že se taková trasa ještě používá.“

„Velké nákladní lodi se nevejdou do Panamského průplavu,“ řekla Brittonová. „Obvykle plují kolem mysu Dobré naděje. Ale někdy je třeba plout kolem Hornu.“

„To je jeden z důvodů, proč jsem ji najal,“ řekl Glinn. „To moře tam je pěkná mrcha.“

Lloyd přikývl a stále na ni zíral, nestaral se o divoký zmatek pod nimi. „Víte, že budete mít neobvyklý náklad?“ zeptal se.

Přikývla.

„Nevadí vám to?“

„Ani ne.“

Lloydovi se zdálo, že její jasně zelené oči nevypadají příliš přesvědčeně. Otevřel ústa, ale Glinn ho přerušil: „Pojďme,“ řekl, „ukážu vám kolíbku.“

Vedl je dál po můstku. Přímo pod nimi ležela paluba, zahalená kouřem sváření a naftových motorů. Uprostřed paluby zela obrovská díra. Na jejím okraji stál Manuel Garza, v jedné ruce vysílačku. Když je nad sebou spatřil, druhou rukou jim zamával.

Dole v otevřeném prostoru byla neuvěřitelně složitá stavba, elegantní jako krystalická mřížka. Sodíková světla ozařovala prostor, který vypadal jako zakletá jeskyně.

„To je nákladní prostor?“ zeptal se Lloyd.

„To je cisterna. Centrální nádrž číslo 3. Sem, doprostřed lodního kýlu, přijde meteorit. Bude tu nejstabilnější. A na dně bude můstek, přístupný z přední nástavby. Všimněte si těch dvou poklopů.“

Lloyd zamžoural do jasných světel.

„To mě podržte!“ řekl náhle. „Polovička toho je ze dřeva.“

Glinn se usmál. „Dřevo, pane Lloyde, je ten nejlepší technický materiál.“

Lloyd nevěřícně kroutil hlavou. „Dřevo? Na deset tisíc tun váhy? To je nesmysl.“

„Dřevo je ideální. Těsné přilehne a nedeformuje se. Těžký předmět se do něj zakousne a ani se nehne. Jsou to dubové trámy, laminované epoxidovou pryskyřicí, a pod tlakem mají větší pevnost než ocel. A můžeme je přizpůsobit trupu lodi, neopotřebují se při deformaci trupu na rozbouřeném moři a nepodléhají únavě kovových materiálů.“

„Proč je to lešení tak komplikované?“

„To byl trochu problém,“ řekl Glinn. „Ten meteorit má deset tisíc tun a musí držet na místě jako přibitý. Kdyby se Rolvaag dostal na rozbouřené moře, i malá změna jeho polohy by mohla loď destabilizovat. Ty trámy tam nejsou jen proto, aby se meteorit ani nehnul, ale budou jeho váhu rovnoměrně přenášet na celý trup. Tak, jako kdyby loď vezla naftu.“

„To je pěkné,“ řekla Brittonová. „Vy jste vzali v úvahu vnitřní strukturu lodi?“

„Doktor Amirová je matematický genius. Ta kolíbka ovšem není definitivní. Zatím neznáme přesné rozměry meteoritu, tohle jsme postavili na základě dat pana Lloyda. Až ho vyzvedneme, postavíme pod ním druhou kolíbku a zasuneme ji do téhle první.“

Lloyd přikývl. „A co to dělají tamhle ti?“ ukázal na nejhlubší část nádrže, kde dělníci řezali železné pláty trupu acetylenovými hořáky.

„To budou naše zadní vrátka,“ řekl Glinn prostě.

Lloyd vypadal podrážděně. „To nemyslíte vážně!“

„Vždyť jsme se na tom dohodli.“

„Podívejte, když otevřete dno a vyhodíte meteorit uprostřed bouře, ta zatracená loď se potopí. To vidí každý idiot.“

Glinn se na Lloyda zadíval svýma neproniknutelnýma očima. „Otevřít nádrž, uvolnit náklad a zase nádrž uzavřít, zabere necelou minutu. Za minutu se tanker nepotopí, ať si moře dělá, co chce. Naopak, voda, která tak do lodi vnikne, bude kompenzovat úbytek váhy. Doktor Amirová to má spočítané. Prý to byla pěkná rovnice.“

Lloyd byl konsternován. Ten člověk má radost z toho, že pěkně vyřešil problém, jak vyhodit jeho meteorit na dno Atlantiku!

„K tomu snad můžu jen dodat,“ prohlásil, „že kdo tahle zadní vrátka otevře, zavře si ta svoje. Zabiju ho.“

Kapitánka se zasmála jasným zvonivým hlasem, který přehlušil rámus zdola. Oba se k ní otočili.

„Nezapomeňte, pane Lloyde,“ řekla, „že ještě žádný meteorit nemáme. Mezi námi a jím je hodně vody.“

Na palubě Rolvaagu, 26. června 12:35

McFarlane za sebou zavřel ocelové dveře palubního průlezu a vstoupil na horní otevřenou palubu. Bylo to nejvyšší místo na lodi a cítil se na něm jako na střeše světa. Třicet metrů pod ním se lehce vlnila hladina Atlantiku a leskla se ve slabém světle hvězd. Moře podivuhodně vonělo a slabý větřík přinášel vzdálený křik racků.

Sel a přidržoval se zábradlí. Myslel na to, že tahle obrovská loď bude příštích několik měsíců jeho domovem. Zadíval se dolů. Přímo pod nohama měl kapitánský můstek. Paluba pod ním vypadala záhadně prázdná. Ještě níže viděl neuspořádané kajuty vyšších důstojníků a o plných šest pater níže se rozkládala hlavní paluba, asi dvě stě padesát metrů k přídi, kde byly slabě osvětlené kajuty námořníků. Na palubě zůstala spleť potrubí, kolem nějž byly jako dětská stavebnice rozmístěny staré kontejnery s laboratořemi a dílnami.

Za chvíli ho čekají k půlnoční večeři, což bude první oficiální jídlo na palubě, ale ještě dříve se musel přesvědčit, že plavba opravdu začala.

Uchopil zábradlí pevněji a zhluboka dýchal. Po těch hektických dnech vybavování laboratoří to bylo osvěžující. Nebyla žádná legrace mít Lloyda neustále za patami a poslouchat jeho nekonečné připomínky. Ať už je na konci jejich cesty čekalo cokoli – ať už ten Nestor našel cokoli – konečně byli na cestě.

Otočil se a přešel celou palubu až k zábradlí na zádi. Necítil žádné vibrace, ačkoli v hloubce tiše duněly lodní motory. Za lodí mrkala světla majáku, jednou krátce, jednou dlouze. Vypluli až za tmy. Glinn sice vyřídil formality už během dopoledne, ale když utajení, tak utajení. Brzy budou za kontinentálním šelfem na hlavních lodních trasách a stočí se na jih. Když všechno dobře půjde, za tři měsíce ten maják zase uvidí. McFarlane si zkusil představit, jak se jeho život změní, pokud ten meteorit najdou a vyzvednou – bude to senzace, vědecký převrat a jeho osobní rehabilitace.

Musel se sám sobě zasmát. Takhle to v životě nechodí. Spíš bude zpátky někde v Kalahari, bude mít trochu peněz v kapse, bude trochu tlustší následkem lodní stravy, bude přemlouvat své plaché domorodce, aby mu pomohli najít Okavango, a nikdo se nedozví, co provedl Nestorovi, zvláště když Nestor je teď mrtev.

Do vůně moře se vmísila jiná – tabákový kouř. Rozhlédl se. Na druhém konci paluby, v místech, kde sám před chvílí stál, se objevil Červený oharek. Někdo další se přisel potěšit krásnou nocí.

Žhnoucí oharek se blížil. Temný stín za ním se měnil v obrysy postavy, až se k jeho úžasu proměnil v Ráchel Amirovou, jeho asistentku. Červený bod se změnil v konec tlustého doutníku. McFarlane nic neměl proti nočnímu setkání se ženou, ale s touhle?

„Nazdar, šéfe! Máte pro mě nějaké rozkazy?“

McFarlane mlčel. Slovo šéf ho trochu otrávilo. Bylo to stejně všechno nějaké divné. Žádnou asistentku nepotřeboval. Proč mu ji Glinn přidělil?

„Jsme tři hodiny na moři a už mě to otravuje,“ řekla a zamávala doutníkem. „Nechcete taky?“

„Ne, díky. Šetřím si chuťové buňky na večeři.“

„Do lodní žrádelny? Vy jste asi masochista.“ Opřela se o zábradlí vedle něj. „Ta loď mě štve.“

„Proč?“

„Je tak chladná a bez života! Představovala jsem si, jak po palubě běhají větrem ošlehaní muži a z můstku na ně kapitán štěká povely. Podívejte se na to.“ Ukázala palcem přes rameno. „Dvě stě padesát metrů paluby, a nic na ní není. Nic. Je to strašidelná loď. Opuštěná loď. Všechno tady dělají počítače.“

Něco na tom je, pomyslel si McFarlane. I když mezi moderními tankery nebyl Rolvaag nic moc, stejně byl obrovský. Byla na něm jenom základní posádka. Míň než sto lidí se všemi specialisty z EES. Dvakrát menší výletní loď by jich musela mít dvojnásobek.

„A je tak zatraceně velká…“ Jako by odpovídala na jeho úvahy.

„No, to řekněte Glinnovi. Lloyd by samozřejmě radši najal menší a levnější lodičku.“

„Víte, že tyhle tankery jsou tak velké, že na ně působí zemská rotace?“

„Ne, to jsem netušil.“ Zdálo se, že se ta ženská ráda poslouchá.

„Vážně. Chod motorů musí být trošku upraven s ohledem na Corriolisovu sílu. A od okamžiku, kdy zastaví motory, ujede tohle děťátko ještě pět kilometrů.“

„Kde tohle všechno berete?“

„Jsem dobrá v koktejlový konverzaci,“ řekla Amirová a vyfoukla kouř.

„V čem jste ještě dobrá?“

Amirová se zasmála. „Doufám, že taky v matice.“

„To jsem se doslechl.“ McFarlane se otočil a vyklonil se přes zábradlí.

„To víte, každá nemůže být letuškou,“ řekla Amirová a potáhla z doutníku. „Víte co, šéfe?“

„Byl bych rád, kdybyste mě takhle netitulovala.“

„Ale to přece jste, ne?“

McFarlane se otočil.

„Já jsem žádnou asistentku nechtěl. Ani ji nepotřebuju a nelíbí se mi to zrovna tak jako vám.“ Amirová se na něj v oblaku dýmu pobaveně usmívala.

„Takže mám nápad.“

„Sem s ním!“

„Budeme dělat, že nejste moje asistentka.“

„Dáváte mi padáka?“

McFarlane si povzdechl a potlačil svou impulzivní reakci.

„Budeme spolu trávit hodně času. Budeme spolu pracovat jako kolegové. Glinn nemusí nic vědět. Myslím, že to pro nás oba bude lepší.“

Amirová prozkoumala dlouhý popel a pak ho i s doutníkem hodila přes zábradlí. Když promluvila, její hlas zněl o něco přátelštěji.

„To, co jste tenkrát provedl s tím sendvičem, mě fascinovalo. Já nemůžu Rocheforta ani cejtit. Moc se mi líbilo, jak tam stál s otevřenou hubou a padalo z něj želé. To jste ho přečůral.“

„Ukázal jsem mu, co chtěl…“

Amirová se zasmála a McFarlane pohlédl směrem, kde se ve tmě blýskaly její oči a temné vlasy splývaly s noční oblohou. Za fasádou uličnice se zřejmě skrývala zajímavá žena. Pohlédl zpátky na moře. „No, myslím, že s Rochefortem velký kámoši nebudem.“

„To není nikdo. On je jenom poločlověk.“

„Jako Glinn, ne? Řekl bych, že se ani nevyčurá bez předběžné analýzy možných trajektorií.“

Nezdálo se, že by ji jeho žert pobavil.

„Něco vám o Glinnovi povím,“ řekla nakonec Amirová. „Měl v životě jen dvě zaměstnání. Tohle, a v armádě.“

Něco v jejím hlase způsobilo, že se na ni McFarlane pozorně zadíval.

„Předtím, než si zřídil firmu, byl expertem u zvláštních jednotek. Výslechy zajatců, fotografický průzkum, podvodní demolice a podobně. Byl absolutní jednička. Namočil se dokonce do programu Phoenix ve Vietnamu.“

„To je zajímavý.“

„To bych řekla,“ dodala Amirová téměř ostře. „Byl naprostá hvězda v těch nejsložitějších situacích. Garza mi řekl, že procento ztrát jeho mužstva bylo mizivé.“

„Jak to Garza ví?“

„Byl technickým specialistou jeho týmu. Jen místo stavění budov je tehdy vyhazoval do povětří.“

„To vám všechno řekl Garza?“

Amirová zaváhala. „Něco mi pověděl i Eli.“

„Co se pak stalo?“

„Pak jednou hlídali most na kambodžské hranici a rozsekali je na mraky. Spatný odhad rozmístění nepřítele. Eli ztratil celou svou jednotku. Všechny kromě Garzy.“ Amirová vydolovala z kapsy burský oříšek a rozloupla jej. „A teď řídí EES. A veškerý průzkum si dělá sám. Takže, Same, řekla bych, že jste ho neprokoukl.“

„Víte toho o něm hodně.“

Žhavý záblesk v jejích očích zeslábl tak rychle, jak se objevil. Pokrčila rameny a usmála se.

„Je tu pěkná vyhlídka,“ řekla a ukázala směrem k majáku. Jeho světlo se chvělo v temně fialové noci. Poslední pozdrav Severní Ameriky.

„To jo,“ odpověděl McFarlane.

„Víte, jak je od nás daleko?“

McFarlane se zamračil. „Jak to myslíte?“

„Pojďte se vsadit, jak daleko je ten maják.“

„Já se nesázím. Kromě toho, jistě máte někde za nehty tajnou matematickou formuli.“

„To si buďte jistej,“ řekla Amirová, rozlouskla další oříšek, hodila si jej do úst a slupky upustila do moře. „Takže co?“

„Co co?“

„Jsme tady a jedeme na konec světa vytáhnout největší šutr, jaký kdy kdo viděl. Veliký lovce meteoritů, co si o tom doopravdy myslíte?“

„Já myslím…“ začal McFarlane, ale větu nedokončil. Uvědomil si, že by si neměl dělat iluze, že by dostal ještě další šanci.

„… že bude lepší jít na večeři. Když přijdeme pozdě, kapitán nás nejspíš za trest protáhne pod kýlem a to by na tomhle tankeru nebyla žádná legrace.“

Rolvaag, 26. června 13:55

Sjeli výtahem na hlavní palubu. Zde, o pět pater blíže motorům, McFarlane cítil hluboké pravidelné otřesy. Stále slabé, ale citelné až v morku kostí.

„Tudy,“ řekla Amirová a vedla ho modrobílou chodbou.

McFarlane se rozhlížel kolem sebe. Strávil sice několik dní a dokonce i nocí v laboratořích na palubě, ale teprve dnes se poprvé dostal dovnitř lodního trupu. Měl zkušenost, že na lodích jsou stísněné prostory, vzbuzující klaustrofobii. Ale na Rolvaagu bylo všechno v úplně jiném měřítku. Chodby široké, kajuty a společenské místnosti prostorné a samý koberec. Jedny otevřené dveře vedly do kina nejméně pro padesát lidí, jiné do knihovny.

Zašli za roh, Amirová otevřela dveře a vstoupili do jídelny. McFarlane se zastavil. Očekával – co vlastně očekával? Jídelnu. Ale Rolvaag ho znovu překvapil. Důstojnická jídelna byla obrovská místnost, která zabírala celou záď hlavní paluby. Obrovskými okny bylo vidět zpěněnou brázdu za lodí. V jídelně bylo tucet kulatých stolů pro deset lidí. Na čistých ubrusech stály vázy s čerstvými květy, další květy byly uprostřed místnosti. Stevardi v naškrobených uniformách stáli nehnutě na svých místech. McFarlane měl pocit, že přišel ve svetru na koncert.

U stolů se začali rojit lidé. McFarlane věděl, že byl vypracován přísný zasedací pořádek a že bude sedět u kapitánova stolu. Spatřil Glinna, stojícího u okna, a vydal se po leštěné dubové podlaze směrem k němu.

Glinn okamžitě strčil svůj zápisník, ve kterém listoval, do kapsy. Ještě než se mu to podařilo, přečetl si McFarlane titul. Nebyl to ale zápisník, Glinn četl Výbor z díla W. H. Audena. Nikdy by ho nenapadlo, že tak praktický muž čte poezii. Asi ho opravdu dobře neodhadl.

„Je to tu přepychové,“ řekl McFarlane a rozhlédl se. „To bych na ropném tankeru nečekal.“

„No, ve skutečnosti to je standardní výbava,“ odpověděl Glinn. „Na takhle velké lodi není prostor problémem. Kromě toho je provoz těch lodí tak nákladný, že se prakticky nezdrží v přístavu a posádka je dlouhé měsíce odkázána jen na loď. Musí tu mít trochu slušné prostředí.“

Většina přítomných už zaujala svá místa u stolů a hladina šumu v jídelně vzrostla. Byli tam technici, lodní důstojníci i specialisté EES. Události nabraly takový spád, že znal asi jen deset ze zhruba sedmdesáti lidí, kteří byli v místnosti.

Šum náhle utichl. McFarlane se podíval ke dveřím a spatřil v nich kapitánku Brittonovou. Že je žena, to už věděl. Neměl však ani zdání, že je tak mladá. Mohla mít tak pětatřicet. Měla neposkvrněnou uniformu, námořnické sako se zlatými knoflíky, světlou důstojnickou sukni a na ramenou zlaté výložky. Graciézně přicházela k jejich stolu; vyzařovala z ní schopnost a ještě i cosi jiného. Pomyslel si, že to je železná vůle. Posadila se a všichni v místnosti ji následovali. Sundala čepici a odložila ji na stolek, který tam zřejmě stál k tomu účelu. Její oči se zdály starší než žena sama.

Přistoupil k ní muž v šedé důstojnické uniformě a zašeptal jí něco do ucha. Byl hubený a vysoký, temné oči měl zasazené v ještě temnějších očních důlcích. Brittonová přikývla a muž poodstoupil a rozhlédl se kolem. Jeho přirozené pohyby McFarlanovi připomínaly chování velkého predátora.

Brittonová zvedla dlaň. „Ráda bych vám představila prvního důstojníka Rolvaagu, Victora Howella.“

Ozvalo se mumlání, muž přikývl a odešel si sednout k vedlejšímu stolu. Glinn tiše promluvil.

„Já bych to představování snad dokončil.“

„Prosím,“ řekla kapitánka jasným hlasem s jakýmsi slabým přízvukem.

„Tohle je odborník na meteority Lloydova muzea, doktor Sam McFarlane.“ Kapitánka mu podala ruku přes stůl. Měla ji pevnou a chladnou.

„Sally Brittonová,“ řekla. „Vítejte na palubě, doktore.“

Doktor rozeznal skotský přízvuk.

„A tohle je doktorka Ráchel Amirová, matematik mého týmu,“ pokračoval Glinn. „Eugen Rochefort, hlavní inženýr.“

Rochefort vzhlédl a nervózně přikývl. Jeho inteligentní malá očka rejdila kolem stolu. Vypadal celý nesvůj. Měl na sobě malý blejzr, který by byl téměř přijatelný, kdyby nebyl z polyesteru a neleskl se víc než světla jídelny.

„A tohle je doktor Patrick Brambell, lodní lékař. Není na moři nováčkem.“

Brambell se usmál a provedl cosi, co mohla být japonská úklona. Vypadal jako starý podivín. Měl ostře řezané rysy, nad hustým obočím se mu táhla řada rovnoběžných vrásek, měl úzká shrbená ramena a hlava se mu leskla jako stará porcelánová mísa.

„Vy už jste pracoval jako lodní lékař?“ zeptala se kapitánka zdvořile.

„Nikdy jsem nevstoupil na suchou zemi, když to Šlo,“ řekl Brambell trpkým irským hlasem.

Brittonová přikývla, rozložila látkový ubrousek a položila si jej na klín. Její pohyby, prsty a vlastně i konverzace byly úsporné a výkonné. Teď seděla tak nehybně, až se McFarlanovi zdálo, že něco zastírá. Když si bral svůj ubrousek, všiml si jídelního lístku, který ležel na stříbrném talíři. Četl: Consomme Olga, Jehněčí pečené, Lyonská kuřata, Tiramisu. Hvízdl.

„Nezdá se vám to, doktore?“ zeptala se Brittonová.

„Právě naopak. Čekal jsem sendviče s vaječným salátem a pistáciovou zmrzlinu.“

„Dobré jídlo je lodní tradicí. Náš šéfkuchař, pan Singh, je extra třída. Jeho otec vařil pro britskou admiralitu.“

„Nad dobrou pečínkou si člověk nejlíp uvědomí, že taky není nesmrtelný,“ řekl Brambell.

„Mám ráda dobře uspořádané množiny,“ řekla matematická Amirová, zamnula si ruce a rozhlédla se kolem. „Kdepak je stevard? Nejdřív bych si dala koktejl.“

„Máme tady tuhle láhev,“ řekl Glinn a ukázal na otevřenou láhev chateau margaux, která stála vedle květinové výzdoby.

„To je dobré víno, ale před večeří se nic nevyrovná suchému martini. Dokonce ani když je ta večeře o půlnoci.“ Zasmála se.

Glinn promluvil: „Je mi líto, Ráchel, ale žádný tvrdý alkohol není na palubě povolen.“

Amirová nedůvěřivě vzhlédla. „Tvrdý alkohol?“ opakovala s lehkým smíchem. „To je teda novinka! Dal ses do Ligy proti alkoholu?“

Glinn nevzrušeně pokračoval: „Kapitán povoluje sklenku vína před, nebo po večeři. Žádný tvrdý alkohol na lodi.“

V očích Amirové zasvítilo. Její uličnický výraz zmizel. Zrudla. Podívala se směrem ke kapitánce, ale hned se odvrátila.

„Ach,“ vydechla.

McFarlane se nenápadně podíval na kapitánku. I pod opálením bylo patrné, že její tvář lehce zbledla.

Glinn se stále díval na Amirovou, která zrudla ještě více. „Myslím, že kvalita toho bordeaux ti to víc než vynahradí.“

Amirová mlčela a topila se v rozpacích.

Kapitánka vzala láhev a každému kromě sebe nalila. Ať už to tajemství bylo jakékoliv, pomyslel si McFarlane, trapný okamžik pominul. Musím se na to Amirové později zeptat, řekl si.

U posledního stolu zesílil šum konverzace. Manuel Garza si mazal chleba máslem a vyprávěl nějaký vtípek.

„Jaké to je, řídit takhle velkou loď?“ Nebyla to jen zdvořilostní otázka, kterou chtěl McFarlane zahnat ticho. Něco na Brittonové ho zaujalo. Rád by věděl, co se skrývá pod tím příjemným perfektním povrchem.

Brittonová odložila lžíci.

„Tyhle nové tankery se prakticky řídí samy. Posádku tvoří vlastně mechanici a opraváři, a já musím zajistit, aby hladce fungovali. Tyhle lodi nemají rády mělkou vodu, nechtějí se otáčet a nemají rády žádná překvapení.“ Nabrala si polévku. „Mým úkolem je všechna překvapení vyloučit.“

„Není vám to trochu proti mysli, velet takovému, no, jak bych to řekl, starému rezavému křápu?“

Odpověď byla odměřená. „Určité věci jsou na moři normální. A ta loď takhle nezůstane navěky. Až se vrátíme, všechno, co bude mít ruce, ji vyčistí do nejmenšího detailu.“

Obrátila se ke Glinnovi. „Když už o tom mluvíme, měla bych k vám prosbu. Tahle výprava je poněkud… neobvyklá. Posádka o tom debatuje.“

Glinn přikývl. „Samozřejmě. Zítra je svolejte a promluvím k nim.“

Brittonová spokojeně pokývala hlavou. Stevard naservíroval jehněčí pečeni a McFarlane nasál jemnou vůni kari. Pustil se do toho a měl pocit, že něco tak dobrého snad ještě v životě nejedl.

„To je teda lahůdka!“ zamumlal Brambell.

„Kolikrát jste obeplula Hornův mys?“ zeptal se McFarlane a zhluboka se napil minerálky. Za ušima mu stékaly čůrky potu.

„Pětkrát,“ odpověděla Brittonová. „Ale vždycky to bylo v létě, kdy není tak hrozné počasí.“

Něco v jejím hlasu se mu nelíbilo. „Ale takhle velká loď se bouřky nemusí bát, že?“

Odměřeně se zasmála. „Okolí Hornova mysu je místo s nejhorším počasím na zemi. Bouře o síle 15 galů tam jsou na denním pořádku. Slyšel jste asi o williwaws, ne?“

McFarlane přikývl.

„A to je tam ještě daleko horší vítr, i když ten není moc známý. Domorodci mu říkají panteonero, hřbitovní vítr. Umí fičet rychlostí sto mil za hodinu několik dní bez přestávky.“

„Ale Rolvaag nemůže poškodit ani ten nejsilnější vítr,“ zkusil to McFarlane.

„Dokud funguje kormidlo, tak ne, samozřejmě. Ale nepřipravenou nebo bezmocnou loď zažene hřbitovní vítr až na šedesátou rovnoběžku. To je otevřený oceán mezi Jižní Amerikou a Antarktidou. Pro námořníka nejhorší místo na celé planetě. Dělají se tam gigantické vlny. Je to právě jediné místo, kde se vlny ani vítr nemůžou zastavit o žádnou pevninu a pořád cirkulují kolem zeměkoule. Vlny jsou stále větší a větší, až jsou třeba vysoké přes šedesát metrů.“

„Ježíši!“ vydechl McFarlane. „Na tom se asi plout nedá.“

Brittonová zavrtěla hlavou.

„Asi ne,“ řekla. „Nikdy jsem to nezkoušela, ani nikdy nechci.“ Složila svůj ubrousek a dívala se na něj přes stůl. „Slyšel jste někdy o kapitánu Honeycuttovi?“

McFarlane chvíli přemýšlel.

„To byl nějaký anglický námořník.“

Brittonová přikývla. „Vydal se v roce 1607 z Londýna se čtyřmi loděmi do Tichého oceánu. Tenkrát před třiceti lety Drake obeplul Hornův mys a ztratil pět ze svých šesti lodí. Honeycutt se rozhodl, že dokáže mys obeplout bez ztráty jediného plavidla. U Le Maire ho zastihla bouře. Posádka se chtěla vrátit, ale on trval na tom, že poplují dál. Když obeplouvali Hornův mys, tak to přišlo. Gigantická vlna, Chilané jí říkají tigre, potopila dvě z lodí během minuty a zbývající dvě ztratily stěžně. Několik dní je to hnalo na jih, až se dostali za Ledovou bariéru.“

„Co je Ledová bariéra?“

„To je místo, kde se severní vody potkávají s podchlazenou vodou, obklopující Antarktidu. Oceánologové tomu říkají antarktická konvergence. Tam prostě začíná led. No, v každém případě se Honeycuttovy lodě roztříštily o ledový ostrov.“

„Jako Titanic,“ řekla tiše Amirová. Byla to její první slova po dlouhé době.

Kapitánka se na ni zadívala.

„Ne ledovec, ledový ostrov. Ledovec, který potopil Titanic, byla kostka ledu ve srovnání s tím, co je za Ledovou bariérou. Ten, o který se rozbily Honeycuttovy lodě, byl dlouhý jistě třicet kilometrů.“

„To nemyslíte vážně,“ řekl McFarlane.

„Existují ještě mnohem větší než některé státy. Jsou krásně vidět na snímcích z družic. Obrovité ostrovy, které se lámou z antarktického ledu na šelfech.

Z asi sta lidí, kteří Honeycuttovi ještě zbývali, se třiceti podařilo vyšplhat nahoru na ostrov. Posbírali nějaké zbytky lodí a zapálili malý oheň. V dalších dvou dnech jich polovina zemřela. Ten oheň museli přemisťovat, protože jim ho zhášela tající voda. Měli halucinace. Někteří z nich tvrdili, že kolem chodí obrovská shrbená postava se stříbrnými vlasy a rudými zuby a odnáší členy posádky někam pryč.“

„To je pěkné,“ řekl Brambell s plnými ústy. „To je přesně jako z Vyprávění Gordona Pyma od Poea.“

Brittonová se na něj překvapeně podívala. „Máte naprostou pravdu. Poe ty Honeycuttovy příhody znal a odtud dostal ten nápad. Ta příšera jim prý žrala uši, prsty u nohou, prsty u rukou a kolena. A zbytek těla nechávala pohozený po ledě.“

McFarlane si všiml, že šum konverzace u nejbližších stolů utichl.

„Během dvou týdnů se jejich počet snížil na deset. Ti, kteří přežili, měli hlad a zbyla jim jediná možnost.“

Amirová se zakřenila a položila s cinknutím svou vidličku na talíř.

„Myslím, že vím, co teď přijde.“

„Ano. Tem, které snědli, říkali námořníci ‚dlouhá prasata‘.“

„Je to prý lepší než vepřové, když se to správně uvaří,“ řekl Brambell. „Podejte mi, prosím, ještě kousek pečené.“

„Asi o týden později jeden z nich spatřil, jak k ostrovu připlouvá loď. Nebyla to však loď, ale záď jedné z jejich lodí, která se rozlomila u Hornova mysu. Honeycutt a někteří další viděli v plavbě na vraku svou šanci. Vrak byl ale dost daleko a většina se do vody neodvážila. Jenom Honeycutt, kormidelník a jeden námořník se pokusili plavat. Kormidelník zemřel na podchlazení, ale zbylí dva na vrak doplavali. Vlny je pak pomalu nesly pryč a jim se zdálo, že vidí shrbenou postavu, která na ostrově trhá jejich kamarády.

O tři dny později narazil vrak na útesy kolem ostrova Diego Ramireze jižně od Hornova mysu. Honeycutt se utopil, ale tomu námořníkovi se podařilo vylézt na břeh. Živil se měkkýši, mechem, guánem kormoránů a mořskými řasami. Neustále udržoval oheň – co kdyby kolem plula nějaká loď! Po půl roce tam opravdu plula španělská loď, spatřila signál a vzala ho na palubu.“

„No, ten se musel zbláznit radostí, když ji uviděl,“ řekl McFarlane.

„Jak se to vezme,“ řekla Brittonová. „Tou dobou byla Anglie se Španělskem ve válce. Zajali ho a drželi deset let ve vězení v Cádizu. Pak ho ale propustili, muž se vrátil do Skotska, oženil se a žil až do smrti jako farmář. K moři se už nikdy nešel ani podívat.“

Brittonová zmlkla a uhladila konečky prstů ubrus. „Ten námořník byl William McKyle Britton. Můj předek.“

Napila se minerálky, utřela si ústa ubrouskem a kývla na stevarda, aby přinesl další chod.

Rolvaag, 27. června, 15:45

McFarlane se opíral o zábradlí hlavní paluby a poddával se ospalému, téměř nepostřehnutelnému houpání lodě. Rolvaag měl přítěž – částečně naplnil pomocné nádrže mořskou vodou, aby tak kompenzoval fakt, že nemá náklad – a loď seděla na vodě sice vysoko, ale stabilně. Po jeho levici vyrůstala nástavba na zádi. Byla to monolitní bílá stěna, přerušovaná pouze malými kulatými okénky a vzdálenými křídly můstku. Sto padesát kilometrů na západ ležela Myrtle Beach a nízké pobřeží Georgie.

Na palubě bylo shromážděno asi padesát námořníků, posádka Rolvaagu. Vzhledem k obrovitosti lodi vypadali jako malý hlouček. Nápadná byla jejich různorodost. Afričané, Portugalci, Francouzi, Angličané, Američané, Číňani, Indonézani. Mžourali do odpoledního slunce a něco si mrmlali půltuctem jazyků. Nebudili dojem, že spolknou každý nesmysl, a McFarlane doufal, že si to uvědomil i Glinn.

Z jednoho hloučku se ozval hlasitý smích a McFarlane si všiml, že v něm je i Amirová. Seděla se skupinou Afričanů, kteří byli svlečeni do půli těla a smáli se jako blázni.

Subtropické slunce zářilo skrze pomerančově zbarvená oblaka, vyrůstající na obzoru jako houby. Moře bylo hladké, nikde žádné vlny.

Nahoře na můstku se otevřely dveře a v těch se objevil Glinn. Sel pomalu po středním můstku, který se táhl v délce asi tři sta metrů až k přídi Rolvaagu. Za ním přicházela kapitánka, první důstojník a několik dalších mužů v modrých uniformách.

McFarlane pozoroval kapitánku se zájmem. Rozpačitá Amirová mu po večeři pověděla celou její historii. Přede dvěma lety řídila Brittonová tanker a najela na útes Tří bratří na Špicberkách. Loď byla naštěstí prázdná, ale dost se poškodila. Brittonová byla v té době, právnicky řečeno, intoxikovaná. Nedokázalo se, že by její pití nehodu způsobilo. Naopak, byla to chyba kormidelníka. Ale od toho okamžiku byla bez práce. Nedivím se, že si tohle vzala na krk, pomyslel si. Glinn si musel uvědomit, že žádný kapitán by tuhle práci nepřijal. Zavrtěl hlavou. Glinn nic neponechával náhodě a funkci kapitána na Rolvaagu teprve ne. Musí o ní něco vědět.

Amirová o tom žertovala způsobem, který se McFarlanovi nijak zvlášť nelíbil. „To není fér potrestat celou loď kvůli slabosti jedné osoby,“ řekla. „Vsadím se, že se to posádce moc nelíbí. Kdo to jakživ viděl, aby námořníci k večeři srkali skleničku vína? Hej, mořskej vlku, nedáš si trochu fanty?“ Jako tečku za svým projevem se příšerně zašklebila.

Glinn přehlédl shromáždění. Zastavil se, dal si ruce za záda a začal klidným nevzrušeným hlasem: „Jmenuji se Eli Glinn a jsem prezidentem EES. Většina z vás už asi v hrubých rysech smysl naší výpravy zná. Kapitán mě požádal, abych doplnil některé podrobnosti. Až tak učiním, rád zodpovím vaše dotazy.

Naším cílem je jižní cíp Jižní Ameriky, kde vyzvedneme velký meteorit pro Lloydovo muzeum. Je to pravděpodobně největší meteorit, který kdy byl na zemi nalezen. Na lodi je speciální kolébka, do které bude uložen. Plán je zcela jednoduchý. Zakotvíme u ostrova Hornova mysu, s pomocí některých z vás vykopeme meteorit, naložíme ho na loď a umístíme do kolébky. Pak ho dopravíme do Lloydova muzea.“

Nabral dech a pokračoval: „Některé z vás asi zajímá, zda je celá operace legální. Můžu vám říct, že jsme získali těžební právo na ostrově. Meteorit je železné těleso, takže žádný zákon nepřekročíme. Můžou přitom ovšem vzniknout praktické problémy, protože Chilani nevědí, že chceme vykopat meteorit. Ale dovolte mi, abych vás ujistil, že možnost vzniku takových problémů je minimální. Celý postup je vypracován do nejmenších detailů a žádné potíže nepředpokládáme. Ostrovy Hornova mysu jsou neobydlené. Nejbližší osada je Puerto Williams, vzdálená sedmdesát kilometrů. Pokud chilské úřady zjistí, co děláme, jsme připraveni zaplatit za meteorit rozumnou částku. Takže, jak vidíte, není žádný důvod k obavám nebo poplachu.“

Znovu umlkl.

„Máte nějaké otázky?“

Vystřelilo tucet rukou. Glinn pokývl na nejbližšího muže, zarostlého naftaře v mastné kombinéze.

„Co to je za meteorit?“ vyhrkl muž. Za ním se ozval šum.

„Pravděpodobně hmota z niklu a železa o hmotnosti asi deset tisíc tun. Prostě kousek kovu.“

„Proč je tak důležitej?“

„Myslíme, že to je největší meteorit, který kdy člověk objevil.“

Zvedly se další ruce.

„Co se stane, když nás chytej?“

„To, co budeme dělat, je stoprocentně legální,“ odpověděl Glinn.

Vstal muž v modré uniformě, jeden z lodních elektrikářů.

„Nelíbí se mi to,“ prohlásil výrazným yorkširským přízvukem. Měl tmavočervené vlasy a nepěstěný plnovous.

Glinn zdvořile čekal.

„Jeslí nás ty zatracený Chilani čapnou s tím jejich šutrákem, tak se může stát všecko možný. Jeslí to je stoprocentně legální, proč vod nich ten zatracenej šutrák nekoupíte?“

Glinn ani nemrkl.

„Můžu se vás zeptat na jméno?“

„Lewis,“ přišla odpověď.

„Protože, pane Lewisi, oni by nám to Chilané z politických důvodů třeba neprodali. Na druhou stranu, sami nemají technické možnosti ten meteorit vůbec ze země vyzvednout a z ostrova odvézt, takže by tam zůstal pravděpodobně pohřbený navěky. V Americe ho budeme studovat. Bude vystaven v muzeu a každý bude mít možnost se na něj podívat. Bude to dobrodiní pro celé lidstvo. Kromě toho, není to chilská kulturní památka. Mohl spadnout kdekoli. Třeba i v Yorkshire.“

Námořníci kolem Lewise se rozesmáli. Zdálo se, že si Glinn získal svou přímou a jasnou řečí jejich důvěru.

„Pane,“ řekl štíhlý muž, nižší lodní důstojník. „Proč tu máme ty zadní vrátka?“

„Zadní vrátka,“ řekl Glinn klidným, téměř fascinujícím hlasem, „jsou bezpečnostní opatření. Je zcela nepravděpodobné, že by se meteorit ze své kolébky ve velké bouři uvolnil, ale kdyby se tak přece jen stalo, máme možnost ho odhodit do oceánu. Je to stejné, jako když námořníci v devatenáctém století odhazovali v prudké bouři svůj náklad. Ale pravděpodobnost, že je použijeme, je zanedbatelně malá. Jejich jediným smyslem je ochránit loď a posádku za každých okolností, dokonce i za cenu, že ztratíme to, proč tam jedeme.“

„A jak se ty dvířka otvírají?“

„Mám klíč. Klíč má i hlavní inženýr Eugen Rochefort a můj stavební manažer Manuel Garza.“

„A co kapitán?“

„Máme pocit, že toto by měli rozhodovat členové EES,“ oznámil Glinn. „Je to koneckonců náš meteorit.“

„Ale tohle je naše zasraná loď.“

Vzrůstající šum na palubě přehlušil i vítr a hluboký zvuk motoru. McFarlane se podíval na kapitánku Brittonovu. Stála vedle Glinna s kamennou tváří.

„Váš kapitán s touhle neobvyklou domluvou souhlasí. My jsme vrátka zřídili a víme, jak s nimi zacházet. Je zcela nepravděpodobné, že je budeme muset použít, ale pokud ano, musí se otevřít opatrně, musí to být přesně načasované, prostě musí to udělat někdo, kdo je pro tuto práci vycvičen. Jinak se loď potopí i s tím kamenem.“

Rozhlédl se kolem. „Ještě nějaké otázky?“

Muži stáli nehnutě.

„Já dobře vím, že tohle není normální plavba,“ pokračoval Glinn. „Určitá nejistota, či dokonce úzkost, je zcela přirozená. Tak jako každá cesta po moři, i tahle obsahuje riziko. Říkám vám však, že to, co děláme, je naprosto legální. Ovšem nedělám si iluze o tom, že by si to Chilané mysleli také. To je taky důvod, proč každý z vás dostane prémii padesát tisíc dolarů, pokud se nám to povede.“

Chvíli na něj zírali s otevřenými ústy a pak vypukla vřava. Glinn zvedl ruku a utišil je. „Pokud kdokoli z vás má proti téhle expedici jakékoli výhrady, může ji klidně opustit. Zařídíme jeho dopravu zpátky do New Yorku i s určitou kompenzací.“ Podíval se na elektrikáře Lewise.

Muž jeho pohled opětoval a pak se divoce zašklebil. „Jsem váš, námořníku.“

„Všichni máme co dělat,“ řekl Glinn. „Pokud ještě někdo chce něco dodat, nebo se na něco zeptat, může to učinit teď.“

Zadíval se zkoumavým pohledem na posádku. Pak jí za absolutního ticha pokývl, otočil se a vykročil zpět po můstku.

Rolvaag, 16:20

Shromáždění se rozpadlo na malé skupinky, které pomalu odcházely na svá místa. Náhlý poryv se opřel McFarlanovi do větrovky. Amirová stála u zábradlí a bavila se se skupinou palubních dělníků. Po jejích slovech hlouček vybuchl smíchy.

McFarlane si zašel do denní místnosti důstojníků. Stejně jako ostatní lodní prostory byla velká, a nákladně, i když střídmě zařízená. Věděl, proč do ní chodí: kávová konvice byla vždycky plná. Nalil si šálek a potěšeně usrkával.

„Chcete trošku smetany?“ ozval se za ním ženský hlas. Otočil se a spatřil kapitánku. Právě zavřela dveře a teď se k němu s úsměvem blížila. Vítr jí uvolnil několik proužků vlasů, které vykukovaly z důstojnické čepice a lemovaly její dlouhý a elegantní krk.

„Ne, díky. Mám radši černou.“

McFarlane ji pozoroval, jak si nalévá šálek kávy a sype do něj lžičku cukru. Chvíli upíjeli potichu.

„Musím se vás na něco zeptat,“ řekl konečně McFarlane, spíš proto, aby rozproudil konverzaci. „Tahle konvice je vždycky plná a ta káva je vždycky čerstvá. Jak ten zázrak děláte?“

„Není to zázrak. Stevard přinese každých třicet minut novou konvici, ať už je předešlá vypitá nebo ne. Čtyřicet osm konvic denně.“

McFarlane zavrtěl hlavou. „To je věc,“ řekl. „Vůbec, celá ta loď je pozoruhodná.“

Brittonová si usrkla kávy. „Chtěl byste si ji prohlédnout?“

McFarlane byl překvapen. Kapitán má jistě důležitější věci na práci, ale může si asi udělat přestávku. Život na palubě se brzy stane rutinou. Dopil kávu a položil šálek na stůl.

„To není špatný nápad,“ řekl. „Zajímalo by mě, jaká tajemství ta loď přede mnou skrývá.“

„Není jich zase tak moc,“ řekla Brittonová, otevřela dveře a pobídla ho do široké chodby. „Je tu hlavně spousta míst, kam se dá nalít ropa.“

Dveře na hlavní palubu se otevřely a objevila se v nich štíhlá postava Ráchel Amirové. Brittonová na ni chladně kývla, otočila se a vykročila. V zatáčce chodby se McFarlane ohlédl. Amirová se s úsměvem na rtech dívala za nimi.

Otevřeli množství dvojitých dveří a vešli do lodní kuchyně, kde pan Singh péroval stevardy a kontroloval pečicí trouby. Prošli masivní mrazicí komory plné kusů jehněčího, hovězího, kuřat, kachen a řady červenobílých mrtvol, které McFarlane odhadl na kozy. „Tady je jídla pro celou armádu,“ řekl.

„Pan Singh by pravděpodobně řekl, že pokud jde o jídlo, voják se od vědce moc neliší,“ zasmála se Brittonová. „Necháme mu to tu a půjdem.“

Prošli kulečníkovou místností, prohlédli si bazén a sestoupili o patro níže, kde byla herna a jídelna posádky. Další schody dolů vedly ke kajutám posádky. Byly to velké místnosti s vlastními sprchami, vložené mezi schodiště, která vedla na lodní boky. Motory tu dělaly mnohem větší rámus. Vstoupili do chodby, která se zdála nekonečná. Vlevo byla kulatá okénka a vpravo dveře kajut.

„Tady má všechno gigantické měřítko,“ řekl McFarlane. „A je to tu úplně prázdné.“

Brittonová se zasmála. „To říkají všichni návštěvníci. Fakt je, že tu loď řídí počítače. Navigují podle satelitu, kurz drží automaticky, elektronicky monitorují i možnou srážku. Před třiceti lety byl lodní elektrikář na nejnižším stupni společenského žebříčku. Dnes nám elektronici vládnou.“

„Je to moc zajímavé,“ otočil se McFarlane na Brittonovou. „Nezlobte se, ale vždycky jsem se divil, proč si Glinn na tuhle práci vybral tanker? Proč maskovat tanker za nákladní loď? Proč si nevzít nákladní loď rovnou? Nebo velkou kontejnerovou loď. To by přece bylo mnohem lacinější.“

„Myslím, že vám to můžu vysvětlit. Pojďte za mnou.“

Otevřela dveře a vedla McFarlana chodbou. Na linoleu ležel koberec a kovové stěny byly přikryty světlou dřevěnou dýhou. Sestoupili po dalších schodech ke dveřím s tabulkou KONTROLNÍ MÍSTNOST NÁKLADU. Místnosti dominoval obrovsky elektronický plán lodi, namontovaný na zadní stěně kajuty, na němž blikala nespočetná červená a žlutá světélka.

„Tohle je aktuální diagram lodní zátěže,“ řekla. „Tady zjistíte, kde a jak je uložen náklad, a stav ovládacích prvků v nákladních prostorech. Čerpadel, ventilů a tak.“ Ukázala na řadu měřicích přístrojů a vypínačů vedle diagramu. „Tady například můžete regulovat tlak čerpadel.“

Přešla místností do druhé části, kde seděl osamělý námořník a pozoroval řadu obrazovek počítačů. „Ty počítače sledují rozmístění nákladu a řídí automatický vyrovnávací systém. Monitorují tlak, teplotu a objem nákladu v každé nádrži.“

Zaťukala na růžové pouzdro nejbližšího monitoru.

„Tohle je důvod, proč si Glinn vybral tanker. Ten váš meteorit je těžký a nakládání bude mimořádně choulostivé. S našimi nádržemi a počítači můžeme okamžitě vyrovnávat zátěž přeléváním vody z nádrže do nádrže a tak udržovat loď stále v jedné poloze, nehledě na to, jaký náklon ten meteorit způsobí. Asi by se nikomu nelíbilo, kdybysme se v okamžiku, kdy se meteorit naloží, obrátili břichem vzhůru.“

Brittonová se přemístila na druhou stranu zařízení pro kontrolu zátěže.

„Když mluvíme o počítačích, nemáte představu, co by mohlo být tohle?“ Ukázala na vysokou osamělou věž z černé oceli, která neměla žádný význačný rys, kromě klíčové dírky a malé tabulky s nápisem BEZPEČNOSTNÍ SKŘÍŇKA. Vypadala zcela odlišně od všech ostatních elektronických zařízení v místnosti.

„Glinnovi lidi to tady nainstalovali, když jsme byli v přístavu. Menší kopie je nahoře na můstku. Nikdo z důstojníků nemá tušení, k čemu to může být dobré.“

McFarlane položil zvědavě ruku na zkosené čelo věže.

„Nic mě nenapadá. Vlastně, není to třeba ovladač těch zadních vrátek?“

„To mě taky napadlo.“ Vyvedla ho z místnosti. Jejich kroky duněly chodbou s kovovou podlahou. „Ale mám nepříjemný pocit, že to není jednoúčelové zařízení.“

„Myslíte, že se mám zeptat Glinna?“

„No, to nemusíte, já se ho někdy zeptám sama. Já jsem ale vážně nemožná. Pořád jen melu o Rolvaagu.“ Zmáčkla přivolávač výtahu. „Docela by mě zajímalo, jak se člověk stane lovcem meteoritů.“ Vstoupili dovnitř.

Výtah začal klesat. Dívali se na sebe. Vypadala vyváženě. Ramena držela zpříma a bradu vysoko. Její klid však neměl nic společného s vojenskými způsoby. Spíš to byl projev klidné hrdosti. Věděla, že je lovcem meteoritů. Zajímalo ho, zda věděla o Masangkayovi a o fiasku s Tornarssukem. Máme oba dost společného, pomyslel si. Dovedl si dobře představit, jak jí musí být, když si znovu obleče uniformu, kráčí po kapitánském můstku a ví, co si říkají lidé za jejími zády.

„Dostal jsem se v Mexiku do jejich spršky.“

„To je neuvěřitelné! A přežil jste to.“

„Jenom jednou v historii se stalo, že meteorit někoho trefil,“ řekl. „Trefil velkou tlustou paní, která ležela v posteli. Kámen zpomalila střecha a horní patra jejího domu, takže to odnesla jenom velkou modřinou. Určitě z té postele vyskočila, řekl bych.“

Brittonová se zasmála. Znělo to melodicky.

„No a tak jsem šel do školy a stal se ze mě planetární geolog. Ale nikdy mi moc nešlo hrát si na střízlivého vědce.“

„Co to znamená studovat planetární geologii?“

„Dlouhý seznam velice nudných předmětů. Předtím, než se opravdu dostanete k něčemu zajímavému. Geologii, chemii, astronomii, fyziku, matematiku.“

„Stejně to zní zajímavěji než studovat na kapitánskou licenci. Co to je, ta pořádná věc?“

„No, já jsem se dostal až ke studiu meteoritu z Marsu. Zkoušel jsem, jestli se působením různých paprsků může změnit jeho chemické složení. V podstatě jsem se ho snažil datovat.“

Dveře výtahu se otevřely. Vystoupili.

„Skutečnou horninu z Marsu,“ řekla Brittonová a vstoupila do další nekonečné chodby.

McFarlane pokrčil rameny. „Rád hledám a nacházím meteority. Je to trochu jako hledání pokladů. Taky je rád studuju. Ale nerad si dřu kalhoty ve fakultních lavicích, nerad jezdím na konference, kde se musím bavit s nějakými pitomci o kolizních ejekcích a kráterový mechanice. Ani oni se se mnou moc nebaví. Moje akademická kariéra trvala pět roků. To jsem vydržel nemožný. Od té doby jsem na vlastních nohách.“

Vydechl. Moc jsem se rozohnil, pomyslel si. Nemůžeš s ní, vole, mluvit, jak ti zobák narost. Kapitánka to nekomentovala.

„Všechno, co vím o meteoritech, je to, že to jsou kameny, které padají z oblohy,“ řekla. „Odkud pocházejí? Odněkud odjinud než z Marsu, předpokládám.“

„Meteority z Marsu jsou naprosto výjimečné. Většina meteoritů jsou kameny z vnitřního pásu asteroidů. Malé kousky planet, které se ulomily brzy potom, co se zformovala sluneční soustava.“

„Ale ta věc, po které jdete, není malá.“

„To není. Většina z nich jsou drobné kamínky. No, padají taky velký kusy. Na zemi jsou opravdu pěkný impaktní krátery. Tunguzský meteorit, který spadl na Sibiři v roce 1908, měl při dopadu energii deseti milionů megatun.“

„To je dost, že?“

„Proti tomu je tenhle malá brambora. Byly i meteority, které Zemi trefily s kinetickou energií větší než sto milionů megatun. Ty ovšem způsobily výbuchy, které ukončily geologické epochy, vyhubily dinosaury a zničily všechny vyšší formy života.“

„Panebože!“ Brittonová zavrtěla hlavou.

Suše se usmál. „Nic se nebojte. Ty jsou opravdu vzácné. Jednou za sto milionů let.“

Prošli dalším bludištěm chodeb. McFarlane si připadal beznadějně ztracený.

„Jsou všechny meteority stejné?“

„To ne. Ale většinou to jsou chondrity.“

„Co to je?“

„Takový starý šedivý šutry. Nuda.“ McFarlane zaváhal. „Pak jsou železoniklové. To je nejspíš taky ten, pro který jedeme. Nejzajímavější jsou CI chondrity.“ Zarazil se.

Brittonová se na něj pozorně dívala.

„Těžko se to vysvětluje. Možná vás to nudí.“ McFarlane si vzpomněl na zoufalé pohledy svých občasných posluchaček, když s tím v mládí někdy začal na nějakém večírku.

„Jenomže já jsem studovala nebeskou navigaci. Zkuste to.“

„Cl chondrity sem dopadají z mračna, které vzniklo, když se sluneční soustava teprve formovala. Proto jsou tak zajímavé. Obsahují náznaky, jak se to skládalo dohromady. Jsou pochopitelně strašně staré. Mnohem starší než Země.“

„A ta je jak stará?“

„Čtyři a půl miliardy let.“ Všiml si, že ji to doopravdy zajímá.

„No a pak je taková teorie, že existuje ještě jeden typ ještě neuvěřitelnějšího meteoritu…“

McFarlane náhle umlkl. Nebude s tou svou úchylkou přece zase začínat. Šel dál mlčky a nevšímal si jejího zvědavého pohledu.

Chodba končila zavřeným poklopem. Brittonová odstranila klíny a otevřela poklop dokořán. Zevnitř se na ně vyvalil řev neskutečných koňských sil. McFarlane ji sledoval po úzkém můstku. Padesát stop pod nimi řvaly dva obrovité motory. Také ty zřejmě řídil počítač, protože celý prostor kolem byl úplně prázdný. McFarlane se chytil kovové tyče, která mu v ruce divoce vibrovala.

Brittonová na něj s úsměvem pohlédla a pokračovali v cestě.

„Tankery jsou poháněny parou, ne dieselovými motory jako ostatní lodě,“ řekla hlasitě, aby přehlušila ten řev. „Je tu jenom nafťák pro nouzovou výrobu elektřiny. Elektřina se nesmí nikdy vypnout. To by nešly počítače, navigační systém, nic. Byl by to plující vrak. Říkáme tomu mrtvá loď. Mrtvá ve vodě.“

Prošli dalšími těžkými dveřmi a byli ze strojovny venku. Kapitánka je pečlivě zavřela a namířila ke dveřím výtahu. To ticho bylo k nezaplacení.

Před výtahem se zastavila a otočila se k němu s přemítavým pohledem. Náhle pochopil, že jí zřejmě jde ještě o něco jiného než jen o zábavnou prohlídku lodi.

„Pan Glinn měl hezkou řeč,“ řekla konečně.

„Jsem rád, že se vám líbila.“

„Posádka je trochu pověrčivá, však víte. Je překvapující, jak rychle se v podpalubí rozšíří různé řeči a výmysly. Myslím, že ta řeč by je mohla umlčet.“

Po kratší odmlce pokračovala: „Mám takový pocit, že pan Glinn toho ví mnohem víc, než řekl. Vlastně, to jsem neřekla dobře. Možná ví naopak míň, než předstírá.“ Podívala se McFarlanovi do očí. „Nemám pravdu? Co si o tom myslíte vy?“

McFarlane váhal. Nevěděl, co Lloyd nebo Glinn kapitánce řekli, nebo spíš co jí zamlčeli. Měl však pocit, že čím víc toho bude vědět, tím lépe loď povede. Cítil se s ní jaksi spřízněný. Oba udělali obrovskou chybu a oba za ni museli zaplatit. Někde v hloubi duše cítil, že Sally Brittonové může důvěřovat.

Rozhodl se. „Povím vám pravdu. Nevíme o tom vlastně skoro nic. Nevíme, jak to mohlo přežít dopad. Nevíme, proč to nezrezivělo. Nevíme, proč si elektromagnetická a gravitační data odporují.“

„Aha,“ řekla Brittonová. Stále se mu dívala do očí. „Je to nebezpečné?“

„Není důvod si to myslet.“ Zaváhal. „Není taky důvod si to nemyslet, bohužel.“

Po chvíli ticha to kapitánka zkusila znovu.

„Ráda bych věděla, jestli to představuje riziko pro mou loď, nebo pro posádku.“

McFarlane se kousal do rtu a nevěděl, co odpovědět.

„Riziko… Nevím. Je to těžký jako prase a bude se s tím špatně manévrovat. Ale když se to posadí do kolíbky, myslím, že to bude míň nebezpečný než tanker plný hořlavé ropy. A Glinn vypadá jako muž, který nikdy neriskuje.“

Zdálo se, že o tom Brittonová uvažuje. Pak přikývla. „Mám z něj stejný dojem. Je příliš opatrný, než aby udělal chybu.“

Zmáčkla knoflík výtahu. „Jsem ráda, že je na palubě. Protože jestli ještě jednou najedu na útes, půjdu ke dnu s lodí i já.“

Rolvaag, 3, července, 14:15

Kolvaag proplouval rovníkem. Někde na západě bylo vzdálené pobřeží Brazílie a ústí Amazonky. Na lodní přídi vypukly oslavy, které se na zaoceánských lodích konají už stovky let.

Deset metrů pod palubou a tři sta metrů od přídě doktor Brambell vybaloval ve své kajutě poslední krabici knih. Celý ten ceremoniál, kterých už zažil až dost, a zvláště pak takzvaný Neptunův čaj z vyvařených ponožek a rybářských rukavic palubních dělníků, mu připadal mimořádně odporný.

Svou rozsáhlou knihovnu vlastně vybaloval a pořádal od okamžiku, kdy Rolvaag opustil mateřský přístav. Byl to úkol, který miloval téměř jako samotné čtení a nikdy s ním nepospíchal. Rozřízl skalpelem poslední obal, odstranil kusy lepenky a podíval se dovnitř. Nahoře ležela Burtonova Anatomie melancholie, pod ní Coleridgeovy Přednášky o Shakespearovi a, tak dále. Žádná z těch knih nebyla o medicíně. Jenom asi deset z tisíce knih jeho cestovní knihovny mělo nějakou souvislost s jeho profesí. Ty dal až dolů pod okno, aby neposkvrnily celkový dojem. Doktor Brambell byl především čtenář, a pak teprve lékař.

Všechny krabice již byly prázdné. Se směsí lítosti a uspokojení se rozhlédl po kajutě, kde byly na všech vodorovných plochách kromě podlahy vyrovnány knihy, když se ozvalo zaklepání na vzdálené dveře, následované kadencí kroků. Brambell čekal nehnutě, naslouchal blížícím se zvukům a tajně doufal, že nemíří k němu. Samozřejmě mířily. Kroky se zastavily a ozvalo se dvojí krátké zaklepání na dveře čekárny.

Brambell si povzdechl a rychle se rozhlédl. Spatřil chirurgickou roušku, vzal ji a nasadil si ji na obličej. Tento trik většinou přiměl pacienty ke spěšnému odchodu. Pohladil knihy pohledem, vyklouzl z kajuty a zavřel za sebou pečlivě dveře. Prošel halou podél prázdných nemocničních lůžek, chirurgických výklenků a patologické laboratoře až do čekárny. Tam stál Eli Glinn s velkým stohem složek pod paží.

Glinn se zadíval na chirurgickou roušku.

„Nevšiml jsem si, že byste měl někoho v ordinaci.“

„Nemám,“ řekl Brambell přes roušku. „Jste vůbec první, kdo mě navštívil.“

Glinn stále upíral oči na roušku. Pokýval hlavou. „Můžeme si promluvit?“

„Zajisté.“ Brambell ho dovedl do vyšetřovny. Považoval Glinna za jedno z nejpodivnějších stvoření, které kdy potkal. Kulturní muž, který se z kultury netěšil, muž, který uměl mluvit a nikdy toho nepoužíval, muž s neproniknutelnýma šedýma očima, k jehož pracovní náplni patřilo znát všechny slabosti každého, včetně svých vlastních.

Brambell zavřel dveře čekárny. „Sedněte si prosím, pane Glinne.“ Mávl rukou směrem ke sbírce desek. „Předpokládám, že to jsou anamnézy. Přišly trochu pozdě. Naštěstí jsem ještě žádnou nepotřeboval.“

Glinn vklouzl do křesla. „Některé jsem dal stranou. Měl byste se na ně podívat. Většina jich je normálních, ale je tu několik výjimek.“

„Podívám se na to.“

„Začneme s posádkou. Victor Howell nemá sestouplá varlata.“

„To je divné, že si to nenechal spravit.“

Glinn vzhlédl. „Asi nemá rád nože.“

Brambell přikývl.

Glinn prošel několik dalších složek. Výjimky se týkaly drobností, které se najdou v každém náhodném vzorku populace. Několik cukrovkářů, chronicky vyskakující plotýnka, případ Addisonovy nemoci.

„To je zdravá posádka,“ řekl Brambell a doufal, že jejich sezení je u konce. Ale nebylo. Glinn měl ještě další složky.

„Tady jsou psychologické profily,“ řekl.

Brambell přehlédl seznam jmen. „A co vaši lidé?“

„My máme trochu odlišný systém,“ řekl Glinn. „Naše složky jsou dostupné jenom v nutném případě.“

Na to Brambell neřekl nic. S mužem jako Glinn se není možné hádat. Glinn vytáhl z aktovky ještě další dvoje desky a položil je na stůl před doktora. „Tohle je vlastně jediný člověk, který mě zajímá.“

„To jsem zvědav, kdo to je?“

„McFarlane.“

Brambell si konečně sundal roušku. „Ten skvělý lovec meteoritů?“ zeptal se překvapené. Pravdou bylo, že z něj pocit možných potíží měl.

Glinn vzal svrchní složku.

„Tady je kompletní zpráva.“

Brambell zvedl obočí.

„McFarlane je jediná klíčová postava, kterou jsem sám nevybral. Měl problematickou kariéru a to je důvod, proč jsem tuhle zprávu nechal vypracovat.“

Brambell se na desky díval s nechutí. „Kdo je váš informátor?“ zeptal se. Očekával, že mu Glinn odpoví, ale přepočítal se.

„To bych radši vynechal.“

Brambell přikývl. Otevřel namátkou desky. „Rezervovaný, až nedůvěřivý k cílům expedice a její naději na úspěch,“ četl nahlas. „Jeho motivace je nejasná. S vědeckou komunitou si nerozumí. Nespolehlivý ve vedoucí roli. Má snahu pracovat samostatně.“

„Nevidím tu nic neobvyklého.“

Glinn vzal druhou, mnohem silnější složku. „Tady je jeho celý životopis. Mezi jiným obsahuje i zprávu o té nešťastné události v Grónsku před několika lety.“

Brambell si povzdechl. Nebyl ani trochu zvědavý. To byl dokonce, jak se domníval, hlavní důvod, proč si ho Glinn najal. „Podívám se na to.“

„Podívejte se na to hned.“

„Možná byste mi to mohl shrnout.“

„Dobrá.“

Brambell se opřel, založil si ruce a rezignovaně naslouchal.

„Před několika lety měl McFarlane partnera jménem Masangkay. Pašovali spolu atakamské tektity z Chile, čímž se v zemi stali nežádoucími osobami. Později úspěšně lokalizovali několik malých, ale významných meteoritů. Pracovali stále spolu. McFarlane měl potíže ve svém posledním zaměstnání v muzeu a přešel na volnou nohu. Měl instinktivní čich na nacházení meteoritů, ale hledání nebeských kamenů není možné na plný pracovní úvazek, pokud je nefinancují sponzoři. Masangkay, na rozdíl od McFarlana, neměl v zaměstnání potíže a získal několik exkluzivních míst. Byli si velmi blízcí. McFarlane se oženil s Masangkayovou sestrou jménem Malou. Během let se ale jejich vztah trochu zhoršil. Snad mu McFarlane záviděl jeho úspěšnou kariéru. Nebo naopak Masangkay záviděl McFarlanovi jeho úspěchy v hledání meteoritů. Ale nejpravděpodobněji to bylo kvůli McFarlanové teorii.“

„A ta byla jaká?“

„McFarlane věřil, že se jednou najde interstelární meteorit. Takový, který přiletěl z jiného slunečního systému. Všichni mu říkali, že je to nemožné. Všechny známé meteority pochází ze sluneční soustavy. McFarlane byl tou myšlenkou posedlý, což mu vyneslo pověst šarlatána, a to s tradicionalistou jako Masangkay nešlo dohromady.

Ale vraťme se k faktům. Před třemi lety byl nedaleko Tornarssuku v Grónsku velký spad meteoritů. Zaznamenaly ho satelity a seismografy, a to umožnilo určit poměrně přesně místo jejich dopadu. Jejich trajektorie dokonce zachytila kamera jednoho amatéra. Newyorské Muzeum přírodní historie ve spolupráci s dánskou vládou si najali Masangkaye, aby je našel. A ten vzal McFarlana s sebou.

Místo spadu našli, ale stálo je to mnohem více času a peněz, než předpokládali. Byli zadluženi. Newyorské muzeum váhalo s dalšími financemi. A Masangkay a McFarlane se začali hádat. McFarlane extrapoloval dráhu meteoritu ze satelitních dat a byl přesvědčen, že se pohyboval po hyperbolické dráze, což znamená, že nepochází ze sluneční soustavy.

Myslel, že je to interstelární meteorit, který celý život hledal. Masangkay naopak mluvil jenom o penězích. Čekali několik dní. Peníze nepřišly. Nakonec se Masangkay vydal na cestu do Dánska a nechal McFarlana samotného s kameny a bohužel i s komunikačním nádobíčkem.

Pokud jsem tomu dobře rozuměl, McFarlanovi ruplo v bedně. Byl tam celý týden sám. Začal si myslet, že newyorské muzeum další výdaje odmítne a že meteorit vyzvedne někdo jiný, rozbije ho a prodá na černém trhu. Že bude pro další studium ztracen. Využil satelitního spojení a zavolal bohatému japonskému sběrateli, o kterém věděl, že ho koupí a ponechá vcelku. Krátce řečeno svého partnera zradil. Když se Masangkay vrátil se zásobami a s penězi, našel tam Japonce. Ti neztráceli vůbec čas, meteorit vykopali a zmizeli. Masangkay se cítil zrazený a vědecký svět se na McFarlana strašně naštval. Nikdy mu to nezapomněl.“

Brambell ospale přikývl. „To je zajímavá historie. Byla by z toho senzační povídka. Jack London by ji uměl napsat. Nebo ještě lépe Conrad…“

„Mám z toho McFarlana trochu obavy,“ přerušil jeho myšlenky Glinn. „Tady se nic takového nesmí stát. To by všecky zničilo. Když dokázal zradit švagra, klidně zradí Lloyda i EES bez mrknutí oka.“

„Proč by to dělal?“ zívl Brambell. „Lloyd má nacpané kapsy a vypadá nejšťastněji, když může podepisovat šeky.“

„Samozřejmě, na prachy je jako každý, ale pro McFarlana existuje důležitější věc. Ten náš meteorit je nějak zvláštní. Jestli ta McFarlanova posedlost zase propukne jako v případě Tornarssuku…“ Glinn na chvilku zaváhal. „Například – kdybychom museli použít zadní vrátka, záchranný otvor, a meteorit vyhodit, bylo by to v okamžiku mimořádné krize, kdy by byla každá sekunda důležitá. Nechci, aby tomu v té chvíli někdo bránil.“

„A jakou v tom mám hrát roli já?“

„Přál bych si, abyste ty zprávy posoudil a řekl mi, pokud něco zjistíte. Kromě toho, pokud si všimnete nějakého začínajícího zhroucení, jako v předcházejícím případě, dáte mi ihned vědět.“

Brambell znovu prolistoval obě složky. Životopis byl podivný. Zajímalo by ho, kde Glinn všechny ty informace vzal. Skoro žádné nepocházely ze standardních psychologických nebo lékařských vyšetření. Lékařské zprávy byly většinou bez podpisu. Asi to muselo stát hromadu peněz.

Sklapl desky a podíval se na Glinna.

„Prostuduju to a dám na něj pozor. Nejsem si vůbec jistý, že moje dojmy a závěry budou shodné s vašimi.“

Glinn vstal a jeho oči byly neproniknutelné jako jíl. Brambella to podráždilo.

„Co ten grónský meteorit?“ zeptal se. „Byl z mezihvězdného prostoru?“

„Ovšem, že ne! Ukázalo se, že to byl obyčejný šutr z pásu asteroidů. McFarlane se mýlil.“

„A co ta žena?“

„Jaká žena?“

„McFarlanova manželka. Ta Masangkayova sestra.“

„Odešla od něj. Vrátila se na Filipíny a znovu se provdala.“

Glinn odešel. Lékař naslouchal doznívajícím krokům. Napadla ho Conradova myšlenka. Řekl si ji nahlas: „Nikdo nikdy úplně neporozumí vlastním trikům, kterými se mu daří uniknout ze stínu neradostného poznání sebe sama“

S úlevou odstrčil složky a vrátil se do své kajuty. Mdlé tropické klima a něco, co mělo cosi společného s Glinnem, způsobilo, že si vzpomněl na Maughama. Přesněji řečeno na jeho povídky. Jezdil prsty po hřbetech svých knih, až našel, co hledal, sedl si do velkého křesla a s radostným očekáváním knihu otevřel.

Rolvaag, 11. července, 7:55

McFarlane pomalu kráčel po parketové podlaze a zvědavě se kolem sebe rozhlížel. Byl poprvé na kapitánském můstku a byla to bez debaty ta nejzajímavější místnost na Rolvaagu. Byla tak široká jako sama loď. Stěnám dominovala obrovská čtvercová okna, skloněná zdola nahoru, každé opatřené vlastním elektrickým stěračem. Na obou koncích vedly dveře na venkovní křídla a na dalších dveřích vzadu bylo mosaznými písmeny napsáno NÁMOŘNÍ MAPY a SPOJOVÁ CENTRÁLA. Pod okny s vyhlídkou na příď byla baterie zařízení, která se táhla po celé délce můstku. Konzole, řady telefonů a panely různých kontrolních míst. Za okny se nad pustým oceánem schylovalo k bouři. Místnost byla osvětlena jen tlumeným svitem obrazovek. Řadou malých okének bylo vidět také na záď. Mezi komíny bylo možné spatřit dvojitou bílou brázdu za lodí, která mizela až na obzoru.

Uprostřed místnosti bylo zřejmě velitelské stanoviště. Zde, v houstnoucím šeru, stála temná postava a mluvila do telefonu. Kapitánka Brittonová. Občas se otočila ke kormidelníkovi, který seděl vedle ní s očními důlky plnými chladného zeleného světla z radarové obrazovky.

Když sem McFarlane toho podvečera vstoupil, právě vypukla bouře. Dole pod nástavbou na přídi se jako mraveneček pohyboval jeden palubní dělník. Nad brázdou za lodí vytrvale křičelo několik mořských racků. To vše byl šokující kontrast oproti vyprahlým tropickým dnům, které zažili ještě před necelým týdnem.

Na rovníku bylo strašné vedro a prudké deště a na celou loď padla malátnost. Cítil ji i McFarlane. Líně bloumal svou kajutou a díval se unaveně do stěn, nebo usínal u počítačových her. Ale jak pokračovali dále na jih, vzduch začínal být čerstvější, oceán se houpal více a perlová tropická obloha přešla v briliantovou modř, po které se pohybovaly obláčky. Tupou malátnost vystřídalo vzrušující očekávání.

Dveře na můstek se otevřely a vstoupily další dvě osoby. Třetí důstojník, který měl dopolední službu, a Eli Glinn. Mlčky se zastavili vedle McFarlana.

„Co se děje?“ zeptal se McFarlane.

Než Glinn stačil odpovědět, klaply dveře a ze spojovací centrály vyšel Howell. Vypadalo to, že mu skončila služba.

Třetí důstojník přešel ke kapitánce a něco jí šeptal. Brittonová pak hlasitě řekla: „Nedívejte se nad příď na pravoboku.“

Všichni se tam ovšem ihned podívali.

Hranice mezi vodou a oblohou byla jako ostří nože. Na obloze vyšly hvězdy a odrážely se v pohupujících se vlnách. Těžkou pokrývkou temných mraků pronikl paprsek zapadajícího slunce a klouzal po přídi. Kapitánka přešla k oknům a zkoumavě se dívala na moře, ruce za zády. Objevil se další paprsek a náhle, bez varování, se celý západní obzor změnil v ohnivou čáru.

McFarlane mžoural a pokoušel se pochopit, co se to děje. Za chvilku mu to bylo jasné. Vysoké pohoří s vrcholy pokrytými ledovci odráželo zapadající slunce.

Kapitánka se otočila ke skupině a suše řekla: „Země. Je to pohoří Tierra del Fuego. Za pár hodin proplujeme úžinou Le Maire do Tichého oceánu.“ Oslňující jas vybledl. Podala McFarlanovi dalekohled.

McFarlane si prohlížel horský hřbet. Byl vzdálený, vysoký, a vypadal jako zasněžené opevnění ztraceného kontinentu.

Glinn se narovnal, podíval se na Howella a pokývl. První důstojník rychle přešel k technikům na vzdáleném konci místnosti, kteří spěšně opustili kapitánský můstek, a Howell se vrátil na velící stanoviště. „Zajděte si na kafe,“ řekl třetímu důstojníkovi. „Budu kormidlovat.“

Mladý důstojník se na něj překvapené podíval, obrátil se ke kapitánce a řekl: „Mám to zapsat do deníku, kapitáne?“

Brittonová zavrtěla hlavou. „To není nutné. Ale vraťte se za čtvrt hodiny.“

Muž zmizel z můstku a kapitánka se otočila na Howella. „Připraveno?“ zeptala se.

První důstojník přikývl. „Pan Lloyd už čeká.“

„Výborně. Tak nás spojte.“

McFarlane potlačil povzdech. To by to nestačilo jednou denně? pomyslel si. Téměř se děsil každodenních půlnočních videokonferencí s Lloydovým muzeem. Lloyd chtěl vědět všechno o průběhu každé mořské míle, kterou urazili, a chtěl znát všechny podrobnosti každého plánu. McFarlane obdivoval Glinnovu trpělivost.

V ampliónu na stěně to zachrchlalo a ozval se Lloydův hluboký hlas.

„Same, jste tam?“

„Tady je kapitán, pane Lloyde,“ řekla Brittonová a mávala na ostatní, aby přišli blíž k mikrofonu. „Vidíme pobřeží Chile. Jsme den od Puerto Williams.“

„To je skvělé!“ zvolal Lloyd.

K mikrofonu se přiblížil Glinn. „Pane Lloyde, tady Glinn. Zítra musíme za celníky. Doktor McFarlane, já a kapitánka půjdeme do Puerto Williams s lodními papíry.“

„Je to nutné?“ zeptal se Lloyd. „Proč musíte jít všichni?“

„Já vám to vysvětlím. Prvním problémem je, že celníci budou pravděpodobně chtít na palubu.“

„Ježíši!“ ozval se Lloydův hlas. „Tím se to všecko provalí.“

„To by se mohlo stát, takže naším prvním úkolem je zabránit jejich návštěvě. Proto tam musí vedení. Kapitán a hlavní důlní inženýr. Kdybysme tam poslali podřízené, určitě by trvali na vstupu na palubu.“

„Co já?“ zeptal se McFarlane. „Já jsem v Chile persona non grata. Já vám to všecko zkazím.“

„Vy jste naše eso v rukávu,“ odpověděl Glinn.

„Co tím myslíte?“

„Jste jediný z nás, kdo už v Chile byl. Máte mnohem víc zkušeností v podobných situacích. Kdyby se situace nějak zvrtla, potřebujeme váš instinkt.“

„Jenom nevím, jestli jsem za takové riziko dostatečně placen.“

„Ale ano, jste,“ zazněl pobavený Lloydův hlas.

„Co když přesto budou chtít na palubu?“

„Pro tuto příležitost jsme připravili speciální přijímací kajutu.“

„Jakou přijímací kajutu?“

„Moc se tu zdržovat nebudou. Až vstoupí na palubu, půjdou nejdříve k řídicí místnosti přední nádrže. Dali jsme tam nějaká kovová křesílka, není jich ale dost, a umakartový stůl. Topení bude vypnuté a podlaha je natřena chemikálií. Její vůně připomíná exkrementy a zvratky.“

Místnost naplnil Lloydův zesílený kovový smích. „Eli, já jsem zapomněl, že jste válečník. Ale co když budou chtít navštívit kapitánský můstek?“

„I na to jsme připraveni. Věřte mi, Palmere, po naší návštěvě v Puerto Williams bude velice nepravděpodobné, že celníci budou chtít na palubu, a ještě míň, že budou chtít vidět kapitánský můstek.“

Otočil se.

„Doktore McFarlane, od tohoto okamžiku už neumíte španělsky. Budete jen poslouchat. Mluvit budeme já a kapitánka Brittonová.“

Chvíli bylo ticho.

„Tak to by byl náš první problém,“ řekl Lloyd nakonec. „Je ještě nějaký další?“

„Máme v Puerto Williams pochůzku.“

„Směl bych se zeptat jakou?“

„Chci si najmout služby muže jménem John Pupupp. Musíme ho najít a vzít na palubu.“

Lloyd zachrčel. „Eli, začínám mít dojem, že se vaším koníčkem stalo chystat mi překvapení. Kdo to je John Pupupp a k čemu ho potřebujeme?“

„Je to napůl Angličan a napůl Yaghan.“

„A co prosím, do prdele, znamená Yaghan?“

„Yaghanští indiáni jsou původní obyvatelé ostrovů Hornova mysu. Už vyhynuli. Zůstalo jenom několik mesticů. Pupupp je starý. Je mu asi sedmdesát. Je to svědek vymírání svého kmene. Je poslední, komu zůstaly nějaké znalosti místních indiánů.“

Tlampač se na chvíli odmlčel a pak se v něm zase ozval hlas. „Eli, moc tomu nerozumím. Řekl jste, že plánujete, že si ho najmete? Ví o tom?“

„Ještě ne.“

„Co když řekne, že nechce?“

„Pokud ho najdeme, tak to určitě neřekne. Mimochodem, už jste slyšel o takové námořní tradici, které se říká ‚odvod jménem Jejího Veličenstva?‘“

„Takže k seznamu vašich zločinů přibude ještě únos?“

„Je to vysoká hra,“ řekl Glinn. „Budete vědět všechno, co se bude dít. Pupupp se vrátí domů jako bohatý muž a nebudou s ním žádné potíže. Jediná potíž bude najít ho a dostat na palubu.“

„Máte v záloze ještě další překvapení?“

„U celníků se doktor McFarlane a já vykážeme falešnými pasy. Tak bude úspěch nejjistější, i když to znamená drobné překročení chilských zákonů.“

„Moment!“ řekl McFarlane. „Cestování s falešným pasem je porušením amerických zákonů.“

„Nikdo se to nedozví. Zařídil jsem, že se záznam o pasech mezi Puerto Williams a Punta Arenas ztratí. Zůstanou nám naše skutečné pasy, ve kterých už ovšem správná víza a razítko příjezdu máme.“

Rozhlédl se kolem sebe, jako by se ptal, jsou-li nějaké námitky. Nebyly. První důstojník stál nehnutě u kormidla. Kapitán Brittonová se dívala na Glinna. Měla široce rozevřené oči, ale nic neříkala.

„Výborně,“ ozval se amplion. „Ale musím vám říct, Eli, že mě ten váš postup trochu znervózňuje. Prosím okamžitou zprávu, až se vrátíte z celnice.“

Lloydův hlas utichl. Brittonová kývla na Howella, který zmizel ve spojové místnosti.

„Všichni, kdo půjdeme do přístavu, musíme mít odpovídající oblečení,“ řekl Glinn. „Doktor McFarlane může jít tak, jak je, protože…“ Pohlédl nesouhlasně na jeho oděv. „Ale kapitánka Brittonová musí být o několik stupňů méně úřední.“

„Říkal jste, že máte falešné pasy?“ podotkl McFarlane. „Předpokládám, že i jména v nich budou falešná.“

„Správně. Vy jste doktor Sam Widmanstatten.“

„To je fikaný.“

Po krátkém tichu se zeptala Brittonová: „A vy?“

Poprvé, co ho McFarlane znal, se Glinn zasmál. Byl to krátký hluboký zvuk, možná jenom výdech.

„Říkejte mi Ishmael,“ řekl.

Chile, 12. července, 9:30

Následujícího dne zakotvil Rolvaag v Goree Roads, širokém průlivu mezi třemi ostrovy, vyrůstajícími z Tichého oceánu. Bouře přešla a chladné slunce nasvěcovalo ostré hrany. McFarlane stál u zábradlí člunu, vetchého plavidla, téměř tak zrezivělého jako jeho loď, kolem které právě proplouvalo. Z mořské hladiny vypadá ještě větší, pomyslel si. Vysoko nad sebou viděl Amirovou, zabalenou v eskymáckém koženém kabátě parka, třikrát širším, než bylo nutné. „Hej, šéfe,“ slyšel její slabý křik. „Nevracejte se za bouřky!“ Člun se otočil a zamířil k pustému pobřeží ostrova Navarino. Bylo to nejjižnější obydlené místo na zemi. Na rozdíl od hornatého pobřeží, kolem nějž pluli včera odpoledne, východní část Navarina byla nízká a monotónní. Byly to zamrzlé a zasněžené bažiny, které klesaly k širokým plážím, posetým balvany. Nikde známky života. Puerto Williams leželo asi třicet kilometrů odtud v chráněných vodách průlivu. McFarlane se otřásl a přitáhl si pevněji svůj kožich.

Trávit čas na ostrově Desolación, dokonce i na zdejší poměry odlehlém, byla jedna věc, ale plavba chilským přístavem ho znervózňovala. Tisíc kilometrů severně odtud si ještě spousta lidí pamatovala jeho tvář a uvítala by ho s otevřenou náručí, aby ho z ní už nepustila. Šance, že někdo z nich bude na stanici, byla malá, ale ne zanedbatelná.

K zábradlí přistoupil Glinn. Měl na sobě mastnou bundu, několik vrstev špinavých vlněných košil a oranžovou beranici. V ruce držel odřenou aktovku. Jeho tvář, za normálních okolností vždy pečlivě vyholená, byla porostlá dvoudenním strništěm a ze rtů mu visela ohnutá cigareta, kterou k McFarlanovu úžasu opravdu kouřil, snad i s chutí.

„To je neuvěřitelné, že jsme se potkali, pane,“ řekl McFarlane.

„Jsem Eli Ishmael, hlavní důlní inženýr.“

„Pane hlavní důlní inženýre, kdybych vás neznal, řekl bych, že se dobře bavíte.“

Glinn vyndal cigaretu z úst, podíval se na ni a zahodil ji přes palubu. „Úspěšné podnikání a příjemné trávení času se nevylučují.“

McFarlane ukázal na jejich strašlivé oděvy. „Kde jste to, proboha, všecko vyhrabal? Vypadám, jako bych nakládal uhlí.“

„To jsou rekvizity, které nám zaslala hollywoodská firma, která upravovala loď,“ odpověděl Glinn. „Mám jich několik lodních kufrů. Vyparádím celou posádku, když bude potřeba.“

„Doufejme, že k tomu nedojde. Co přesně musíme udělat?“

„Je to naprosto jednoduché. Dojdeme na celnici, zodpovíme dotazy o důlním povolení, odešleme dohodu a najdeme Johna Pupuppa. Jsme divoká parta, která tu chce těžit železnou rudu. Naše společnost je před bankrotem a tohle je náš poslední pokus. Pokud někdo bude mluvit anglicky a na něco se vás zeptá, trvejte bez debaty na tom, že máme prvotřídní vybavení. Pokud možno neříkejte nic. Kdyby se stalo něco neočekávaného, reagujte přirozeně.“

„Přirozeně?“ McFarlane zavrtěl hlavou. „Můj přirozený instinkt říká zdrhnout. A co kapitánka? Je připravená?“

„Jak jste si mohl všimnout, není to úplně typický mořský kapitán.“

Člun plul ve větru a z podpalubí se ozývaly detonace pečlivě rozladěných motorů. Dveře kabiny na zádi se otevřely a připojila se k nim Brittonová ve starých džínách, hrachově zelené bundě a kožešinové čepici se zlatými kapitánskými páskami. Kolem krku měla zavěšený dalekohled. McFarlane ji poprvé viděl bez parádní uniformy a byla to kupodivu milá změna.

„Můžu vám pogratulovat k vaší výstroji?“ řekl Glinn. McFarlane se na něj překvapeně podíval. Nepamatoval si, že by kdy koho pochválil.

Kapitánka se zasmála. „Nemusíte. Je příšerná.“

Člun se stočil k severnímu konci ostrova Navarino, k temnému tvaru, který se v dálce objevil. McFarlane za chvíli rozeznal, že to je obrovská loď.

„Panebože,“ řekl. „Podívejte na tu krávu! Měli bysme se jí vyhnout, nebo nás její vlna potopí.“

Brittonová přiložila k očím dalekohled. Pozorně si loď prohlédla a řekla: „Nemyslím. Nepluje rychle. Vůbec nepluje rychle.“

Skutečně se k nim příliš rychle nepřibližovala. Její stěžně byly divně nakloněné. McFarlane náhle pochopil. Ta loď je vrak, ležící na útesu uprostřed průlivu.

Glinn si vzal dalekohled, který mu Brittonová nabídla. „Je to Comandante Praxos. Nákladní loď. Asi ji to hodilo na mělčinu.“

„To je neuvěřitelný, že takhle velká loď může ztroskotat v chráněných vodách,“ řekl McFarlane.

„Jsou chráněné, jenom když fouká severovýchodní vítr, jako dnes,“ řekla Brittonová chladným hlasem. „Když vane ze západu, stane se z průlivu větrný tunel. Možná měli problémy s motory, nebo s kormidlem.“

Vrak se blížil. Přestože v ranním slunci bylo vše křišťálově jasné, loď jako by obklopoval její vlastní oblak mlhy. Byla od přídi až k zádi rezavá, její železné věže vyvrácené, jedna z nich ležela rozbitá na palubě. Vraku se vyhýbali i ptáci a dokonce snad i vlny. Bylo to přízračné, surrealistické. Mrtvolná stráž, která němě varovala všechny kolemplující.

„Někdo by to měl říct v Puerto Williams,“ poznamenal McFarlane. Vtípek zapadl bez povšimnutí. Na člunu se rozhostila melancholie.

Jako by ji cítil i kormidelník – otevřel klapku, člun rychle proplul kolem vraku a vrátil se do středu průlivu. Z vody vyrůstaly po obou stranách temné hory a na jejich úbočích se blýskal sníh a led. Zvedl se studený vítr a McFarlane si přitáhl kožich těsněji.

„Vpravo je Argentina,“ řekl Glinn, „vlevo Chile.“

„A já jdu dovnitř,“ řekla Brittonová a zamířila ke kabině lodivoda.

O hodinu později se objevil přístav Puerto Williams, skupinka ošumělých dřevěných budov, žlutých s červenými střechami, zasazených v míse mezi kopci. Za nimi se tyčilo horské pásmo, bílé a ostré jako zuby. U oprýskaných mol kotvily dřevěné draggery a dehtem natřené šalupy. Nad přístavištěm se do kopce vinula Barrio de los Indios, indiánská vesnice; hlouček z prken sbitých chatrčí a přikrčených chýší. Z nouzových komínů stoupaly tenké proužky kouře. Přímo naproti se rýsovala námořní stanice, opuštěná řada zkorodovaných kovových budov, před níž se pohupovaly dvě vlečné lodi a letitý torpédoborec.

Jasně modrá obloha během několika minut ztmavla. Když se přiblížili k dřevěnému molu, obklopil je pach hnijících ryb, splašků a mořských řas. Mezi chýšemi se objevilo několik mužů, kteří jim pajdali vstříc. Drželi v rukou vlečná lana a křikem a divokými gesty se snažili člun přilákat k sobě.

Vklouzli do jednoho z doků. Mezi dvěma muži, kteří stáli z obou stran člunu, propukla hlasitá hádka. Utichla okamžitě, jakmile Glinn vytáhl cigarety.

Všichni tři vylezli z člunu na kluzká prkna mola a hleděli na depresivně působící městečko. Na ramenou jim přistávaly sněhové vločky.

„Kde je tu celnice?“ zeptal se Glinn jednoho muže španělsky.

„Dovedu vás tam,“ řekli tři současně. Obklopily je ženy s plastickými kbelíky plnými mušlí a mořských ježků, vzájemně se odstrkávaly a cpaly jim do obličejů humry.

„Tohle být mořský ježek,“ řekla jedna z nich lámanou angličtinou. Měla vysušený obličej sedmdesátnice a jediný, zato pozoruhodně bílý zub. „To je dobrý pro muž. Dělat tvrdý. Muy fuerte“ Napjatou vztyčenou paží předváděla výsledek aplikace a okolní muži se chechtali.

„No, gracias, seňora‘’ řekl Glinn a prodíral se zástupem za svým samozvaným průvodcem.

Muž vstoupil na břeh a vedl je kolem pobřeží směrem k námořní stanici. Zastavil se vedle jiného, jen trochu méně ošumělého mola u nízké dřevěné budovy. Před vchodem visela vybledlá chilská vlajka a z trubky na jedné ze stěn se valil hustý dým.

Glinn dal svému průvodci spropitné a otevřel dveře. Za ním vstoupila Brittonová, McFarlane byl poslední. Zhluboka vdechoval chladný vzduch a ujišťoval se, že je zcela nepravděpodobné, že ho někdo pozná.

Vnitřek vypadal přesně, jak očekával. Zjizvený dřevěný stůl, břichatá kamna a tmavooký úředník. Uvědomil si, že vstoupil do budovy chilského úřadu dobrovolně, a znervózněl ještě víc. Oči mu ihned zabloudily ke sbírce odrbaných fotografií hledaných osob, připevněných rezavými sponkami k oprýskanému rámu. Klídek, říkal si.

Celní úředník si opatrně uhladil vlasy a upravil uniformu. Usmíval se na ně širokým úsměvem plným zlatých zubů. „Prosím, posaďte se,“ řekl španělsky jemným zženštilým hlasem. Vyzařovala z něj naprostá spokojenost, což na tak ztraceném místě vypadalo výstředně.

Hádka v zadní místnosti po jejich příchodu utichla. McFarlane počkal, až se Glinn a Brittonová posadí, uhnízdil se na odřené dřevěné židli a snažil se vypadat co nejmenší. V kamnech zapraskalo. Sálalo z nich příjemné teplo.

„Porfavor“ řekl úředník a přisunul k nim cedrovou krabičku plnou cigaret. Glinn si vzal dvě. Jednu si vsunul mezi rty a druhou si dal do kapsy. „Mas tarde“ řekl s úšklebkem.

Muž se naklonil přes stůl a rozžehl zlatý zapalovač. Glinn hluboce vdechl dým z cigarety bez filtru, pak se naklonil a vyplivl malý kousek tabáku, který mu ulpěl na jazyku. McFarlane se podíval na Brittonovou.

„Vítejte v Chile,“ pravil úředník anglicky a než zasunul zapalovač do kapsy saka, několikrát jím zálibně otočil v prstech. Přešel na španělštinu. „Vy jste z americké nákladní lodi Rolvaag, že?“

„Ano,“ řekla Brittonová také španělsky. Zcela bezstarostně otevřela odřenou koženou tašku a vysypala z ní nějaké papíry a hromadu pasů.

„Hledáte železnou rudu?“ zeptal se muž. Jeho tvář neopouštěl úsměv.

Glinn přikývl.

„A předpokládáte, že ji najdete na Isla Desolación?“ Teď už to vypadalo, že se usmívá ironicky, pomyslel si McFarlane. Nebo měl podezření?

„Ovšem,“ odpověděl rychle Glinn po krátkém zakašlání. „Máme to nejmodernější důlní zařízení a skvělou loď. Bude to naprosto, ale naprosto odborná akce.“

Úředník se zatvářil pobaveně, což znamenalo, že už dostal informace o rezavém škopku, stojícím na rejdě. Přitáhl si papíry a náhodně jimi listoval.

„Bude to chvíli trvat,“ řekl. „Pravděpodobně taky vaši loď navštívíme. Kde máte kapitána?“

„Já jsem kapitán Rolvaagu,“ řekla Brittonová. Úředníkovi vyskočilo obočí do výše.

Ze zadní části místnosti se ozvalo šoupání nohou, do úřadovny vstoupili další dva celníci neurčité hodnosti a posadili se na lavičku vedle kamen.

„Tak vy jste kapitán,“ řekl úředník.

„Sí.“

Úředník zavrčel, vrátil se k papírům a pak opět vzhlédl.

„A kdo jste vy, signore?“ zeptal se McFarlana.

Odpověděl Glinn. „To je doktor Widmanstatten, ředitel našeho vědeckýho oddělení. Neumí španělsky. A já jsem hlavní inženýr Eli Ishmael.“

McFarlane cítil, že na něm úředníkův pohled ulpívá. „Widmanstatten,“ opakoval pomalu, jako kdyby si na jménu pochutnával. I ostatní dva úředníci se k němu otočili.

Měl sucho v ústech, ale jeho tvář se v chilských novinách objevila naposledy před pěti lety a v té době měl plnovous. Ničeho se neboj, říkal si, ale po spáncích mu tekly kapky potu.

Chilané na něj upřené hleděli, jako by měli nějaký šestý smysl.

„Vy neumíte španělsky?“ zeptal se ho úředník za stolem.

McFarlane po chvilce krátkého ticha, zcela proti své vůli, vybreptl první věc, která mu přišla na jazyk: „Quiero unaputa.“

Od kamen se ozval smích.

„Mluví docela dobře,“ řekl muž za stolem. McFarlane se opřel, olízl si rty a pomalu dýchal.

Glinn se rozkašlal odporným dávivým kašlem.

„Pardon,“ řekl, vytáhl špinavý kapesník, divokým gestem si otřel bradu potřísněnou žlutým hlenem a zasunul kapesník do kapsy. Úředník se podíval na kapesník a pak si zamnul své jemné ruce.

„Doufám, že s něčím takovým nepojedete do toho chladného podnebí?“

„To nic není,“ řekl Glinn. McFarlane se na něj díval s rostoucím zděšením. Glinn měl krvavé oči a vypadal jako pacient infekčního oddělení.

Brittonová se rozkašlala a decentně si zakryla ústa rukou. „Zima,“ řekla. „Máme na lodi trochu zimu.“

„Je to jenom nastydnutí?“ zeptal se úředník a zvedl obočí.

„No,“ zarazila se Brittonová, „naše marodka je trochu plná, to je pravda…“

„Není to nic vážnýho,“ přerušil ji Glinn hlasem plným hlenu. „Možná náběh na chřipku. Však víte, jak to na takový lodi vypadá, když jsou všichni ve stísněným prostoru.“ Zasmál se a jeho smích přešel v další kašel. „Když už o tom tak mluvíme, rádi bysme, abyste nás na palubě navštívili. Dneska nebo zejtra, necháme to na vás.“

„Možná že to nebude nutné. Za předpokladu, že ty papíry máte v pořádku. Kde máte těžební povolení?“

Glinn si odkašlal, naklonil se nad stůl a položil na něj vypouklou složku papírů, kterou vytáhl ze saka. Úředník si ji vzal konečky prstů a prohlédl si vrchní list. Pak se podíval na další a hvízdl. Položil složku na desku stolu.

„Je mi líto,“ řekl a vrtěl hlavou. „Ale tohle je špatný formulář.“

McFarlane zahlédl, jak se ti dva úředníci po sobě podívali.

„Vážně?“ zeptal se Glinn.

Ovzduší v místnosti se změnilo. Bylo cítit napětí.

„Budete si muset dojet do Punta Arenas pro správný formulář,“ řekl úředník. „Zatím vám vybavím pasy a než se vrátíte, nechám si je u sebe.“

„To ale je správný formulář,“ prohlásila Brittonová ostrým hlasem.

„Já to vyřídím,“ obrátil se na ni Glinn anglicky. „Myslím, že budou chtít ňáký prachy.“

Brittonová vzplála. „Co, myslíte, že chtějí úplatek?“

Glinn mávl rukou. „To zmáknem.“

McFarlane se díval z jednoho na druhého. Nebylo mu jasné, zda to, co předvádějí, je hra, nebo doopravdy.

Glinn se otočil zpět k celnímu úředníkovi, který měl tvář zkroucenou falešným úsměvem.

„Možná,“ řekl Glinn španělsky, „byste nám mohl prodat správnej formulář a vydat správný povolení.“

„Taková možnost by tu byla,“ řekl úředník. „Ale bude to stát dost peněz.“

Glinn dlouze popotáhl, uchopil svůj kufřík a položil jej na stůl. Úředníci se zájmem přihlíželi. Glinn otevřel zámky a zvedl kufřík tak, aby Chilané zahlédli jeho obsah. Uvnitř byla spousta papírů a tucet svazků amerických dvacetidolarovek, svázaných gumičkou. Glinn vyndal polovinu svazků a položil je na stůl. „Bude to stačit?“ zeptal se.

Úředník se usmál a usadil se pohodlně v křesle.

„Je mi líto, signore, důlní povolení jsou drahá.“ Očima jezdil z Glinna k otevřenému kufříku.

„A kolik teda myslíte?“

Úředník předstíral, že v duchu počítá. „Dvojnásobek by měl stačit.“

Bylo ticho. Glinn sáhl bez jediného slova do kufříku, vyndal zbytek peněz a položil je na stůl.

Napjatá atmosféra v místnosti náhle zmizela. Celník si peníze vzal. Brittonová vypadala otráveně, ale rezignovaně. Zbylí dva úředníci na lavičce vedle kamen se usmívali. Ale nově příchozí, který vklouzl do úřadovny ze zadní místnosti a stál u dveří rovný jako pravítko, se neusmíval. Měl tmavou tvář ostrou jako nůž, dychtivé černé oči, husté obočí a špičaté uši, které mu dodávaly mefistofelský výraz. Na sobě měl čistou, i když vybledlou chilskou námořní uniformu a zlaté výložky. Levou ruku držel vojensky připaženou a pravá vypadala jako odumřelá. Díval se na úředníky, na Glinna i na peníze na stole a jeho rty se zkřivily opovržlivým úsměvem.

McFarlane pohlédl na Glinna a ke své hrůze spatřil jeho provinilý pohled a nakonec i strach. Bylo jasné, že takhle musí vzbudit podezření i toho nejtupějšího úředníka.

„Budeme opravdu těžit železnou rudu,“ řekl Glinn neuvěřitelně nepřesvědčivým způsobem.

„Musím vás informovat, že povolení k dolování zlata je mnohem dražší,“ řekl celník.

„Ale my chceme těžit železnou rudu.“

„Ale no tak!“ řekl úředník. „Bude lepší, když budeme mluvit otevřeně a když si nebudeme dělat zbytečné potíže. Ta vaše historka o železné rudě…“ Usmál se vědoucím úsměvem.

Nastalo dlouhé ticho, plné očekávání. Glinn se rozkašlal.

„Myslím, že bysme za těchto okolností měli dát ten důlní poplatek do pořádku, že? Za předpokladu, že nám řádně vybavíte všechny potřebné papíry.“

Úředník čekal. Glinn znovu otevřel kufřík. Nejprve vyndal papíry, složil je a zasunul si je do náprsní kapsy. Pak šátral na dně kufříku, jako by něco hledal. Ozvalo se cvaknutí a otevřelo se falešné dno. Na úředníkovu překvapenou tvář zablýskal žlutý kov.

„Madre de diosl“ zašeptal ten dobrý muž.

„To je pro vás a pro vaše kolegy. Pro teď,“ řekl Glinn. „Vrátíme se a vy nás proclíte. Pokud všechno půjde hladce, dostanete ještě jednou tolik. Samozřejmě, jestliže se do Punta Arenas dostanou nějaké falešné zvěsti o zlatě na ostrově Desolation, nebo tam přijede nějaká návštěva a nebudeme moct důlní operaci dokončit, nedostanete už nic.“ Neočekávaně kýchl a potřísnil celou zadní stěnu kufříku.

Úředník kufřík spěšně zavřel. „Dobrá. Všechno bude okay.“

Chilský důstojník divoce zavřeštěl: „Podívejte se na sebe, vy prokletý kurvy! Jste jako psi, co se rvou o hárající fenu.“

Dva úředníci vstali z lavičky u kamen, vykročili k němu a šermovali mu rukama před očima. Důstojník je odstrčil. „Stydím se, že s vámi dýchám stejný vzduch. Prodali byste vlastní matku.“

Celník se otočil ve svém křesle a zahleděl se za sebe. „Myslím, že byste se měl vrátit na svou loď, comandante Vallenare,“ řekl ledově.

Muž v uniformě si pečlivě prohlédl všechny osoby v místnosti, tiše a vzpřímeně obešel stůl a vyšel dveřmi, které za sebou nezavřel.

„Co je to s ním?“ zeptal se Glinn.

„Musíte to comandantu Vallenarovi prominout,“ řekl úředník, otevřel zásuvku a vyndal nějaké papíry a razítko. Hbitě orazítkoval papíry i pasy, cosi podepsal a vše přistrčil přes desku stolu Glinnovi. „Je to idealista v zemi pragmatiků. Ale je to nula. Nemusíte se ničeho bát. Nikdo vás nebude vyrušovat při práci. Máte mé slovo.“

Glinn si vše uložil do kufříku a zvedl se k odchodu, ale pak zaváhal.

„Je tu taková věc… Chtěli bychom si najmout muže jménem John Pupupp. Máte představu, kde bysme ho mohli najít?“

„Pupuppa? Toho ožralu? K čemu vám bude?“

„Že se prý na ostrovech vyzná.“

„Nechápu, kdo vám něco takového nakukal. Bohužel pro vás, nedávno mu někdo odkázal nějaké prachy. A to znamená jenom jedno. Já bych nejdříve zkusil El Picorocco. Je to na Callejon Barranca.“

Úředník vstal a ještě jednou se usmál. „Přeju vám hodně štěstí při hledání železné rudy na Isla Desolación!“

Puerto Williams, 11:45

Po odchodu z celnice se vydali do vnitrozemí. Stoupali na kopec, na jehož vrcholku stála indiánská vesnice. Cesta byla pokrytá směsí sněhu a ledového bláta. Místy ji zpevňovaly příčné dřevěné trámy. Vedla mezi domky, vystavěnými z neopracovaného dřeva, krčícími se za nevzhlednými dřevěnými ploty. Doprovázel je houf dětí. Ukazovaly na ně a smály se. Potkali osla, táhnoucího obrovskou otep dřeva, která je zatlačila do bláta vedle cesty.

McFarlane zavrávoral a tlumeně zaklel. „Kolik z toho estrádního vystoupení jste naplánoval?“ zeptal se tiše Glinna.

„Všechno, kromě komandanta Vallenara a vaší drobné kulturní vložky. Byla neplánovaná, ale úspěšná. Myslí si, že chceme ilegálně těžit zlato.“

„Já bych svému vystoupení řekl katastrofa.“

Glinn se shovívavě usmál.

„Nemohlo to jít líp. Kdyby trochu uvažovali, tak by hned na začátku neuvěřili, že americká firma pošle velkou nákladní loď na konec světa, aby těžila rudu. Ten komandante se tam objevil právě včas. Uchránilo mě to od toho, že bych jim ten nápad musel imputovat já.“

McFarlane zavrtěl hlavou. „Těch řečí, co z toho bude!“

„Vždycky jsou nějaké řeči. To zlato, co jsme jim dali, jim ucpe hubu na celý život. Naši milí celníci se teď budou snažit, aby se ty řeči nerozšířily. A to můžou udělat mnohem líp než my a mají pro to dostatečnou pobídku.“

„Co ten kapitán?“ ozvala se Brittonová. „Nevypadal, že v tom s nimi jede.“

„Každý se nedá podplatit. Naštěstí nemá žádnou moc, ani důvěryhodnost. Námořní důstojník, který skončí svou kariéru tady dole, je buď podezřelý ze zločinu, nebo je z nějakého důvodu v nemilosti. Naši milí celníci se ho budou snažit držet v lati. Určitě podplatí někoho z námořní základny. Dali jsme jim na to.“ Glinn stiskl rty. „Ale v každém případě se o něm musíme dozvědět co nejvíc.“

Bahna na cestě ubývalo. Glinn se zeptal kolemjdoucího na směr a ten je poslal do úzké postranní uličky. Vesničku zahaloval polední opar. Ochladilo se. Ve škarpě ležel mrtvý honicí pes. McFarlane ucítil zápach ryb a vlhké půdy, všiml si chatrné tabule s reklamou na fantu a místní pivo a náhle se vrátil do doby před pěti lety. Dvakrát se neúspěšně snažili přejít do Argentiny s plnými ranci atakamských tektitů, až se jim nakonec podařilo přejít do Bolívie nedaleko města Ancuaque. To město bylo téhle vesnici podobné. Ani ne vzhledem, ale duchem.

Glinn zastavil. Na konci uličky stál dům s prohnutou střechou a červenými šindeli. Pod modrým světlem viděli vybledlá červená písmena: EL PICOROCCO. CERVEZA MAS FINA. Z pootevřených dveří se na ulici linula country.

„Začínám některým z vašich metod rozumět,“ řekl McFarlane. „Ale co to ten celník říkal, že Pupuppovi někdo odkázal peníze? Je to vůbec možný?“

Glinn sklonil hlavu, ale nepromluvil.

„Myslím, že počkám venku,“ navrhla Brittonová.

McFarlane vešel za Glinnem do temné místnosti. Vzadu byl dřevěný bar, před ním několik stolků se spoustou prázdných lahví a na stěně vybledlá anglická deska na šipky. Hustý cigaretový dým visel v místnosti jistě už roky. Šum v lokále utichl a všichni se zadívali na nově příchozí. Glinn přešel k baru a objednal dvě piva. Majitel je hbitě natočil. Byla teplá a bez pěny.

„Hledáme seňora Pupuppa,“ řekl Glinn.

„Pupuppa?“ Hostinský se ušklíbl. Zubů měl, jako by se párkrát připletl hostům do rány. „Ten je vzadu.“

Prošli závěsem z korálků do malé místnosti, kde na jediném stole dominovala prázdná láhev s etiketou Jima Beama. Na lavici u stěny ležel kostnatý starý muž v nepopsatelně špinavém obleku. Dva bílé kníry mu visely přes rty a bradu. Klobouk, který vypadal jako sešitý z kousků starých hadrů, mu sklouzl z hlavy na lavici.

„Spí, nebo je ožralý?“ zeptal se Glinn.

Hostinský se zachechtal. „Obojí.“

„Kdy vystřízliví?“

Muž se sklonil, prohmatal Pupuppovi kapsy, vytáhl malý svazek špinavých bankovek, spočítal je a zase mu je vsunul do kapsy.

„Příští úterý.“

„Najali jsme ho na naši loď.“

Hostinský se znovu zasmál, zdálo se, že cynicky. Glinn chvíli přemýšlel, nebo se tak aspoň tvářil.

„Máme příkaz vzít ho s sebou na palubu. Mohli by nám s ním dva z vašich zákazníků pomoct?“

Hostinský přikývl, zašel do baru a vrátil se se dvěma urostlými muži. Stačilo několik slov a několik bankovek a ti dva si naložili Pupuppa na ramena. Hlava mu padla na prsa. Vypadal v jejich objetí křehce jako suchý list.

Venku se McFarlane zhluboka nadechl. Ve srovnání s atmosférou v baru byl zápach latríny osvěžující. Brittonová vystoupila ze stínu stromu, přišla k nim, a když uviděla Pupuppa zblízka, zúžily se jí oči.

„Nevypadá teď zrovna nejlíp,“ řekl Glinn, „ale uděláme z něj skvělého navigátora. Brázdil vody kolem ostrovů Hornova mysu na kánoi padesát let a zná všechny proudy, větry, útesy a mělčiny.“

Brittonová zvedla obočí.

„Tenhle kořala?“

Glinn přikývl.

„Jak jsem dnes ráno říkal Lloydovi, je to napůl Yaghan.

Je to původní obyvatel ostrovů Hornova mysu. Prakticky poslední, který zůstal a který zná jazyk, písně a legendy. Strávil většinu života potulováním po ostrovech, živil se korýši a kořínky. Kdybyste se ho zeptala, pravděpodobně by vám řekl, že ostrovy Hornova mysu jsou jeho.“

„To je romantika,“ řekl McFarlane.

Glinn se k němu otočil. „Ano. A taky to náhodou byl on, kdo našel tělo vašeho přítele.“

McFarlane strnul.

„Je to pravda,“ pokračoval Glinn konverzačním tónem. „To on posbíral zbytky tomografické sondy a vzorky hornin a prodal je v Punta Arenas. Snad bych jen dodal, že nám nejvíc pomůže jeho nepřítomnost v Puerto Williams. Teď, když se o Isla Desolación začne povídat, nebude přispívat k šíření řečí.“

McFarlane si opilce znovu prohlédl. „Tak to je ten bastard, co okradl mýho parťáka!“

Glinn položil ruku na McFarlanovo rameno.

„Je to chudák. Našel mrtvého muže a kolem něj cenné věci. Je to pochopitelné a dá se to odpustit. Nenapáchal žádnou škodu. Naopak. Kdyby nebylo jeho, váš přítel by možná ještě ležel na ostrově a vy byste neměl příležitost dokončit jeho práci.“

McFarlane vykročil. Musel připustit, že Glinn má pravdu.

„Bude nám moc užitečný,“ řekl Glinn. „To můžu slíbit.“

McFarlane pokýval hlavou a tiše následoval skupinu do přístavu.

Rolvaag, 14:50

Když opustili průliv a přibližovali se k Rolvaagu, zahalila moře hustá mlha. Všichni zůstali v kabině, schoulili se na polštářích a téměř nemluvili. Pupupp, umístěný mezi Glinna a Sally Brittonovou, nejevil známky vědomí. Občas se však na kapitánku skácel a jednou ji obejmul kolem prsou.

„On to jenom hraje, že?“ řekla Brittonová a jemně shodila křehkou ruku ze své klopy.

Glinn se zasmál. Cigarety, dávivý kašel, revmatické oči – to všechno zmizelo. Vypadal chladně a uvolněně jako dřív.

Před nimi vyrostly do výše strašidelné obrysy tankeru. Člun přirazil k jeho boku a jeřáb ho vyzdvihl na palubu. Tam se Pupupp začal pohybovat. McFarlane mu pomohl vstát. Neváží víc než padesát kilo, pomyslel si.

„Johne Pupuppe,“ řekl Glinn svým mírným hlasem. „Já jsem Eli Glinn.“

Pupupp mu podal ruku a tiše mu jí potřásl. Pak náměsíčně potřásl rukou všem, kdo stáli kolem něj, včetně obsluhy člunů, stevarda a dvou překvapených dělníků. Nejdéle třásl rukou kapitánce.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Glinn.

Muž se rozhlédl zářivýma černýma očima kolem a uhladil si knír. Nezdál se překvapen, ani poděšen divným okolím.

„Pane Pupuppe, asi se divíte, co tady děláte?“

Pupuppova ruka náhle vklouzla do kapsy a vytáhla z ní svazek špinavých bankovek. Spočítal je, zavrčel uspokojením a vrátil je do kapsy.

Glinn zamával na stevarda.

„Tady pan Davis vám ukáže kajutu, kde se umyjete a převléknete do nového obleku. Vyhovuje vám to?“

Pupupp vypadal zvědavě.

„Možná neumí anglicky,“ zamumlal McFarlane.

Pupupp se na něj okamžitě zadíval. „Mluvil jsem s anglickou královnou,“ řekl hrdě. Hlas měl vysoký a melodický a McFarlane v něm rozeznal celou řadu přízvuků s dominujícím cockneyským.

„Rád vám zodpovím všechny otázky, až se dáte do pořádku,“ řekl Glinn. „Uvidíme se zítra ráno v knihovně.“ Kývl Davisovi.

Pupupp se beze slova otočil a dal se stevardem odvést do zadní nástavby. Všechny oči je sledovaly.

Nad jejich hlavami se probudil amplion.

„Kapitán na můstek!“ ozval se Howellův kovový hlas.

„Co se děje?“ zeptal se McFarlane.

Brittonová pokrčila rameny. „Uvidíme.“

Kapitánský můstek obklopovala neprostupná mlha. Nebylo vidět nic, ani paluba lodi. Jakmile vstoupili dovnitř, McFarlane vycítil napjatou atmosféru. Nebyla tam normální směna, ale půl tuctu lodních důstojníků. Ze spojové místnosti bylo slyšet zuřivý klapot počítačové klávesnice.

„Co máte, pane Howelle?“ zeptala se suše Brittonová.

Howell se podíval na obrazovku. „Máme radarový kontakt.“

„Kdo to je?“ zeptal se McFarlane.

„Nevíme. Neodpovídají na naše výzvy. Podle rychlosti a tvaru to je pravděpodobně dělový člun. Zatím je daleko.“

„Kam má namířeno?“ zeptala se Brittonová.

„Vypadalo to, že krouží, jako by něco hledal. Moment. Teď se kurz ustálil. Osm mil, kurz jedna šest nula. Mají nás na radaru.“

Kapitánka se mu naklonila přes rameno.

„To je kolizní kurz,“ řekla. „Jaký je čas do CPA?“

„Při téhle rychlosti dvanáct minut.“

„Co znamená kolizní kurz?“ zeptal se McFarlane.

Brittonová na něj pohlédla. „Srážku.“

Otočila se ke třetímu důstojníkovi na velitelském stanovišti. „Jak to vypadá dole?“

Důstojník přikývl. „Páru máme, madam. Jsme v pohotovosti.“

„Zavolejte do strojovny, ať spustí motory.“

„Jistě.“ Důstojník skočil k černému telefonu. Ozval se náraz a lodní motory zahučely. Zazněla poplašná siréna.

„Chystáme se k úhybnému manévru?“ zeptal se McFarlane.

Brittonová zavrtěla hlavou. „Ne. Na to je loď moc velká. Můžeme je v podstatě jen varovat.“

Ze vzdáleného stěžně se ozval varovný signál.

„Kurz nezměněn,“ řekl Howell od radarové obrazovky.

„Kormidelník na příjmu,“ řekl třetí důstojník.

„Kormidlo na střed.“ Brittonová přešla ke spojové místnosti a otevřela šedé kovové dveře.

„Ozvali se, Banksi?“

„Neodpovídají.“

McFarlane přešel k řadě čelních oken. Stěrače pomalu stíraly mlhový opar ze skel, který se neustále obnovoval. Mlhou pronikl sluneční paprsek.

„Můžou nás slyšet?“

„Samozřejmě že nás slyší. Vědí naprosto přesně, kde jsme a kdo jsme,“ řekl Glinn.

„Kurz nezměněn,“ zamumlal Howell. „Srážka za devět minut.“

„Vystřelte směrem k nim světelnou raketu,“ řekla Brittonová, která se vrátila k povelovému panelu.

Howell předal rozkaz a Brittonová se otočila k sousednímu důstojníkovi.

„Jaká je na kormidle?“

„Líná jako prase, madam, při této rychlosti.“

McFarlane přímo cítil poprask, jaký na lodi nastal.

„Pět minut a konec,“ řekl Howell.

„Vystřelte další rakety, vypalte je na loď. Dejte mi tísňovou frekvenci.“ Brittonová vzala do ruky sluchátko vysílačky.

„Neidentifikovaná lodi tři kilometry od mého levoboku, tady je tanker Rolvaag. Změňte kurz dvacet stupňů vpravo, abyste předešli srážce! Opakuji. Změňte svůj kurz dvacet stupňů pravobok!“ Opakovala zprávu španělsky a přepnula na příjem. Celý můstek tiše přihlížel. Přepnula zpět na vysílání. Podívala se na kormidelníka a pak na Howella.

„Tři minuty do srážky,“ řekl Howell.

Promluvila do mikrofonu. „Posádko, mluví k vám kapitán. Připravte se na srážku.“ Znovu se ozvala siréna a rozeřval se klakson. Světla začala mrkat.

„Jdu na pravobok,“ řekl Howell.

„Poplach pro záchranáře a hasiče,“ zavolala na něj Brittonová. Strhla ze stěny megafon a běžela ke dveřím, vedoucím na vnější pravé křídlo můstku. Zmizela. Glinn a McFarlane ji jako jeden muž následovali.

Vyběhli do bílého mléka a v okamžiku byli promočení. Zdola slyšeli zmatené pobíhání a výkřiky. Houkání mlhové sirény zde znělo hluboce a výhružně. Brittonová běžela až na okraj a naklonila se přes zábradlí, třicet metrů nad mořem, s megafonem v ruce.

Mlha se začínala trhat a proudila dolů na hlavní palubu. Na pravoboku se však McFarlanovi zdála čím dál hustší. Z tmavého místa se náhle vynořil prales antén a rozmazané zelené a červené světlo. Mlhová siréna Rolvaagu zoufale vyla, ale temná silueta neústupně směřovala k nim a rezavou přídí rozhrnovala krémovou pěnu. Objevila se chilská vlajka a pak i celý trup torpédoborce s podsaditými čtyřpalcovými děly ve věžích na přídi.

Brittonová vřískala do megafonu, poplachová siréna ječela a řvaly motory, které se nesmyslně snažily přesunout obrovitou hmotu Rolvaagu do bezpečí. McFarlane se křečovitě držel zábradlí a čekal na náraz.

Torpédoborec v posledním okamžiku zařadil zpětný chod, ostře zatočil doprava a proplul kolem tankeru tak, že se o něj málem otřel. Brittonová odložila megafon.

Hlavně všech děl torpédoborce byly po celou dobu namířeny na kapitánský můstek Rolvaagu. McFarlane na to zíral se směsí nevíry a hrůzy. A pak se podíval na visutý můstek.

Zde stál ve slavnostní uniformě námořní kapitán, kterého viděli ráno na celnici. Opíral se o kulomet, namontovaný na zábradlí. Odumřelou ruku měl položenou na hrudi. Sám se na Rolvaag nepodíval, ale ústí kulometu mířilo při celém obratu na kapitánský můstek tankeru jako jasná výhrůžka.

Záď torpédoborce zmizela v mlze a přízrak byl pryč. Zůstalo nepatrné zhoupnutí velké lodi na vlně torpédoborce, slábnoucí zvuk motorů vzdalující se lodi, pracujících na plný výkon, a konečně chladné, hrozivé ticho.

Rolvaag, 13. července, 6:30

McFarlane se převaloval na lůžku své kajuty. Pokrývky měl zkroucené pod sebou a polštář vedle hlavy byl celý zpocený. Ještě v polospánku se otočil, instinktivně sáhl vedle sebe, ale místo uklidňujícího tepla těla své ženy nahmatal dřevěnou přepážku.

Posadil se a čekal, až se mu tep dostane do normálního rytmu a z hlavy se mu vypaří noční můra. Byl sám na rozbouřeném moři. Protřel si oči a uvědomil si, že ne všechno byl sen. Stále se houpal. Pohyb lodi se teď změnil. Místo příjemného pohupování se kymácela nárazovitě a mnohem víc. Odhodil pokrývky, přešel k oknu a roztáhl záclonu. Za oknem byl sníh s deštěm a na spodním okraji skla tlustá vrstva ledu.

Temná místnost byla tak neutěšená, že se rychle oblékl, a i když počasí nebylo lákavé, vyrazil za čerstvým vzduchem. Seběhl dvoje schody. Loď se houpala tak, že se musel přidržovat zábradlí.

Otevřel dveře, vedoucí z nástavby na palubu, a náraz studeného větru ho udeřil do tváře. To ho definitivně probudilo. V pološeru spíš tušil, než viděl ventily potrubí, jeřáby a kontejnery obalené ledem. Na palubě byla čvachtanice. Nikdy by nevěřil, jak si rozbouřené moře může pohrávat s takhle velkou lodí. Tady na palubě to bylo ještě výraznější.

Temnou hladinu moře občas zčeřila obrovská bílá vlna, jejíž šumění bylo slabě slyšet i v poryvech větru.

Jakási temná postava se pevně přidržovala zábradlí. Když se přiblížil, poznal Amirovou, zachumlanou ve svém legračně velkém eskymáckém kabátě.

„Co tu děláte?“ zeptal se.

Otočila se k němu. Hluboko v kožešinové čepici spatřil nazelenalou tvář. Ve větru divoce vlálo několik černých kadeří.

„Pokouším se vyblít,“ řekla. „Jaká je vaše výmluva?“

„Nemůžu spát.“

Amirová přikývla. „Doufám, že ten torpédoborec zase připluje. Nic bych neudělala radši, než přemístit obsah svýho žaludku na toho hnusnýho kapitána.“

McFarlane neodpověděl. Střetnutí s chilskou lodí a úvahy o komandantu Vallenarovi a jeho motivech byly ústředním tématem při včerejší večeři. Když se o tom dozvěděl Lloyd, zuřil. Jenom Glinna to, zdá se, nevzrušovalo.

„Podívejte se támhle,“ řekla Amirová. McFarlane spatřil temnou postavu v oteplovačkách, běžící podél zábradlí na levoboku. Poznal Sally Brittonovou.

„Jenom ona je takovej chlap, že jde běhat v takovým počasí,“ řekla Amirová trpce.

„Je statečná.“

„Spíš bláznivá.“ Amirová popotáhla. „Kouká jí pyžamo.“

McFarlane, který si toho také všiml, mlčel.

„Nevykládejte si to špatně, říkám to čistě z vědeckého zájmu. Přemýšlela jsem o tom, jak někdo s takovými prsy může splňovat stavovou rovnici.“

„Jakou stavovou rovnici?“

„Tu musí řešit fyzici. Zahrnou do ní všechny vlastnosti objektu: teplotu, tlak, hustotu, pružnost…“

„Chápu.“

„Hele,“ řekla Amirová a změnila téma. „Támhle je další vrak.“

McFarlane zahlédl obrysy velké lodi, nabodnuté na skalisko.

„Kolikátý je to? Čtvrtý?“ uvažovala Amirová.

„Myslím pátý.“ Od té doby, co Rolvaag odplul od Puerto Williams k Hornovu mysu, se s vraky lodí potkávali častěji. Některé byly téměř tak velké jako Rolvaag. Bylo to opravdové pohřebiště lodí a pohled na nový vrak nebyl žádným překvapením. Brittonová oběhla příď a zamířila k nim.

„Už je tady,“ řekla Amirová.

Kapitánka se přiblížila, pak zpomalila a klusala na místě. Její oteplovačky byly promočené a přilepené k tělu. Stavová rovnice, pomyslel si McFarlane.

„Musím vám říct, že v devět hodin vydám rozkaz k povinnému vybavení záchrannou vestou na palubě.“

„Co to je? A proč?“ zeptal se McFarlane.

„Přichází bouře.“

„Přichází?“ řekla Amirová s náznakem úsměvu. „Vypadá to, jako by už tady byla.“

„Jakmile vyplujeme ze zátiší ostrova Navarino, dostaneme se doprostřed bouře. Nikdo nesmí bez mého souhlasu na palubu.“ Brittonová odpověděla na otázku Amirové, ale dívala se na McFarlana.

„Děkujeme za varování,“ řekl McFarlane. Brittonová přikývla a odběhla. Za chvilku zmizela z dohledu.

„Co proti ní máte?“

Amirová chvíli uvažovala. „Něco mě na ní štve. Je příliš dokonalá.“

„To je myslím jen velitelská aura.“

„A zdá se mi nefér, že celá loď strádá kvůli jejímu problému s chlastem.“

„To je Glinnův příkaz.“

Amirová vzdychla a zavrtěla hlavou. „Ano, rozhodl to Eli, pravda, ale můžete se vsadit, že někde existuje nějaká skrytá nitka, která ho k tomu rozhodnutí přivedla. Jen nikomu neřekl, jaká.“

McFarlane se zachvěl pod náporem větru. „Myslím, že už jsem si toho mořského větru užil. Dala by se už schrastit snídaně?“

Amirová zaúpěla. „Běžte to zkusit, já tu ještě chvíli počkám. Dříve nebo později to na mě přijde.“

Posnídal a odešel do knihovny, kde se měl setkat s Glinnem. Knihovna byla velká, tak jako všechno na téhle lodi. Celou jednu stěnu tvořila okna, za nimiž padal skoro horizontálním směrem do černých vln sníh.

Police byly nacpané knihami o námořnictví, encyklopediemi i zapomenutými bestsellery. Několik z nich prolistoval. Byl nervózní. Čím více se blížil ostrov Desolación, tím se stával neklidnějším. Teď už byli velice blízko. Dnes obeplují Hornův mys a konečně zakotví.

Jeho prsty vytáhly úzký svazek s názvem Vyprávění Arthur a Gordona Pyma z Nantucketu. To byl Edgar Allan Poe, o kterém se Brittonová zmiňovala při první večeři. Zvědavě se usadil v nejbližším křesle. Sedělo se v něm dobře, a když otevřel knihu, ovanula ho příjemná vůně knihařského plátna a starého papíru.

Jmenuji se Arthur Gordon Pym. Mým otcem byl vážený obchodník z Nantucketu, kde jsem se narodil Můj dědeček z matčiny strany byl úspěšným advokátem. Měl úspěch ve všem, do čeho se pustil. Velice úspěšně spekuloval na burze v Nově edgartonské bance, jak se jí tenkrát říkalo.

Suchý úvod ho zklamal. S úlevou spatřil, jak se dveře otevřely a vešel Glinn. Za ním následoval usměvavý Pupupp. Nikdo by nehádal, že je to ten opilec, kterého včera odpoledne přinesli na palubu. Dlouhé šedé vlasy měl stažené dozadu a knír pečlivě upravený.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat. Mluvil jsem s panem Pupuppem. Je ochoten s námi spolupracovat.“

Pupupp se ušklíbl a napřáhl pravici. Byla překvapivě suchá a studená.

„Pojďme k oknu,“ řekl Glinn. Dívali se na severovýchod, kde přes roztrhanou mlhu vykukoval opuštěný ostrov, rostoucí kolmo z vody jako rozeklaná špice potopené hory. Bílý příboj bušil do jeho základny.

„Tohle je Isla Barnevelt,“ zamumlal Glinn.

Vzdálená čára bouře se přibližovala jako zatahující se záclona. Do výhledu se jim dostal další ostrov. Černý, divoký, s vysokými skalami, pokrytými sněhem a mlhou.

„Tohle je Isla Deceit. Nejvýchodnější z ostrovů Hornova mysu.“

Náhlé světlo zalilo další hroty, trčící z moře. Světlo zmizelo tak rychle, jak vzplálo, a kolem lodi byla náhle půlnoc. Loď vplula do další bouře. Kroupy bušily do oken jako střelba z kulometu. McFarlane cítil, jak se ta velká loď naklání.

Glinn vyňal z kapsy složený list papíru. „Tuhle zprávu jsem dostal před chvílí,“ řekl a podal ji McFarlanovi. Ten ji zvědavě rozbalil.

Byl to krátký kabelogram: V žádném případě nevstupujte na cílový ostrov, dokud ode mne nedostanete další instrukce. Lloyd.

McFarlane vrátil papír Glinnovi, který ho zastrčil do kapsy. „Lloyd mi nic neřekl. Co si o tom myslíte? A proč jednoduše nezatelefonuje, nebo neemailuje?“

„Protože možná nemá po ruce telefon,“ uvažoval Glinn. Dodal: „Výhled z kapitánského můstku je lepší. Půjdete tam se mnou?“

McFarlane se nedomníval, že by šéfa EES zajímala vyhlídka, a šel zvědavě za ním. Vyhlídka tu ovšem byla. Z kapitánského můstku budila zuřivost bouře hrůzu. Obrovité černé vlny se tloukly jedna o druhou a vítr jim srážel hřebeny. Jak McFarlane očekával, příď Rolvaagu se nořila hluboko do moře a pak znovu vyplouvala nahoru. Z boků lodi padaly kaskády vody.

Tvář Brittonové byla v umělém světle obrazovek strašidelná. „Vidím, že jste přivedli lodivoda,“ řekla a váhavě se podívala na Pupuppa. „Za chvíli obeplujeme Hornův mys, takže se může hned ujmout funkce.“

Howell vedle ní se zavrtěl. „Už je tady,“ řekl. Daleko před lodí svítilo světlo na útes, který byl vyšší a temnější než všechny ostatní.

„Cabo de Hornos,“ řekl Glinn. „Hornův mys. Ale přišel jsem kvůli něčemu jinému. Očekáváme totiž návštěvníka…“

„Kapitáne,“ přerušil ho třetí důstojník, skloněný nad obrazovkou. „Zachytili jsme letadlo. Přibližuje se k nám ze severovýchodu.“

„Kurz?“

„Nula čtyři nula, madam. Letí přímo k nám.“

Na můstku zavládlo vzrušení. Howell rychle přešel ke třetímu důstojníkovi a díval se mu přes rameno na obrazovku.

„Vzdálenost a rychlost?“ zeptala se Brittonová.

„Šedesát kilometrů. Přibližuje se rychlostí sto sedm uzlů.“

„Je to průzkumné letadlo?“ Howell se narovnal.

„V tomhle počasí?“

Do oken se znovu opřel déšť.

„Určitě to není žádný nadšenec v cessně,“ mumlala Brittonová. „Mohlo by to být obchodní letadlo, které ztratilo kurz?“

„Vyloučeno. Jediné věci, které sem lítají, jsou hlídkové jumpery a ty by nikdy v takové bouři nevzlétly.“

„A co vojenské?“

Nikdo neodpověděl. Kromě skučení větru a šplouchání moře bylo na můstku absolutní ticho. „Kurz?“ zeptala se znovu kapitánka, už klidněji.

„Stejný, madam.“

Zvolna pokývla hlavou. „Dobrá. Zvuk, pane Howelle.“

Ze spojové centrály náhle vyběhl komunikační důstojník Banks. „Ten pták je Lloydova helikoptéra.“

„Jste si jistý?“ zeptala se Brittonová.

„Ověřili jsme volací znaky.“

„Spojte se s ním, pane Banksi.“

Glinn si odkašlal. Nebyl ani vzrušený, ani překvapený. Klidným hlasem řekl: „Myslím, že byste měli připravit přistávací plochu.“

Kapitánka se zatvářila, že nevěří vlastním uším. „V tomhle počasí?“

Banks opět vyběhl ze spojové centrály. „Žádá o povolení k přistání, madam.“

„Tomu nevěřím!“ křičel Howell. „Jsme uprostřed bouřky o síle osmi galů.“

„Já zase nevěřím, že byste měli jinou možnost,“ řekl Glinn.

Následujících deset minut probíhaly horečné přípravy. McFarlane s Glinnem vystoupali k průlezu na horní palubu, kde jim přísný námořník beze slova podal záchranné vesty. Oba si tu objemnou věc nasadili, zaklapli spony, námořník je za ně zatahal, souhlasně zamručel a otevřel jim poklop.

Vítr se je okamžitě pokusil smést z paluby. Přicvakli karabinky k zábradlí. Z paluby zmizely sloupky s volejbalovou sítí. Teď to byla velká zelená plocha, kolem které stálo několik námořníků v záchranných vestách, připevněných k zábradlí. Loď ztlumila motory na minimum, při kterém se ještě dalo kormidlovat, ale paluba se pěkně houpala. Uprostřed plochy zářil tucet do kříže uspořádaných karmínových světel, která mohla být z vrtulníku vidět i v té plískanici.

„Už je tady!“ zakřičel někdo.

McFarlane šilhal do mlhy, kterou probleskovala světla obrovské helikoptéry, zavěšené ve vzduchu. Zvolna se přibližovala a houpala se v rytmu větru, úplně jinak než paluba. Rozječela se siréna a scénu zalila oranžová světla. Motory vrtulníku řvaly a zcela přehlušily Howellovy pokyny do megafonu. Měl však ještě vysílačku, připevněnou k obličeji leukoplastí.

Vrtulník se teď pokoušel vystihnout houpání paluby a McFarlane viděl v jeho kabině pilotovu soustředěnou tvář. Všude kolem stříkala špinavá voda. Do letadla se opřel poryv větru, vrtulník se dostal do smrtelného náklonu proti palubě, ale okamžité se vznesl do výše. Druhý pokus se podařil a posádka rychle zaklínovala kola dřevěnými špalky. V zadním prostoru chinooku se otevřely nákladní dveře a z těch se sypali vylekaní muži, ženy a bedny s počítači.

A pak na mokrou palubu seskočila postava, kterou si nebylo možné splést. Lloyd měl gumák a vysoké boty a přidržoval si klobouk. Když spatřil Glinna a McFarlana, nadšeně jim zamával. Muže, který k němu přiskočil, aby mu nasadil záchrannou vestu, odehnal mávnutím ruky, prošel deštěm až k nim, setřel si vodu z čela, podal jim ruku a s úsměvem zaburácel: „Pánové, káva se podává u mne!“

Rolvaag, 11:15

McFarlane se podíval na hodinky, vstoupil do výtahu a zmáčkl knoflík Paluba středního můstku. Prošel tu prázdnou palubu mnohokrát a divil se, k čemu je dobrá. Teď už to ví. Jako by Glinn předem věděl, že Lloyd někdy přiletí.

Dveře výtahu se otevřely. Vstoupil do scény, kde panovala neuvěřitelná aktivita. Zvonily tu telefony, vrčely faxy a tiskárny, v místnosti byla spousta lidí, několik sekretářů sedělo u stolů podél jedné stěny, muži i ženy přebírali hovory a ťukali do klávesnic pracovních stanic. Zřejmě se sem přestěhovala celá Lloydova obchodní společnost. Tím shonem procházel muž ve světlém obleku, s velkýma ušima, pokleslými koutky úst a tučnými sevřenými rty. Byl to Penfold, Lloydův osobní sekretář. Měl ve zvyku nikdy nejít přímo k věci, ale ke všemu přistupovat oklikou, jako by přímé jednání bylo příliš drzé.

„Doktor McFarlane?“ řekl vysokým nervózním hlasem. „Pojďte za mnou.“

Vedl ho do chodby a odtud do malé místnosti s černými koženými klubovkami kolem skleněného stolu. Z místnosti vedly ještě jedny pootevřené dveře a za nimi zazníval Lloydův bas.

„Prosím, posaďte se,“ řekl Penfold. „Pan Lloyd přijde za okamžik.“ Zmizel a McFarlane se usadil na vrzající pohovce. Byla tu celá stěna televizních přijímačů, naladěných na zprávy různých světových stanic. Na stole ležely nejnovější čísla Scientific Americariy New Yorker a New Republic. McFarlane jeden namátkou vzal, nepřítomně v něm zalistoval a položil jej zpět. Proč se tu Lloyd tak náhle objevil? Podělalo se něco?

„Same!“ zaslechl známý hlas. Vzhlédl a spatřil obrovského muže, který zaplnil celý dveřní otvor a vyzařoval sílu, dobrou náladu a naprostou sebedůvěru.

McFarlane vstal. Lloyd k němu došel s rozpaženýma rukama. „Same, to je fajn, že tě zase vidím.“ Vzal ho svýma mohutnýma rukama za ramena a zatřásl jím. „Je to tady úžasný. Pojď se mnou.“

McFarlane šel za Lloydovými širokými zády, za jeho oblekem od Valentina. Lloydova pracovna byla skromná. Řada oken, kterými do místnosti proudilo studené světlo, dvě jednoduchá křesla, stůl s telefonem a laptopem. A dvě vinné sklenky vedle otevřené láhve chateau margaux.

Lloyd na ně ukázal.

„Dáš si?“ řekl.

McFarlane se potěšeně ušklíbl a přikývl.

Lloyd nalil rubínovou tekutinu do obou sklínek. Usadil se v křesle a pozdvihl tu svou. „Na zdraví.“

Ťukli si a McFarlane zvolna usrkl skvělého vína. Nebyl sice žádný znalec, ale na tohle to ani nebylo nutné.

„Nenávidím ten Glinnův zvyk držet všechno v tajnosti,“ řekl Lloyd. „Proč mi neřekl, že tu jste jako u Suchánků, Same? Nebo historii Brittonové. Nedovedu pochopit, jak ten člověk uvažuje. Měl mě informovat už v přístavu. Bohudík, nebyly s ní žádné problémy.“

„Brittonová je skvělý kapitán,“ řekl McFarlane. „Umí to. Všechno ví. Posádka ji poslouchá na slovo. Nedej na žádný kecy, který uslyšíš.“

Lloyd se zamračil. „To je dobře, žes mi to řekl.“

Zazvonil telefon. Lloyd ho zvedl. „Ano?“ řekl netrpělivě. „Mám poradu.“ Chvíli poslouchal. McFarlane ho pozoroval a uvažoval o tom, že se Lloydovi ani nediví. Tajnůstkářství byl Glinnův zvyk, nebo možná instinkt.

„Zavolám senátorovi sám,“ řekl Lloyd za chvilku. „A žádné další hovory.“

Přešel k oknu a s rukama za zády se díval ven. Ačkoli největší bouře už přešla, plískanice za oknem trvala.

„To je úžasný,“ vydechl Lloyd a v jeho hlase bylo něco jako úcta. „Za hodinu budeme na ostrově. Panebože, Same, už tam skoro jsme.“

Otočil se, už ne zamračený, ale naopak v povznesené náladě.

„Učinil jsem rozhodnutí. Musím to říct Elimu, ale chci, abys to nejdřív věděl ty.“

Odmlčel se a nadechl se. „Rozhodl jsem se zapíchnout vlajku, Same.“

McFarlane se díval nechápavě. „Zapíchnout co, prosím?“

„Tohle odpoledne dobudu ostrov Desolación.“

„Jenom ty?“ McFarlane měl podivný pocit v žaludeční krajině.

„Jenom já a ten bláznivej starej Pupupp samozřejmě, aby mě zavedl k meteoritu.“

„Ale to počasí!“

„To počasí nemůže být lepší.“ Lloyd odstoupil od okna a tiše kráčel mezi křesly. „Takový okamžik, Same, nezažije moc lidí.“

McFarlane seděl a jeho tísnivý pocit v žaludku vzrůstal.

„Jenom ty?“ opakoval znovu. „Nechceš se s nikým dělit o pocity objevitele?“

„Ne, nechci, proč bych měl? Peary udělal při posledním dobytí pólu totéž. Glinn tomu bude rozumět. Možná se mu to nebude líbit, ale je to moje výprava. Půjdu tam sám.“

„Ani omylem,“ řekl tiše McFarlane. „Nepůjdeš.“

Lloyd se zastavil.

„Nemůžeš mě nechat na ocet.“

Lloyd se na něj překvapeně zadíval. „Cože?“

McFarlane mlčel a díval se mu do očí.

Lloyd se začal smát. „Víš, Same, nejsi ten člověk, kterého jsem nedávno našel v buši v kalaharské poušti. Nikdy mě nenapadlo, že bys o tohle stál.“ Smích ho najednou přešel. „Co uděláš, když řeknu ne?“

McFarlane vstal. „To nevím. Něco ukvapeného a nerozvážného, pravděpodobně.“

Lloyd se narovnal a nadechl se.

„To mi jako vyhrožuješ?“

McFarlane jeho pohled vydržel. „Jo. Myslím, že jo.“

Lloyd se na něj upřeně díval.

„Dobře, dobře.“

„Tys mě vyhledal. Víš, o čem jsem celý život snil.“ McFarlane opatrně pozoroval Lloydův výraz. Ten člověk nebyl zvyklý, aby mu někdo odporoval. „Šel jsem do pouště, abych na to zapomněl, a tys pro mne přijel a pověsil jsi mi to před nos jako pestrobarevnýho papouška. Teď jsem tady a ty mě chceš vynechat. To nemůžeš.“

V naprostém tichu McFarlane slyšel vzdálený klapot klávesnic a zvonění telefonu. Lloydovy ztuhlé rysy náhle změkly. Pohladil si pleš a zatahal se za kozí bradku.

„Ale když vezmu tebe, co Glinn, nebo Amirová, nebo Brittonová? Každý tam bude chtít jít první.“

„Ne, jenom my dva. Já si to zasloužím, ty si to zasloužíš. To je všechno. Ty máš moc to zařídit.“

Lloyd na něj stále upřeně hleděl. „Myslím, že se mi ten nový McFarlane líbí,“ řekl konečně. „Toho tvrdýho chlapíka si nikdy nekoupím celýho. Ale něco ti řeknu, Same. Je ve tvém zájmu zůstat příčetný. Mluvím dost jasně? Nechci žádné opakování toho, co bylo s Tornarssukem.“

McFarlane pocítil nával vzteku. „Budu dělat, že jsem nic neslyšel.“

„Ale tys to slyšel. Nehraj si na upejpavou slečnu.“

McFarlane čekal.

Lloyd ho vzal za ruku s odzbrojujícím smíchem. „Už si ani nepamatuju, kdy se mi někdo takhle postavil. Je to zase nová zkušenost. Zatraceně, Same, tak jo! Půjdeme tam spolu, ale pozor na Glinna. Je schopný všechno zkazit.“ Přešel zase k oknu a podíval se na hodinky. „Je jako žárlivá manželka.“

Jako by to bylo načasováno – a později si McFarlane uvědomil, že pravděpodobně bylo – do místnosti vplul Glinn. Za ním se jako duch objevil Pupupp, který se už stal Glinnovým stínem. Mlčel a jeho černé oči vypadaly pobaveně. Dal si ruku před ústa a směšně se uklonil.

„Přesně jako vždy,“ řekl Lloyd a potřásl Glinnovi pravicí. „Poslyšte, Eli, k něčemu jsem se rozhodl. Rád bych k tomu měl vaše požehnání, ale vím, že ho nedostanu. Takže vás předem varuju: není síla na nebi ani na zemi, která by mi zabránila v tom, co chci provést. Je to jasné?“

„Naprosto,“ řekl Glinn, posadil se pohodlně do jednoho z křesel a zkřížil nohy.

„Nebudete se se mnou hádat. Už jsem se rozhodl.“

„Výborně. Škoda, přál jsem si jít s vámi.“

Lloyd na okamžik vypadal jako idiot. Pak řekl zuřivě: „Vy zkurvysynu, vy tu máte odposlech!“

„Nebuďte směšný. Vím od samého začátku, že budete chtít ten meteorit vidět první.“

„Ale to není možné. Ani já jsem to nevěděl.“

Glinn mávl rukou. „Analyzovali jsme všechny možné eventuality úspěchu i neúspěchu, a tak jsme si nechali udělat váš psychologický profil. Víme, co budete dělat ještě dřív, než to víte vy sám.“ Podíval se na McFarlana. „Sam trval na tom, že půjde s vámi.“

Lloyd přikývl.

„Jasně. Ten levý zadní člun je nejlepší. Je nejmenší a nejlíp se s ním manévruje. Požádal jsem pana Howella, aby vás tam dovezl. Také jsem vám nechal připravit lodní pytel s jídlem, vodou, zápalkami, baterkami a tak dále, a samozřejmě s brašnou první pomoci a vysílačkou. Předpokládám, že vás bude doprovázet Pupupp.“

„Bude mi potěšením vám asistovat,“ řekl Pupupp hlasem anglického číšníka.

Lloyd pohlédl z Glinna na Pupuppa a zase zpět. Po chvíli se začal smát. „Nikomu se nelíbí, když ho někdo má přečtenýho. Dokáže vás něco překvapit?“

„Nenajal jste si mě, aby mě něco překvapilo, pane Lloyde. Světlo bude už jen několik hodin, takže byste měli vyrazit okamžitě, jakmile se loď dostane do Franklinova průlivu. Možná byste měl uvážit, zda nepočkáte do zítřka.“

Lloyd zavrtěl hlavou. „Ne, můj čas tady je omezený.“

Přikývl, jako by očekával i to. „Pupupp mi říkal něco o malé vykrojené pláži na závětrném konci ostrova. Můžete přistát přímo až na oblázkách.“

Lloyd si povzdechl. „Vy ale umíte vygumovat romantiku ze života.“

„Ne,“ řekl Glinn a vstal. „Já gumuju jenom nejistotu.“ Kývl směrem k oknu. „Když chcete romantiku, pojďte, něco vám ukážu.“

Vstali. Spatřili malý ostrov, snad ještě temnější než černá voda kolem.

„To je, pánové, Isla Desolación.“

McFarlane se na něj díval se směsí zvědavosti a znepokojení. Jakoby mlze navzdory, objevil se světelný kužel, který pomalu klouzal po skalách, mizel a zase se zjevoval. Obrovské vlny bušily do kamenitého pobřeží. Na severním konci rozeznal vulkanický peň. Dvě štíhlé, špičaté věže. Uprostřed údolí se objevilo velké sněhové pole a jeho ledový střed, uhlazený větrem, zářil jako tyrkysový klenot v okolní tmě.

Lloyd po chvíli řekl: „Panebože, tady je náš ostrov, Eli! Náš ostrov na konci světa. A můj meteorit.“

Za ním se ozval podivný hluboký smích. McFarlane se otočil. Pupupp, který během celé debaty mlčel, si zakrýval ústa úzkými prsty.

„Copak je?“ zeptal se Lloyd ostře.

Ale Pupupp neodpověděl. Jen se stále smál. I když se otočil, uklonil se a odcházel z místnosti, stále se chichotal a otáčel se na Lloyda.

Ostrovy Hornova mysu, 12:45

Během hodiny tanker zakotvil ve Franklinově průlivu. Byl to spis nepravidelný záliv, než průliv, obehnaný rozeklanými vrcholky ostrovů Hornova mysu. McFarlane seděl uprostřed otevřeného člunu a oběma rukama pevně svíral okraje. Přes tlustou péřovou bundu a gumák měl navlečenou záchrannou vestu. Moře, které pěkně houpalo Rolvaagem, si s člunem pohrávalo jako s dětskou papírovou lodičkou. Vrchní lodník Viktor Howell stál u kormidla a jeho tvář byla vtělené soustředění. John Pupupp se krčil na přídi, oběma rukama se držel a vypadal jako nadšené dítě. Ještě před hodinou působil jako přístavní lodivod Rolvaagu a loď pod jeho občasnými polohlasnými povely proplouvala úžinami, které nedrásaly nervy, ale pouze budily hrůzu. Teď se díval na ostrov a na ramena se mu snášely sněhové vločky.

Člun poskakoval po vlnách a McFarlane se držel pevněji.

Když se přiblížili k závětrné straně ostrova, vítr se utišil. Ostrov rozhodně dělal čest svému jménu. Černé skály trčely ze sněhových polí jako zlámané kosti. Před sebou spatřili převislé skalisko, pod jehož hranou ležel temný stín. Na Pupuppův pokyn vedl Howell člun přímo k němu. Asi deset metrů před přistáním vypnul motor, člun pomalu doklouzal na břeh a za křupavého zvuku drceného štěrku vjel na pláž. Pupupp vyskočil jako opice a McFarlane ho následoval. Otočil se a podal Lloydovi ruku.

„Nejsem ještě tak starej, proboha,“ řekl Lloyd, vytáhl lodní pytel a vyskočil.

Howell stáhl člun do vody. „Budu zpátky za tři hodiny,“ zavolal.

McFarlane se díval, jak odplouvá. V dáli před ním rozeznával zinkově zbarvenou stěnu, která se blížila k ostrovu a věstila špatné počasí. Gratuloval si, že se tak navlékl. Ačkoliv věděl, že Rolvaag je pouhý kilometr od ostrova, zmocnil se ho divný pocit. Nestor měl pravdu, pomyslel si. Tohle je úplný konec světa.

„Dobrá, člun se vrátí za tři hodiny,“ řekl Lloyd se širokým úsměvem. A my ten čas využijeme.“ Vydoloval z kapsy malý fotoaparát. „Pupupp zaznamená naše vylodění.“ Rozhlédl se. „Ale kde sakra je?“

McFarlane se díval po pláži. Pupupp zmizel.

„Pupuppe!“ křičel Lloyd.

„Tady jsem, guv!“ slyšeli slabý křik odněkud shůry. Vzhlédli a spatřili jeho siluetu na vrcholu skalní římsy, orámovanou temnějící oblohou. Jednou paží jim mával a druhou ukazoval do rozsedliny, která rozdělovala útes na dvě části.

„Jak se tam dostal tak rychle?“ zeptal se McFarlane.

„Zvláštní chlápek, že?“ zavrtěl Lloyd hlavou. „Doufám, že si pamatuje cestu.“

Přešli po valounech na základnu útesu. Pod nohama jim vrzaly kousky ledu, které shora sfoukl vítr. Vzduch ostře voněl mechem a solí. McFarlane si prohlédl černý bazaltový útes, nadechl se a pustil se vzhůru úzkou rozsedlinou. Bylo to obtížnější, než se zdálo. Rozsedlina byla kluzká a plná sněhu, posledních patnáct stop se musel držet ledem pokrytých balvanů. Pod ním hekal Lloyd. Na šedesátníka však lezl svižným tempem a brzy se ocitli na vrcholku.

„Hurá,“ křičel Pupupp, ukláněl se a tleskal. „Báječný.“

McFarlane se předklonil a položil si ruce na kolena. Mrazivý vzduch mu skoro sežehl plíce, zatímco zbytek těla pod kožichem měl pokrytý potem. Vedle něj oddychoval Lloyd. O fotografování se už nezmiňoval.

Když se narovnal, spatřil před sebou planinu, pokrytou kameny. Asi tři sta metrů za ní leželo dlouhé sněhové pole, které se sklánělo ke středu ostrova. Oblohu pokryly mraky a začalo chumelit. Pupupp se beze slova otočil a nasadil zničující tempo. Lloyd a McFarlane se je snažili udržet. Vánice se během okamžiku změnila ve sněhovou smršť a Pupupp, pět metrů před nimi, vypadal jako sotva viditelné poskakující strašidlo. Vítr jim hnal sníh téměř vodorovně do očí. Byl rád, že Glinn trval na tak důkladné arktické výstroji.

Vánice se brzy přehnala a otevřel se jim pohled do údolí. Sněhové pole bylo odtud mnohem větší. Byla to obrovská modrobílá hmota, podobná ledovci. Spadala dolů do středu údolí, obklopeného ze všech stran nízkými pahorky. Za nimi se jako křídla zvedala dvojice vulkanických věží. Údolím se blížila další sněhová bouře jako neuvěřitelná bílá stěna, polykající okolní krajinu.

„To je výhled, guv“ řekl Pupupp.

Lloyd přikývl. Třásně jeho parky byly plné sněhu a z bradky mu visely rampouchy. „Jestlipak to sněhové pole má nějaké jméno?“

„Má,“ mínil Pupupp. Kýval hlavou a kníry mu poletovaly. „Říkají mu Hanuxovo blití.“

„To je pěkné. Co ty dvě věže?“

„To jsou Hanuxovy čelisti.“

„To dává smysl,“ řekl Lloyd potěšené. „Kdo je Hanuxa?“

„Legenda yaghanských indiánů,“ odpověděl Pupupp.

McFarlane se na něj pátravě zadíval. Vzpomněl si na zmínku o yaghanské legendě v Masangkayově deníku. Ta legenda ho sem možná dokonce přivedla.

„Zajímají mě staré pověsti,“ řekl nedbale. „Nemůžeš nám o tom říct víc?“

Pupupp pokrčil rameny a pokyvoval potěšeně hlavou. „Já těm starým pověrám nevěřím. Já jsem křesťan.“

Otočil se a vykročil tím svým tempem do údolí ke sněhovému poli. McFarlane musel téměř utíkat. Slyšel, jak Lloyd za ním heká.

Sněhové pole leželo v hlubokém záhybu údolí a jeho okraje lemovaly obrovité balvany. Než se k nim přiblížili, zasáhlo je čelo bouře.

„Pospěšte,“ křičel Pupupp z vánice a zuřivě gestikuloval.

Šli podél sněhového pole a Pupupp tu a tam zastavil a zřejmě přemýšlel. „Tudy,“ vykřikl a začal lézt na jakousi skálu. Klouzalo mu to. McFarlane opatrně lezl v jeho stopách a chránil si tvář před větrem. Vystoupali na sněhové pole a sněhová bouře pomalu slábla. Vítr však kolem nich kroužil ještě zuřivěji.

„Řekni Pupuppovi, ať zpomalí,“ ozval se za ním Lloydův hlas. Ale Pupupp ještě přidal.

„Hanuxa,“ začal náhle svým divným zpěvavým přízvukem, „byl synem Yekaijize, boha noční oblohy. Yekaijiz měl dvě děti, dvojčata. Hanuxu a Haraxu. Haraxa byl otcův miláček. Jak šel čas, Hanuxa byl na svého bratra stále žárlivější a přál si mít jeho postavení sám pro sebe.“

„Aha, Kain a Ábel,“ řekl Lloyd zadýchaným hlasem. Uprostřed sněhového pole byl sníh odfoukaný. Šli po ledu. Bylo to trochu šílené – plahočili se středem ničeho, anenským sněhem, směrem k záhadnému meteoritu hrobu jeho přítele, a poslouchali starého indiána, vyprávějícího jakousi nesmyslnou legendu, která možná vedla úžasnému objevu.

„Yaghani věří, že krev dává životní sílu,“ pokračoval Lipupp. Jednoho dne Hanuxa svého bratra zabil. Prořízl mu hrdlo a vypil jeho krev. Jeho kůže dostala červenou barvu a on získal sílu. Ale otec na to přišel. Nechal Hanuxu zaživa pohřbít v tom sněhovém poli a od té doby lidé, kteří k ostrovu přiblíží v noci, kdy je tichý příboj, vidí na ostrově světla a slyší zuřivé vytí. To se Hanuxa pokouší dostat k svého vězení.“

„A může se z něj dostat?“ zeptal se Lloyd.

„Těžko. To by byla špatná zpráva, kdyby se mu to podařilo.“

Sněhové pole končilo asi dvoumetrovou římsou. Jeden po druhém po ní sklouzli a dopadli na pevnou zemi. Vítr utišil a sněhové vločky padaly už jenom jednotlivě. Byly však tak velké, že na zemi vypadaly jako bílý popel, který vítr okamžitě likvidoval. Několik stovek metrů před nimi byl veliký balvan a Pupupp vykročil směrem k němu.

Tentokrát Lloyd McFarlana předešel. V závětří balvanu ležel kousek usně. Kolem byly rozházeny zvířecí kosti a dvě lebky s ohlávkami na krku. K balvanu bylo přivázáno roztřepené lano, nedaleko se povalovaly přimrzlé zbytky plechovek a velký kus plachty, přikrývka a dva rozbité vaky. Pod plachtou něco leželo. McFarlana polil studený pot.

„Panebože!“ řekl Lloyd. „Tohle musí být muly tvého partnera. Pošly hlady, uvázané k tomu kamenu.“

Chtěl jít dál, ale McFarlane zvedl ruku a zastavil ho. Pomalu se přiblížil ke kamenu. Opatrně nadzvedl jeden cíp zmrzlé plachty, setřepal sníh a odhodil ji. Nebylo pod ní Maasangkayovo tělo, ale jen změť nějakých krámů. Balíček baget a plechovky sardinek. Plechovky byly otevřené a kousky ryb ležely na zmrzlé zemi. Nestor měl vždycky rád sardinky, pomyslel si s bolestí.

Náhle si vzpomněl na příhodu, která se stala před pěti lety o několik tisíc kilometrů severněji. On a Nestor se krčili v hlubokém kanálu vedle silnice a měli krosny plné atakamských tektitů. Po silnici jezdily obrněné transportéry a kameny od jejich kol jim dopadaly k nohám. Seděli tam a měli závratnou radost z úspěchu, poplácávali se po ramenou a chechtali se. Byli hladoví, ale nemohli si rozdělat oheň, aby je neobjevili. Masangkay sáhl do své krosny, vyndal krabičku sardinek a nabídl ji McFarlanovi.

„Děláš si legraci?“ zašeptal McFarlane. „To chutná ještě hůř, než to smrdí.“

„Proto je mám rád,“ zašeptal Masangkay.

McFarlane se na něj udiveně podíval, ale místo vysvětlení se Masangkay začal smát. Nejdříve jen tiše, ale pak čím dál hlasitěji. Byla to zřejmě atmosféra napětí a nebezpečí, která způsobila, že ten smích byl nakažlivý. Aniž by věděl proč, McFarlane dostal záchvat křečovitého smíchu, plácal na drahocenná zavazadla a nad nimi pořád jezdili vojáci s kulomety a hledali je.

Vrátil se do přítomnosti. Obešel zbytky jídla a oděvů, sníh mu vrzal pod nohama a pohled na ty dojemné zbytky v něm vzbudil strašnou lítost. Vybral si pro svou smrt smutné místo.

„Tak kde je ten meteorit?“ zaslechl Lloyda.

„Cože?“ zeptal se Pupupp.

„Ta jáma, člověče, kde Masangkay kopal.“

Pupupp neurčitě máchl do padajícího sněhu.

„Tak mě tam sakra doveď!“

McFarlane se ohlédl na Lloyda a na Pupuppa, který už vykročil. Vstal a šel za nimi.

Ušli půl míle, když se Pupupp zastavil. McFarlane popošel ještě několik kroků a spatřil vyhloubenou jámu. Její stěny se sesuly a na dně ležela sněhová závěj. Dříve ta díra asi byla větší. Cítil, jak ho Lloyd chytil za ramena a stiskl tak silně, že to zabolelo i přes vrstvy oděvu.

„Představ si to, Same!“ šeptal Lloyd. „Je to tady. Je to přímo pod našima nohama.“ Odtrhl oči od jámy a zadíval se na McFarlana. „Strašně bych si přál to vidět.“

McFarlane si uvědomil, že by měl cítit i něco jiného než hlubokou lítost.

Lloyd sundal batoh a vytáhl z něj tři plastické pohárky a termosku.

„Dáte si horkou čokoládu?“

„Jistě.“

Lloyd se melancholicky usmál.

„Ten zatracenej Eli! Měl nám dát láhev koňaku. No, tohle je aspoň teplý.“ Odšrouboval víčko a nalil kouřící tekutinu do šálků. Každý si vzal jeden a zvedli je do výše.

„Tady je meteorit Desolación.“ Lloydův hlas zněl v padajícím sněhu tlumeně.

„Masangkayův,“ řekl McFarlane.

„Prosím?“

„Masangkayův meteorit.“

„Same, tady nemluvíme do protokolu. Meteorit se vždycky jmenuje podle místa nálezu.“

Tupý lítostivý pocit, který McFarlana ovládal, náhle zmizel.

„Seru na protokol,“ řekl a stáhl ruku s kalíškem. „On ho našel, ne ty, ani já. On pro něj zemřel.“

Lloyd se na něj díval. Je trochu pozdě na řeči o etice, říkal jeho pohled. „Promluvíme si o tom později,“ řekl jasně. „Teď se napijeme, ať už se jmenuje, jak chce.“

Ťukli si plastickými šálky a pomalu srkali horkou tekutinu. Někde nad nimi se ozval osamělý křik racka. McFarlane cítil, jak se mu v útrobách rozlévá příjemné teplo a odplavuje jeho náhlou zlost. Denní světlo sláblo a okraje jejich malého světa šedly. Lloyd uklidil šálky a termosku do batohu. Ta historická chvíle byla rozpačitá. Možná, pomyslel si McFarlane, jsou historické chvíle takhle rozpačité vždycky.

K rozpakům měl ještě jiný důvod. Zatím stále ještě nenašli tělo. Všiml si, že se stále ještě nerozhlédl ze strachu, že je objeví. Z téhož důvodu se nezeptal ani Pupuppa.

Lloyd se dlouze zadíval do jámy a pak se podíval na hodinky.

„Teď by nás Pupupp mohl zvěčnit.“

McFarlane si povinně stoupl vedle něj a Pupupp si vzal fotoaparát. Když byl snímek hotov, Lloyd najednou strnul.

„Podívej se támhle,“ řekl a ukázal přes Pupuppovo rameno k barevné změti asi třicet metrů od jámy.

Šli tam. Zbytky těla byly z větší části zasněžené. Ze sněhu vyčnívaly polámané kosti, téměř neidentifikovatelné, až na šklebící se čelist. Na jedné noze byla rozbitá bota.

„Tady je,“ zašeptal Lloyd.

McFarlane mlčel. Byli spolu tak často! Jeho dřívější přítel a švagr se teď stal studenou změtí rozlámaných kostí na konci světa. Jak zemřel? Vyčerpáním? Na infarkt? Rozhodně to nebylo hlady. Měl kousek odtud spoustu jídla. A proč má tak polámané kosti? Ptáci, nebo zvířata? Těžko. Ostrov se zdál bez života.

A Pupupp se ho ani neobtěžoval pohřbít.

Lloyd se otočil k Pupuppovi. „Máš nějakou představu, jak zemřel?“

Pupupp pokrčil nos.

„Budu hádat. Hanuxa.“

„Když věříte pověstem,“ řekl Pupupp. „Ale já říkám, že ne.“

Lloyd si vzdychl a stiskl McFarlanovi rameno. „Je mi to moc líto, Same,“ řekl. „Pro tebe to musí být těžké.“

Chvíli tiše stáli, sehnuti nad dojemnými pozůstatky. Pak se Lloyd probudil k životu. „Měli bysme vyrazit,“ prohlásil. „Howell řekl za tři hodiny, a já bych tady nerad strávil noc.“

„Moment!“ řekl Sam. „Nejdřív ho musíme pohřbít.“

Lloyd zaváhal. McFarlane se chystal k protestům, ale velký muž přikývl.

„Samozřejmě.“

Lloyd posbíral zbytky kostí a navršil je na malou hromádku. McFarlane vyhledával ve sněhu balvany a odtrhával je prokřehlými prsty od zmrzlé země. Navršili malou mohylu. Pupupp stál opodál a přihlížel.

„Ty nám nepomůžeš?“ zeptal se Lloyd.

„Ne. Jak už jsem říkal, jsem křesťan. V bibli stojí: Nechť mrtví pochovávají mrtvé.“

„Ale když jsi mu vybíral kapsy, to ses jako křesťan nechoval, co?“

Pupupp rozpřáhl ruce a provinile se usmál.

Během patnácti minut byli hotovi. McFarlane svázal dvě dřeva a zasunul prostý kříž do vrcholku kamenné mohyly.

„Canticumgraduum deprofundis clamavi adte Domine“ řekl tiše. „Odpočívej v pokoji, parťáku.“

Pokývl Lloydovi a vydali se směrem k pobřeží. Obloha už byla tmavá.

Isla Desolación 16. července, 8:42

McFarlane se díval na novou silnici, která se zařezávala do čerstvého zářivého sněhu jako černý had. Vrtěl hlavou a usmíval se v závistivém obdivu. Tři dny po jeho návštěvě byl ostrov téměř k nepoznání.

Náhle se prudce zakymácel a půl hrnku kávy se mu vylilo do klína.

„Zatraceně!“ vykřikl. Podržel hrnek napjatou paží a druhou rukou si čistil kalhoty.

Zevnitř kabiny se ozval řidičův smích.

„Sorry,“ řekl řidič jménem Evans. „Ale tyhle kočky nejezděj úplně jako lincolny.“

Traktor CAT 785 měl masivní žlutou kostru a pneumatiky téměř dvakrát tak velké, jako dospělý muž. Do kabiny se však vešel jenom řidič a McFarlane seděl se zkříženýma nohama na úzké lávce vně kabiny. Přímo pod ním se otřásal a vrčel obrovský diesel. Nevadí. Dnes je den D. Dnes odkryjí meteorit.

Přemýšlel o minulých třech dnech. Glinnův překvapující výsadek začal hned tu noc, kdy zakotvili. Vše probíhalo s nemilosrdnou rychlostí a výkonností. Ráno se vylodila těžká technika a začali stavět buňky. Současně zaměstnanci EES pod vedením Garzy a Rocheforta vyhodili do povětří skály a srovnali pláž, postavili z kamenů a oceli hráze a vlnolamy a pustili se do stavby široké silnice, vedoucí z přístavního mola ke sněhovému poli v oblasti meteoritu. Po té cestě teď jeli. Mužstvo EES vylodilo i přenosné kontejnery s laboratořemi a dílnami a dopravilo je do základního tábora mezi řadu Quonsetových buněk.

Jak se Caterpillar 785 přibližoval ke sněhovému poli a základnímu táboru, McFarlane spatřil, že nejpřekvapivější proměna se udala na svahu asi míli odtud. Armáda dělníků s těžkou technikou tam začala hloubit otevřenou šachtu. Na jejím okraji stálo asi tucet domků. Čas od času odtud zazněla exploze a k obloze vyletělo mračno prachu. Na druhé straně jámy vyrostla hromada hlušiny a vodní nádrž.

„Co to je támhle?“ vykřikl McFarlane na Evanse a ukázal na svah.

„Těžíme.“

„To vidím, ale co?“

Evans se ušklíbl. „To je snad jedno, ne?“

McFarlane se zasmál. Ten Glinn je hvězda! Každý, kdo by se podíval na ostrov, by myslel, že se hlavní činnost odehrává na svahu a základní tábor u meteoritu je jenom malá zásobovací stanice.

Zadíval se před sebe. Hanuxovo sněhové pole se třpytilo, jako kdyby polykalo světlo a někde v hloubce je přetvářelo do odstínů modré a tyrkysové. Nad ním čněly Hanuxovy čelisti a jejich hrozivé vzezření zjemnil čerstvý sníh.

Poslední noc toho moc nenaspal, ale přesto se cítil úplně čilý. Za hodinu už budou vědět. Za hodinu ho uvidí. Budou si na něj moci sáhnout.

Traktor se zase zakymácel. McFarlane se jednou rukou pevně chytil kovového zábradlí a rychle dopil kávu. Bylo pro změnu krásné počasí, i když příšerná zima. Zmačkal kelímek a vsunul ho do kapsy kožichu. Velká kočka vypadala jen o trochu méně otlučená než samotný Rolvaag, ale i to byla iluze. Vnitřek kabiny byl zbrusu nový.

„Je to pěkná mašinka,“ zavolal na Evanse.

„To jo,“ odpověděl muž a od úst se mu kouřilo.

Silnice teď byla rovnější a traktor zvýšil rychlost. Potkali sklápěčku a buldozer, směřující zpátky na pobřeží. Jejich řidiči na Evanse zamávali. McFarlane si uvědomil, že o mužích a ženách, kteří té technice vládnou, neví vůbec nic. Ani to, co říkají tomuhle podivnému projektu.

„Vaši kolegové pracují pro Glinna?“ zeptal se Evanse.

Evans přisvědčil. „Do jednoho.“ Na pomačkané tváři pod ježatým obočím udržoval stálý úsměv.

„Ne pořád, samozřejmě. Někteří chlapci jsou z vrtných věží, jiní staví mosty a tak. Máme tu dokonce posádku z velkodolu v Bostonu. To víte, když zavolá EES, všeho necháš, hned tam spěcháš.“

„Proč to?“

Evansův úsměv se rozšířil. „Platí pětkrát tolik.“

„Tak vidím, že jsem se měl dát na jiný řemeslo.“

„No, jsem si jistej, že vás taky nevošiděj, doktore.“ Evans zpomalil a nechal předjet grejdr. Jeho ocelová čepel svítila ve sluneční záři.

„Je to největší akce, jakou jste v EES zažil?“

„Ale kdež!“ Evans přidal plyn. „Taková prostřední, řek bych.“

Sněhové pole zůstalo za nimi. Před sebou spatřili jámu o rozloze asi jednoho akru, vyhloubenou ve zmrzlé zemi. V rozích stály čtyři obrovské talíře infračervených zdrojů, vedle byla vyrovnaná řada grejdrů. Technici a dělníci se skláněli nad plány, měřili a mluvili do vysílaček. Kousek dál vrčel sněhový pluh s obrovskými kovovými pásy, který ve výložníku vezl směrem ke sněhovému poli nějaké přístroje. Opodál se krčila opuštěná a zasněžená mohyla s pozůstatky Nestora Masangkaye.

Evans zastavil na opuštěném konci základního tábora. McFarlane hbitě vyskočil a vydal se k budově, označené: SLUŽEBNA. Uvnitř seděli u stolu Lloyd a Glinn a v provizorní kuchyni stála Amirová s pánví v ruce. Nedaleko v koutě dřímal John Pupupp. V místnosti voněla káva a slanina.

„To byla doba, než jste se sem dostal!“ řekla Amirová a přistoupila ke stolu s talířem, kde bylo asi tucet plátků slaniny. „Bahní si v posteli až do hodiny H. Nejste pro svou asistentku vzorem.“ Vylila na slaninu šálek javorového sirupu a zamíchala to. Jeden plátek jí upadl. Zvedla ho a dala si jej do úst.

Lloyd si hřál dlaně o šálek kávy.

„Divím se, Ráchel, že se svými stravovacími návyky nejsi už dávno po smrti.“

Amirová se zasmála. „Mozek potřebuje víc kalorií za minutu přemýšlení než tělo za minutu joggování. Proč myslíš, že jsem pořád tak štíhlá a sexy?“ Zaťukala si na čelo.

„Za jak dlouho odhalíte ten kámen?“ zeptal se McFarlane.

Glinn se opřel, vytáhl zlaté kapesní hodinky a nechal je otevřené. „Za půl hodiny. Odhalíme ho jen trochu, abyste mohl udělat nějaké testy a analyzovat data. Amirová vám pomůže.“

McFarlane přikývl. Vše už bylo pečlivě prodiskutováno, ale Glinn vždycky všechno probral dvakrát. Dvojnásobné jištění, pomyslel si.

„Měli bysme to oslavit,“ řekla Amirová a hodila na pánev další kousky slaniny. „Vzal někdo šampaňské?“

Lloyd se zamračil.

„Tady to bohužel vypadá víc jako shromáždění Ligy proti alkoholu než jako vědecká expedice.“

„Možná byste mohl použít jednu z vašich termosek s horkou čokoládou,“ řekl McFarlane.

Glinn sáhl někam pod sebe a opatrně postavil na stůl láhev perrierjouet.

„Fleur de Champagne,“ zašeptal Lloyd téměř zbožně. „Eli, ty starý lháři, neřekls mi, že máš na palubě láhev šampaňského!“

Glinn se jen lehce pousmál.

„Když už budeme slavit, jestlipak někdo přemýšlel, jaký tomu dáme jméno?“ zeptala se Amirová.

„Sam by chtěl, aby se to jmenovalo Masangkayův meteorit,“ oznámil Lloyd. „Já bych se spíš přimlouval pro tradiční postup a nazval to meteorit Desolación.“

Chvíli zaraženě mlčeli.

„Tak jak?“ řekla Amirová.

„Nestor Masangkay přinesl pro jeho objevení tu největší oběť,“ řekl McFarlane zvolna a díval se na Lloyda. „Bez něj bysme tu nebyli. Na druhou stranu expedici financuješ, a tak bys měl správné jméno vybrat ty.“ Upřeně se na miliardáře zahleděl.

Když Lloyd promluvil, byl jeho hlas neobvykle tichý.

„My ani nevíme, jestli by o to Masangkay stál,“ řekl. „Není žádný důvod měnit tradici, Same. Budeme tomu říkat meteorit Desolación, ale halu, do které ho uložíme, nazveme po Nestorovi. Dáme mu tam pamětní desku s detailním popisem jeho objevu. Myslíš, že je to přijatelné?“

McFarlane chvíli přemýšlel a pak krátce přikývl.

Glinn podal láhev Lloydovi a vstal. Vyšli ven do zářivého ranního slunce. Po cestě se Glinn přitočil k McFarlanovi. „Samozřejmě si všimnete, že se chystáme vašeho přítele exhumovat,“ řekl a kývl směrem ke kamenné mohyle.

„Proč?“ zeptal se překvapeně McFarlane.

„Potřebujeme znát příčinu jeho smrti. Doktor Brambell musí prozkoumat pozůstatky. Každá informace je životně důležitá. Je mi líto.“

McFarlane chtěl vznést námitky, ale ihned se zarazil. Glinnova logika byla jako vždy neprůstřelná.

Za chvíli už stáli na okraji vyhloubeného čtverce. Nestorova stará jáma byla pryč.

„Seškrábli jsme to až na metr nad horninu,“ řekl Glinn. „Vzali jsme vzorky z každé vrstvy. Grejdry teď seškrábnou většinu zbytku a pak přijdou na řadu lopatky a kartáčky. Nechceme ten meteorit moc poškodit.“

„Správně,“ řekl Lloyd.

Garza a Rochefort stáli vedle řady grejdrů. Rochefort pak přešel k nim. Tvář mu zčervenala.

„Připraveni?“ zeptal se Glinn. Rochefort přikývl. Grejdry začaly vrčet a kouřit.

„Žádné problémy?“ zeptal se Lloyd.

„Žádné.“

Glinn pohlédl na Garzu a zvedl palec. Inženýr, oblečený ve svých obvyklých atletických oteplovačkách, se otočil, zvedl pěst a grejdry sjely do jámy. Pohybovaly se pomalu, vypouštěly oblaka kouře a zabořily své čepele do země.

Za řadou grejdrů pobíhalo několik mužů v bílých větrovkách, v rukách brašny. Sbírali kameny a házeli si je do tašek pro pozdější zkoumání.

Linie grejdrů přejela přes čtverec a odstranila šest palců. Lloyd se Šklebil. „Nelíbí se mi, jak se ty obrovské čepele brouzdají tak blízko kolem meteoritu.“

„Jsou jako vlaštovičky. Nemůžou ho poškodit,“ řekl Glinn.

Grejdry projely nazpět. Amirová pomalu prošla středem hloubené oblasti s protonovým magnetometrem. Na vzdálenějším konci se zastavila, zmáčkla knoflíky na panelu a z přístroje vyjel úzký proužek papíru. Vydala se směrem k nim a magnetometr táhla za sebou.

Glinn si papír vzal. „Tady to je,“ řekl a podal jej Lloydovi.

Lloyd si vzal papír a McFarlane se mu díval přes rameno. Slabá zvlněná čára představovala povrch. Pod ní, mnohem temnější, byl okraj velkého, téměř kulatého tvaru. Lloydovi se papírek třásl v ruce. Panebože, tam dole opravdu něco je! pomyslel si McFarlane. Dosud tomu úplně nevěřil. Až teď.

‚Ještě třicet centimetrů,“ řekla Amirová.

‚Je čas přepnout do archeologického módu,“ řekl Glinn. „Máme sondy na jiném místě, než kopal Masangkay, takže máme vzorky neporušené zeminy.“

Celá skupina přešla po čerstvě odkrytém štěrku. Amirová po krátkém měření zapíchla do země několik tyček a křídou vymezila dva čtvereční metry. Bílé větrovky se do nich pustily lopatkami.

„Jak to, že ta země není zmrzlá?“ zeptal se McFarlane.

Glinn ukázal nahoru na čtyři talíře. „Vykoupali jsme celou oblast v infračerveném světle.“

„Vy myslíte na všechno,“ řekl Lloyd.

„Za to nás platíte.“

Muži s lopatkami po kouscích odkrajovali zeminu a čas od času brali vzorky minerálů, štěrku a písku. Jeden z nich se náhle zastavil a zvedl nepravidelný předmět, na jehož povrchu ulpíval sníh.

„To je zajímavé,“ řekl Glinn a rychle postoupil dopředu. „Co to je?“

„To je zvláštní, vypadá to skoro jako sklo,“ řekla Amirová.

„Fulgurit,“ ozval se McFarlane.

„Cože?“

„Je to fulgurit. Vznikne, když blesk uhodí do mokrého písku. Vypálí v něm kanálek se skleněnými stěnami.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Lloyd a rozhlížel se kolem.

„Támhle je další,“ řekl dělník. Opatrně jej vykopal a nechal jej ležet na písku jako větev stromu.

„Meteority jsou feromagnetické,“ řekl McFarlane, přidřepl k tomu a opatrně jej doloval z písku rukama v rukavicích. „Tenhle musel přitahovat blesky jako hromosvod.“

Muži pokračovali v práci, odkryli několik dalších fulguritů, opatrně je zabalili a uložili do dřevěných beden. Amirová přejela po povrchu země svým přístrojem.

„Ještě deset centimetrů,“ řekla.

„Nasadíme kartáče,“ řekl Glinn.

Dva muži teď lezli kolem jámy a zbytek dělníků je sledoval. Poslední vrstva byla mokrá, téměř naplněná vodou, a dělníci odklízeli místo písku bahno. Jáma se pomalu, centimetr po centimetru, prohlubovala.

„Změřte to znovu,“ zamumlal Glinn.

„Tři centimetry,“ řekla Amirová.

McFarlane se naklonil. Dva laboranti s plastikovými kartáčky opatrně vymetali bláto na lopatky, které podávali mužům, stojícím za nimi. Najednou kartáček narazil na tvrdý povrch. Oba dělníci vstali, vystoupili z díry a shora odhrnovali bahno z tělesa pod ním.

„Pokropte to,“ řekl Glinn. McFarlane v jeho hlasu zaslechl stopu očekávání.

„Pospěšte si!“ křikl Lloyd.

Jeden z dělníků přiběhl a rozmotal tenkou hadici. Sám Glinn si vzal do ruky trysku a zamířil úzký proužek vody do bahna. Po několik dalších vteřin se neozval žádný zvuk, kromě slabého syčení vody.

Náhle Glinn trysku zavřel. Voda odtékala z povrchu meteoritu. Všichni přihlíželi jako elektrizováni.

A pak se ozval zvuk. Byl to třesk láhve šampaňského, dopadající na zem.

Isla Desolación 9:55

Palmer Lloyd stál na okraji výřezu v zemi, oči přisáté na kousku nahého povrchu zabořeného tělesa. Měl v obličeji užaslý výraz a hlavu zcela prázdnou. Postupně si začal uvědomovat sám sebe. Cítil krev, která mu tepala ve spáncích, a vzduch, který mu mrazil nos a tváře. Ale obrovské překvapení zůstalo. Díval se na to, viděl to, ale nemohl tomu uvěřit.

„Bylo to Margaux,“ zamumlal slabým hlasem.

Ticho, které ho obklopovalo, bylo naprosté. Všichni byli šokováni.

Lloyd spatřil většinu velkých železných meteoritů ve světě: Hoba, Ahnighito, Willamente. Ačkoli měly různé tvary, všechny měly podobný hnědočerný povrch. Všechny železné meteority vypadaly skoro stejně.

Ale tenhle meteorit byl šarlatový. Ale ne! říkal si a jeho mozek začal zase pracovat. Slovo šarlatový není přesné. Byla to hluboká, čistá sametová barva leštěného karneolu, červeného chalcedonu, jen snad ještě bohatší. Byla to vlastně přesně barva jemného bordeauxského vína chateau margaux, se kterým se byl na palubě Rolvaagu díky šetrnému Glinnovi nucen spokojit.

Naprosté ticho rozčísl hlas plný autority, který patřil Glinnovi.

„Prosím, ať všichni odstoupí od jámy!“

Lloyd si uvědomil, že se nikdo nepohnul.

„Odstupte!“ opakoval Glinn mnohem ostřeji.

Úzký kroužek přihlížejících se neochotně odšoural několik kroků zpět. Z mraků vykouklo slunce a jámu osvětlilo. Lloyd se hluboce nadechl. Ve slunečním světle se kovový povrch meteoritu rozzářil jako zlato. Zdálo se, že pohlcuje okolní světlo. Okolní svět potemněl a meteorit jako by zářil svou vnitřní iluminací. Nebyl jen krásný, ale neuvěřitelně podivný.

A byl jeho!

Zaplavila ho náhlá obrovská radost, že mu život dal příležitost tohle najít. Zdálo se mu, že přivézt největší meteorit světa do muzea je dostatečný cíl, ale tohle překonalo všechna očekávání. To je bomba!

„Pane Lloyde!“ slyšel Glinna. „Řekl jsem – odstupte.“

Místo toho se Lloyd naklonil kupředu.

Glinn zvýšil hlas: „Palmere, nedělej to!“

Ale Lloyd už skočil do jámy a přistál na vrcholu meteoritu. Padl na kolena a konečky prstů rukavic hladil jeho hladce zvlněný kovový povrch. V náhlém impulzu se naklonil a položil na něj tvář. Nahoře bylo naprosté ticho.

„Jak je cítit?“ slyšel McFarlanův hlas.

„Je studený,“ odpověděl Lloyd a vztyčil se. Slyšel, jak se mu zachvěl hlas. „Je strašně studený.“

Isla Desolación, 13:55

McFarlane měl na kolenou laptop. Kurzor na něj vyčítavě mrkal z téměř prázdného displeje. Vzdychl a usadil se v kovovém křesle pohodlněji. Osamělé okno služebny bylo pokryté ledem a do stěn se opíral vítr. Krásné počasí vystřídala vánice, ale v buňce hřála kamna a bylo tu příjemně.

Vyťukal několik příkazů a laptop zavřel. Tiskárna zahučela. Opřel se o opěradlo a ještě jednou si v mysli přehrál ranní události. Chvíli absolutního ticha, Lloydův impulzivní skok do jámy a Glinnovo volání. Říkal mu křestním jménem, uvědomil si McFarlane. Triumfální oslava a příval otázek. A nad tím vším – naprosté nepochopení. Závan tajemna, který s ním tak zamával, že se nemohl nadechnout.

Taky cítil potřebu skočit do jámy, dotknout se té věci a ujistit se, že je skutečná. Ale měl se na pozoru. Měla v té monochromatické krajině tak bohatou a neskutečnou barvu! Připomnělo mu to operační stůl – všude všechno bílé a uprostřed krvavá řezná rána. Odpuzovalo i fascinovalo ho to současně. A vzbudilo to v něm naděje, o nichž si myslel, že už jsou mrtvé.

Dveře se otevřely a v přívalu sněhových vloček vstoupila Amirová.

„Už jste dokončil zprávu?“ zeptala se, sundala si kožich a setřásla z něj sníh.

Jako odpověď McFarlane ukázal bradou směrem k tiskárně. Amirová k ní přišla a vzala si list papíru. Zasmála se. „Meteorit je červený,“ přečetla nahlas. Hodila papír McFarlanovi do klína. „Mám ráda muže, kteří se umějí vyjadřovat stručně.“

„Proč bych měl popsat papír spoustou dohadů? Jak můžu říct, co ta zatracená věc je, dokud nedostanu kousek k prostudování?“

Přitáhla si křeslo a sedla si vedle něj. Zdálo se mu, že i když se chová neformálně, pečlivě si ho prohlíží.

„Vy jste přece meteority studoval roky. Nemyslím, že by vaše dohady nebyly užitečné.“

„Co si myslíte vy?“

„Až po vás.“

McFarlane se díval na obrysy meteoritu na záznamu a přejížděl je prstem. Měly členitou dokonalost pobřeží, nebo sněhové vločky, či Mandelbrotovy množiny. Připomnělo mu to, jak je všechno složité. Vesmír, atom, nebo kousek dřeva. Koutkem oka zahlédl, jak Amirová sahá po kovové krabici na doutníky a bere jeden zpola vykouřený do ruky.

„Prosím vás, ne,“ řekl. „To byste mě vyhnala na mráz.“

Amirová s povzdechem vrátila doutník do krabice. „Vím, co se vám honí hlavou.“

McFarlane pokrčil rameny.

„Okay,“ řekla. „Chcete vědět, co si myslím? Ale vy to nepřiznáte.“

„Tak schválně!“

„Vy jste měl kdysi svou teorii. Něco, čemu jste věřil, i když vám to vaši kolegové vyvraceli. Nemám pravdu? A když jste si myslel, že jste pro svou teorii konečně našel důkaz, přivedlo vás to do průšvihu. Ve svatém nadšení jste ztratil svůj dobrý úsudek a podtrhl kamaráda. A pak se ukázalo, že zbytečně.“

McFarlane se na ni zamračil.

„Nevěděl jsem, že jste vystudovala taky psychologii.“

Naklonila se k němu.

„To víte, člověk se leccos doslechne. Vtip je v tom, že teď jste to, co jste hledal celé roky, našel. Máte opravdový důkaz, ale vy si to nechcete připustit. Vy se po té cestě bojíte pustit znovu.“

McFarlane chvíli vydržel její pohled. Může mít pravdu? říkal si. Nebylo mu to úplně jasné.

Zasmála se. „Vemte si například tu barvu! Víte, proč žádný kov nemůže být temně červený?“

„To nevím.“

„Předměty mají určitou barvu podle toho, jak interagují s fotony světla.“ Vyndala z kapsy průhledný papírový sáček. „Chcete jolly rancher?“

„Co to je, proboha?“

Podala mu bonbón a druhý si vzala sama. Držela zelené cukrátko mezi palcem a ukazováčkem. „Každý předmět, kromě dokonale černého tělesa, pohlcuje některé vlnové délky světla a vyzařuje jiné. Třeba tenhle bonbón. Je zelený, protože vyzařuje zelenou vlnovou délku a všechny ostatní pohltí. Udělala jsem si malý vypočet a nepodařilo se mi najít žádnou teoretickou kombinaci kovových slitin, které by mohly vyzařovat červené světlo. Žádná známá slitina nemůže být temně červená. Může být žlutá, bílá, oranžová, purpurová, šedivá, ale červená ne.“ Dala si bonbón do úst a bylo slyšet křoupání.

McFarlane položil svůj bonbón na stůl. „Co to vlastně říkáte?“

„To dobře víte. Říkám, že je to něco podivného, co jsme ještě nikdy neviděli. Tak se nestyďte. Vím dobře, co si o tom myslíte: To je ono, to je ten interstelární meteorit!“

McFarlane zvedl ruku. „Dobře, máte pravdu. Myslím si to.“

„A co dál?“

„Všechny meteority, které se dosud našly, byly složeny ze známých prvků. Niklu, železa, uhlíku a křemíku. Vznikly tady, v našem slunečním systému, mimo primární oblak prachu, který kroužil kolem Slunce.“ Odmlčel se a pak pečlivě volil slova. „Uvažoval jsem o možnosti existence meteoritů, které by z našeho systému nepocházely. Které by cestovaly mezihvězdným prostorem a sluneční gravitační pole je přitáhlo. Interstelární meteority.“

Amirová se usmála. „Ale matematici říkají, že to není možné. Že ta možnost je kvintilión k jedné.“

McFarlane přikývl.

„Já jsem si to ale spočítala sama a myslím, že nemají pravdu. Že vycházejí ze špatných předpokladů. Podle mě je to miliarda k jedné.“

McFarlane se zasmál. „Miliarda nebo kvintilión, to je jedno, ne?“

„Je to miliarda k jedné každý rok.“

McFarlane se přestal smát. „Cože?“

„Je to tak,“ řekla Amirová. „A to znamená, že během miliardy let by měl Zemi zasáhnout jeden mezihvězdný meteorit. Vzkřísila jsem vaši teorii. Jste mým dlužníkem.“

Ticho v chatě rušilo jen bubnování deště. McFarlane se vzpamatoval. „Tím jako myslíte, že ten meteorit je z něčeho; z nějaké slitiny, nebo kovu; které neexistují ve slunečním systému?“

„Jo. A vy taky. Proto jste taky nenapsal žádnou zprávu.“

McFarlane pokračoval pomalu, jako by promlouval sám k sobě: „Pokud takový kov někde existuje, museli bysme aspoň narazit na jeho stopu. Slunce a planety se zformovaly ze stejného oblaku prachu. Takže to z něj být nemůže. Nedá se nic dělat.“

Vysunula bradu.

„Přesně to si myslím.“

Seděli a pokoušeli se to strávit.

„Musíme si kousek ohmatat,“ řekla nakonec Amirová. „Mám na to perfektní nástroj. Vysokorychlostní diamantovou vrtačku. Navrtáme to a uvidíme.“

McFarlane přikývl. „Ale nechte si ty naše úvahy pro sebe. Lloyd tady bude každou chvíli.“

Jako by čekal za dveřmi na svou narážku, ozvalo se těžké dupání, dveře se otevřely a Lloyd se vevalil dovnitř. V těžkém kožichu vypadal ještě více jako medvěd než jindy. Za ním následoval Glinn. Rochefort a Garza. Lloydův asistent Penfold přišel poslední, třásl se zimou a jeho tlusté rty byly promodralé.

„Tam je samec!“ vykřikoval Lloyd a šel si ohřát ruce ke kamnům. Měl skvělou náladu. Muži z EES si tiše sedli ke stolu a vypadali zadumaně.

Penfold se usadil v koutě s vysílačkou. „Pane Lloyde,“ řekl. „Měli bychom vyrazit k vrtulníku. Když během půlhodiny neodletíme, nedostanete se včas do New Yorku na schůzi akcionářů.“

„Ano, já vím. Ještě chvilku. Zajímalo by mě, co tomu říká Sam.“

Penfold vzdychl a mumlal něco do vysílačky.

Glinn se zadíval vážnýma očima na McFarlana.

„Máte hotovou zprávu?“

„Jistě,“ řekl McFarlane a podal mu výpis.

Glinn jej přehlédl. „Nemám náladu na hloupé vtipy, pane doktore.“

To bylo poprvé, kdy Glinn projevil nějakou silnější emoci, pomyslel si McFarlane. Nedal nic najevo ani v okamžiku, kdy musel být šokován tím, co v jámě našli. Je to muž, který nenávidí překvapení, pomyslel si. „Pane Glinne, nemůžu psát zprávu na základě nějakých spekulací. Potřebuju to prozkoumat.“

„Já vám řeknu, co potřebujeme,“ řekl Lloyd hlasitě. „Potřebujeme to rychle vyhrabat, naložit a dopravit do mezinárodních vod dřív, než Chilani zavětří. Prozkoumat to můžete později.“

McFarlanovi se zdálo, že tohle bylo téma poslední přestřelky mezi Glinnem a Lloydem.

„Možná by se to dalo celé trochu zjednodušit,“ řekl Glinn. „Potřebuju vědět jenom jedno. Je nebezpečný?“

„Víme, že není radioaktivní. Může ale být jedovatý. Většina kovů je více nebo méně jedovatá.“

„A myslíte, že je?“

McFarlane pokrčil rameny. „Palmer se ho dotkl a pořád ještě žije.“

„Byl poslední, kdo to udělal,“ odpověděl Glinn. „Dal jsem rozkaz, že s tím nikdo nesmí, za žádných okolností, přijít do přímého kontaktu.“

Odmlčel se. „Něco jiného? Můžou v tom být viry?“

„Už to tady dřepí miliony roků, takže cizí mikroby na tom už nebudou. Mohlo by být užitečné odebrat vzorky hornin, mechů, lišejníků a jiných rostlin z celé oblasti, jestli neuvidíme něco neobvyklého.“

„Co bysme mohli vidět?“

„Třeba mutace, nebo známky účinku toxických látek, nebo teratogenů.“

Glinn přikývl. „Promluvím o tom s doktorem Brambellem. Doktorko Amirová, máte nějaký názor na jeho metalurgické vlastnosti? Je to kov, že?“

Doktorka chroupala další bonbón.

‚Je to pravděpodobné, protože je feromagnetický. Podobně jako zlato neoxiduje. Ale vůbec netuším, jak může být nějaký kov červený. Říkali jsme si právě s doktorem McFarlanem, že potřebujeme vzorek.“

„Cože?“ řekl Lloyd výhružným hlasem.

„Samozřejmě,“ odpověděl McFarlane. „To je standardní procedura.“

„Vy chcete uříznout kus mého meteoritu?“

McFarlane se podíval z Lloyda na Glinna.

„To snad není problém?“

„Samozřejmě že to je problém,“ řekl Lloyd. „Bude přece vystaven v muzeu. Nechci, aby ho kus chyběl.“

„Žádný velký meteorit nezůstal vcelku. Mluvili jsme jenom o tom, že bysme v něm vyvrtali asi pětikilové jádro. To by mělo stačit pro všechny testy, které si kdo vymyslí. Na tom se dá pracovat roky.“

Lloyd zavrtěl hlavou. „V žádném případě.“

„To udělat musíme,“ řekl McFarlane rezolutně. „Není možné studovat meteorit bez tavení, leštění, leptání, vypařování. Prostě potřebujeme jednu kapku z cisterny.“

„A není to Mona Lisa,“ zamumlala Amirová.

„To je hloupá poznámka,“ řekl Lloyd na její adresu. Posadil se a vzdychl. „Připadá mi to jako svatokrádež. Nemohli byste jeho tajemství zachovat?“

„Nemohli,“ ubezpečil ho Glinn. „Než vydám pokyn k jeho přemístění, potřebujeme o něm vědět víc. Doktor McFarlane má pravdu.“

Lloyd na něj zíral a jeho tvář zrudla. „Než vydáte pokyn k jeho přemístění? Poslyšte, Eli, já se řídím podle vašich pravidel. Snažím se hrát vaši hru, ale jedna věc by vám měla být jasná. Já platím účet. Tohle je můj meteorit. Vy jste podepsal smlouvu, že mi ho přivezete. Rád se vychloubáte, že nikdy neuděláte chybu. Ale jestli se ta loď vrátí do New Yorku bez meteoritu, pak to bude chyba. Mám pravdu?“

Glinn Lloyda chvíli pozoroval. Pak promluvil tichým hlasem, jakým se konejší malé dítě.

„Pane Lloyde, dostanete svůj meteorit. Já se prostě jen snažím, aby při tom nikdo nebyl zbytečně zraněn. To si snad přejete taky, ne?“

Lloyd zaváhal. „Samozřejmě.“

McFarlane byl téměř okouzlen, jak rychle ho Glinn zpacifikoval.

„Všechno, co chci, je postupovat opatrně.“

Lloyd si olízl rty. „Jako bych slyšel vrčení kolovrátku. Proč? Ten meteorit je červený. Ptám se vás – co je na tom špatnýho? Já myslím, že je to úžasný. Zapomněl snad někdo z vás na našeho přítele v torpédoborci? Čas je právě věc, kterou nemáme.“

„Pane Lloyde,“ řekl Penfold a zvedl vysílačku způsobem, jakým žebrák zvedá ruku pro almužnu. „Ta helikoptéra, prosím vás!“

„Zatracená práce!“ vykřikl Lloyd a otočil se. „Dobře, spánembohem. Vemte si ten váš vzorek, ale vyvrtejte to tak, ať to není vidět. A rychle. Než se vrátím do New Yorku, už by měl vyrazit na cestu.“

Vyklusal z buňky s Penfoldem v patách. Dveře za ním práskly. Minutu nebo dvě bylo v místnosti ticho. Pak Amirová vstala a řekla: „Pojďme, Same, půjdeme našeho pacholíčka navrtat.“

Isla Desolación 14:15

Z vyhřáté chaty vyšli do větru, ostrého jako nůž. McFarlane šel za Amirovou do technického skladu a zatoužil po Kalahari.

Technický kontejner byl delší a širší než ostatní, zevně špinavý, ale uvnitř čistý, prostorný a pečlivě uspořádaný. Na policích a stolech byly srovnány monitory a různé diagnostické přístroje. Amirová vzala z velkého kovového stolu složenou trojnožku a vysokorychlostní přenosnou vrtačku, která vypadala jako pancéřová pěst. Kdyby neměla kožený popruh, nikdy by ho nenapadlo, že je přenosná.

Amirová ji pohladila. „Taky máte rád moderní hračky na rozbíjení věcí? Podívejte na tuhle maminu. Už jste někdy takovou viděl?“

„Tak velkou ne.“ Pozoroval, jak ji odborně otevřela a zkoumala jednotlivé části. Spokojeně ji zase zaklapla a zastrčila její tlustou šňůru do zásuvky.

„Podívejte se na tohle!“ Podala mu dlouhou dutou kovovou hůl s hruškovitým koncem.

„Na hrotu vrtáku je desetikarátový průmyslový diamant.“ Přehodila si popruh přes rameno a zmáčkla knoflík. Špička přístroje se roztočila.

„Jdeme na to,“ řekla a ušklíbla se.

Vyšli ze skladu. Amirová s vrtačkou, McFarlane za ní nesl elektrický kabel. Nad odkrytou částí meteoritu stála vetchá bouda. Mělký čtvercový výřez se koupal v chladném svitu halogenových světel. Na jeho okraji už stál Glinn s vysílačkou v ruce.

Stoupli si vedle něj. V bílém světle byl meteorit téměř purpurový, jako čerstvý řez v břiše pacienta. Amirová si svlékla rukavice, instalovala trojnožku a upevnila na ni vrtačku. „Tohle je vakuový systém,“ řekla a ukázala na úzké trubičky, vinoucí se kolem ostří. „Vysaje všechny částice prachu. Vůbec nevadí, když je ten kov jedovatý.“

„Stejně ale vyklidíme celý prostor,“ řekl Glinn, vzal vysílačku a rychle do ní mluvil. Než vyrazil zahnat dělníky, rychle ještě dodal: „Pamatujte si, držte se zpátky! Nedotýkejte se toho!“

McFarlane přihlížel, jak Amirová zmáčkla vypínač, zkontrolovala indikátor na rukojeti vrtačky a obratně nasadila diamantový hrot vrtáku na meteorit.

„Vypadá to, jako byste to už někdy dělala,“ řekl.

„To máte sakra pravdu. Musela jsem to dělat aspoň desetkrát.“

„Vy jste to nacvičovali?“

„Každý krok,“ ujistila ho Amirová, vyndala z kapsy dálkové ovládání a začala je kalibrovat. „A nejenom tohle, všechno. Glinn plánuje každý projekt jako invazi. Den D. Říká, že vždycky je jen jedna příležitost, a tak nám pěkně prohání šunky.“ Odstoupila a dýchala si na ruce. „To jste měl vidět tu obrovskou zelenou kouli, kterou nás Eli nutil pořád a pořád vykopávat. Říkali jsme jí Velká Berta. Já jsem ji úplně nenáviděla.“

„Kde jste to trénovali?“

„Nad rančem Bar Cross v Montaně. Vy jste si vážně myslel, že to děláme z jedny vody načisto?“

Když zafixovala vrtačku a nakalibrovala dálkové ovládání, shýbla se a otevřela malý kufřík. Vyndala malou kovovou plechovku, odšroubovala víčko, naklonila ji co nejdál od sebe a pomalu meteorit polévala. Z plechovky proudila hustá černá látka, až pokryla celý červený povrch. Malým štětečkem pak nanesla zbytek na hrot. Sáhla opět do kufříku, vytáhla tenkou gumovou blánu a těsně ji přitiskla na tmel.

„Uděláme to trochu mazlavé,“ vysvětlovala. „Nechceme, aby se do vzduchu dostala jediná šupinka.“ Sáhla do kožichu, vytáhla krabičku s doutníky, podívala se na Glinnův a McFarlanův výraz, vzdychla, zasunula ji zpět a vyndala burský oříšek.

McFarlane vrtěl hlavou. „Oříšky, bonbóny, doutníky. Co ještě vám matka zakazovala?“

Usmála se. „Masturbaci, rokenrol, extrémní lyžování a vysoké sázky v oko bere.“

Teď se zasmál McFarlane. Zeptal se: „Jste nervózní?“

„Nervózní ne, ale vzrušená. A vy?“

McFarlane o tom chvíli uvažoval. Uvažoval o tom, jestli si může dovolit být vzrušený a nechat znovu rozkvétat svou myšlenku, pro kterou se vlastně celé ty roky tak štval.

„Ano,“ řekl nakonec. „Já taky.“

Glinn obřadně vytáhl své zlaté hodinky, otevřel víčko a zadíval se na ciferník.

„Je čas.“

Amirová se vrátila k vrtačce a vytáhla pojistku. Ozvalo se hluboké vrčení. Vyzkoušela pozici hrotu, pak ustoupila a manipulovala dálkovým ovládáním. Vrčení se změnilo v ječeni. Točila malým kolečkem a vrčící hrot poslušně klesal a stoupal.

Glinn přišel k otevřené skříni, vyndal z ní tři dýchací přístroje a dva z nich podal McFarlanovi a Amirové. „Půjdeme ven a budeme pracovat s dálkovým ovladačem.“

McFarlane si nasadil respirátor. Studená guma mu sevřela čelisti. Vyšli. Byl bez kapuce a vítr se mu zařezával do uší a do týla. Hněvivé vrčení připravené vrtačky bylo stěží slyšitelné.

„Dámo a pane,“ řekl Glinn, „minimální vzdálenost je třicet metrů.“

Odstoupili ještě kousek od boudy. Vzduchem poletoval sníh a všechno kolem bylo bílé.

„Jestli je to vesmírná loď,“ řekla Amirová tlumeným hlasem, „tak se někdo vevnitř strachy počurá, až mu tam vleze ta diamantová hlava.“

I když nebyli daleko, byla bouda v husté vánici stěží viditelná. Jen obdélník otevřených dveří svítil.

„Připraveno.“

„Dobře,“ řekl Glinn. „Projeďte tmelem. Zastavte milimetr pod povrchem meteoritu a zjistíme, zda neunikají plyny.“

Amirová přikývla a zmáčkla spínač. Vrčení zesílilo, ale pak sláblo a po několika vteřinách skončilo úplně.

„To je divný. Nenavrtala jsem ani ň,“ řekla Amirová.

„Zvedněte vrtačku.“

Amirová otočila knoflíkem. Ozvalo se vrčení, hluboké a pravidelné.

„To je dobrý.“

„Jaké to má otáčky?“

„Dvanáct tisíc.“

„Zvedneme to na šestnáct a zkusíme to znovu.“

Z boudy se ozvalo ječení, které za okamžik zmlklo. Ozvalo se ostré zaskřípání a pak už nic.

Amirová si prohlížela malý displej, na kterém blikala červená písmena.

„Zastavilo se to.“

„Nevíte proč?“

„Třeba se to přehřívá, možná je něco s motorem, ale všechny kontrolky jsou v pořádku.“

„Necháme to chvilku vychladnout. Zdvojnásobíme otáčky a zkusíme to znovu.“

Po chvíli Amirová akci zopakovala. McFarlane nespouštěl oči z otevřených dveří kůlny. Ozvalo se ječeni, tentokrát hlubší. Vrtačka pracovala!

„Přehřívá se to,“ řekla Amirová. „Zatracená věc.“ Sevřela čelisti a posunula páčku na maximum.

Scéna se okamžitě změnila. Ozval se ostrý zvuk a z otevřených dveří vylétl oranžový záblesk. Následovalo hluboké zapraskání, další, už mnohem tišší, a pak už bylo absolutní ticho.

„Co se stalo?“ zeptal se ostře Glinn.

Amirová se jen strnule dívala na displej.

„Nevím.“ Impulzivně vyrazila vpřed, ale Glinn ji chytil za ruku a stáhl zpátky.

„To ne. Nejdříve musíme zjistit, co se stalo.“

Amirová se s povzdechem vrátila k displeji. Je tady spousta nesmyslů, jaké jsem nikdy předtím neviděla,“ řekla a dál mžourala na displej. „Tady něco je. Je tu napsáno Kód chyby 47.“ Popotáhla. „No, to je dobrý! A manuál je někde v Montaně.“

Jako kouzelnickým trikem vyndal Glinn z kapsy manuál a nalistoval potřebnou stránku. Zarazil se. „Říkáš kód chyby čtyřicet sedm?“

„Jo.“

„To není možné.“

Bylo ticho.

„Eli, tohle slovo jsem od tebe ještě nikdy neslyšela,“ řekla Amirová.

Glinn vzhlédl od manuálu. Z kožichu vykukoval idiotský respirátor.

„Vrtný hrot shořel.“

„Cože? Desetikarátový diamant? Tomu nevěřím.“

Glinn vsunul manuál zpátky do záhybu svého kožichu.

„Klidně tomu věř.“

Dívali se na sebe a kolem nich kroužily sněžné vločky.

„Ale to se mohlo stát jenom v případě, že ten meteorit je tvrdší než diamant,“ řekla Amirová.

Jako odpověď Glinn jednoduše vykročil směrem k boudě. Vzduch uvnitř byl naplněn zápachem spálené gumy. Od vrtačky se kouřilo a kontrolní světla byla tmavá.

„Neodpovídá,“ řekla Amirová a kroutila knoflíky dálkového ovládání.

„Možná má spálený vypínač,“ řekl Glinn. „Zvedni ji ručně.“

McFarlane se díval, jak se obrovský had centimetr po centimetru vysouvá ze štiplavého kouře. Jeho špička vypadala jako okrouhlý kus kovu, zubatý, roztavený a spálený.

„Panebože!“ řekla Amirová. „To byl diamantový hrot za pět tisíc dolarů.“

McFarlane pohlédl na Glinna, napolo skrytého za oblakem kouře. Už si sundal respirátor, ale nedíval se na hrot. Jako by přemýšlel o něčem vzdáleném.

Do boudy vnikl vítr a praštil dveřmi.

„Co teď?“ zeptala se Amirová.

„Vezmeme to na Rolvaag a prozkoumáme to,“ řekl Glinn.

Amirová se obrátila k vrtačce, ale Glinn byl stále ještě ztracen někde v dálkách. „Budeme na to potřebovat něco lepšího,“ dodal tiše.

Isla Desolación 15:05

McFarlane si sundal respirátor, natáhl si kapuci kožichu a vyšel z boudy. Studený vítr fičel a honil po zmrzlé zemi hroudy sněhu. Světlo, které prosakovalo těžkými mraky, pomalu sláblo. Za půl hodiny bude tma. Chvíli přecházel sem a tam.

Mezi baráky zakřupal sníh. Objevili se Glinn s Amirovou, přicházející ze skladiště. Amirová nesla v každé ruce jednu mlhovku a Glinn za sebou táhl sáňky s velkým modrým plastickým kufrem.

„Nač to máte?“ zeptal se McFarlane.

„Na pozůstatky.“

McFarlana píchlo v žaludeční krajině.

„Je to vážně nutné?“

„Vím, že to pro vás není lehké,“ odpověděl Glinn, „ale nedá se nic dělat. Je to neznámá. My v EES nemáme rádi neznámé.“

Přibližovali se k hromadě kamenů, která vyznačovala Masangkayův hrob. Vánice se přehnala a temné Hanuxovy čelisti se rýsovaly proti světlejší obloze. Na obzoru se ježily ostré hroty ostrova Volaston. Bylo neuvěřitelné, jak rychle se tu střídalo počasí.

Hrob byl pokrytý sněhem a ledem. Glinn bez okolků vytáhl kříž, položil jej na stranu a začal z hromady páčit přimrzlé kameny. Pohlédl na McFarlana. „Bylo by asi lepší, kdybyste se držel kus dál.“

McFarlane polkl. Málo věcí bylo méně příjemných než tahle práce, ale když už se to musí udělat, chtěl být u toho. „Pomůžu vám,“ řekl.

Odstraňování kamenů bylo snadné a za malou chvíli se dostali k pozůstatkům. Glinn zpomalil tempo a pracoval mnohem opatrněji. McFarlane se díval na polámané kosti, na rozštípnutou lebku a vylámané zuby, na kusy kloubů a částečně mumifikované maso. Nemohl uvěřit, že tohle byl kdysi jeho partner a přítel. Těžce dýchal.

Rychle se stmívalo. Když Glinn odstranil poslední kameny, rozsvítil lucerny a postavil je po obou stranách hrobu. Pak pomalu, lékařskými kleštěmi, přemisťoval kosti do jednotlivých oddělení bedny, vyložené polystyrénem. Několik kostí stále drželo pohromadě. Držely je zbytky šlach, kůže a vysušených chrupavek. Většina však vypadala, jako by byla zuřivě rozlámána.

„Nejsem soudní patolog,“ řekla Amirová, „ale tenhle chlapík vypadá, jako by se potkal s náklaďákem.“

Glinn neříkal nic a s tváří přikrytou kapuci nakládal další kosti. Náhle se zarazil.

„Co je?“ zeptala se Amirová.

Glinn začal ze zmrzlé půdy opatrně páčit novou kost. „Tahle není jen rozbitá,“ řekl. „Je ohořelá.“

„Myslíte, že ho zavraždili pro tu sondu?“ řekla Amirová. „A že spálili tělo, aby zahladili stopy? Bylo by to jednodušší, než v té zmrzlé zemi kopat hrob.“

„To by byl vrahem Pupupp,“ řekl McFarlane.

Glinn držel v ruce článek prstu a prohlížel si ho jako malý klenot. „To není pravděpodobné, tuto otázku musí zodpovědět doktor.“

„Aspoň bude jednou něco dělat,“ řekla Amirová. „Zatím si jenom čte knížky a potuluje se po lodi jako upír.“

Glinn dal kost do bedny a vrátil se. Nasel ještě něco dalšího.

„Tohle bylo pod botou,“ řekl. Přidržel předmět u světla, pak z něj otřel led a špínu a dal ho ke světlu znovu.

„To je spona opasku,“ řekla Amirová.

„Cože?“ ozval se McFarlane a přiběhl k nim.

„Je to nějaký druh purpurového drahokamu, zasazený do stříbra,“ řekla Amirová. „Ale podívejte, je roztavený.“

McFarlane zavrávoral.

Amirová se pohnula. „Je vám dobře?“ McFarlane pouze máchl rukou v rukavici a vrtěl hlavou. Tady by to tedy nehledal… Před lety, když oslavovali propašování atakamských tektitů, nechal jeden rozpůlit a zasadit do stříbra na oslavu. Ten svůj už dávno ztratil. Ale Nestor měl svůj až do smrti. McFarlana překvapilo, jak moc pro něj znamenal.

Glinn bez dalších řečí přivázal bednu, Amirová vzala světla a zapřáhli se do saní. McFarlane chvíli pozoroval rozházené kameny a pak se pomalu vydal za nimi.

Punta Arenas, 17, července, 8:00

Comandante Vallenar stál před malým kovovým umyvadlem ve své kajutě, kouřil doutník puro a natíral si tvář holicím krémem s vůní santalového dřeva. Štvaly ho příliš navoněné holicí krémy, stejně jako ho štval holicí strojek, ležící v umyvadle. Jasně žluté plastikové držadlo se dvěma čepelkami. Typický americký brak. Kdo jiný by vymyslel takovou nesmyslnou věc, dvě čepelky, když jedna stačí… Obchody, zvláště tady na jihu, ho štvaly. Kormidelník jeho lodi se vrátil z přístavu a tvrdil, že měli jenom tenhle šmejd, nebo břitvu. A břitva na lodi, to není dobrý nápad.

Opláchl čepelky a pustil se do levé tváře. Vždycky začínal s levou tváří. Neměl levou ruku moc šikovnou a tahle strana byla snazší.

Ten holicí krém aspoň překryl lodní smrad. Almirante Ramirez byl nejstarší torpédoborec v celém loďstvu, zakoupený v Anglii v padesátých letech. Za dlouhá desetiletí, kdy se o loď nikdo pořádně nestaral, nasákla pachem mořských řas, chemických sraček z odpadních kanálů, vedoucích do moře, a rozlité nafty. Nevydrhli to ani čerství plavčíci.

Řev lodní sirény přerušil kravál ptáků a šum vzdáleného provozu ve městě. Podíval se rezavým kulatým okénkem směrem k molům. Byl krásný den s křišťálově čistou oblohou. Od západu foukal čerstvý studený vítr. Vrátil se k holení. Holení ho štvalo. Co ho štvalo nejvíc, bylo kotvení v Punto Arenas. To bylo pro loď mizerné místo, zvlášť když foukal západní vítr. Jako obvykle, ihned ho obklopily rybářské čluny, které se v závětří torpédoborce schovávaly. Typická jihoamerická anarchie. Žádná disciplína, žádný smysl pro důstojnost vojenské lodi. To ho tedy opravdu štvalo…

Ozvalo se zaťukání na dveře. „Comandante,“ ozval se hlas signálního důstojníka Timmera.

„Vstupte,“ řekl Vallenar, aniž by se pohnul. V zrcadle viděl, jak se dveře otevírají a vstupuje Timmer s tlustým civilistou v závěsu. Ten vypadal jako prosperující obchodník, spokojený sám se sebou.

Comandante Vallenar provedl několik rázných tahů na krku, promyl strojek v umyvadle a otočil se. „Děkuji, pane Timmere, můžete odejít. Buďte tak laskav a postavte před dveře stráž.“

Když Timmer odešel, comandante Vallenar chvíli studoval muže, stojícího před ním. Stál vedle stolu a lehce se usmíval jako člověk bez obav.

Čeho by se taky bál? pomyslel si Vallenar bez zlého úmyslu. Byl kapitánem jenom podle jména. Měl nejstarší válečnou loď ve flotile s nejhorším záznamem. Proč by měl obviňovat chlapa, který stál před ním a trochu zbytečně vystrkoval hruď, že se cítí jako velký muž, který se přišel podívat na bezmocného kapitána nějakého rezavého vraku?

Potáhl z doutníku a pak ho vyhodil otevřeným okénkem kajuty. Položil holicí strojek a vytáhl ze zásuvky stolu krabici s doutníky. Nabídl ji cizinci, ale muž se na ně podíval a potřásl hlavou. Vallenar si jeden vybral.

„Omlouvám se za ty doutníky,“ řekl a uklidil krabici. „Jsou mizerné kvality. V námořnictvu musíte brát, co vám dávají.“

Muž se chápavě usmál a hleděl na Vallenarovu povadlou ruku. Comandante Vallenar si pozorně prohlédl vrstvu pomády, kterou měl muž ve vlasech, a čerstvý lak na nehtech jeho rukou. „Sedněte si, příteli!“ řekl a zasunul doutník do levého koutku úst. „Promiňte, že budu během rozhovoru pokračovat v holení.“

Muž si sedl do čela stolu a zkřížil nohu přes nohu.

„Pochopil jsem, že jste dealerem použitých elektronických zařízení. Hodinek, počítačů, kopírek a tak.“ Vallenar se oholil pod nosem. „Mám pravdu?“

„Nových i použitých,“ řekl ten člověk.

„Jsem rád, že jste mě opravil,“ pokračoval comandante Vallenar. „Asi před pěti měsíci, mohlo to být, tuším, v březnu, jste prodal část tomografické sondy. To je takový přístroj, který používají prospektoři. Řada dlouhých bílých trubek s klávesnicí uprostřed. Je to tak?“

„Comandante, já mám veliký byznys. Já si nepamatuju každý šunt, který se chvíli ohřeje v mém obchodě.“

Vallenar se otočil. „Já jsem neřekl, že to byl šunt. Řekl jste, že prodáváte nové i použité, nemýlím se?“

Obchodník pokrčil rameny, zvedl ruce a usmíval se. Byl to smích, který comandante Vallenar viděl nesčetněkrát předtím od malých úředníků a obchodníků. Byl to úsměv, který říkal: Já nic nevím, já bych ti pomohl, ale musel bych vidět la mordida, úplateček. Byl to tentýž úsměv, který viděl na tvářích celních úředníků v Puerto Williams před týdnem, a ještě dnes cítil k těm mužům místo vzteku jen lítost. A tenhle muž tím byl zamořen taky. Byl zkorumpovaný. Je to příznak velké slabosti. Slabosti, panující všude kolem.

Comandante Vallenar zhluboka povzdechl, přešel kolem stolu a nakonec se posadil co nejblíž obchodníkovi. Usmíval se na něj a cítil, jak mu na pravé tváři schne příjemný holicí krém. Muž pokýval hlavou a jedním okem na něj mrkl. Pak předvedl univerzální gesto – třel palec o ukazováček jedné ruky a druhou namanikúrovanou ruku nechal neprozřetelně na stole.

Kapitán byl rychlý jako útočící had. Jeho ruka vystřelila vpřed a nasadila čepelku na konec obchodníkova prostředníčku. Ostrým švihem se obě čepele zabořily do měsíčku u nehtového lůžka. Muž se ostře nadechl. Upřel na něj vyděšené oči, ale to už Vallenar ostře zabral. Muž zařval a jeho nehet na prostředníčku byl pryč.

Comandante vytřásl krvavý nehet z okénka, otočil se k zrcadlu a začal s úpravou pravé tváře. Chvíli byly jedinými zvuky v kajutě jen škrábání žiletek po kůži a hlasité sténání.

Vallenar si všiml, že mezi čepelkami něco zůstalo, protože holicí strojek nechával na jeho tváři neoholený proužek. Vykoupal čepelky a dokončil dílo. Omyl a osušil si tvář a vrátil se k obchodníkovi. Ten stál před stolem, kroutil se, naříkal a foukal si na krvácející prst.

Vallenar vyňal z kapsy kapesník a jemně mu poraněný prst ovázal. „Prosím, sedněte si!“

Obchodník se posadil, lehce posmrkával a jeho podbradek se klepal strachem.

„Prokážete službu mně i sobě, když mi rychle a přesně odpovíte na otázky. Takže ještě jednou: prodal jste výstroj, kterou jsem vám popsal?“

„Ano,“ řekl muž okamžitě. „Měl jsem takový přístroj, komandante Vallenare.“

„A kdo si ho u vás koupil?“

„Americký umělec.“ Muž si zasunul prst pod paži.

„Jaký umělec?“

„Sochař. Chtěl udělat moderní sochu na výstavu v New Yorku. Bylo to rezavý, na nic jinýho se to nehodilo.“

Vallenar se usmál. „Ale to jsou věci! Americký sochař… Jakpak se jmenoval?“

„To mi neřekl.“

Vallenar přikývl a stále se usmíval. Muž se teď opravdu snažil.

„Jistěže ne, ale řekněte mi, seňore… Proboha, teď jsem si uvědomil, že jsem se vás nezeptal, jak se jmenujete! To ode mě není pěkné.“

„Tornero, mi comandante. Rafael Tornero Pereira.“

„Seňore Tornero, řekněte mi, od koho jste ten přístroj koupil?“

„Od mestice.“

Comandante Vallenar zvedl obočí. „Od mestice? Jak se jmenoval?“

„Promiňte, to nevím.“

Vallenar se zamračil. „Vy nevíte, jak se jmenoval? Těch mesticů tady moc nezbylo. A v Punta Arenas už vůbec.“

„Já si nemůžu vzpomenout. Vážně nemůžu.“ Tornero vyvalil oči, jak se usilovně snažil. Pot mu kapal z napomádovaného obočí. „Nebyl z Punta Arenas. Byl odněkud z jihu. Měl divný jméno.“

Vallenarovi se náhle rozsvítilo. „Byl to Pupupp? John Pupupp?“

„Ano, děkuji, že jste mi pomohl. Pupupp, to je on.“

„Říkal vám, kde to našel?“

„Ano, řekl, že to našel na Hornových ostrovech. Já mu nevěřil. Proč by tam dole měl najít něco, co má cenu?“ Brebentil velice rychle, jako kdyby se mu nedařilo najít včas správná slova. „Myslím, že se pokoušel dostat lepší cenu.“ Tvář se mu rozjasnila. „Teď jsem si vzpomněl – měl taky krumpáč a divný kladivo.“

‚Jak divný kladivo?“

„Jeden konec byl dlouhej a křivej. A měl taky koženej vak s kamenama. Ten Američan všechny ty věci koupil.“

Vallenar se dychtivě naklonil přes stůl. „Kameny? Tys je viděl?“

„Ano, pane, viděl. Díval jsem se na ně.“

„Byly zlatý?“

„Ale ne, byly úplně bezcenný.“

„A ty ses asi geolog, co? Že víš, jakou má co cenu.“

Ačkoliv byl Vallenarův tón mírný, muž se v křesle přikrčil. „Comandante, ukázal jsem je seňoru Alonzo Toresovi, který má v Cale Polinas obchod. Myslel jsem si, že by to mohly být cenný kameny, ale řek, že nemaj žádnou cenu. Řek, že je můžu klidně vyhodit.“

„Jak ten to může vědět?“

„Ten to ví, comandante. Ten se v kamenech a minerálech vyzná.“

Vallenar přešel k rezavému okénku.

„Říkal, co to je?“

„Říkal, že to není nic.“

Vallenar se otočil zpět k obchodníkovi. „Jak vypadaly?“

„Prostě kameny. Takový hnusný kameny.“

Vallenar přivřel oči. Pokoušel se ovládnout svůj vztek. Nehodí se, aby ztrácel sebekontrolu před tváří vzácného hosta.

„Možná mám jeden v obchodě, comandante.“

Vallenar zase otevřel oči. „Jak to myslíš, možná?“

„Seňor Toréz chtěl jeden kámen na testy. Já jsem sice Američanovi všechny prodal, ale seňor Toréz mi ten kámen vrátil až potom. Teď ho používám jako těžítko. Možná bych ho našel.“

Comandante Vallenar se zasmál. Vytáhl z koutku úst doutník, prozkoumal jeho konec a pak vzal ze stolu krabičku sirek a zapálil si. „Rád bych ten kámen koupil.“

„Vás ten kámen zajímá? Bude mi ctí vám ho dát. Nemluvme o prodeji, comandante.“

Vallenar se lehce uklonil. „Bude mi potěšením vás následovat, seňore, do vašeho obchodu, a přijmout váš malý dárek.“ Mocně si potáhl a zdvořile vyvedl obchodníka z kajuty na lenivou palubu lodi Almirante Ramirez.

Rolvaag, 9:35

Na laboratorním stole ležel vrták a jeho spálená korunka odpočívala na bílém plastickém lůžku. Nad stolem svítila modrá světla. Nástroje byly srovnány na vedlejším stole, zabalené každý zvlášť v plastické fólii. McFarlane v laboratorním plášti si nasadil chirurgickou masku. Franklinův průliv byl dnes neobvykle tichý. V téhle laboratoři bez oken bylo těžké uvěřit, že jsou na palubě lodi.

„Skalpel, doktore?“ zeptala se Amirová hlasem tlumeným maskou.

McFarlane zavrtěl hlavou.

„Sestro, mám pocit, že nám pacient utekl.“

Amirová se zakuckala smíchy. Vedle ní stál Eli Glinn se zkříženýma rukama.

McFarlane otáčel okulárem elektronického mikroskopu, dokud se na obrazovce pracovní stanice neobjevil zvětšený obraz hrotu vrtací korunky. Krajina jako v Armagedonu. Roztavené kaňony a hřbety.

„Je to spálený,“ řekl.

„Jistá věc, doktore,“ řekla Amirová a zasunula do počítače kompaktní disk pro záznam dat.

McFarlane si ke stolu přitáhl otočnou židli, sedl si k mikroskopu a seřídil si okuláry. Pomalu si prohlížel rokliny a doufal, že hlavice zachytila něco z povrchu meteoritu, ať už je to jak chce malé. Ale v té měsíční krajině se neobjevila žádná červená tečka, dokonce ani v ultrafialovém světle. Koutkem oka zahlédl, jak si Glinn sedá před obrazovku.

Po několika bezúspěšných minutách si McFarlane povzdechl. „Zvětšíme to stodvacetkrát.“

Amirová přístroj nastavila. Krajina teď vypadala ještě groteskněji. McFarlane jí projížděl sektor po sektoru.

„Já tomu nevěřím,“ řekla Amirová u obrazovky. „Něco to přece nabrat muselo.“

McFarlane se s povzdechem narovnal. „Pokud ano, je to za mezí rozlišovacích schopností mikroskopu.“

„To znamená, že meteorit musí být pevná krystalická mřížka.“

„Normální kov to rozhodně není.“ Sklapl okuláry a odnesl mikroskop.

„Co teď?“ zeptal se Glinn. McFarlane se otočil. Sundal si masku a chvíli přemýšlel. „Máme elektronovou mikrosondu.“

„Co to je?“

„To je oblíbený nástroj planetárních geologů. Dáte vzorek do vakuové komory a ostřelujete ho svazkem vysokorychlostních elektronů. Vzorek produkuje rentgenové paprsky, a když ten svazek elektronů pořádně nahřejete, malé množství vzorku se vypaří a zkondenzuje jako tenký film na zlaté destičce. Čáry máry fuk, to je váš vzorek. Malý, ale životaschopný.“

„Jak víte, že svazek elektronů dokáže vypařit kousek horniny?“ zeptal se Glinn.

„Elektrony jsou emitovány z vlákna extrémně vysokou rychlostí. Urychlíte je skoro na rychlost světla a soustředíte na čtvereční mikrometr. Věřte mi, to ze vzorku vytluče aspoň několik atomů.“

Glinn seděl tiše a zřejmě zvažoval možná nebezpečí ve srovnání s potřebou informací.

„Dobrá, udělejte to, ale pamatujte si, že se meteoritu nesmíte přímo dotknout.“

McFarlane se zamračil. „Ta choulostivá věc je, jak to zařídit. Normálně vezmete vzorek a dáte ho pod mikrosondu. Tentokrát musíme přinést mikrosondu ke vzorku. Ale ta věc není přenosná, váží asi tři sta kilo. Musíme taky na povrchu meteoritu vyrobit nějakou provizorní vakuovou komoru.“

Glinn sáhl po vysílačce.

„Garza? Potřebuju osm mužů na hlavní palubě, okamžitě. Potřebujeme popruh a vozidlo, které utáhne třistakilové zařízení. Bude to první ranní transport“

„Řekněte mu, že potřebujeme taky silný elektrický zdroj,“ dodal McFarlane.

„A vemte silný kabel, který vydrží dvacet tisíc wattů.“

McFarlane dlouze hvízdl. „To by mělo stačit.“

„Dám vám na odebrání vzorku hodinu. Víc času nemáme.“ Vyslovil to velice zvolna a velice jasně. „Garza tu bude za chvíli. Buďte připraven.“

Glinn prudce vstal a odešel z laboratoře. Dveřmi sem vproudil mrazivý vzduch. McFarlane se podíval na Amirovou. „Začíná být nedůtklivý.“

„Nemá rád, když něco neví,“ řekla Amirová. „Nejistota ho ničí.“

„Tak to teda nemá v životě lehký.“

Přes její tvář přelétl stín bolesti. „O tom nemáte představu.“

McFarlane se na ni zvědavě podíval, ale Amirová si pouze sundala masku a rukavice. „Pojďme nachystat tu mikrosondu.“

Isla Desolación, 13:45

Drzý odpoledne byl základní tábor připraven. Uvnitř malé boudy nad meteoritem bylo světlo jako v operačním sále a vedro k zalknutí. McFarlane stál u jámy a díval se dolů. I v tomto osvětlení měl temně červený povrch meteoritu měkký lesk. Mikrosonda, dlouhý válec z nejkvalitnější oceli, ležela na podstavci. Amirová zatím připravovala další zařízení, které McFarlane objednal – tři centimetry silnou skleněnou baňku, obsahující vlákno a vývod ke zdroji. Uvnitř baňky byla dále sada zlatých disků, zalitých do plastické hmoty, a elektromagnet pro soustředění elektronového paprsku.

„Potřebuju dokonale čistý kus meteoritu asi třicet krát třicet,“ řekl McFarlane vedle stojícímu Glinnovi. „Jinak to bude kontaminované.“

„Není problém,“ řekl Glinn. „Co s těmi vzorky budete dělat?“

„Uděláme sérii testů. Při troše štěstí určíme jeho základní elektrické, chemické a fyzikální vlastnosti.“

„Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Čtyřicet osm hodin. Když budeme jíst a spát, tak víc.“

Glinnovy rty se sevřely. „Můžu vám dát dvanáct hodin. Víc si nemůžeme dovolit. Omezte se na základní testy,“ dodal a podíval se na své masivní zlaté hodinky.

Za hodinu bylo vše připraveno. Baňka těsně přiléhala k povrchu meteoritu, což bylo výsledkem neuvěřitelně složité operace. Uvnitř baňky bylo deset drobných disků, zalitých ve skle a uspořádaných do kruhu. Baňku obklopoval prstenec elektromagnetu. Elektronová mikrosonda ležela vedle, částečně otevřená, takže bylo vidět její vnitřnosti – barevné dráty a trubičky.

„Ráchel, prosím, zapoj vakuovou pumpu.“

Vzduch z baňky mizel se slabým syčením. McFarlane se díval na obrazovku, která monitorovala mikrosondu. „Vypadá to dobře, těsnění drží. Vakuum pět mikrobarů.“

Glinn se přiblížil a se zájmem si prohlížel obrazovku.

„Zapoj elektromagnety,“ řekl McFarlane.

„Už to je,“ odpověděla Amirová.

„Vypni světla.“

Místnost se ponořila do tmy. Jen štěrbinami špatně postavené boudy prosakovaly tenké paprsky.

„Začneme svazkem nízké energie,“ oznámil McFarlane.

V baňce se objevil slabý paprsek světla. Rotoval a vrhal přízračné stíny na povrch meteoritu a jeho odraz tančil po stěnách boudy.

McFarlane pečlivě nastavil dvě sady ukazatelů. Magnetické pole kolem baňky se změnilo, paprsek přestal rotovat a byl úzký a jasnější. Brzy vypadal jako modrá tužka, jejíž hrot končil na povrchu meteoritu.

„Máme to,“ řekl McFarlane. „Teď tam dám na pět vteřin plný výkon.“

Zatajil dech. Pokud byly Glinnovy obavy oprávněné, pokud byl meteorit opravdu nebezpečný, teď to asi zjistí.

Zmáčkl odečítání času. Paprsek uvnitř baňky se rozzářil. V místě, kde se dotýkal povrchu meteoritu, se objevil intenzivní fialový světelný bod. Po pěti sekundách chata ztmavla. McFarlane si vydechl.

„Světla!“

V záři světel si McFarlane klekl vedle povrchu meteoritu a pozorně si prohlédl zlaté disky. Málem zapomněl dýchat. Všechny disky byly červené. A nejenom to… Na místě, kde se svazek elektronů dotýkal meteoritu, spatřil; nebo si aspoň myslel, že vidí; malinkou dírku, zářivou skvrnu na hladkém povrchu.

Vyskočil.

„Co se stalo?“ řekl Glinn.

McFarlane se ušklíbl. „Pacholíček není takovej borec, jak jsme si mysleli.“

Isla Desolación, 18. července, 9:00

McFarlane s Amirovou po boku procházeli základním táborem. Vypadal pořád stejně. Tatáž řada kontejnerů a Quonsetových buněk, tatáž zmrzlá země. Jenom on byl jiný. Sice k smrti unavený, ale spokojený. Tiše kráčeli a čerstvý vzduch jako by všechno zvětšoval. Zvuk jejich bot, vrzajících na čerstvém sněhu, rachot vzdálených strojů, skřípání vlastního dechu. Čistil mu hlavu plnou podivných úvah, vyvolaných výsledky jejich nočních experimentů.

Když došli k řadě kontejnerů, otevřel Amirové dveře do hlavní laboratoře. Našli tam Stoneciphera, druhého inženýra projektu. Seděl u počítače a kolem sebe měl poházené disky. Když je spatřil, vyskočil.

„Pan Glinn už vás očekává. Oba.“

„Kde je?“ zeptal se McFarlane.

„V podzemí. Dovedu vás tam.“

Kousek od boudy, která kryla meteorit, stála druhá bouda. Byla snad ještě zchátralejší než její sestra. Dveře se otevřely a objevil se Garza. Měl na hlavě helmu a v ruce několik dalších. Tři jim podal.

„Pojďte,“ řekl a zavedl je do chaty. McFarlane se rozhlédl. Vůbec netušil, co se tu děje. V boudě nebylo nic, jenom nějaké nářadí a staré sudy.

„Co to je?“ zeptal se.

„To uvidíte,“ zakřenil se Garza. Odvalil sud, stojící uprostřed boudy. Pod ním byla ocelová deska, kterou zvedl.

McFarlane překvapením ani nedýchal. Otevřená dvířka odhalovala schodiště v tunelu, který vedl pod zem a byl vyztužen ocelovými nosníky. Bílé světlo jim svítilo na cestu.

„To je jak z dobrodružnýho románu,“ řekl.

Garza se zasmál. „Říkáme tomu metoda krále Tutta. Tehdy z boudy jednoho dělníka vykopali tunel až do královy pokladnice.“

Scházeli dolů po úzkém schodišti, až došli do tunelu, osvětleného dvojicí zářivek. Měl masivní výztuhu z nosníků ve tvaru I a vypadal jako z oceli. V mrazivém vzduchu se jim kouřilo od úst, ze stropu visely rampouchy a na stěnách se leskla jinovatka. Když spatřil z ledu a oceli vystupovat tu známou jasně červenou barvu, zatajil se mu dech.

„Díváme se na kousek meteoritu zespodu,“ řekl Garza.

Pod lesklým povrchem stála řada hydraulických zvedáků, každý o průměru třiceti centimetrů.

„To jsou oni!“ řekl Garza nadšeně. „Uličníci, co ho budou zvedat.“ Poplácal nejbližší z nich rukavicí. „Až začneme, zvedneme to vždycky přesně o šest centimetrů. Pak to podložíme, přemístíme zvedáky a zase popojedem. Jakmile pod ním bude dost prostoru, začneme mu stavět kolíbku. Nebude to žádná sranda, je tu zima jako na Aljašce, ale je to jediný možný postup.“

„Dali jsme sem o padesát procent zvedáků víc, než je potřeba,“ dodal Rochefort. Měl modrý nos a na tváři skvrny. „Ten tunel je pevnější než zmrzlá zem kolem. Je to tu naprosto bezpečné.“ Mluvil velice rychle a rty měl nesouhlasně stisknuté, jako by každou otázku považoval za ztrátu času.

Garza je vedl kolem meteoritu a pak dolů tunelem, který se ohýbal vždy v pravém úhlu. Několik menších tunelů po jejich pravé ruce odbočovalo směrem k dalším odkrytým částem meteoritu a dalším bateriím zvedáků. Asi po třiceti metrech se tunel otevřel a ocitli se v obrovském podzemním skladišti. Jeho podlaha byla z udusané hlíny a strop vypadal jako v kesonu. Podél stěn stály nosníky ve tvaru I, laminované trámy, různé ocelové prvky a řada stavebních zařízení. Na opačném konci prostoru stál Glinn a něco vybavoval s techniky.

„Panebože,“ vydechl McFarlane, „tady je to obrovský! Není možný, že jste to vyhloubili za pár dní.“

„Hlavně sem nikdo nesmí strkat nos,“ řekl Garza. „Kdyby tohle viděl inženýr, okamžitě by věděl, že netěžíme rudu. Ani zlato. Tady budeme stavět kolíbku. Kousek po kousku, tak, jak budou zvedáky postrkovat meteorit do výšky. Až získáme trochu představu o jeho tvaru. Támhle jsou acetylenové hořáky, nýtovačky a něco starého dobrého tesařského nádobíčka.“

Glinn k nim přistoupil a pokývl McFarlanovi a pak Amirové.

„Ráchel, posaď se, prosím! Vypadáš unaveně.“ Ukázal na hromadu trámů.

„Unavená jsem,“ usmála se. „A užaslá.“

„Jsem strašně zvědav na vaši zprávu.“

McFarlane pevně zavřel oči a pak je zase otevřel. „Nemáme nic napsáno. Jestli chcete hlášení, pak jenom verbální.“

Glinn neřekl nic. Jen si založil ruce a přikývl, když McFarlane vydoloval z bundy pomačkaný laboratorní zápisník a pomalu v něm listoval.

„Musím říct hned na začátku, že tohle je jenom provizorní. Za dvanáct hodin jsme tomu mohli jen trochu poškrábat povrch.“

Glinn mlčky přikývl.

„Popíšu vám výsledky testů, ale varuju vás. Nedá se z toho sestavit rozumný závěr. Začali jsme s určováním základních vlastností. Bod tání, hustota, elektrický odpor, atomová váha, valence a tak. Nejdříve jsme to zahřívali, abychom našli bod tání. Když jsme to zahřáli něco nad padesát tisíc stupňů Kelvina, zlatý substrát se vypařil. Zůstalo to v pevném stavu.“

Glinn přivřel oči. „Tak proto přežil vrtačku!“

„Jasně,“ řekla Amirová.

„Chtěli jsme se pokusit určit hmotovým spektrometrem atomovou váhu, ale protože to má tak vysoký bod tání, nešlo to. Ani v mikrosondě nezůstal plyn dostatečně dlouho.“

McFarlane prolistoval několik stránek. „Podobně to dopadlo i se specifickou hustotou. Mikrosonda nám neposkytla dostatečně velký vzorek k jejímu určení. Zdá se, že chemicky není aktivní. Použili jsme každé rozpouštědlo, kyselinu a reaktivní látku, kterou jsme v laboratoři našli, nejen za normálního tlaku, ale i za vysokých teplot a tlaků. Je naprosto inertní. Je jako vzácné plyny, až na to, že je pevný. Nemá valenční elektrony.“

„Pokračujte.“

„Pak jsme se pustili do elektromagnetických vlastností. A tady je další záhada. Ten meteorit je při pokojové teplotě supravodič. Vede elektřinu bez odporu. Pustíte do toho proud a ten bude cirkulovat navždy, dokud to nějak nezastavíte.“

Pokud byl Glinn překvapen, nedal to najevo.

„Pak jsme do toho pustili svazek neutronů. To je standardní test neznámého materiálu. Neutrony z látky vyrazí rentgenové paprsky, které vám řeknou, co je uvnitř. Ale v tomhle případě neutrony prostě zmizely. Meteorit je spolkl. Hotovo. Totéž se nám stalo se svazkem protonů.“

Glinn už zvedl obočí.

„To je jako bys střílel kanónem do kusu papíru a ta kulka ti v tom papíru zmizela,“ řekla Amirová.

„Máš pro to nějaké vysvětlení?“

Amirová zavrtěla hlavou. „Pokoušela jsem se o kvantově mechanickou analýzu, ale nic mě nenapadlo. Zdá se, že je to nemožný.“

McFarlane pokračoval listováním v notesu. „Posledním testem byla difrakce rentgenových paprsků.“

„To mi vysvětlete,“ zamumlal Glinn.

„Když prozáříte látku rentgenovými paprsky, dostanete difrakční mřížku. Počítač vám podle ní řekne, jaká krystalická mřížka ji generovala. A my jsme difrakční obrazce kupodivu dostali. Jsou ale podivné. Ráchel napsala program, který se pokouší spočítat, jaká krystalická struktura by takové obrázky mohla produkovat.“

„Pořád to jenom zkouším. Bude to příšerný počítání, pokud to vůbec půjde.“

„Ještě jedna věc,“ řekl McFarlane. „Určili jsme poločas rozpadu uranu 238 v coesitu z okolí. Máme teď přesné datum, kdy meteorit dopadl. Před třiceti dvěma miliony let.“

Glinn poslouchal a jeho pohled pomalu padal na promrzlou podlahu.

„A vaše závěry?“ řekl konečně velice tiše.

Jsou opravdu jenom velice předběžné,“ řekl McFarlane.

„Jasně.“

McFarlane se protáhl. „Slyšel jste někdy o možném ostrovu stability v periodické tabulce?“

„Ne.“

„Před lety vědci hledali stále těžší a těžší prvky, tedy vyšší prvky periodické tabulky. Většina z těch, které našli, žila jen krátce. Třeba jen několik miliardtin sekundy, než se rozpadly na jiné. Ale existuje teorie, že někde výš v periodické tabulce může být skupina prvků, které jsou stabilní a nerozpadnou se. Ostrov stability. Nikdo netuší, jaké vlastnosti by ty prvky mohly mít, protože budou extrémně podivné a strašně těžké. Nepodařilo se je syntetizovat ani největšími současnými urychlovači částic.“

„A vy myslíte, že tohle je něco takového?“

„Ne. Já o tom jsem přesvědčený.“

„Jak by se takový prvek mohl vytvořit?“

Jenom při té nejdivočejší události v neznámém vesmíru. Při výbuchu hypernovy.“

„Supernovy?“

„To je mnohem větší, než když vybuchne supernova. Může se to stát, když se obrovská hvězda zhroutí do černé díry, nebo když se dvě neutronové hvězdy srazí a stane se z nich černá díra. Během asi deseti sekund vydá hypernova tolik energie, jako zbytek celého vesmíru dohromady. To by asi mělo dostatečnou energii k vytvoření takového prvku. Taky by to mělo samozřejmě dost energie na jeho urychlení do mezihvězdného prostoru. Řekl bych, že se náš meteorit toulal mezi hvězdami, než přistál tady na Zemi.“

„Interstelární meteorit,“ řekl Glinn nevzrušeným tónem.

McFarlane si s překvapením všiml krátké, ale významné výměny pohledů mezi Glinnem a Amirovou. Je to samozřejmě jen předběžné.“

„Poskytl jste mi víc otázek než odpovědí.“

„Dal jste mi jen dvanáct hodin.“

Bylo ticho.

„Vraťme se k té základní otázce,“ řekl Glinn. „Je nebezpečný?“

„Nemusíme se asi bát, že by někoho otrávil,“ prohlásila Amirová. „Není radioaktivní, ani nereaguje. Věřím, že je bezpečný. Může samozřejmě vzniknout potíž s jeho elektromagnetickými vlastnostmi. Když je za pokojové teploty supravodivý, budou asi podivné.“

Glinn se otočil. „Doktore McFarlane?“

„Těžko říct,“ odpověděl McFarlane a snažil se, aby jeho hlas zněl objektivně. „Neobjevili jsme, že je nějak zvlášť nebezpečný. Na druhou stranu, neukázali jsme, že je neškodný. Už jsme zahájili druhou sérii testů a ty do toho vnesou více světla. Ale na opravdové odpovědi si budeme muset počkat roky, a ne dvanáct hodin.“

„Rozumím,“ povzdechl si Glinn malým syčivým zvukem, který by u kohokoli jiného zněl jako podrážděný. „Teď vám řeknu, co jsme o meteoritu zjistili zase my. Bude vás to určitě zajímat.“

„Rozhodně.“

„Původně jsme odhadovali, že má průměr asi čtrnáct metrů. Garza a jeho mužstvo zmapovali obrysy meteoritu při přípravě těch tunelů. Ukázalo se, že je mnohem menší, než jsme si mysleli. Jeho průměr je jenom šest a půl metru.“

McFarlane přemýšlel, co to znamená. Zklamalo ho to. Není o moc větší než Ahnighito v newyorském muzeu.

„Jeho hmotnost je dost těžké určit,“ řekl Glinn, „ale všechny indikace říkají, že není menší než těch deset tisíc tun.“

McFarlane zapomněl na své zklamání.

„To znamená, že jeho specifická hustota je…“

„Ježíš, nejmíň sedmdesát pět!“ vykřikla Amirová.

Glinn zvedl obočí. „Co to znamená?“

„Dva nejtěžší známé prvky jsou osmium a iridium,“ řekla Amirová. Mají specifickou hustotu kolem dvaadvaceti. Jestliže má specifickou hustotu sedmdesát pět, je víc než třikrát těžší než kterýkoli známý prvek na zemi.“

„A to je ten důkaz,“ mumlal McFarlane. Srdce mu bušilo.

„Prosím?“ řekl Glinn.

Z McFarlana jako by spadly všechny starosti. Podíval se Glinnovi do tváře. „Teď už není pochyb. Je interstelární. Neexistuje žádná možnost, jak by něco takhle hustého mohlo vzniknout v naší sluneční soustavě. Musel přiletět odjinud. Z místa, kde je vesmír hodně jiný než ten náš. Z oblasti hypernovy. A je to.“

Bylo dlouhé ticho. McFarlane slyšel, jak ve vzdálených tunelech pokřikují dělníci a jejich křik se mísí se zvukem sbíječek a svářeček. Nakonec si Glinn odkašlal. „Doktore McFarlane,“ začal tiše. „Same! Omlouvám se, jestli to vypadalo, že jsem měl nějaké pochybnosti. Pochopte, operujeme úplně mimo parametry jakéhokoli představitelného modelu. Nevede nás žádný precedent. Vím, že nemáte dost času udělat potřebné testy, ale náš čas i příležitosti se krátí. Prosím vás, jako vědce i jako člověka, o váš odhad. Je bezpečné pokračovat, nebo se na to máme vykašlat a jet domů?“

McFarlane se zhluboka nadechl. Dobře rozuměl, na co se ho Glinn ptá. Věděl také, co Glinn neřekl. Jako vědce a jako člověka? Glinn ho žádal o objektivní posouzení bez ohledu na to, že kvůli téže věci zradil svého přítele. Hlavou mu proběhlo několik obrazů. Lloyd před svou pyramidou, černé blýskavé oči kapitána torpédoborce, zlomené kosti jeho mrtvého partnera…

Začal zvolna. „Leží to tu třicet dva miliony let bez nějakého problému. Pravda ale je, že toho pořád moc nevíme. Vše, co můžu říct, je, že je to vědecký objev nejvyšší kategorie. Stojí to riziko za to? Nic opravdu velkého se nikdy neuskutečnilo bez rizika.“

Glinnovy oči se dívaly někam do vesmírné dálky. Jeho výraz se nedal dešifrovat. Možná, pomyslel si McFarlane, že jsem vyslovil jeho vlastní myšlenky.

Glinn náhle vyndal z kapsy hodinky a položil si je na dlaň. Rozhodl se. „Za třicet minut začneme ten kámen zvedat. Ráchel, otestuj s Genem servomechanismy.“

McFarlana zaplavil příval rozporných pocitů – nadšení i nepříjemné předtuchy současně.

„Při těch testech budou všichni nahoře. Dole nezůstane ani noha.“

„Myslel jsem, že je to úplně bezpečné,“ poznamenal McFarlane.

„Dvojnásobné jištění.“ zamumlal Glinn. Pak v čele ostatních vyšel ze skladiště a pustil se úzkým schodištěm nahoru.

Rolvaag, 9:30

Doktor Patrick Brambell ležel rozvalený na svém lůžku a v ruce držel Spencerovu Faerskou královnu. Matrace byla měkká a tanker se příjemně houpal. Měl ve své ordinaci pěkně teplo, přesně takové, jaké má být. Všichni byli na břehu a připravovali se na dopravu meteoritu, na lodi byl klid. Jediný problém představovala ruka, o kterou se při čtení opíral. Začala ho brnět. To se však dalo snadno napravit. Převalil se na druhý bok, vzal knihu do druhé ruky a znovu se ponořil do Spencerových elegantních daktylů.

Pozor, jedna nepříjemnost tu byla! Na konci haly na něj v laboratoři čeká modrá, ještě neotevřená bedna. Glinn večer očekává hlášení.

Brambell s povzdechem odložil knihu, vstal a urovnal si chirurgický plášť. Ačkoli se málokdy zabýval prací, a chirurgickými výkony už vůbec ne, pobýval v plášti po celou dobu, kdy byl vzhůru. V uniformě byl obávanější než policajt, a jen o trochu míň než kombajn pro milence v žitě. Když byl v chirurgickém plášti, zejména trochu zakrváceném, nikdo se s ním zbytečně dlouho nevybavoval.

Vyšel z ordinace a prošel halou a čekárnou. V čekárně nikdo, a stejný počet pacientů v lůžkové části. Velice uspokojivé.

Vstoupil do laboratoře, opláchl si ruce v obrovském umyvadle, s důstojností kněze si je otřepal, loktem zmáčkl knoflík sušičky a ponořil je do proudu teplého vzduchu. Nad řadami vyrovnaných knih visely dva obrázky, které mu připomínaly dávné časy: Ježíš Kristus s ohněm v srdci; ten zdědil po rodičích; a vybledlá fotografie dvojčat, jeho a Simona. Simona zavraždil v New Yorku lupič. To byl asi hlavní důvod, proč se sám nikdy neoženil a neměl děti.

Natáhl si gumové rukavice, rozsvítil všechna světla, vzal do ruky lupu, otevřel víko a podrážděně pozoroval změť kostí. Bylo jasné, že jich několik chybí, a ostatní uspořádal někdo, kdo neměl o anatomii ani páru. Všude samí pitomci.

Brambell postupně vyjímal kosti z bedny a pořádal je na chirurgickém stole. Zamračil se. Žádné stopy po poškození zvířaty a hlodavci, ale množství předsmrtně zlomených kostí bylo neuvěřitelné. Pozoroval balíček kostí, který právě držel v ruce. Pomalu ho položil na stůl a rozhlédl se. Začal si pískat Svatí pochodují.

Už od jejich dětství snila matka o tom, že bude mít syny lékaře. To se i stalo. Simonovi se práce líbila a získal si dobrou pověst jako praktický lékař v New Yorku. Patrick však nelibě nesl, že ho práce odváděla od čtení. Stal se lodním felčarem a nakonec přesedlal na tankery, kde byly malé posádky, nulová práce a komfort. Rolvaag byl i mezi nimi extratřída. Žádné horečky a zlomeniny, minimum mořských nemocí. Kdyby nebylo Glinnovy předpojatosti k tomu lovci meteoritů, mohl si válet šunky od rána do večera. A teď tohle nadělení!

Jak se tak díval na svou sbírku, začal ho ten problém kupodivu zajímat. Sestavil kostru a prohlédl si ostatní příslušenství: knoflíky, cáry oděvu, jednu botu. Nějaký pitomec tam tu druhou nechal, stejně jako pravou klíční, vřetenní a zápěstní kosti. Lebka byla celá, i když poškozená.

Sklonil se blíž. Rovněž předsmrtné zlomeniny. Těžká obruba očních důlků, masivní čelist, určitě to byl muž. Pětatřicet, možná čtyřicet roků. Malý, ne víc než sto sedmdesát čísel, ale pevně stavěný, s vyvinutou muskulaturou. Mohl to být ten Nestor Masangkay.

Některé zuby měl vyražené a čelist zlomenou. Brambell si pískal a pustil se do ohledávání kostry. Každá kost, která se dala zlomit, taky zlomená byla. Jako by do něj něco praštilo současně od hlavy až k patě. Vzpomněl si na chudáka parašutistu, kterého pitvali v posledním ročníku. Neotevřel se mu padák a spadl doprostřed dálnice 1-95. Tohle mu bylo docela podobné.

Náhle přestal dýchat a melodie mu odumřela na rtech. Díval se jen na fraktury, ale další faktor byl ještě zajímavější. Články prstů byly ohořelé a poslední články na rukou – ano, na nohou taky – úplně chyběly. Zlomené zuby byly spálené a sklovina odrolená.

Rozhlédl se po zbytku. Lebka byla bezpochyby ohořelá. Dokonce lehce páchla po spálenině. A tohle! Přezka na pásku byla roztavená. A bota ohořelá. Tohle musel vidět i Glinn, a nic neřekl, parchant.

Takže: Masangkayova smrt už není žádným tajemstvím. Je to naprosto jasné. Brambell pečlivě uložil ostatky do bedny. Pan Spencer už čeká…

Isla Desolación 10:00

McFarlane stál u zamrzlého okna komunikačního střediska. Když led pod jeho rukou roztál, vyhlédl ven. Nad Hanuxovými čelistmi visely těžké mraky, které oblékly ostrovy Hornova mysu do temného pláště. Vedle něj Rochefort, nervóznější než obvykle, ťukal na klávesnici pracovní stanice Silicon Graphics.

Posledních několik hodin zažil zuřivou aktivitu. Pomačkanou kovovou boudu, která skrývala meteorit před nežádoucími zraky, odšoupli na stranu, a z celé plochy nad ním odstranili zeminu a kamení. Celek vypadal jako hnědá jizva v bílém sněhu. Malá armáda dělníků s nejasným určením pobíhala kolem. Rádiový provoz byl úplným Babylonem nepochopitelné technické hantýrky.

Zvenku se ozvalo hluboké zapískání. McFarlanovi se zrychlil puls.

Dveře se otevřely a vstoupila Amirová se širokým úsměvem na tváři. Za ní se objevil Glinn, který dveře pečlivě zavřel a stoupl si vedle Rocheforta. „Zvedací sekvence připravena?“ zeptal se.

„Kontroluju to.“

Glinn zvedl vysílačku a promluvil. „Pan Garza? Máme pět minut. Zůstaňte, prosím, na téhle frekvenci.“ Položil vysílačku a podíval se na Amirovou, která se usadila vedle panelu a nasadila si sluchátka. „Servomechanismy?“

„Připraveny,“ odpověděla.

„Co uvidíme?“ zeptal se McFarlane. Představil si, jakou palbu otázek spustí Lloyd během následující videokonference.

„Nic,“ řekl Glinn. „Zvedneme to jen o šest centimetrů. Možná lehce popraská půda.“ Kývl Rochefortovi. „Začneme se zvedáky na šedesáti tunách.“

Rochefortovy prsty se rozeběhly po klávesnici. „Zvedáky jsou pravidelně rozmístěny a usazeny. Nekloužou.“

Země se začala lehce chvět. Glinn a Rochefort se sklonili k obrazovce, chladně a nevzrušeně. Psali, čekali – vypadalo to jako běžná rutina. Nebyl to způsob, jakým získával meteority McFarlane. Žádné kopání za měsíčního světla v šejkově zahradě, tlumené nárazy lopaty a srdce, bušící až v krku.

„Zvedáky na sedmdesát,“ řekl Glinn.

„Hotovo.“

Po dlouhém čekání se ozval Rochefort. „Zatraceně! Nehýbe se to ani o fous.“

„Dejte to na osmdesát.“

Rochefort zmáčkl klapku. Po chvíli zavrtěl hlavou.

„Čerpadla, Ráchel?“ zeptal se Glinn.

„Servomechanismy v pořádku.“

Po delší chvíli ticha se ozval Glinn: „Říkali jsme, že se to při pětasedmdesáti tunách na zvedák pohne. Zvedněte to na sto.“

Rochefort zaťukal na klávesnici. McFarlane se díval na tváře, ozářené světlem Rochefortova monitoru. V boudě náhle vzniklo napětí.

„Nic?“ zeptal se Glinn a v jeho hlase se ozvalo něco jako starost.

„Sedí jako pecka.“ Rochefort měl tvář ostřejší než obvykle.

Glinn vstal. Pomalu přešel k oknu a prsty zvětšoval díru v ledu. Napětí se zvyšovalo.

Uběhlo několik minut. Rochefort sledoval obrazovku, Amirová servomechanismy. Glinn se otočil. „Dobrá. Spustíme zvedáky, zkontrolujeme jejich usazení a zkusíme to znovu.“

Místnost náhle zaplnilo podivné kvílení, které přicházelo odevšad a odnikud současně. Téměř strašidelné. McFarlane cítil, jak se mu ježí chlupy.

„Sesuv v sektoru šest,“ hlásil Rochefort a vyťukával na klávesnici sekvenci příkazů.

Zvuk přestal.

„Co to, proboha, bylo?“ zeptal se McFarlane.

Glinn zavrtěl hlavou. „Vypadá to, jako by se v sektoru Šest meteorit o kousek zvedl, ale pak klesl zpátky a zablokoval zvedáky.“

„Znovu se to hýbe,“ řekl náhle Rochefort a z jeho hlasu bylo slyšet paniku.

Glinn se podíval na obrazovku. „Je to asymetrické. Sundejte zvedáky na devadesát. Rychle!“

Rochefort vydal povel. Glinn ustoupil a zamračil se. „Co je s tím sektorem šest?“

Jsou zablokovaný na sto tunách,“ řekl Rochefort. „Nechtějí dolů.“

„Co si o tom myslíte?“

„Možná se tam sesulo podloží. Jestli jo, tak se na ně přesunula spousta hmotnosti.“

„Dejte všecky zvedáky na nulu.“

McFarlanovi se situace zdála téměř surrealistická. Nikde se neozval jediný zvuk, žádné dramatické podzemní dunění, jen skupina napjatých lidí kolem blikajících monitorů.

Rochefortovy prsty se zastavily. „V sektoru šest je všechno zablokováno. Musely se tou vahou poškodit.“

„Můžete vynulovat zbytek?“

„Když to udělám, meteorit se může destabilizovat.“

„Destabilizovat,“ opakoval McFarlane. „Tím myslíte naklonit?“

Glinn se na něj podíval a vrátil se k obrazovce. „Jaké máte návrhy, pane Rocheforte?“ zeptal se tiše.

Inženýr se narovnal, olízl si levý ukazováček a zasunul si jej do úst. „Necháme je tak, jak jsou, všechny na sto tunách. Necháme je v dané poloze. Z těch v sektoru šest vypustíme havarijním ventilem kapalinu a znovu je rozjedeme.“

„Jak?“ zeptal se Glinn.

„Ručně,“ řekl Rochefort po chvilce váhání.

Glinn se chopil vysílačky. „Pane Garzo?“

„Slyším.“

„Posloucháte nás?“

„Ano.“

„Co si o tom myslíte?“

„Souhlasím. Museli jsme hmotnost toho pacholíčka hodně podcenit.“

Glinn se otočil zase na Rocheforta. „Kdo to provede?“

„Nemůžu nikoho nutit. Udělám to sám. Až se meteorit usadí do stabilní polohy, přidáme dodatečné zvedáky a zkusíme to znovu.“

„Někoho s sebou mít musíš,“ ozval se Garzův hlas z vysílačky. Já se hlásím.“

„Nemůžu pod tu skálu poslat hlavního inženýra a stavebního ředitele,“ řekl Glinn. „Pane Rocheforte, jak je to riskantní?“

Rochefort počítal na kapesní kalkulačce. „Ty zvedáky vydrží maximální tlak šestnáct hodin.“

„Co když je vyšší než maximální? Předpokládejme dvojnásobný.“

„To se sesypou dřív.“ Rochefort chvilku počítal. „Ale šance, že se zhroutí v příští půlhodině, je menší než jedno procento.“

„To je přijatelné,“ řekl Glinn. „Vemte si s sebou jednoho muže. Od tohoto okamžiku máte třicet minut, ani o vteřinu víc. Mnoho štěstí.“

Rochefort vstal. Zbledl. „Pamatujte, pane, že my na štěstí nevěříme,“ řekl. „Ale stejně vám děkuju.“

Isla Desolación 10:24

Rochefort otevřel dveře chatrné budovy a odsunul stranou sud v jejím středu. Otevřela se přístupová chodba, osvětlená jasným světlem. Chytil se zábradlí a sestupoval dolů po žebříku. Kapesní počítač a vysílačka se mu houpaly na opasku. Za ním sestupoval Evans. Pískal si Dlouhou bílou noc.

Rochefort pociťoval především rozpaky. Ačkoli cesta z komunikační boudy byla krátká, zdálo se mu, že trvá věčnost. Základní tábor byl opuštěný, ale cítil tucet očí, které se na něj vyčítavě dívaly.

Nasadil o padesát procent více zvedáků, než se mu zdálo nutné. Bylo to podle směrnic EES a zdálo se mu to dost. Ale spletl se. Měl jich tam dát aspoň dvě stě. Pracoval ovšem v časovém stresu, který jim infikovali Lloyd a Glinn.

Takže se rozhodl pro sto padesát, a Glinn jeho rozhodnutí nekomentoval. Faktem je, že mu nikdo nic neřekl, dokonce ani nenaznačil. Ale nemohl než připustit, že udělal chybu. Rochefort nebyl zvyklý dělat chyby. Byl plný hořkosti.

Slezl na dno a rychle prošel tunelem, hlavu instinktivně skloněnou pod řadou jasných světel. Ledové krystaly, které zkondenzovaly z dechu dělníků, visely ve vzpěrách a trámech jako peří. Evans je přejížděl prstem a pořád si pískal.

Rochefort se cítil ponížený, ale ničeho se neobával. Věděl, že i kdyby zvedáky v sektoru šest úplně selhaly – a ta možnost byla mizivá – meteorit si sedne na své místo. Už tam byl miliony let a je tedy zřejmě ve stabilní poloze. V nejhorším případě to znamená, že budou muset začít znovu.

Začít znovu… Sevřel rty. To znamenalo usadit více zvedáků, možná prokopat několik dalších tunelů. Důrazně doporučil Glinnovi, aby všechen personál Lloydova muzea zůstal na palubě. Tohle je expedice EES. Lloydovy zaměstnance může zajímat jenom konečné umístění meteoritu a zaplacení účtu. Z důvodů, které znal asi jenom Glinn, poskytoval Lloydovi zprávy o každodenním postupu. A tohle jsou následky…

Došel do sektoru jedna a zabočil o devadesát stupňů vlevo. Šel hlavním tunelem dalších patnáct metrů a pak vstoupil do jednoho z postranních tunelů, vedoucích k meteoritu. Vysílačka zachrčela. Sáhl po ní a řekl: „Blížím se k sektoru šest.“

„Zjistili jsme, že všechny zvedáky sektoru šest, s výjimkou čtyřky a šestky, je třeba odblokovat,“ řekl Glinn. „Očekáváme, že to uděláte během šestnácti minut.“

Dvanácti, pomyslel si Rochefort a odpověděl: „Jasně.“

Boční tunel obepínal čelo meteoritu a rozdělil se do tří přístupových chodeb. Rochefort se pustil tou prostřední. Před ním se objevily zvedáky sektoru šest, žluté pod červeným tělem meteoritu. Prohlédl postupně všech patnáct. Vypadaly zcela bezpečně a jejich patky byly pevně ukotveny na podpěrách. Zdálo se, že se nepohnuly ani o milimetr. Bylo těžké uvěřit, že každý z nich bojuje se sto tunami.

Naštvaně přidřepl k prvnímu z nich. Nad ním se klenulo břicho meteoritu, zakřivené tak hladce a pravidelně, jako by je vyrobil stroj. Přišel Evans s klíčem na uvolnění vypouštěcího ventilu. „Vypadá to jako velký balón na bowli, co říkáte, šéfe?“ zasmál se.

Rochefort zavrčel a ukázal na ventil prvního zvedáku. Evans si klekl vedle a podařilo se mu ventilem otočit.

„Neboj, tohle nepovolí,“ řekl Rochefort. „Ale pohni, máme ještě dvanáct dalších.“

Rochefort urazil malým kladívkem bezpečnostní víčko na zadní straně zvedáku číslo jedna. Rozsvítilo se červené světélko, oznamující, že je možné vypouštět kapalinu.

K druhému zvedáku už Evans přistupoval méně váhavě. Pracovali ve dvojici, vynechali číslo čtyři a šest a zastavili se až u patnáctého. Rochefort se podíval na hodinky, uplynulo osm minut. Zbývalo jen znovu obejít celou řadu a zmáčknout uvolňovací ventily. Ačkoliv kapalina byla pod tlakem, vnitřní regulátor řízený počítačem ji vypouští pomalu a rovnoměrně snižuje zátěž. Situace se vrátí k normálu a pak už zbývá jen rozmístit další zvedáky a zkusit to znovu. Asi by to chtělo tři sta, a ne sto padesát. Bude trvat nejmíň další den, než je z Rolvaagu dovezou, usadí, spojí se servomechanismy čerpadel a sjedou diagnostický program. Ach jo! Budou muset vykopat další chodby… Zavrtěl hlavou. Mělo ho už na začátku napadnout, že jich sem má dát víc.

„Tady je to ňáký horký!“ ozval se Evans.

Rochefort neodpověděl. Na tom nezáleželo. Oba muži se otočili a přecházeli podél řady, u každého zvedáku se zastavili a zmáčkli knoflík.

Za nimi se ozval jemný zvuk, jako kdyby vykvikla myš. Rochefort se zastavil.

Ačkoliv bylo důležité začít vypouštět kapalinu ze všech zvedáků najednou, ten zvuk byl tak neobvyklý, že se otočil, zadíval se na řadu a pokoušel se určit jeho zdroj. Zvuk se ozval znovu. Bylo to jemné skřípání, jako v agónii. Oči se mu zúžily. Zvedák číslo jedna nevypadal dobře. Byl podivně ohnutý.

Neměl čas přemýšlet dál. „Mažeme pryč!“ vykřikl. „Honem!“

Vyskočil a utíkal k přístupové chodbě s Evansem v patách. Bylo mu jasné, že zvedáky jsou zatíženy mnohem více, než i při té nejpesimističtější variantě odhadoval. Mnohem více. Jen jestli se jim teď podaří utéct.

Slyšel, jak Evans, běžící za ním, dupe a heká. Ale ještě než doběhli k přístupové chodbě, ozvalo se hlasité prasknutí, za ním druhé a třetí, a všechny zvedáky v řadě se zhroutily. Po nepatrné chvilce následovala další série detonací jako střelba ze samopalu. To popraskal zbytek zvedáků. Rochefort byl okamžitě obklopen olejnatou mlhou. Ozvalo se něco jako vrčení šicího stroje a vzpěry chodby se začaly hroutit. Běžel zoufale dál a stále intenzivněji stříkající stlačená tekutina mu trhala oblečení a spalovala maso. Uvědomil si, že pravděpodobnost přežití rychle klesá.

Pak pochopil, že je nulová. Meteorit se pohnul. Ozvalo se duté dunění, ocel se lámala jako sirky, všude stříkala voda, bahno a led. Meteorit se objevil v jeho zorném poli, a vše, co viděl, byla zářivá, neúprosná a nesmiřitelná červeň.

Rolvaag, poledne

Když McFarlane vstoupil do knihovny Rolvaagu, našel tam tichou skupinu lidí, rozptýlených po křeslech a pohovkách. Atmosféra šoku a malomyslnosti. Garza nehnutě vyhlížel z okna přes Franklinův průliv k ostrovu. Amirová seděla v rohu, kolena až u brady. Brittonová a první důstojník Howell se šeptem bavili. Byl tam dokonce i samotářský doktor Brambell. Prsty svíral opěradla křesla a díval se netrpělivě na hodinky. Z hlavních aktérů chyběl pouze Glinn. Sotva se však McFarlane posadil, dveře se otevřely a šéf EES vklouzl dovnitř s usměvavým Johnem Pupuppem za patami. McFarlane nebyl překvapen, že ho vidí. Odmítal sice vstoupit na ostrov, ale když byl Glinn na palubě Rolvaagu, Pupupp byl věčně po jeho boku a chodil za ním jako věrný pes.

Všechny oči sledovaly Glinna, který se postavil doprostřed místnosti. McFarlane ho obdivoval. Dva jeho muži jsou mrtví, ale Glinn se zdál chladný, neutrální a bez emocí jako vždy.

Glinnovy šedé oči přehlédly celou skupinu. „Gene Rochefort byl v naší firmě od samého začátku. Frank Evans byl relativně nový zaměstnanec, ale jeho smrt je stejně politováníhodná. Je to tragédie pro všechny, kteří tu jsme. Ale nejsem tu proto, abych je litoval a pěl na ně chvalozpěvy. Gene ani Frank by si to nepřáli. Učinili jsme významný objev, ale bohužel za příliš velkou cenu. Meteorit Desolación je mnohem těžší, než kdokoli předpokládal. Pečlivá analýza dat ze zhroucených zvedáků a další vysoce citlivá gravimetrická měření, která jsme provedli, nám poskytla mnohem přesnější odhad jeho hmotnosti. A ta hmotnost činí dvacet pět tisíc tun.“

McFarlane strnul. Rychle počítal. To znamená specifickou hustotu asi 190. Panebože! Je stodevadesátkrát těžší než voda a jeho krychlový metr váží 190 tun. „Ale dva muži jsou mrtví. Další dva muži,“ opravil se, když si uvědomil dojemné zbytky kostí, patřící jeho bývalému partneru.

„Naší zásadou je dvojnásobné jištění,“ řekl Glinn. „Plánovali jsme, že všechno může dvojnásobně překročit náš odhad. Dvojnásobné výdaje, dvojnásobné úsilí, no a také dvojnásobná hmotnost. Naše prostředky byly naplánovány pro dvojnásobnou hmotnost, a tak to skoro je. Jsem zde, abych vám řekl, že budeme pokračovat podle plánu. Stále máme prostředky, abychom meteorit vyzvedli, dopravili k lodi a uložili do kolíbky v nádrži.“

McFarlanovi se zdálo, že se do Glinnova chladného tónu přimísilo něco nového. Něco, co vypadalo téměř jako uspokojení.

„Moment!“ řekl. „Dva muži zemřeli. Máme určitou odpovědnost.“

„Vy ne,“ přerušil ho Glinn. „Odpovědnost máme my. A my jsme plně pojištěni.“

„Nemluvím o pojištění, ale o životech dvou lidí. Dva lidé byli zabiti, když se pokoušeli meteoritem pohnout.“

„Měli jsme všechna rozumná bezpečnostní opatření. Pravděpodobnost nehody byla menší než jedno procento. Nic jsme neriskovali, pokud chcete říct něco takového. A pokud jde o nehodovost, jsme také ve shodě s plánem.“

„S jakým plánem?“ McFarlane nevěřil tomu, co slyší. Podíval se na Amirovou, pak na Garzu, ale v jejich tvářích neviděl zděšení, které sám cítil. „Co to, zatraceně, znamená?“

„V každé složité stavební situaci se můžou vyskytnout nehody, ať jsou bezpečnostní opatření sebelepší. V tomto stadiu jsme dvě nehody očekávali.“

„Ježíši, to jsou ale bezcitné počty!“

„Naopak. Při stavbě mostu Golden Gate se odhadovalo, že během prací přijde o život třicet pět lidí. To není ani chladnokrevnost, ani bezcitnost. Je to prostě součást plánovacího procesu. Co je bezcitné, je uvádět lidi do nebezpečí bez odhadu rizika. Rochefort a Evans to riziko znali a přijali je.“

Glinn se díval přímo na McFarlana. Pokračoval stále monotónním hlasem. „Ujišťuji vás, že je mi to tak líto, že to nikdo z vás ani netuší. Ale najali nás, abychom vyzvedli meteorit, a budeme pokračovat. Osobní pocity nesmí oslabit úsudek a rozhodování.“

Náhle neočekávaně zasáhla kapitánka Brittonová. McFarlane v jejích očích četl své vlastní pocity. „Řekněte mi, pane Glinne, kolik dalších lidí bude muset zemřít, než meteorit dopravíme do New Yorku?“

Pod palbou z nečekaného směru zmizel z Glinnova obličeje neutrální výraz. „Nikdo,“ řekl naprosto chladně. „Uděláme absolutně všechno, co je možné, abychom zabránili dalším zraněným nebo mrtvým. A vaše implikace, že určitý počet mrtvých je pro mne přijatelný, ukazuje, že vůbec nerozumíte odhadu rizika. Je to takhle. Ať už jsme opatrní sebevíc, nehody se můžou stát. Jako v letectví. Letadlo se občas zřítí, i když každý dělá všechno, co umí. Pravděpodobnost zřícení letadla při letu se dá spočítat a není nulová. Ale pořád se lítá, i když smrt samozřejmě přijatelná není. Rozumíte mi?“

Brittonová se upřeně dívala na Glinna, ale neřekla nic.

Glinnův hlas se náhle změnil. Byl jemný. „Váš zájem je ušlechtilý a pochopitelný. Já to oceňuji.“ Otočil se a už zase mluvil ostře. „Ale, doktore McFarlane, meteorit nevyzvedneme s polovičatými opatřeními.“

McFarlane zrudl. „Nechci, aby byl zraněn ještě někdo další. Tímhle způsobem nepracuju.“

„To vám nemůžu slíbit,“ řekl Glinn. „Ze všech lidí právě vy nejlíp víte, jak je ten meteorit unikátní. Jeho hodnotu nelze vyčíslit ani v dolarech, ani v lidských životech. Je tu ovšem jedna otázka, kterou musím položit vám, jako reprezentantovi Lloydova muzea. Ještě pořád ho chcete?“

McFarlane se rozhlédl po místnosti. Oči všech přítomných se upíraly na něj. V tichu, které následovalo, si uvědomil, že takovou otázku zodpovědět neumí.

Po chvíli Glinn zvolna dodal: „Těla vyzvedneme a po návratu do New Yorku zařídíme pohřeb.“

Doktor Brambell si odkašlal a místností se rozlehl jeho ironický irský hlas. „Obávám se, pane Glinne, že toho k pohřbení moc nebude. Dvě krabičky mokré hlíny.“

Glinn vystřelil k Brambellovi ledový pohled. „Máte něco podstatného, co byste k tomu dodal, doktore?“

Brambell si pomalu přehodil jednu nohu přes druhou. „Můžu vám říct, jak zemřel doktor Masangkay.“

Všichni strnuli.

„Pokračujte,“ řekl konečně Glinn.

„Byl zasažen bleskem.“

McFarlane se to snažil pochopit. Jeho starý partner že byl v okamžiku, kdy udělal svůj životní objev, zasažen a zabit bleskem? To vypadá jako ze Špatného románu. Ale náhle mu to začalo dávat smysl. Fulgurity, které našli kolem něj, tomu nasvědčovaly. Ten meteorit je asi gigantický hromosvod.

„Máte na to důkazy?“ zeptal se Glinn.

„Kosti byly spálené, jako by tělem prošel obrovský elektrický výboj. Už jsem něco takového viděl. A jenom elektrický výboj mohutnosti blesku mohl způsobit roztříštění kostí. Víte, blesk kosti nejen ožehne, ale přivede krev a tělesné tekutiny do okamžitého varu. Způsobí explozivní uvolnění páry a zároveň okamžitý stah svalů. Tahle kombinace kosti roztříští. Tělo pak vypadá, jako kdyby do něj vrazil náklaďák. Tělo doktora Masangkaye skutečně explodovalo.“

Poslední slovo doktor pronesl pomalu, s důrazem na každé slabice. McFarlane se otřásl.

„Děkuji vám, doktore,“ řekl Glinn suše. „Velice by mne také zajímala vaše analýza biologických vzorků, které jsme sesbírali v okolí meteoritu. Právě vám je doručili do laboratoře.“

Otevřel své desky. „Pokud meteorit přitahuje blesky, pak je tu další důvod pro to, abychom ho měli přikrytý. Pokračujeme. Před chvílí jsem řekl, že budeme postupovat podle plánu. Budeme muset udělat nějaké menší korekce. Například – hmotnost meteoritu je tak obrovská, že jsme nuceni dopravit ho na pobřeží po absolutně nejkratší dráze. To znamená přes sněhové pole, a ne kolem něj. Meteorit se může pohybovat jenom přímo po ploše s konstantním sklonem. Nebude to snadné, bude to znamenat hodně dodatečných operací, ale dá se to udělat. Kapitán Brittonová mne upozornila na to, že se blíží bouře. Pokud přijde, musíme ji zakalkulovat do plánu. V každém případě budeme muset meteorit přikrývat.“ Vstal. „Připravím dopisy pro rodinu Gena Rocheforta a pro vdovu po Franku Evansovi. Pokud si někdo z vás přeje osobní dodatek, dejte mi ho před vyloděním v New Yorku. A teď ještě poslední věc.“

Podíval se na McFarlana. „Říkal jste mi, že coesit a impaktity kolem meteoritu vznikly před třiceti dvěma miliony let.“

„Ano,“ řekl McFarlane.

„Přeji si, abyste nabral vzorky bazaltových proudů a vulkanického pně nad táborem a zjistil i jejich stáří. Potřebujeme znát mnohem víc o geologii ostrova. Přinesla vaše druhá série testů nějaké nové závěry?“

„Jenom nové záhady.“

„V tom případě je geologie ostrova vaším dalším projektem.“ Rozhlédl se kolem. „Máte někdo něco, než se rozejdeme do práce?“

„Guv, guv,“ ozval se radostný hlas z kouta knihovny. Byl to všemi zapomenutý Pupupp. Seděl natažený v křesle se zmuchlanými vlasy, hlásil se a mával rukou jako školák.

„Ano?“ zeptal se Glinn.

„Vy jste řekl, že dva lidé zemřeli.“

Glinn neopověděl a McFarlane si všiml, že se vyhnul Pupuppovým očím.

„Řekl jste, že možná zemře víc lidí.“

„Nic takového jsem neřekl,“ odpověděl Glinn ostře. „Tak, teď když jsme skončili…“

„Co se stane, když zemřou všichni?“ zeptal se Pupupp hlubokým hlasem.

„Zbláznil se,“ zamumlal Garza.

Pupupp mlčky ukázal na okno. Za skalnatým obrysem ostrova Deceit se rýsovala temná štíhlá příď torpédoborce s děly namířenými na tanker.

Rolvaag, 15:25

Glinn sáhl do kapsy, vytáhl miniaturní dalekohled a zadíval se na loď. Očekával, že Vallenar provede další tah. Tohle byl zřejmě on.

Brittonová přistoupila k oknu. „Vypadá to, jakoby nás chtěl potopit,“ řekla.

Glinn si prohlédl stěžeň a pak čtyřpalcová děla. „Blafuje.“

Jak to víte?“

„Podívejte se na Slik 32.“

Brittonová se otočila na Howella.

„Podle sluchu není jejich radarové zaměřování děl aktivní.“

Brittonová se zvědavě podívala na Glinna. „Máte pravdu.“ Glinn jí podal dalekohled. „Namířil na nás děla, ale zatím nemá v úmyslu střílet. Jejich řídicí radary se neotáčejí.“

„Vidím.“ Brittonová mu vrátila dalekohled. „Velte nástup na stanoviště na přídi a na zádi, pane Howelle.“

„Pane Garzo, pro každý případ zkontrolujte, zda je naše přijímací místnost připravena,“ řekl Glinn, uložil dalekohled do kapsy a podíval se na Pupuppa. Mestic sklouzl z křesla a uhladil si knír.

„Pane Pupuppe, pojďte se mnou na palubu, prosím.“

Pupuppův výraz se nezměnil. Vstal a následoval Glinna z knihovny do široké chodby.

Zálivem vál ostrý vítr a hnal před sebou vlny s bílými vrcholy. Po palubě poskakovaly kousky ledu. Glinn kráčel vpřed se staříkem v patách, dokud nedošli na příď. Tady se zastavil, naklonil se přes zábradlí a díval se na vzdálený torpédoborec. Teď, když Vallenar provedl svůj tah, bylo třeba odhadnout jeho další akce. Zadíval se unaveně na Pupuppa, jediného člověka na palubě, který mu mohl pomoci Vallenara pochopit. Pupuppovo chování však bylo stále nepředvídatelné, i když ho následoval jako stín. Bylo to nepříjemné.

„Máte cigaretu?“ zeptal se Pupupp.

Glinn vyndal z kapsy nenačatou krabičku marlborek – měla tu cenu zlata – a podal ji Pupuppovi. Muž ji otevřel a jednu si vzal. „Máte zápalky?“

Glinn mu zapálil zapalovačem.

„Díky.“ Pupupp hluboce nasál kouř. „Dnes je trochu chladno, co?“

„To je. Kde jste se naučil anglicky, pane Pupuppe?“

„Od misionářů. Jinak jsem do školy nechodil.“

„Nebyl jeden z nich náhodou z Londýna?“

„Oba, pane.“

Glinn chvíli počkal a Pupupp kouřil. I když odhlédl od kulturních rozdílů, ten muž byl stejně zcela nepochopitelný.

Faktem bylo, že se Glinn nikdy nesetkal s méně průhledným individuem.

Začal pomalu. „Tohle je pěkný prsten,“ řekl a ukázal na malý zlatý prsten na mesticově prsteníčku.

Pupupp se ušklíbl. „To tedy je. Ryzí zlato, perla a dva rubíny.“

„Předpokládám, že je to dárek od královny Adelaide.“

Pupupp překvapeně zíral a cigareta se mu kolébala v ústech. Vzpamatoval se brzy. „Máte pravdu.“

„A co se stalo s jejím kloboukem?“

Pupupp se na něj zvědavě díval. „Pochovali ji v něm. Vypadala opravdu krásně.“

„Fuegia Basketová byla vaše praprapraprababička, že?“

„Říká se to.“ Pupuppovy oči zůstávaly neprůhledné.

„Pocházíte z význačné rodiny.“ Při řeči se Glinn díval do Pupuppových očí. Když v nich zablýskalo, poznal, že jeho řeč měla zamýšlený efekt. Bylo důležité postupovat velice jemně. Měl jen jedinou šanci se Pupuppovi přiblížit. „Vaše žena zemřela už dávno, že?“

Pupupp neodpovídal.

„Na neštovice?“

Pupupp potřásl hlavou. „Na spalničky.“

„Ach,“ řekl Glinn. „I můj dědeček umřel na spalničky.“ To byla náhodou pravda.

Pupupp přikývl.

„Máme společného ještě něco jiného,“ řekl Glinn.

Pupupp se díval jako hráč pokeru.

„Můj prapraprapradědeček byl kapitán Fitzroy.“ Glinn tu lež pronesl velice opatrně a bez mrknutí.

Pupupp se zadíval na moře a Glinn si všiml, že znejistěl. Oči člověka zrazují, pokud samozřejmě není trénovaný.

„To je zvláštní, jak se historie opakuje,“ řekl. „Mám rytinu vaší praprapraprababičky, když byla malá holčička a setkala se s královnou. Visí v mém salonu.“

Pokud byly Glinnovy etnografické literární prameny správné, pro indiány kmene Yaghan byly rodinné vazby nesmírné důležité.

Pupupp poslouchal a vypadal napjatě.

„Johne, můžu se ještě podívat na ten prsten?“ Aniž by se ohlédl, podal mu Pupupp svou hnědou ruku. Glinn ji vzal jemně do své. Toho prstenu si všiml hned, když našel Pupuppa opilého v Puerto Williams. Dal si svými lidmi v New Yorku zjistit, co je zač a odkud pochází.

„Osud je podivný, Johne! Můj prapraprapradědeček kapitán Fitzroy unesl tvou praprapraprababičku Fuegii Basketovou a vzal ji do Anglie. Tam se setkala s královnou. A teď jsem já unesl tebe,“ dodal a zasmál se. „To je ironie, co? Ale tebe nevezmu do Anglie. Už brzy budeš zase doma.“ Tehdy bylo populární přivézt si z cest ze vzdálených konců světa nějakého domorodce a ukazovat ho u dvora. Fuegie Basketová se po několika letech vrátila do Tiera del Fuego na palubě lodi Beagle s kloboukem a prstenem, které jí královna dala. Jedním z cestujících byl tehdy i Charles Darwin.

Ačkoliv se na něj Pupupp nedíval, neprůzračnost z jeho očí jako by mizela. „Co s tím prstenem jednou uděláš?“ zeptal se Glinn.

„Vezmu si ho do hrobu.“

„Nemáš děti?“ Glinn věděl, že Pupupp je poslední ze svého kmene, ale zajímalo ho, co odpoví.

Pupupp zavrtěl hlavou.

Glinn ho stále držel za ruku a řekl: „Opravdu už nikdo nezůstal?“

„Několik mesticů, ale já jsem jedinej, kdo ještě mluví jazykem lingo.“

„Asi z toho jsi smutný.“

„Jsou tu staré yaghanské legendy, a čím jsem starší, tím víc pro mě znamenají.“

„Co například?“

„Až přijde čas a poslední Yaghan zemře, sám Hanuxa ho uloží do země. Z jeho kostí pak vyroste nový lid.“

Glinn pustil jeho ruku. „A jak se Hanuxa toho posledního Yaghana zmocní?“

Pupupp zavrtěl hlavou. „To je hloupá pověra, ne? Detaily si nepamatuju.“

Glinn si nevěděl rady. Už zase to byl ten starý Pupupp. Zřejmě se mu k němu nepodařilo přiblížit.

„Johne, potřebuju, abys mi pomohl s kapitánem Vallenarem. Ohrožuje nás. Můžeš mi o něm něco říct?“

Pupupp vyklepal z krabičky další cigaretu. „Comandante Emiliano sem přišel před pětadvaceti lety. Po Pinochetově převratu.“

„Proč?“

„Jeho otci se během výslechu podařilo uprchnout v helikoptéře. Byl to Allendův muž. Syn taky. Poslali ho sem dolů, aby tu vychladl.“

Glinn přikývl. To by hodně vysvětlovalo. Nejenom jeho nechuť k chilskému námořnictvu, ale i jeho nenávist k Američanům. Možná si hnusil sám sebe za to, že je Chilan.

„Jak to, že je pořád velitelem torpédoborce?“

„Na řadu lidí leccos ví, ne? A pak, je to dobrej důstojník. Je tvrdohlavej a opatrnej.“

„Aha,“ řekl Glinn. Pupupp byl bystrý.

„Víš ještě něco, co bych o něm měl vědět? Je ženatý?“

Pupupp olízl konec nové cigarety a zasunul si ji mezi rty.

„Je to dvojnásobnej vrah.“

Glinn zakryl své překvapení zapálením cigarety.

„Vzal svou ženu do Puerto Williams. To není dobré místo pro ženy. Není tam co dělat. Není tam kam jít tancovat, žádný fiesty. Během falklandský války byl comandante dlouho pryč, hlídal pro Angličany v Estrecho de Magallanes argentinskou flotilu. Po návratu zjistil, že jeho žena má fešáka.“ Dlouze potáhl.

„Comandante byl hlava. Čekal, dokud je spolu nenačapal v posteli. Prořízl jí hrdlo. Jak jsem slyšel, jemu udělal ještě něco horšího. Vykrvácel v nemocnici v Punta Arenas.“

„Jak to, že ho nezavřeli?“

„Tady dole není zvykem říkat svému soupeři, aby šel do prdele. Chilané mají vlastní představy o cti, ne?“ Pupupp mluvil velice jasně a velice věcně. „Kdyby je zabil někde jinde, to by bylo něco jinýho, ale v ložnici…“ Pokrčil rameny. „Tomu každej rozumí. To každej chápe. A je tu ještě další důvod, proč je tak dlouho kapitánem.“

„Jaký?“

„Je to muž, schopnej všeho.“

Glinn se zadíval přes průliv na torpédoborec. Stál tam temný a nehybný.

„Musím se tě ještě na něco zeptat,“ řekl s očima upřenýma na válečnou loď. „Zná tě ten obchodník z Punta Arenas, kterému jsi prodal ty věci z ostrova? Mohl by tě případně identifikovat?“

Pupupp chvíli přemýšlel. „Těžko říct,“ odpověděl. „Je to velkej obchod, ale Yaghanů je zase v Punta Arenas jako prstů na ruce. A dost dlouho nám trvalo, než jsme to vybavili.“

„No jo,“ řekl Glinn. „Děkuji ti, Johne. Bylo to pro mě moc užitečné.“

„Nebudu o tom mluvit,“ řekl Pupupp. Pohlédl na Glinna úkosem a v jeho očích bylo vidět pobavení.

Glinn rychle přemýšlel. Někdy je dobré přiznat lež okamžitě. Když se to provede dobře, vede to ke zvláštnímu druhu důvěry. „Je mi líto, že jsem k tobě nebyl úplně upřímný,“ řekl. „O kapitánu Fitzroyovi toho vím dost, ale ve skutečnosti to nebyl můj předek.“

Pupupp se nepříjemně zachechtal. „Samozřejmě že ne. Ani Fuegie Basketová můj.“

Vítr se opřel do Glinnova límce. Podíval se na Pupuppa. „Jak jsi tedy přišel k tomu prstenu?“

„Yaghani pořád umírali a já jsem hodně zdědil. Tak jsem dostal klobouk i prsten, a spoustu dalších věcí.“ Díval se na Glinna zmateně.

„Co jsi s tím vším udělal?“

„Většinou prodal. A prochlastal.“

Jedno překvapení za druhým. Glinn si uvědomil, že porozumět Yaghanovi je ještě těžší, než si myslel.

„Až tohle skončí,“ ozval se stařík, „vemte mě s sebou, ať půjdete, kam chcete. Nechci se vrátit domů.“

„Proč ne?“ Ale to už si Glinn uvědomil, že odpověď zná.

Rolvaag, 23:20

McFarlane šel po modrém koberci chodby, vedoucí na palubu spodního můstku. Byl k smrti unaven, ale nemohl spát. Dnes toho na něj bylo moc – dlouhá řada bizarních objevů, smrt Rocheforta a Evanse a nové setkání s torpédoborcem. Místo spaní se teď pohyboval po palubě Rolvaagu jako neklidný přízrak.

Kroky ho spontánně přivedly ke dveřím kajuty doktorky Amirové. S překvapením si všiml, že vlastně vyhledává její společnost. Její cynický smích byl právě ten životabudič, který teď potřeboval. Už dávno si všiml, že s ní nemusí jen tak tlachat, ani nic obtížně vysvětlovat. Možná by s ním zašla na kafe, nebo do bazénu.

Zaťukal na dveře. „Ráchel?“

Za dveřmi bylo ticho. Spát nemohla. Tvrdila, že za posledních deset let nikdy nešla spát před třetí hodinou v noci.

Zaťukal znovu. Vzal za kliku a dveře se tiše otevřely.

„Ráchel? To jsem já, Sam.“ Vstoupil dovnitř a překvapeně se rozhlédl. Podvědomě očekával šatstvo, poházené po křeslech, papíry na zemi a plné popelníky. Místnost však byla uklizená, vyvětraná a útulná. Na policích stály pečlivě srovnány matematické knihy a počítačové manuály. V odpadkovém koši neviděl slupky od buráků. Zapochyboval, zda je ve správné kajutě.

Usmál se a pohlédl na stůl. Na obrazovce počítače spatřil své jméno.

Vedle tiskárny ležely dva listy. Vzal vrchní a začal číst.

EES – DŮVĚRNÉ

Odesílatel: R. Amirová

Adresát: E. Glinn

Věc: S. McFarlane

V době od mé poslední zprávy se McFarlane stále více zajímá o meteorit a jeho podivné vlastnosti. Je stále ambivalentní k projektu i samotnému Lloydovi, ale téměř proti jeho vůli ho problematika meteoritu zaujala. Mezi sebou v podstatě o ničem jiném nemluvíme, ani o tom, co se stalo dnes ráno. Nejsem si jistá, zda je ke mně zcela upřímný, ale nemůžu na něj naléhat.

Po prvním odkrytí meteoritu jsem zavedla řeč na jeho dřívější teorii o existenci interstelárních meteoritů. Zpočátku byl neochotný, ale brzy mi ji s nadšením vysvětlil, dokonce i to, jak do ní zapadá náš meteorit. Žádal mě však, abych se s jeho podezřením nikomu nesvěřovala. Z dnešní ranní diskuse je jasné, že je přesvědčen o jeho interstelární povaze.

Ozvalo se klapnutí dveří a prudký nádech. McFarlane se otočil. Stále ještě měla na sobě černé šaty ke kolenům, ve kterých byla na večeři, ale přes ramena si přehodila kožich.

V ruce držela neotevřený balíček burských oříšků. Podívala se na něj, pak na papír v jeho ruce, ale mlčela.

Chvíli se dívali jeden na druhého. Pak si pomalu vsunula pytlík s buráky do kapsy.

Po všech těch katastrofách, které dnešek přinesl, už McFarlana nemohlo nic rozčílit. To, co cítil, bylo zklamání. „Vypadá to, že nejsem jediný Jidáš na palubě,“ řekl nakonec.

„Často takhle lezete cizím lidem do pokoje a hrabete se jim v papírech?“

McFarlane se chladně usmál a položil papír na stůl. „Máte tam chybu. Píše se meteorit, a ne meteorit. Opravte si to, jinak si dnes Eli u vašeho jména neudělá hvězdičku.“

Šel ke dveřím, ve kterých pořád stála. „Pusťte mě, prosím!“

Amirová se zadívala na podlahu, ale neustoupila. „Počkejte,“ řekla.

„Řekl jsem pusťte mě.“

Kývla hlavou směrem k tiskárně. „Ne, dokud si nepřečtete i ten zbytek.“

Chtěl ji odstrčit, ale pak se ovládl. „Myslím, že to, co jsem si přečetl, mi stačilo. Díky. Teď už mě, sakra, pusťte ven.“

„Přečtěte si ten zbytek, pak můžete jít.“ Amirová zamrkala a olízla si rty, ale neustoupila ani o píď.

Chvíli se na ni díval, pak se otočil, došel si pro druhý list a četl.

Já s ním souhlasím. Zdá se nepochybné, že ten meteorit nevznikl ve sluneční soustavě. Jeho teorie je zřejmě správná. Nezjistila jsem ani žádnou jeho úchylku, která by mohla ohrozit zdar expedice. Právě naopak: ten meteorit v něm probudil vědce. Přestal být sarkastický, nedůtklivý a někdy ziskuchtivý, jak se zdál zpočátku. Teď se seriózně pokouší pochopit tu bizarní horninu.

Toto je má třetí a závěrečná zpráva. Nevidím žádný smysl pokračovat. Pokud zjistím nějaký problém, dám vám jako loajální zaměstnanec EES vědět. Faktem je, že ten meteorit je mnohem podivnější, než mohl kdokoli z nás předpokládat. Může být dokonce nebezpečný. Nemohu s ním pracovat a zároveň ho hlídat. Žádal jste mě, abych byla jeho asistentkou. Od tohoto okamžiku už jsem jen jeho asistentkou. Bude to, myslím, nejenom v jeho a mém zájmu, ale v zájmu celé akce.

McFarlane odstrčil křeslo od stolu s počítačem a klesl do něj. Papír se mu třásl v ruce. Jeho hněv vystřídaly pocity, ve kterých se zatím nevyznal.

Delší dobu nepromluvili. Zdola bylo slyšet vzdálené hučení motorů. Pak se na ni podíval.

„To byl Eliho nápad,“ řekla. „Vy jste Lloydův muž, ne náš. Máte rozporuplný životopis. A při první schůzce jste se s tím chlebíčkem ukázal jako trochu nepředvídatelný. To Eliho znervózňuje. Řekl mi, ať na vás dohlídnu a podávám mu zprávy.“

McFarlane mlčel.

„Mně se to nelíbilo. Nechtěla jsem být ani vaší asistentkou, a tušila jsem, že psaní takových zpráv bude nepříjemné. Ale neměla jsem žádnou představu, jak to bude těžký. Pokaždé, když jsem si k tomu sedla, jsem se cítila jako krysa.“ Zhluboka vzdychla. „Těch posledních několik dní… Já nevím,“ potřásla hlavou. „A teď, když jsem psala tenhle… Uvědomila jsem si, že už jiný psát nebudu, dokonce ani pro něj ne.“

Náhle zmlkla. Zadívala se na koberec. Brada se jí roztřásla a po tváři jí stekla slza.

McFarlane vyskočil z křesla a šel k ní. Utřel tu slzu. Objala ho kolem krku a přitáhla si ho k sobě. „Ach, Same,“ zašeptala, „mně je to tak líto!“

„Vykašli se na to.“

Vytryskly jí slzy. Chtěl je setřít, ale nastavila mu rty…

Přitiskla se k němu. Kožich jí sklouzl z ramen a McFarlane ucítil tlak jejích ňader. Na okamžik zaváhal, ale horké dlaně, které cítil vzadu na krku, ho připravily o schopnost uvažovat. Zajel jí oběma rukama pod šaty, tiskl ji a vášnivě ji líbal, zatímco její ruce mu pomalu klouzaly po zádech.

„Ach, Same,“ vzdychla ještě, a pak už neříkala nic.

Isla Desolación, 19. července, 19:30

McFarlane se díval na dvě věže černé lávy, které se tyčily přímo nad nimi. Ty obrovské tesáky budily zblízka ještě úctyhodnější dojem než z tábora. Geologicky představovaly klasické vulkanické pně, zbytky sopečných dvojčat, jejichž svahy opracovala eroze a vypreparovala dvě bazaltem naplněná hrdla.

Ohlédl se přes rameno. Kilometry za nimi a hluboko pod nimi vykukovalo z bílé krajiny několik tmavých teček, kolem nichž se vinula tenká nitka, mířící napříč ostrovem.

Po Rochefortově a Evansově smrti práce na vyzdvižení meteoritu pokračovaly. Řídil je Garza a druhý inženýr Stonecipher, který jakoby zdědil nejen Rochefortovy povinnosti, ale i jeho povahu.

K McFarlanovi se teď přidala Amirová a hlasitě vydechovala jinovatku. Vzhlédla na věže a zamračila se. „Jak vysoko ještě polezem?“

„Chtěl bych se dostat k támhletěm tmavším šutrům. Vypadá to jako pozůstatek poslední erupce a budou asi k datování nejvhodnější.“

„To snad nebude problém,“ řekla ledabyle. Měla po celou dobu výstupu skvělou náladu. Moc toho nenamluvila, ale pískala si. McFarlane byl naopak neklidný a netrpělivý.

Chvíli si prohlížel možné cesty, překážky, římsy a uvolněné kameny. Vyrazili dál a jejich válenky se zakusovaly do čerstvě napadaného sněhu. Šli pomalu, protože sklon se zvyšoval. U základny vulkanického pně se McFarlane zastavil, rozbil kladívkem nějaký kámen a obě části vložil do batohu.

„Hraješ si s kamínkama jako malý děcko,“ řekla Ráchel.

„Proto jsem se taky stal planetárním geologem.“

„Vsadím se, že jsi jako dítě sbíral šutry.“

„Vlastně ne. Tys něco sbírala? Panenky Barbie?“

Ráchel zafuněla. „Měla jsem neuvěřitelnou sbírku. Ptačí hnízda, hadí kůže, vysušené tarantule, kosti, motýly, škorpiony, mrtvou sovu, přejeté žáby a tak.“

„Vysušené tarantule?“

„No, žila jsem jako holka v Portálu, v Arizoně, pod horama Chiricahua. Na podzim lezly velké tarantule přes silnici hledat místo pro přezimování. Měla jsem jich na prkně připíchnutých aspoň třicet. Ale jednoho dne mi celou sbírku sežrala doga.“

„Chcípla aspoň?“

„Bohužel ne, ale zato se o půlnoci vyblila do máminy postele; to bylo docela prima.“ Při vzpomínce se zasmála.

Sklon hory už byl poměrně nebezpečný. Neustálý vítr vyleštil sníh do silné ledové krusty.

„Musíme vykopávat stupy,“ řekl McFarlane.

Přestože bylo pod nulou, bylo mu horko a rozepnul si zip své parky.

„Zkusíme vylézt do sedla mezi těmi vrcholky,“ řekl.

Nasadili si na boty mačky a stoupali dál.

„Co přejetýho?“

„Herpetologické kousky.“

„Co to je?“

„Obojživelníci a plazi.“

„Proč jsi to sbírala?“

Ráchel se zasmála. „Bylo to zajímavý. Bylo to suchý, placatý, snadno se to skladovalo. Měla jsem několik zajímavých exemplářů.“

„To se tvé mámě jistě nelíbilo.“

„Ta o tom nevěděla.“

Pak už toho moc nenamluvili. Po několika minutách vystoupali do sedla a McFarlane velel k odpočinku.

„Po třech týdnech na tý zatracený lodi jsem úplně z formy,“ vydechl.

„V noci jsem si toho nevšimla, Same.“ Usmála se, pak náhle zrudla a odvrátila se.

McFarlane neodpověděl. Ráchel byla dobrý parťák a měl pocit, že jí teď přese všechno může důvěřovat. Ale to, co se stalo minulou noc, byla neočekávaná komplikace. Komplikace byla poslední věcí, kterou si teď přál.

Odpočinuli si a napili se. Na západním obzoru se táhl temný pruh – předzvěst bouře.

„Zdáš se mi jiná než zbytek Glinnova mužstva,“ řekl. „Čím to?“

„Já jsem jiná. To není náhoda. Všichni v EES jsou strašně opatrní, včetně Glinna. Potřebuje někoho, kdo umí riskovat. A pokud sis náhodou nevšiml, v tom jsem skvělá.“

„Všiml,“ řekl McFarlane. Rozbalil dvě ovocné tyčinky a jednu jí podal.

Snědli je mlčky. McFarlane uložil obaly do krosny, hodil si ji na ramena a zapátral na svahu nad nimi. „Vypadá to, že to teď nebude jednoduchý. Já půjdu…“

Ráchel však už lezla po zledovatělém sněhovém poli nad nimi. Nahoře vypadalo modřejší – to byl led.

„Lez pomalu!“ zavolal a rozhlédl se. Výhled na věžaté ostrovy kolem Hornova mysu byl úžasný. Na obzoru vykukovaly vrcholky pohoří Fuegian. Rolvaag vypadal v černých vodách zálivu jako dětská hračka. Zahlédl i torpédoborec, částečně skrytý za skalami ostrova. Za nimi požírala blankytně modrou oblohu tmavá čára bouře. Otočil se a byl poděšen, jak rychle Ráchel šplhá.

„Zpomal!“ zavolal na ni ostře.

„Kde se hrabeš?“ zavolala na něj vesele. Pak se pod ní uvolnil kámen a pak další, větší. Nato jí pod nohama ujela celá sněhová kra a objevila se černá skála. Ráchel ležela na břiše a nohy se jí kývaly ve vzduchu. Zaslechl přidušený výkřik.

„Drž se!“ zavolal a rychle se škrábal nahoru.

V příštím okamžiku už byl na široké římse přímo pod ní. Přiblížil se a opatrně hledal nohou oporu. Dostal se k ní a chytil ji kolem pasu.

„Mám tě,“ řekl. „Můžeš se pustit.“

„Nemůžu,“ procedila mezi zuby.

„Neboj se,“ řekl klidně. „Mám tě.“

Vzdychla a pustila se. Držel ji pevně a postavil ji na širokou římsu pod nimi. Přistála tvrdě, třásla se a upadla na kolena.

„Panebože!“ řekla a hlas se jí chvěl. „Málem jsem spadla.“ Objala ho kolem pasu.

„To je dobrý. Spadla bys jen dva metry do závěje.“

„Vážně?“ podívala se pod sebe a zamračila se. „Měla jsem pocit, že pojedu až dolů. Chtěla jsem říct, žes mi zachránil život, ale zdá se, že bych se nezabila. Přesto dík.“ Vstala a lehce ho políbila na ústa. Na okamžik zaváhala a pak ho políbila znovu, tentokrát pořádně. Když zjistila, že McFarlane její polibek neopětuje, stáhla se. Stáli tam nad třistametrovou propastí a dívali se jeden na druhého.

„Ještě pořád mi nevěříš, Same?“ zeptala se tiše.

„Věřím.“ Znovu se k němu přivinula, ale vypadala zaraženě.

„Co není dobře? Je tu někdo jiný? Snad naše milá kapitánka? Dokonce i Eli vypadá, že…“ Zmlkla stejně náhle, jako začala, a zadívala se do údolí.

McFarlane neodpověděl. Napadlo ho několik odpovědí, ale všechny mu připadaly hloupé. Sundal si krosnu, zavrtěl hlavou a přitrouble se usmál. „Támhle bysme mohli nabrat vzorky,“ řekl.

Ráchel se pořád dívala do země.

„Běž si pro své vzorky, já počkám tady.“

Za několik minut je měl. Vylezl nahoru, odštípal několik kousků tmavšího bazaltu a vrátil se k Ráchel. Ta vstala a mlčky s ním slézala dolů do sedla.

„Odpočineme si,“ řekl konečně McFarlane co nejobyčejnějším hlasem. Díval se na tu milou tvář. Po celý zbytek výpravy budou těsně spolupracovat. Rozhodně nechtěl, aby mezi nimi vzniklo nějaké napětí. Položil jí ruku na rameno a ona se k němu s trochu nejistým výrazem otočila.

„Ráchel, poslouchej!“ řekl. „Ta noc byla úžasná, ale nemůžeme v tom pokračovat, aspoň ne teď.“

Nelíbilo se jí to. „Proč ne?“

„Protože musíme odvést nějakou práci, my dva spolu. A ta už je i tak dost komplikovaná. Nekomplikujme ji ještě víc, okay?“

Rychle zamrkala, pak přikývla a pokusila se své zklamání skrýt širokým úsměvem.

„Okay,“ řekla a odvrátila oči.

McFarlane ji objal. V tom kožichu mu to připadalo, že objímá medvěda. Jemně si rukavicí přitáhl její obličej. „Je to v pořádku?“ zeptal se.

Přikývla. „Není to poprvé, kdy něco takového slyším,“ řekla. „Při repríze to je lehčí.“

„Co tím, prosím tě, myslíš?“

Pokrčila rameny. „Nic. Asi v tomhle nejsem dost dobrá. To je všechno.“

Drželi se jeden druhého a kolem nich se točil studený vítr. McFarlane se díval, jak si pohrává s pramínky vlasů, které jí koukaly z kapuce, a pak se bez rozmýšlení zeptal na to, o čem přemýšlel už od první noci, kdy se potkali na horní palubě. „Měla jsi něco s Glinnem?“

Podívala se na něj, odtáhla se a sevřela rty. Pak se uvolnila.

„Ach, proč jsem ti to ještě neřekla! Pravda, jednou jsme spolu něco měli. Nic moc, řekla bych, ale bylo to… Bylo to hezký.“ Lehce se usmála, pak se jí však úsměv ze rtů vytratil. Sedla si do sněhu, podepřela si hlavu o kolena a dívala se na bílé pláně pod nimi.

McFarlane si sedl k ní. „Proč to skončilo?“

Rozhlédla se. „Musím o tom vážně mluvit? Eli to skončil.“ Smutně se usmála. „A víš proč? Bylo to vážně hezký. Nikdy v životě jsem nebyla tak šťastná. Myslím, že ho to postrašilo. Bylo to hezký, ale nerostlo to. A když se věci nemůžou zlepšovat, můžou se jenom zhoršovat. A to je neúspěch, chápeš? Eli Glinn je muž, který nesnáší neúspěchy.“

„Ale vám dvěma to stále myslí podobně. Jako včera v knihovně. Čekal jsem, že něco řekneš. O tom, co se stalo Rochefortovi a Evansovi, myslím. Ale ty nic. Jako by ti jejich smrt nevadila. Je ti to vážně jedno?“

„Prosím tě, Same, jak by mi mohla smrt nevadit? Ale takové věci se stávají. Téměř při každém projektu, na kterém jsem s EES pracovala. To je riziko podnikání.“

Chvíli seděli a nedívali se na sebe. Pak Ráchel vstala. „Pojďme,“ řekla klidně a vyrazila. „Kdo bude poslední, bude čistit zkumavky.“

Almirante Ramirez, 14:45

Comandante Vallenar stál na visutém můstku a pozoroval lodním dalekohledem ten obrovský tanker. Pomalu a pozorně přejížděl loď od přídi přes hlavní palubu, dál a dál, až nakonec skončil na zadní nástavbě. Byla to jako vždy zajímavá cesta. Díval se vždy tak dlouho a tak pečlivě, až měl pocit, že zná každé rezavé okénko, každý jeřáb, každou skvrnu od oleje. Některé věci na takzvané nákladní lodi byly vysoce podezřelé, tak třeba ty téměř ukryté antény, které vypadaly jako radiolokátory. A ta vysoká anténa na vrcholku stěžně, i když vypadala jako zlomená, určitě zajišťovala radarové sledování leteckého provozu.

Pustil dalekohled, sáhl do kapsy kabátu a vyndal dopis od geologa z Valparaisa.

Vážený pane, hornina, kterou jste mi laskavé zaslaly je poněkud neobvyklý druh křemene, přesněji dioxidu křemene. S mikroskopickými inkluzemi živce, amfibolu a slídy. Je mi líto, že vám musím říct, že nemá žádnou cenu ani pro komerční účely ani pro sběratele minerálů. Na vás dotaz vám musím také sdělit, že v ní není ani stopy po zlatu, stříbru, nebo jakékoli jiné cennější rudé, minerálu, nebo sloučenině. Není to dokonce ani hornina, kterou je možné nalézt v souvislosti s ložisky ropy, plynu, nebo jiných komerčně využitelných produktů.

Ještě jednou, je mi velice líto, že vašemu prastrýci nemohu doporučit další průzkum.

Vallenar prozkoumal razítko a hlavičku papíru. Pak jej znechuceně zmačkal a vsunul do kapsy. Ta analýza neměla ani cenu papíru, na kterém byla napsána.

Zvedl dalekohled a pozoroval znovu tu cizí loď. Žádná takhle velká loď tu nikdy nekotvila. U ostrovů Hornova mysu bylo jediné kotviště, a to bylo u ostrova Volaston. Ve Franklinově průlivu není nic, čeho by se mohla kotva zachytit, s výjimkou nezmapované římsy, kterou objevil on sám. Proud je tady slušný. Tady by se pokoušel zakotvit jenom hodně praštěný kapitán, a i ten by se pokusil o uchycení lany na pobřeží.

Ale tahle loď vyhodila kotvu v místě, kde se žádná kotva nemůže udržet, a už tu stojí několik dní. Zůstává na místě a nedbá na příliv, odliv, ani vítr. Jako kdyby měla pod sebou nejpevnější dno na světě.

Nejdříve tím byl překvapen. Vypadalo to jako zázrak. Ale pak si všiml malého víru na zádi lodě a uvědomil si, že se tam pořád točí lodní šroub. Udržovali loď na místě, ať už se proud v průlivu točil jak chtěl, ať byl příliv, nebo odliv.

A to mohlo znamenat jenom jednu věc. Kotevní lana jsou jenom podvod. Ta loď je vybavená automatickým polohovým systémem. Což znamená spojení se satelitem a výkonný počítač, který ovládá lodní motory tak, aby udržovaly loď v přesné poloze na zemském povrchu. To je ovšem nejmodernější technologie. Vallenar o tom četl, ale nikdy to neviděl. Žádná loď chilského námořnictva tím není vybavena. To zařízení je strašně drahé i pro malou loď, a celá ta legrace vyžaduje nesmírné množství paliva. A to všechno na tomhle údajně chatrném upraveném tankeru!

Stočil dalekohled z lodě na ostrov za ní. Prohlédl si boudy, garáže a silnici, která vedla ostrovem k dolu. Tam byla velká jizva ve vylámané skále a spousta těžkých zařízení. Louhovací bazén vedle byl taky podvod. Nebyl tam žádný kanál, a to znamená, že nerýžují. Viděl na severu nějaké doly a dobře věděl, jak by měly vypadat.

Vallenar si už byl jistý, že Američané nekopou ani nerýžují zlato. A jenom blbec by věřil, že těží železnou rudu. Vypadá to spíš jako diamantový důl. Ale pokud těží diamanty, proč sem pro ně přijeli tak obrovskou lodí? Celá operace od začátku do konce byla prostě divná. Kdoví, jestli to, co tam dělají, nemá nějakou souvislost se starou yaghanskou legendou? Nejasně si pamatoval toho borracha, Juana Pupuppa, jak v baru nějakou takovou pověst vyprávěl. Vzpomínal, co to bylo. Něco o rozzlobeném bohu a jeho potrestaném synovi. Kdyby toho Pupuppa dostal do ruky, ten by zazpíval! To by nedalo moc práce.

Za ním se ozvaly kroky a objevil se oficial de guardia, velitel paluby.

„Comandante,“ řekl, když zasalutoval. „Strojovna hlásí všechny motory spuštěny.“

„Výborně. Kurs 090. A prosím, pošlete ke mně pana Timmera.“ Důstojník zasalutoval a odešel. Vallenar zamračeně sledoval, jak slézá z kovových schůdků. Přišly nové rozkazy, nějaké nesmyslné patrolování v opuštěných vodách.

Sáhl levou rukou do kapsy saka a našel kousek kamene, sotva větší než švestka, který se vrátil s dopisem. Byl přesvědčen, že se v něm skrývá tajemství, co tam Američané dělají. Něco museli z toho přístroje a hromady kamenů vyčíst. Něco tak důležitého, že přitáhli takové množství prachů a krámů na tohle odlehlé a nebezpečné místo.

Vallenar si pozorně prohlížel kámen. Kdyby tak věděl, co vědí ti Američané! Když mu nemůže pomoct ten blbec z univerzity, musí najít někoho jiného. Slyšel, že nejlepší geologové jsou v Austrálii. Musí jim to poslat. Ti to tajemství odhalí. Pak bude vědět, po čem jdou a jak má reagovat.

„Pane,“ přerušil jeho myšlenky Timmerův hlas.

Vallenar se podíval na úhledného muže, stojícího v pozoru. Měl modré oči, sluncem vybledlé vlasy a uniformu bez poskvrny. Vynikal dokonce i mezi posádkou, vycvičenou k okamžité instinktivní poslušnosti. Jeho matka přišla do Chile v roce 1945 z Německa. Byla to krásná žena, kultivovaná. Timmer byl veden odmalička k disciplíně a neváhal použít sílu.

„Pohov,“ řekl tiše. Timmer se nepostřehnutelně pohnul.

Vallenar si dal ruce za záda a zadíval se na jasnou oblohu.

„Míříme teď na východ,“ řekl, „ale pozítří se vrátíme. Bude špatné počasí.“

„Ano, pane.“

„Ten den pro vás budu mít úkol. Bude to trochu riskantní.“

„Těším se na něj, pane.“

Comandante Vallenar se usmál. „Já to vím,“ řekl a v jeho hlase se ozval náznak pýchy.

Rolvaag, 14:50

McFarlane postával před vstupními dveřmi do ošetřovny. Vždycky měl morbidní hrůzu z lékařských ordinací a nemocnic. Čekárna na Rolvaagu dokonce ani nevzbuzovala ten známý falešný uklidňující pocit. Nebyly tu žádné časopisy, ani vybledlé reprodukce Normana Rockwella. Jedinou dekorací byl velký barevný plakát s detailními obrazy nejroztodivnějších kožních onemocnění. Čekárna páchla dezinfekcí. McFarlane doktora podezříval, že ji používá na čištění koberců.

Chvilku váhal. Tahle pochůzka může počkat, pomyslel si. Ale pak se nadechl a přešel čekárnu i dlouhou halu. Zastavil u posledních dveří a zaťukal na ně.

Uvnitř tiše diskutovali kapitánka Brittonová a doktor Brambell nad rozevřenou mapou. Doktor držel jakési desky. Když McFarlane vstoupil, tvářil se, jako by je právě zavíral. Suchým hlasem, ve kterém nebylo znát žádné překvapení, řekl: „Vítejte, doktore! Co pro vás můžeme udělat?“

Tohle může počkat, pomyslel si opět. Ale bylo příliš pozdě. Oba se na něj dívali.

„Masangkayovy pozůstatky,“ řekl hlasitě. „Ty věci, které se našly u těla. Teď, když jste dokončil testy, bych si je asi mohl vzít.“

Brambell se na něj díval spíš s klinickým zájmem než s lidským pochopením. „Nic cenného mezi tím nebylo,“ odpověděl.

McFarlane se opřel zády o zárubeň dveří, čekal a snažil se vypadat lhostejně. Doktor si nakonec povzdechl.

„Konečně, pořídili jsme jejich fotografie a není žádný důvod je skladovat. O co konkrétně máte zájem?“

„Řekněte mi, až je budete mít připravené, ano?“ řekl McFarlane, odlepil se ode dveří, kývl Brittonové a vyšel do čekárny. Když otevíral vnější dveře, slyšel za sebou rychlé kroky.

„Doktore McFarlane!“ řekla kapitánka. „Půjdu nahoru s vámi.“

„Nechtěl jsem vás rušit,“ řekl McFarlane.

„Zrovna jsem byla na odchodu. Musím se podívat na přípravy na tu přicházející bouři.“

Prošli Širokou chodbou, protkanou kužely světla z kulatých okének.

„Je mi líto, co se stalo vašemu příteli, doktore,“ řekla neočekávaně laskavě.

McFarlane se jí podíval do očí. „Díky.“ Její oči byly i v temnějších partiích chodby jasné. Přemýšlel, zda jeho nostalgickou touhu po Nestorových pozůstatcích podrobí zkoumání, ale mlčela. Opět měl ten pocit neurčité spřízněnosti.

„Říkejte mi Sam,“ řekl.

„Okay, Same.“

Vstoupili na schodiště, vedoucí na hlavní palubu. „Pojďme se projít po palubě,“ řekla Brittonová.

McFarlane ji překvapeně následoval zadní nástavbou na prodlouženou záď lodi. Něco v jejím držení těla a houpání boků mu připomínalo jeho bývalou manželku.

Na zádi bylo bledě zlaté světlo a temně modrá voda průlivu. Brittonová se nahnula přes zábradlí a mžourala do slunce.

„Same, mám takové dilema. To, co jsem slyšela o meteoritu, se mi vůbec nelíbí, a mám strach, že může ohrozit loď. Každý námořník věří svému pocitu v žaludku. No a támhleto se mi teprve nelíbí.“ Ukázala směrem k nízkému štíhlému obrysu chilského torpédoborce, kotvícího před průlivem.

„Na druhou stranu, jak jsem poznala Glinna, mám všechny důvody věřit, že ta expedice bude úspěšná.“ Podívala se na něj. „Vidíte ten paradox? Nemůžu současně věřit Glinnovi i svému instinktu. Pokud musím jednat, měla bych jednat teď. Odmítám sem naložit něco, co ohrozí mou loď a posádku.“

V tom nemilosrdném slunečním světle vypadala Brittonová starší, než skutečně byla. Ona snad přemýšlí o tom, že to zabalí! pomyslel si překvapeně.

„Myslím, že by Lloyd nebyl nadšený, kdybyste to vzdala,“ řekl.

„Lloyd není kapitánem Rolvaagu. Říkám to vám, tak jako už dřív, protože vy jste jediný člověk, se kterým tady můžu mluvit.“

Překvapení nebrala konce.

„Jako kapitán se nemůžu svěřovat důstojníkům nebo posádce. A nemá cenu mluvit s někým z EES. Takže zůstáváte vy, expert na meteority. Musím vědět, jestli je ten meteorit nebezpečný. Potřebuju znát váš názor, ne názor pana Lloyda.“

McFarlane chvilku vydržel její pohled a pak se otočil k moři. „Já vám na to nedokážu odpovědět,“ řekl. „Je to samozřejmě nebezpečné, o tom jsme se nepříjemně přesvědčili. Ale jestli to ohrozí loď? To nevím. Jen si myslím, že už je pozdě to stopnout, i kdybysme chtěli.“

„Ale v knihovně to vypadalo, že vás to zajímá stejně jako mě.“

„Mě to velice zajímá, ale není to jednoduché. Ten meteorit je naprostá záhada. Je ale tak důležitý, že si myslím, že nemáme na výběr. Že musíme pokračovat. Kdyby Magellan střízlivě ohodnotil všechny možné hrozby a rizika, nikdy by se nepustil na cestu kolem světa. Kolumbus by neobjevil Ameriku a Cook by nepřistál v Austrálii.“

Brittonová mlčela a přemýšlela. „Vy si myslíte, že se objev toho meteoritu dá srovnat s objevením Ameriky?“

„Ano,“ řekl konečně. „To si vážně myslím.“

„V knihovně se vás Glinn na něco ptal. Vy jste neodpověděl.“

„Nedokážu na to odpovědět.“

„Proč?“

Otočil se a podíval se do jejích klidných zelených očí. „Protože jsem si uvědomil; nehledě na Rocheforta a nehledě na všecko ostatní; že ten meteorit chci. Víc, než jsem kdy chtěl něco jiného.“

Brittonová se za chvilku vzpamatovala. „Děkuji vám, Same, za upřímnost.“ Otočila se a odešla na můstek.

Isla Desolación 20. července, 12:05

McFarlane a Ráchel stáli v chladném odpoledním slunci na okraji základního tábora. Obloha na východě byla čistá a jasná a krajina pod ní se koupala v ostrém slunečním světle. Na západě to vypadalo úplně jinak. Přes půl oblohy se černal obrovský mrak, zahalil horské vrcholky a pohyboval se směrem k nim. Poryvy větru vířily sníh pod jejich nohama. Bouřka se rychle přibližovala. Byla už téměř nad nimi.

K dvojici se přidal Garza. „Nikdy jsem si nemyslel, že bouřka může vypadat tak příšerně,“ usmál se.

„Co plánujete teď?“ zeptal se McFarlane.

„Naložíme, přikryjeme, odvezeme,“ řekl Garza a zamrkal.

„Odvezeme kudy?“

„Budeme razit tunel z povrchu. To je nejjednodušší technika, kterou používali už Babyloňané. Exkavátor vyhloubí příkop. Ten přikryjeme ocelovými deskami a nahážeme na ně nahoru sníh. Pak popotáhneme meteorit směrem ke břehu, starý tunel zasypeme a nový před ním vykopeme. A tak pořád.“

McFarlanovi prolétlo hlavou, co všechno za poslední dva dny od Rochefortovy a Evansovy smrti stihli. Rozšířili tunel, podložili meteorit dvojnásobným počtem zvedáků a pak jej bez potíži zvedali a zároveň pod ním stavěli kolébku, ve které teď leží. Smontovali obrovský ocelový vozík, opatřili jej neuvěřitelným množstvím kol a přistavili před meteorit. Teď přišel okamžik, kdy se na něj pacholíček přemístí i s kolébkou. Garza budil dojem, že to zmáknou levou rukou. Byl upovídaný a měl skvělou náladu.

„Jistě se chcete podívat, jak pohnem nejtěžším předmětem, který kdy lidstvo přemisťovalo.“

„To jistě,“ řekl McFarlane.

„Nejdřív ho posadíme na vozík. To bude jediná chvíle, kdy bude odkrytý. Jenom krátká. Proto čekáme na tu bouřku, aby nám ho ti zatracení Chilani neuřkli.“

Garza vydal povely do vysílačky, o kus dál Stonecipher zdvihl ruku a jeřáb začal zvedat ocelové desky, které zastřešovaly meteorit, a skládal je na hromadu. Vítr vířil sníh a hvízdal mezi chatkami. Poslední deska se divoce roztočila „Nalevo, nalevo!“ volal Stonecipher do vysílačky. „Teď dolů, bum, dolů, bum, hotovo!“

Skončila první fáze operace a McFarlane přistoupil k otevřenému příkopu.

Poprvé viděl meteorit v celé jeho kráse a velikosti. Ležel v kolébce, krvavě červený, a vypadal jako šišaté vejce na vrcholu kuželovitého hnízda z trámů a ocelových nosníků. Byla to podívaná, která brala dech. Sotva vnímal, co říká Ráchel, stojící vedle něj.

„Jasně,“ říkala právě Garzovi. „Kukačka.“

‚Kukačka‘ byl už zavedený termín, vystihující fakt, že každý, kdo poprvé spatřil meteorit, přestal dělat, co dělal, a byl na kukačce – hleděl jako hypnotizovaný.

McFarlane s jistým úsilím odtrhl pohled od meteoritu a podíval se na ni. Oči jí zářily a ve tváři se jí zračila radost, kterou tam posledních dvacet čtyři hodin neviděl.

„Je to nádhera,“ řekl.

Podíval se dolů po délce otevřeného tunelu až k vozíku, který měl meteorit převézt. Vypadal jako plástev medu. Byl přes třicet metrů dlouhý, celý z oceli a keramických slitin. Shora to nebylo vidět, ale McFarlane věděl, že pod vozíkem je sada těžkých leteckých kol, po čtyřiceti na každé z třiceti šesti os. O kus dál vyčníval ze základny tunelu obrovský ocelový naviják.

Zaslechli Glinna, vydávajícího příkazy temným postavám v tunelu. Přihnal se zuřivý vítr a všechno ztemnělo. Mrak byl nad nimi.

„Máte nějaké výsledky z druhé série testů, doktore McFarlane?“ ozval se náhle vedle něj Glinnův hlas.

Přikývl. „Několik.“ Čekal, až se znovu zeptá. To mu dělalo dobře. Stále mu vadilo, jak sledoval jeho činnost. Ale rozhodl se, že si s ním o tom promluví někdy později.

Glinn sklonil hlavu. „Mohl byste mi je sdělit, prosím?“

„Jistě. Máme bod tání, tedy přesněji bod vypařování, protože to přechází přímo z pevné fáze v plynnou.“

Glinn zvedl obočí.

„Jedna celá, dva miliony stupňů Kelvina.“

„Panebože!“

„Taky už něco víme o jeho krystalické struktuře. Je vystaven z rovnoramenných trojúhelníků, ale složitým asymetrickým fraktálním způsobem. Obrazce se opakují v různém měřítku, z makroskopického až téměř k individuálním atomům. Je to učebnicový fraktál. To vysvětluje jeho mimořádnou tvrdost. Je to určitě prvek. Není to slitina.“

„Dokážete ho umístit v periodické tabulce?“

„Je někde strašně vysoko, nad 177. Je to pravděpodobně superaktinid. Atomy má gigantické, se stovkami protonů a neutronů. Téměř určitě je to prvek z ostrova stability, o kterém jsme mluvili.“

„Ještě něco jiného?“

McFarlane se nadechl mrazivého vzduchu. „Jo, něco docela zajímavého. Ráchel a já jsme určili stáří Hanuxových čelistí. Vulkanická erupce a lávové toky odpovídají datu dopadu meteoritu.“

Glinn zamrkal. „Vaše závěry?“

„Předpokládali jsme, že ten meteorit přistál blízko sopky. Ale teď to vypadá, jako kdyby ten meteorit tu sopečnou činnost vyvolal.“

Glinn ani nemrkal.

„Ten meteorit byl tak těžký a hustý, a letěl asi tak rychle, že patrně pronikl hluboko do zemské kůry a vyvolal vulkanickou erupci. Proto je Isla Desolación jediný vulkanický ostrov v celém souostroví Hornova mysu. Nestor se v deníku zmiňuje o podivném coesitu. Měl pravdu. Zjistili jsme to difrakcí rentgenových paprsků na vzorku. Impakt byl tak prudký, že co se nevypařilo, prodělalo fázovou změnu.“

Mávl rukou směrem k Hanuxovým čelistem. „Síla erupce a výbušné uvolnění plynů tam dole zase vynesly meteorit k povrchu a zbytek dokončila eroze, která za ty miliony let oloupala celé vulkanické nadloží. To je moje teorie v kostce.“

Glinn přemýšlel. Pak se podíval na Garzu a Stoneciphera. „Pokračujeme!“

Garza vykřikoval povely a McFarlane pozoroval, jak dělníci nesmírně opatrně obalují kolébku a meteorit tlustými kevlarovými popruhy a další natahují směrem k navijáku. Když byli hotovi, spustili dva masivní motory, které otáčely navijákem a za vibrace celého okolí se popruhy kolem meteoritu zvolna utáhly. Červenolící pacholíček byl připraven na procházku. Pod zamračenou oblohou vypadal docela obyčejně, jako by z něj vyprchal nějaký vnitřní oheň.

„Panebože,“ řekla Ráchel, když zahlédla blížící se vířící sněhovou stěnu. „Už je to tady.“

„Všechno je připraveno,“ ohlásil Garza.

„Při prvním blesku končíme,“ připomněl Glinn v nadouvající se parce. „Start.“

Náhle se setmělo a vodorovně létající sněhové vločky jim začaly sekat do obličejů jako broky. Řev strojů ale nad hučením bouře vítězil. Generátory zvyšovaly obrátky a naříkaly stále hlasitěji.

„Takový historický okamžik,“ zanaříkala Ráchel, „a já z něj nevidím ani psí ocas.“

McFarlane si přitáhl kapuci těsněji a zaclonil si oči. Kevlarové popruhy byly napjaté k prasknutí a vypadaly jako ocelové tyče. Od kolébky se ozývalo praskání, ale pacholíček se ani nehnul. Když řev dosáhl nejvyššího stupně, zdálo se, že se zachvěl. McFarlane si tím ale nebyl jistý.

Garza vzhlédl a zvedl vztyčený palec.

„Pane mistr, hnulo se to,“ křičela Ráchel.

Garza a Stonecipher křičeli kamsi cosi na kohosi, ocelové válce pod kolébkou naříkaly a dělníci je tišili mazlavým grafitem.

A najednou se to stalo. Ozvalo se zakvílení a pacholíček si i s kolébkou sedl na vozík. Generátory pomalu přestaly ječet a kevlarové popruhy se uvolnily.

„Dokázali jsme to!“ křičela Ráchel a zahvízdala nadšením na prsty.

McFarlane zíral na meteorit a vrtěl hlavou. „Skvělý. Tři metry jsou za náma. Ještě patnáct tisíc kilometrů a máme to doma.“

Nad Hanuxovými čelistmi se dvakrát zablýsklo a zahřmělo. Vítr zesílil a vánice zeslábla. Všude bylo plno sněhu.

„Domů s ním!“ zvolal Glinn. „Pane Garzo, přikryjte ten tunel.“

„V tomhle větru to nepůjde,“ volal Garza po krátké gestikulaci s operátorem jeřábu.

Glinn přikývl. „Trámový uzávěr a na něj plachty!“ zavolal.

Skupina dělníků vyběhla, svalila zezadu na tunel trámy a natahovala plachtu z veliké role. Vítr jim ji rval z rukou. Plachta byla šedobílá jako okolí. Glinnovy kulisy byly dokonalé.

Další blesk už osvítil pouze zasněženou pláň.

Glinn spokojeně pokývl na McFarlana. „Jdeme se schovat.“ Garzovi řekl: „Všichni pryč, dokud ta bouře nepřejde. Postavte ale hlídky.“

Spolu s McFarlanem a Ráchel pak zamířil proti větru do základního tábora.

Isla Desolación, 22:40

Adolfo Timmer čekal za velkou sněhovou závějí. Byl už skoro zmrzlý a úplně zapadaný sněhem. Občas, když vánice zeslábla, viděl pod sebou slabá světla. Bylo už skoro k půlnoci a nikde se nic nehýbalo. Vyčištěná oblast byla opuštěná a dělníci zalezli do chatek. Byl skoro čas pustit se do díla.

Vstal a setřásl ze sebe sníh. Vánice nepolevovala. Kolem něj se vytvořila aspoň dvoumetrová závěj. Skvělý úkryt.

Obešel ji a zastavil se na okraji vyhloubené oblasti. Přikrčil se a čekal. Asi dvacet metrů před ním stála opuštěná chatrč se zasněženou střechou. V dálce viděl dlouhou řadu Quonsetových buněk, několik jejich oken žlutě svítilo do noci. Vedle stály nějaké další stavby a kontejnery. Timmer je zkoumavě pozoroval. Louhovací bazén a hromady hlušiny na druhé straně ostrova se ukázaly jako klam, jako zástěrka pro něco jiného.

Ale co to?

Zpozorněl. Za rohem boudy se objevil muž v těžkém koženém kabátě. Otevřel dveře, podíval se dovnitř a zase je zavřel. Pomalu obcházel vyklizenou oblast a třel si ruce v rukavicích.

Nevypadalo to, že by si vyšel ven zakouřit. Hlídal!

Ale proč hlídá starou kůlnu a opuštěný kus země?

Popolezl pomalu dopředu a ukryl se za další závěj. Teď byl kůlně mnohem blíž. Nehybně čekal, až se muž vrátí ke dveřím. Pokud uvnitř nebyl někdo další, byl ten strážný sám.

Obešel závěj, dostal se z druhé strany ke kůlně a ukryl se v jejím stínu. Tady to bylo bezpečné. Držel se u země. Ve tmě, vánici a v bílé kombinéze.

Než opustil Almirante Ramireze, kladl mu comandante Vallenar na srdce, aby zbytečně neriskoval. „Buďte opatrný, pane Timmere! Chci, abyste se vrátil.“ Neviděl, zda je stráž ozbrojená, musel tedy předpokládat, že je. Přikrčil se ve stínu a sáhl do kapsy, nahmatal pouzdro a vytáhl z něj nůž. Stáhl si rukavici a vyzkoušel jeho ostří. Bylo ledově chladné a ostré jako břitva. Skvělé. Ano, kapitáne, pomyslel si, budu velmi, velmi opatrný. Držel nůž a nevšímal si, že mu mrznou prsty. Chtěl, aby ostří bylo dost teplé a prořízlo maso bez potíží.

Bouře zesílila. Vítr hvízdal kolem boudy. Stáhl si kapuci a už to zaslechl – jemné vrzání přibližujících se kroků, pak dech a pleskání rukavic, jak si muž zahříval ruce.

Timmer vyrazil zpoza rohu a po několika rychlých krocích se na něj vrhl. Muž upadl tváří do závěje. Klekl mu na záda, zkroutil mu hlavu dozadu a vedl řez proti krční tepně. Ozvalo se jemné za kloktání a pak vyrazil proud horké krve. Držel mu hlavu stále dozadu a mužův život vytékal do závěje.

Odtáhl tělo do stínu a otočil je obličejem nahoru. Byl bílý, nebyl to ten mestic, o kterém mu říkal comandante. Prohledal rychle kapsy. Našel vysílačku a malou poloautomatickou pistoli. Zatáhl tělo do blízké závěje. Očistil nůž a pečlivě zahladil krvavou kaši. To, že viděl jen jednoho strážného, neznamená, že tu někde nemůže být další.

Obešel boudu a začal obcházet celý vyhloubený čtverec, jak to dělal strážný. Začínal být zvědavý. Kromě sněhu tu nebylo nic. Najednou došel na místo, které se pod ním podivně houpalo. Klekl si a zkoumal rukama, co to je. Pod sněhovou přikrývkou nebyla země. Nebyla tam ani žádná trhlina. Byla to prostě nějaká zasněžená plachta, napnutá na kůlech, a pod ní prázdno.

Timmer se opatrně vrátil do stínu za boudou. Dříve, než bude zkoumat dál, se musí ujistit, že ho uvnitř nečeká žádné překvapení. Obešel chatu a s nožem v ruce pomaloučku otevřel dveře. Místnost byla temná. Vklouzl dovnitř a pečlivě zavřel. Osvítil rychle všechny kouty kapesní svítilnou. Nebyl tu nikdo a nebylo tu nic. Uprostřed místnosti stál sud s hřebíky.

Proč by někdo postavil stráž před prázdnou boudu?

Něčeho si všiml. Rychle zhasl světlo. Pod sudem byla slabá světelná čára.

Odvalil jej stranou a našel kovová dvířka. Klekl si vedle nich a pozorně poslouchal. Otevřel je.

Po hodinách strávených v zimní noci ho světlo, přicházející zdola, oslepilo. Zavřel dvířka a přemýšlel. Pak si sundal boty, hodil je do kouta a dvířka znovu otevřel. Chvíli čekal, až si jeho oči zvyknou, a pak s nožem v ruce začal slézat po žebříku.

Slezl asi deset metrů a ocitl se v tunelu. Bylo tu teplo, ale toho si zpočátku nevšímal. Cítil se v plném světle strašně zranitelný. Rychle šel tunelem se skloněnou hlavou. Tohle nevypadalo jako zlaté doly, o kterých slyšel. Tohle nebyl vůbec žádný důl.

V miste, kde se chodba větvila, zastavil. Nikdo tu nebyl. Žádný zvuk, žádný pohyb. Sevřel rty a přemýšlel, co dál. Stačilo několik kroků a chodba se rozšířila. Ocitl se v obrovské tmavé prostoře, ve které něco bylo. Zastavil se na okraji a prosvítil ji baterkou. Vypadalo to jako obrovský vůz.

Opatrně se k tomu přiblížil. Bylo to jako obrovitý trajler, dlouhý snad třicet metrů. Na blýskavých titanových osách byly stovky velkých kol. V prostoru ale bylo ještě něco. Nad obrovitým vozem bylo něco jako neuvěřitelně spletité a košaté lešení a na jeho vrcholu něco, co ještě nikdy neviděl. Něco obrovského a červeného. Něco, co ve světle neuvěřitelně zářilo. Nebylo pochyb – tohle bylo to, pro co sem ti Američané přijeli. Ale co to je?

Nemohl už ztrácet čas. Neměl už dokonce čas ani hledat toho malého mestice. Musí comandantu Vallenarovi okamžitě podat zprávu. Kromě toho mu už bylo hrozné horko. Ale váhal.

Ta neznámá věc byla krásná. Měl pocit, že nemá povrch, a že když na ni sáhne, prostrčí ruku někam do její rubínové hloubky. Zdálo se mu, že uvnitř vidí jemnou strukturu, která se neustále mění a jiskří ve světle. Téměř si dovedl představit chlad, který vyzařuje a který by mu ochladil přehřátý obličej. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou kdy viděl.

Nespouštěl z té věci oči, vylezl po lešení k ní, sundal si rukavici a pomalu, téměř uctivě, se dotkl zářivého povrchu.

Isla Desolación 23:15

Sam McFarlane se s trhnutím probudil. Srdce mu bušilo. Zdálo se mu, že slyšel nějaký výbuch. Vyskočil z postele a porazil židli. Koutkem oka zahlédl, že Glinn také vstává. Jejich pohledy se setkaly a pak se upřely na bledě oranžové nouzové světlo, které svítilo nade dveřmi.

„Co to sakra bylo?“ řekl McFarlane. Jeho hlas přerušil poryv větru, který sem vnikl rozbitým oknem. Místností vířily sněhové vločky.

Glinn přešel k oknům a díval se do tmy. Když se otočil, spatřil vstávajícího Garzu.

„Kdo má službu?“

„Hill.“

Vzal do ruky vysílačku. „Hille, tady je Glinn. Prosím zprávu!“

Přepnul na příjem a poslouchal. „Hille!“ zavolal znovu. Přepnul na jinou frekvenci. „Přední hlídka. Thompsone!“ Z vysílačky se ozývalo šumění.

Odložil ji. „Je v háji. Nikdo se neozývá.“ Obrátil se zpět na Garzu, který už byl oblečený. „Kam jdeš?“

„Do elektrické boudy.“

„Počkej na mě.“

Jeho tón byl ostřejší, vojenský. „Ano, pane,“ odpověděl Garza.

Zvenčí se ozvalo dupání a do chatky vpadla sněhem obalená Amirová. „Jsme bez proudu,“ vydechla. „Máme jenom rezervu.“

„Rozumím,“ řekl Glinn. V jeho ruce se objevila pistole. Zkontroloval další zásobník a uložil jej do opasku.

McFarlane sáhl po kožichu. Už byl v jednom rukávu, když si všiml, jak se na něj Glinn dívá. „Neříkejte to!“ ozval se. „Jdu s vámi.“

Glinn zaváhal a pak se rozhodl. Obrátil se na Amirovou. „Ty zůstaneš tady.“

„Ale…“

„Ráchel, potřebuju tě tady. Zamkni dveře, až odejdeme. Pošleme ti brzy stráž.“

Během okamžiku se objevili tři Glinnovi muži – Thompson, Rocco a Sanders. Silné baterky v rukou a přes ramena samopaly.

„Přítomni všichni kromě Hilla, pane!“ hlásil Thompson.

„Sandersi, postavte stráž ke každé chatě. Thompsone, Rocco, pojďte se mnou!“ Glinn si natáhl válenky, popadl baterku a vyrazil do tmy.

Venku bylo nepříjemně. Během hodin, strávených u kamen, McFarlane zapomněl, jak ostré jsou sněhové vločky, metané vichřicí do tváře. Elektrická chata však byla vzdálena jen čtyřicet metrů. Garza odemkl dveře a vstoupili do malé místnosti, kterou Thompson a Rocco prosvítili baterkami. Vzduch byl nasycen zápachem spálené izolace. Garza si klekl k šedému kovovému krytu hlavního vypínače. Otevřel jej a vyvalil se oblak štiplavého kouře.

Osahal panel vypínače. Je úplně usmažený,“ řekl.

„Za jak dlouho to opravíte?“ zeptal se Glinn.

„Hlavní vypínač za deset minut, pak sjedu diagnostiku rozvodu.“

„Dobře. Ostatní půjdou ven a budou hlídat dveře.“

Hlavní konstruktér tiše pracoval a McFarlane přihlížel. Glinn zkoušel vysílačku, ale ozýval se jen Šum. Uložil ji zpět do kapsy. Garza zatím nahazoval řadu jističů. Ozývalo se cvakání a hučení, ale světlo se nerozsvítilo. Pak otevřel kovovou skříňku vedle jističů, vytáhl palmtop, vsunul jack do řídicího panelu a zapnul jej. Rozsvítila se malá modrá obrazovka.

„Vyhořelo to na několika místech,“ řekl po chvíli.

„Proč to jističe nezachytily?“

„Byl to výboj jako kráva. Miliarda voltů a padesát tisíc ampérů. Na to je každej jistič krátkej.“

„Miliarda voltů?“ řekl McFarlane užasle. „To nemá ani blesk.“

„To nemá,“ řekl Garza, vzal přístroj z panelu a vložil si jej do kapsy. „Proti tomu je blesk jako kapesní baterka.“

„Ale co to teda bylo?“

Garza zavrtěl hlavou. „Pámbů ví.“

Glinn s pohledem upřeným na roztavené vodiče chvíli uvažoval. „Pojďme se podívat na našeho pacholíčka!“

Vyšli do bouře. Podél domků došli k vyhloubenému čtverci. Glinn se zastavil, poslal Rocca a Thompsona do boudy a do tunelu a sám se s pistolí v ruce a s Garzou po boku rozhlížel. Plachta byla vytrhaná z úvazů a její kusy se kroutily po zemi. Glinn do jedné z děr namířil baterku. Spatřil změť dřevěných trámů a kamení. Část podvozku byla zkroucená a roztavená, místy to slabě syčelo a kouřilo. Všude se válely kusy kovové pěny. Několik řad pneumatik bylo spečeno v balíky, které doutnaly, škvařily se a příšerně zapáchaly.

Glinn si rychle prohlédl celou scénu. „Byla to bomba?“

„Vypadá to spíš, jako kdyby tu byl gigantický elektrický oblouk.“

Na konci tunelu se objevila světla. Přicházeli Rocco a Thompson s hasicími přístroji a začali z nich stříkat pěnu. „Je meteorit poškozený?“ zavolal dolů Glinn.

Po krátké chvíli se zdola ozvalo: „Není na něm ani škrábnutí.“

„Thompsone,“ řekl Glinn a díval se do jámy, „pojď sem.“

McFarlane to také spatřil. Vedle vozu ležela nějaká skvrna. Něco spáleného. Nějaký chuchvalec, ze kterého trčela kost. Thompson na to posvítil zblízka baterkou. Byl to kus oloupané lidské ruky, zřejmě rameno.

„Ježíši!“ zavrčel McFarlane.

„Vypadá to, že jsme našli Hilla,“ řekl tiše Garza.

„Je tady jeho pistole,“ řekl Thompson a zvedl ji.

Glinn zavolal dolů: „Thompsone, zkontrolujte zbytek systému chodeb. Přijďte mi říct, co jste našel. Rocco, zburcuj lékařský tým. Ať ty jeho zbytky posbírají.“

„Ano, pane.“

Glinn se obrátil na Garzu. „Určete bezpečnostní poloměr. Posbírejte data ze všech kontrolních bodů a okamžitě je analyzujte. Vyhlašte poplach na lodi. Do šesti ať funguje nový rozvod elektřiny.“

„Na loď se nedovoláme, pane,“ řekl Garza. „Máme na všech frekvencích jenom šum.“

Glinn se naklonil dolů. „Thompsone, až to dokončíte, nastartujte rolbu, jeďte na pláž a navažte kontakt s lodí. Třeba morseovkou, když to nepůjde jinak.“

Thompson zvolal: „Ano, pane!“ Otočil se a zmizel v kouři a tmě tunelu.

Nakonec se Glinn otočil k McFarlanovi. „Běžte za Amirovou a vezměte všechny přístroje, které vás napadnou. Já teď dolů pošlu mužstvo. Jakmile to vyčistí, zabezpečí a posbírají Hillovo tělo, prohlédnete meteorit. Žádné složité testy, zjistěte jen, co se tam stalo. Nedotýkejte se ho.“

McFarlane se podíval dolů. Rocco kontroloval pneumatiky. Meteorit ležel na své kolébce, ze které se ještě trochu kouřilo. Rozhodně se nemínil meteoritu dotýkat. Nahlas neřekl nic.

„Rocco,“ zavolal Glinn a ukázal na místo za poškozeným vozem. Něco se tam ve světle baterky blýskalo. „Támhle je asi další ohýnek.“

Rocco se přiblížil s hasicím přístrojem a pak se prudce zastavil. Vzhlédl nahoru. „Myslím, že je to srdce, pane.“

Glinn stiskl rty. „Dobře, uhaste to, pane Rocco, a pokračujte.“

Isla Desolación 21, července, 0:05

McFarlane se vlekl základním táborem směrem k řadě buněk. Vítr mu fičel do zad a snažil se mu podrazit nohy. Vedle něj zavrávorala Ráchel. „Jestlipak ta bouřka někdy skončí?“ zeptala se. McFarlane neodpověděl. Měl o čem přemýšlet.

Za chvilku se už hřáli uvnitř služební buňky. Odložili si. Vzduch byl naplněn pachem pečeného masa. McFarlane si s překvapením uvědomil, že Garza mluví do vysílačky.

„Jak dlouho už máte spojení?“ zeptal se Glinna.

„Asi půl hodiny. Zatím nic moc, ale zlepšuje se to.“

McFarlane se zamračil. „To je divný, právě jsme se s vámi zkoušeli spojit z tunelu a slyšeli jsme jenom šum.“ Umlkl a snažil se zkoncentrovat. Cítil se nesmírně slabý.

Garza řekl: „To je Thompson. Volá z pláže. Říká, že sem kapitánka Brittonová odmítá kohokoli poslat, dokud se bouře neutiší. Že je to příliš nebezpečné.“

„Neexistuje. Dejte mi tu vysílačku!“ řekl rychle Glinn.

„Thompsone, vysvětlete kapitánce, že jsme ztratili spojení, počítačovou síť a zdroj proudu. Potřebujeme generátor a potřebujeme ho ihned. Riskujeme životy. Jestli budou další potíže, dejte mi vědět a já to vybavím osobně. Ať sem přijede i Brambell, potřebuju prozkoumat, co zbylo z Hilla.“

McFarlane mátožně pozoroval Rocca, jak v dlouhých gumových rukavicích vybírá z plachty části spáleného těla a klade je na stůl.

„Je tu ještě další věc, pane,“ řekl Garza s vysílačkou u ucha. „Palmer Lloyd mluví s Rolvaagem. Chce spojit s doktorem McFarlanem.“

McFarlane se cítil rychlým během událostí zaskočen. „Na to teď nemáme čas, ne?“ řekl a nevěřícně se zasmál. Podíval se na Glinna, ale jeho výraz ho překvapil.

„Nemůžete někde schrastit reprák?“ zeptal se Glinn.

„Mám něco takovýho ve spojový boudě,“ řekl Garza.

McFarlane se podíval na Glinna. „Doufám, že se teď nechcete vykecávat s Lloydem?“

Glinn mu pohled vrátil. „Chci zabránit katastrofě,“ odpověděl.

Co tím Glinn myslel, pochopil McFarlane až mnohem později.

Garza přinesl reproduktor během několika minut, spojil jej s vysílačkou a místnost naplnilo praskání. Zpočátku slabé, pak zesílilo a zase zesláblo. McFarlane se rozhlédl. Ráchel stála skrčená u kamen, Glinn držel vysílačku a Rocco vzadu pečlivě třídil části těla. V hlavě se mu rodila teorie. Byla ještě příliš syrová, příliš děravá, ale věděl, že s ní bude muset vyrukovat.

Místností se rozlehl svist zpětné vazby a náhle se z reproduktoru ozval mocný hlas. „Haló, haló!“ Hlas chrčel a přeskakoval. Patřil Lloydovi.

Glinn se soustředěně naklonil. „Tady je Eli Glinn, pane Lloyde, slyšíte mě?“

„Ano, slyším! Zatraceně slabě, Eli.“

„Máme tu nějaké problémy s rádiovým provozem. Budu stručný. Tady se toho hodně semlelo a nechci vybít baterie.“

„Cože? Co se semlelo? Proč mi Sam nepodal denní hlášení? Proč nemůžu dostat přímou odpověď od tý vaší zatracený kapitánky?“

„Stala se nehoda. Jeden z našich mužů je mrtev.“

„Myslíte dva, ne? McFarlane mi o tom říkal. To je smůla, že zrovna Rochefort.“

„Ne, ne, tohle je další. Jmenoval se Hill.“

Z reproduktoru se ozvalo chraptění, po kterém následoval Lloydův hlas. „… se mu stalo?“

„Ještě nevíme,“ řekl Glinn. „McFarlane a Amirová se právě vrátili z kontroly meteoritu.“ Postrčil McFarlana k mikrofonu.

Ten nevypadal právě nadšeně. Polkl. „Pane Lloyde,“ začal. „To, co vám řeknu, je čistě teorie. Závěry založené na momentálním pozorování. Myslím, že jsme špatně určili příčinu smrti Nestora Masangkaye.“

„Co tím myslíte?“ řekl Lloyd. „A co to má společného s Hillovou smrtí?“

„Asi všechno. Podle mě oba muži zemřeli, protože se dotkli meteoritu.“

Až na chrčení reproduktoru bylo v boudě naprosté ticho. „Same, to je přece nesmysl!“ řekl Lloydův hlas. „I já jsem se ho dotkl.“

„Vydržte. Mysleli jsme, že Nestora zabil blesk. A pravda je, že ten meteorit blesky přitahuje. Ale Garza vám může říct, že výboj v tunelu byl v řádu miliardy voltů. To žádný blesk nedokáže. A Hillovo tělo je na mraky, stejně jako bylo to Nestorovo. Prohlížel jsem si vozík i meteorit. Z celkového obrazu škod je zřejmé, že meteorit dokáže vyslat obrovský výboj sám.“

„Ale já jsem si na něj přece položil tvář, a jsem tu pořád. Slyšíte mě?“

„Slyším. Na to nedokážu odpovědět. Ale jinak to vysvětlit neumím. Ten tunel byl opuštěný a meteorit zakrytý. Žádná jiná síla na něj nepůsobila. Vypadá to tak, že ten elektrický výboj vyšel opravdu z něj, prošel kolébkou a vozíkem a částečně je roztavil. Za vozíkem jsem našel rukavici. Jediný kousek Hillova oblečení, který neshořel. Myslím, že si tu rukavici sundal a sáhl si na meteorit.“

„Proč by to dělal?“ zeptal se Lloyd netrpělivě.

Tentokrát to byla Ráchel, kdo promluvil. „Proč jste to udělal vy?“ zeptala se. „Zřejmě se nedá předpovědět, co člověk udělá, když poprvé vidí takovou zvláštní věc.“

„Panebože, to je neuvěřitelný!“ řekl Lloyd. Chvíli bylo ticho. „Ale budete pokračovat, že?“ McFarlane se podíval na Glinna.

„Vozík a kolébka jsou poškozené,“ řekl Glinn. „Ale pan Garza mi slíbil, že to během dvaceti čtyř hodin opraví. Ten meteorit však představuje problém.“

„Proč?“ zeptal se Lloyd. „Stalo se s ním něco?“

„To ne,“ řekl Glinn, „je netknutý. Hned na začátku jsem dal příkazy, zacházet s tou věcí jako s nebezpečným materiálem. Teď; pokud má doktor McFarlane pravdu; to už víme. Musíme udělat další bezpečnostní opatření při nakládání na loď a při převozu. Ale hlavně musíme pohnout. Nesmíme tu zůstávat delší dobu, než je absolutně nutné.“

„To se mi nelíbí. Ta bezpečnostní opatření jste měl připravit už v New Yorku.“

McFarlanovi se zdálo, že se Glinnovi nepatrně zúžily oči. „Pane Lloyde, ten meteorit překonal všechna očekávání. Jeho parametry jsou úplně mimo původní předpoklady. Tohle se nám ještě nikdy nestalo. Víte, co to normálně znamená?“

Lloyd neodpovídal.

„Rušíme celý projekt,“ skončil Glinn.

„Neexistuje!“ zakřičel Lloyd, ale příjem byl tak špatný, že tomu bylo sotva rozumět. „Takovéhle řeči mě nezajímají, slyšíte mě? Naložte ten zatracenej šutr na loď a přivezte mi ho domů.“

Rádio náhle zmlklo. „To přerušil on,“ řekl Garza.

V buňce bylo ticho a všechny oči sledovaly Glinna.

Přes jeho rameno viděl McFarlane na Rocca, který se stále zabýval svým nevábným úkolem. Teď právě držel v ruce kus lebky, ze které na očním nervu viselo jedno oko.

Ráchel vzdychla, zavrtěla hlavou a pomalu vstala ze své židle. „Takže, pánové, co budeme dělat?“

„Nejdříve musíme mít generátor. Až bude proud, vy dva se do toho problému pustíte.“ Obrátil se na McFarlana. „Kde je ta Hillova rukavice?“

„Tady.“

McFarlane unaveně sáhl do tašky. Vyndal rukavici v igelitovém sáčku a podal mu ji.

„To je kožená rukavice,“ řekl Garza. „Moji muži mají goretexové rukavice.“

Bylo ticho.

„Pane Glinne?“

Roccův hlas byl tak ostrý a bylo v něm tak zřejmé překvapení, že na něj všichni pohlédli. Stále držel v rukou lebku. Měl ji těsně u obličeje, jako by čekal, že ho někdo vyfotí.

„Ano, pane Rocco?“

„Frank Hill měl hnědé oči.“

Glinn se podíval na Rocca a na lebku s němou otázkou. Rocco jemně vyčistil oko manžetou své košile.

„Tohle není Hill,“ řekl. „Tohle oko je modré.“

Isla Desolación 0:40

Glinn se zarazil a podíval se na oční bulvu, která se kývala na kousku nervu. „Pane Garzo,“ řekl zcela chladným hlasem.

„Pane?“

„Sestavte okamžitě tým. Najděte Hilla. Vezměte si sondy a tepelná čidla.“

„Ano, pane.“

„Dávejte pozor na pasti, na odstřelovače. Nic nezanedbejte.“

Garza zmizel ve tmě. Glinn si vzal od Rocca lebku a pozorně si prohlížel oko jako kus jemného porcelánu. Pak přešel ke stolu, kde mezi plachtou a ledničkou ležely rozložené části těla. „Tak se podíváme, co tu vlastně máme,“ mumlal. Začal třídit. Každý kus vzal do ruky, kriticky si jej prohlédl, položil a pak vzal další. Vypadal jako prodavač masa, uklízející v supermarketu.

„Byl to blonďák,“ řekl a přidržel vlas proti světlu. Začal skládat kousky hlavy. „Vysoké lícní kosti…, krátce ostříhaný…, nordické rysy.“ Uložil je a metodicky pokračoval. „Na pravé paži tetování. Mladý, asi pětadvacet let.“

Trvalo mu to asi čtvrt hodiny. Za celou tu dobu nikdo jiný v místnosti nepromluvil. Glinn se nakonec narovnal a šel se umýt do umyvadla. Voda netekla. Setřásl si zbytky z rukou a utřel se ručníkem. Začal rázovat po místnosti. Tam a zpět, tam a zpět.

Náhle se zastavil. Zdálo se, že se rozhodl. Vzal ze stolu vysílačku. „Thompsone?“

„Ano, pane.“

„Jak to vypadá s generátorem?“

„Brittonová ho veze sama, nechtěla, aby posádka riskovala. Říkala, že Brambell přijede, až to bude bezpečné. Předpokládá, že bouře ráno skončí.“

Vysílačka pískla a Glinn přepnul. „Našli jsme Hilla,“ ozval se Garzův ostrý hlas.

„Ano?“

„Byl zahrabán v závěji. Má proříznuté hrdlo. Profesionální práce.“

„Děkuji, pane Garzo.“ Glinnův obličej byl slabě ozářen oranžovým světlem. Po čele mu stékala kapka potu.

„V kůlně jsme našli pár sněhulí. Stejně jako rukavice nejsou naše.“

„Rozumím. Přineste Hillovo tělo do lékařské boudy. Postarejte se, aby nezmrzlo, než přijede doktor Brambell.“

„Takže kdo to byl?“ ozval se McFarlane.

Glinn neodpověděl. Otočil se a něco tiše španělsky mumlal, ale dost nahlas na to, aby to McFarlane zaslechl. „To od vás nebylo moudré, pane komandante. Jste idiot, pane komandante.“

Isla Desolación, 23. července, 12:05

Bouře se uklidnila a dva dny uběhly bez dalších rušivých příhod. Glinn zavedl nová bezpečnostní opatření. Ztrojnásobil stráže a nechal v celém okruhu operace nainstalovat kamery a detektory pohybu.

Doprava meteoritu probíhala neuvěřitelným tempem. Jakmile byla postavena jedna část tunelu, vozík s meteoritem jí centimetr po centimetru projel až k místu, kde byl upevněn naviják. Použitou část cesty dělníci zasypali a vyhloubili novou.

Exkavátory už dosáhly vnitřku sněhového pole. Zatímco vyřezávaly další úsek tunelu, meteorit odpočíval, ukrytý pod téměř šedesáti metry pevného ledu.

Uvnitř ústí ledového tunelu stál Eli Glinn a díval se, jak práce postupují. Přes nedávná úmrtí a zdržení, způsobené výbojem, téměř dodržovali původní časový harmonogram. Zevnitř tunelu vedlo několik tlustých hadic, které odváděly výfukové plyny. Tunel byl svým způsobem krásný, říkal si. Byl to další stavební zázrak v dlouhém seznamu zázraků tohoto projektu. Stěny a strop byly nepravidelné, měly ostré hrany i záhyby a na stěnách byly miliony trhlinek, které na hluboce temné modři ledu vypadaly jako obrovská bílá pavučina. Dno bylo samozřejmě rovné a ležel na něm všudypřítomný drobný štěrk, po kterém se vozík přesouval.

Tunel osvětlovala řada fluoreskujících světel a rozléhalo se v něm dunění těžkých rypadel. Vzadu bylo vidět meteorit na vozíku jako rudou kapku v podivné modré trubici. Kolem projel vláček s těžními vozíky, plnými blýskavých kusů ledu.

Objev, že se meteorit při doteku změní ve vražedný nástroj, překvapil Glinna víc, než si byl ochoten připustit. Přestože sám intuitivně vydal rozkaz, aby se kamene nikdo nedotýkal, byl tehdy přesvědčen, že je to pouze rozumné bezpečnostní opatření. Cítil, že McFarlane má pravdu, že při lidském doteku může explodovat. Jiné vysvětlení prostě neexistovalo. Musí dát provést novou analýzu. Zaslal své požadavky a data do New Yorku, kde zabraly celou kapacitu počítačů EES.

Glinn se znovu zadíval na obrovský červený kámen, který ležel na svém lůžku z tvrdého dubu jako obrovský drahokam. Tahle věc zabila Vallenarova muže, zabila Rocheforta a Evanse a zabila i Masangkaye. To je zvláštní, že nezabila Lloyda. Na druhou stranu naštěstí ještě nedosáhli plánovaného počtu smrtelných úrazů. Projekt Sopka je stál čtrnáct životů, včetně všetečného ministra, který trval na tom, že musí být tam, kde být neměl. Připomněl si, že navzdory nebezpečí a navzdory problémům s chilským torpédoborcem je hlavním problémem projektu doprava těžkého břemene.

Otočil se a pohlédl na hodinky. McFarlane a Amirová přišli včas. Vždycky přijdou včas. Právě vystupovali z rolby, která přijela k ústí ledového tunelu. McFarlane vlekl námořnický pytel s nástroji. Během pěti minut byli u Glinna.

„Máte čtyřicet minut. Tou dobou bude hotov další kus tunelu a zase popojedeme. Udělejte, co půjde.“

„Zkusíme to,“ řekla Amirová.

Díval se, jak z vaku vybírá přístroje, zatímco McFarlane tiše snímá těleso digitální kamerou. Amirová byla schopná. McFarlane se o jejích hlášeních dozvěděl. Předpokládal to. Mělo to ovšem žádoucí efekt – McFarlane si uvědomil, že jeho chování podrobně zkoumají. Vyřešilo to i morální problémy Amirové. Bez nich se chladnokrevný technický projekt rozhodně obejde. Navíc se ukázalo, že si McFarlane vede lépe, než se dalo podle jeho psychologického profilu předpokládat. Složitá osobnost, je ale velice užitečný.

Přijela další rolba. Z té vystoupila Sally Brittonová v dlouhém modrém vlněném kabátě. Na hlavě neměla kapitánskou čepici a její světlé vlasy v tunelu přímo zářily. Glinn se usmíval. Už od smrti chilského špióna očekával, že se objeví, a těšil se na ni.

Vykročil jí vstříc s upřímným úsměvem. Potřásli si rukama. „Jsem rád, že vás vidím, kapitánko. Co vás sem přivádí?“

Brittonová se rozhlédla, a když spatřila meteorit, úplně ztuhla. „Dobrý bože, to je ono!“ řekla a zapotácela se.

Glinn se stále usmíval. „Každý, kdo ho vidí poprvé, je v šoku.“

Bez hlesu přikývla.

„Velké věci obvykle doprovázejí velké potíže, kapitánko,“ řekl Glinn tiše, ale pevně. „Tohle je vědecký objev století.“

Glinna ovšem vědecký význam meteoritu nezajímal. Díval se na něj čistě jako na technický problém. Ale nebylo na škodu věci trochu zdramatizovat, pokud to poslouží dobrému účelu.

Brittonová stále zírala. „Říkali, že je červený, ale neměla jsem představu…“

Tunelem se nesla ozvěna dunění těžkých strojů. Nakonec se s patrným úsilím vzpamatovala, nadechla se a podívala se na něj. „Zabilo to další dva lidi. Ale zatímco novinky k nám putují pomalu, řeči se šíří okamžitě. Posádka je nervózní a důstojníci taky. Chtěla bych přesně vědět, co se stalo a proč.“

Glinn přikývl a čekal.

„Ten meteorit mi nesmí na palubu, dokud mne nepřesvědčíte, že není nebezpečný,“ řekla jedním dechem a její malá štíhlá postava stála na štěrku jako svíčka.

Glinn se nepřestával usmívat. Byla to stoprocentní Sally Brittonová. Každým dnem ji více obdivoval. „Mám tentýž názor,“ řekl.

Dívala se na něj, vyvedená z konceptu. Zřejmě čekala, že jí bude odporovat. „Pane Glinne, budeme muset toho mrtvého chilského důstojníka vysvětlit úřadům. Kousek od nás hlídkuje válečná loď, torpédoborec, který na nás míří svými děly. Čtyři lidé jsou mrtví. Máme tady kámen, který váží dvacet pět tisíc tun. Pokud lidi nerozdrtí, roztrhá je na kusy, a vy ho chcete naložit na mou loď,“ pokračovala tišším hlasem. „To by se nelíbilo ani té nejlepší posádce.“

„Máte samozřejmě pravdu. Krátce vám vysvětlím, co se stalo. Omlouvám se, že jsem nepřišel za vámi, ale jak víte, bojujeme s časem.“

Kapitánka mlčela.

„Během té bouře jsme tu měli vetřelce z chilské lodi. Byl zabit elektrickým výbojem meteoritu. Bohužel dřív, než ho to zabilo, zavraždil jednoho z našich lidí.“

Brittonová na něj ostře pohlédla. „Takže je to pravda? Elektrický výboj z meteoritu? Já jsem tomu nevěřila. A abych pravdu řekla, nechápu to.“

„Je to vlastně úplně jednoduché. Ten meteorit je z kovu, který je supravodivý. Lidské tělo, přesněji řečeno lidská kůže, má elektricky potenciál. Když se dotknete meteoritu, vyšle část elektřiny, která v něm obíhá. Je to jako když uhodí blesk, jenom trochu větší. McFarlane mi to vysvětlil. To zřejmě zabilo toho Chilana stejně jako Nestora Masangkaye, muže, který ten meteorit objevil.“

„Proč to ten kámen dělá?“

„To ještě přesně nevíme. McFarlane a Amirová na tom teď pracují. Přeprava meteoritu má ovšem prioritu, takže nemají čas na podrobnou analýzu.“

„Jak zabráníte tomu, aby se to stalo na lodi?“

„To je taky dobrá otázka,“ usmál se Glinn. „Jednoduše. Prostě zajistíme, aby se toho nikdo nedotkl. To nařízení jsem vydal dokonce ještě dřív, než jsme zjistili, že lidský dotek vyvolává výboj.“

„Já vím. Kde se ta elektřina bere?“

Glinn zaváhal. „Na tom doktor McFarlane pracuje.“

Brittonová mlčela.

Glinn ji náhle vzal za ruku. Pocítil její instinktivní odpor a pustil ji. „Chápu vaše obavy, kapitánko,“ řekl jemně. „Máme přísná bezpečnostní opatření. Musíte věřit, že nezklamou. Musíte věřit mně. Stejně jako já věřím vám, že na lodi udržíte kázeň, i když je posádka nervózní.“

Dívala se na něj, ale všiml si, že její oči neodolatelně přitahuje to červené vejce.

„Počkejte tu chvilku,“ řekl Glinn s úsměvem. „Zůstaňte a podívejte se, jak nejtěžší předmět, kterým kdy lidstvo pohnulo, naložíme na vaši loď.“

Podívala se na meteorit a pak na něj. Váhala.

Ve vysílačce, která jí visela na opasku, zapraskalo. Okamžitě ji zvedla. „Kapitán Brittonová,“ řekla.

Pozoroval změnu jejího výrazu a bylo mu jasné, co se stalo.

Pověsila vysílačku na opasek. „Ten torpédoborec. Už je tam zase.“

Glinn přikývl, ale stále se usmíval. „To není překvapení. Almirante Ramirez přišel o jednoho muže posádky a tak se pro něj vrátil.“

Rolvaag, 24. července 15:45

Na ostrov Desolación se snášel soumrak. McFarlane jej osaměle pozoroval z otevřené paluby, šálek kávy v ruce. Byl krásný večer, čistý, chladný a bez větru. V dálce svítilo několik proužků růžových a oranžových mraků. Ostrov zalévalo zapadající slunce a jeho pobřeží bylo nepřirozeně jasné a ostré proti temné vodě Franklinova průlivu. U výjezdu z průlivu hlídkoval Vallenarův torpédoborec, šedý a zlověstný, se špatně čitelným jménem Almirante Ramirez na rezavém boku. To odpoledne připlul blíž a zakotvil přímo uprostřed jejich jediné únikové cesty. Vypadal jako kdyby tam chtěl zůstat.

McFarlane si usrkl kávy a zbytek v náhlém impulzu vylil přes zábradlí. Kofein teď byl poslední věcí, kterou potřeboval. Byl napjatý k prasknutí. Nechápal, co chce Glinn s tím torpédoborcem udělat. Glinn se ale zdál naprosto klidný. Možná se už nervově zhroutil a takhle se to projevuje.

Meteorit už byl na pobřeží. Protáhli ho centimetr po centimetru sněhovým polem a dalšími tunely až na kraj útesu nad průlivem. Tam nad ním smontovali další vetchou kovovou boudu. McFarlane si ji prohlédl dalekohledem. Mistrovský kousek, jako obvykle. Rezavé železo, zkroucená střecha a před boudou ojeté pneumatiky. Chyběl tam jen ležící Pupupp.

Nechápal, jak pacholíčka do lodi naloží. V téhle věci byl Glinn úzkostlivě tajnůstkářský. Věděl jen, že to má být hotovo za jednu noc. Za tu dnešní.

Zaslechl, jak se za ním otevírá poklop. Otočil se a s překvapením spatřil Glinna, který už téměř týden nebyl na palubě.

Pohyboval se nedbale a pružně. „Dobrý večer,“ řekl.

„Zdá se, že jste úplně klidný.“

Neodpověděl, vytáhl balíček cigaret a překvapivě si jednu z nich vyklepl do rtů. Škrtl zápalkou, která osvětlila jeho nezdravé šedou tvář, a dlouze vtáhl kouř.

„Nevěděl jsem, že kouříte.“

Glinn se zasmál. „Dovolím si dvě cigarety za rok. Každý má nějakou slabost.“

„Můžu se zeptat, kdy jste naposledy spal?“

Glinn se zadíval na moře. Bylo neobvykle klidné. „Můžete. Ani nevím. Spánek je jako jídlo. Po několika prvních dnech to už nepotřebujete.“

Několik minut kouřil mlčky. „Nemáte něco od té doby, co jste byli v tunelu?“ zeptal se konečně.

„Mám, ale je to naprosto nesmyslné. Například, že má atomové číslo vyšší než čtyři sta. Zvuk se tím šíří rychlostí zhruba jedné desetiny rychlosti světla. Vnitřní stavba je nejasná. Má vnější obal, vnitřní jádro a malé jadérko. Většina meteoritů vznikla rozbitím většího tělesa. Tohle je pravý opak. Vypadá to, že byl stvořen akrecí, pravděpodobně při výtrysku plazmy hypernovy. Jako perla kolem pískového zrna. To je taky důvod, proč je tak symetrický.“

„To je neuvěřitelné. A co ten elektrický náboj?“

„To je pořád záhada. Nevíme, proč ten výboj spustí lidský dotek, protože jak se zdá, nespouští ho nic jiného. Nevíme, proč tomu unikl Lloyd. Tohle je naprosto nepochopitelné.“

„Napadlo vás, proč po explozi nefungovaly vysílačky? Mělo to nějakou souvislost?“

„Jistě. Zdá se, že po výboji zůstal v excitovaném stavu a vysílal radiové vlny, dlouhovlnné elektromagnetické záření, které všechno rušilo. Postupně to sláblo, ale v jeho bezprostřední blízkosti, řekněme uvnitř té jeskyně, vysílal dost radiového šumu, aby rušil provoz nejmíň několik hodin.“

„A co teď?“

„Teď se uklidnil. Spinká, pacholíček. Až do další exploze.“

Glinn si vychutnával cigaretu. Ukázal směrem k pobřeží na chatrnou budovu, skrývající meteorit. „Za pár hodin bude v nádrži. Máte-li nějaké výhrady, potřebuju to vědět teď. Závisí na tom naše životy na moři.“

McFarlane mlčel. Přímo cítil, jak mu celá tíže té otázky padá na ramena. „Nedokážu předpovědět, co se stane,“ řekl.

Glinn ještě kouřil. „Nechci předpověď, ale poučený odhad.“

„Pozorovali jsme to dva týdny za různých podmínek. Kromě toho elektrického výboje, který zřejmě působí lidský dotek, se to zdá úplně inertní. Nereaguje to na dotyk kovu, dokonce ani na elektronovou mikrosondu. Pokud budou všichni dodržovat bezpečnostní opatření a bude pevně sedět na místě, nevidím žádný důvod, proč by se měl na dně Rolvaagu chovat jinak.“ McFarlane zaváhal. Napadlo ho, zda ho meteorit nefascinuje natolik, že ztrácí soudnost. Ten nápad nechat ho tady… je nepředstavitelný. Změnil téma. „Lloyd bude za chvíli volat a bude žíznivý na novinky.“

Glinn blaženě inhaloval s polozavřenýma očima jako Buddha.

„Za půl hodiny, jakmile se úplně setmí, připluje loď k tomu kolmému útesu a naložíme ho. Ve tři ráno už bude usazený a za svítání jsme v mezinárodních vodách. Můžete to říct panu Lloydovi. Všechno proběhne v pohodě. Operaci budou řídit Garza a Stonecipher. Já u toho dokonce ani nebudu.“

„A co támhle s tím?“ kývl McFarlane směrem k torpédoborci. „Jakmile začnete nakládat, budou nás pozorovat. Rolvaag bude jako kachna na vejcích.“

„Bude tma a je hlášena mlha. Kromě toho budu právě v kritickém okamžiku u komandanta Vallenara na návštěvě.“

McFarlane si nebyl jistý, zda správně slyšel. „Co že budete dělat?“

„Trochu ho rozptýlím.“ Pak dodal sám pro sebe: „A tak…“

„To je nesmysl. Nepustí vás zpátky. Zabije vás.“

„To si nemyslím. Vallenar je sice brutální člověk, ale není blázen.“

„Jestli jste si všiml, blokuje nám jedinou cestu odtud.“

Byla už skoro tma a ostrov zmizel. Glinn se podíval na své zlaté hodinky a vyndal z kapsy vysílačku. „Manueli, můžete začít.“

V následujícím okamžiku se útes rozzářil a osvítil celou krajinu kolem. Ve světle se objevilo hejno dělníků. Těžké stroje začaly vrčet.

„Ježíši, proč jste tam nedal billboard s nápisem TADY JE TO?“ zeptal se McFarlane.

„Z Vallenarovy lodi ten útes není vidět,“ řekl Glinn. „Má zakrytý výhled. Pokud bude chtít vidět naši novou činnost – a to bude – bude muset popojet k severnímu konci průlivu. Někdy je nejlepší přetvářkou dělat věci otevřeně. Víte, Vallenar nebude očekávat, že odplujeme.“

„Proč ne?“

„Protože naše návnada bude pokračovat v práci. Na ostrově budou celou noc odpalovat nálože a jezdit vozidla. Dva tucty mužů budou intenzívně makat a domlouvat se vysílačkami. Před východem slunce něco najdou. Nebo to tak aspoň bude z Almirante Ramireze vypadat. Budou hulákat do vysílaček.“ Cvrnkl nedopalek do výše a díval se, jak padá tmou. „Na vzdálené straně ostrova čeká člun. Až odplujem, muži sednou do člunu a my na ně počkáme. Všechno ostatní zůstane na ostrově.“

„To snad ne?“ McFarlane si představil kůlny plné zařízení, buldozery, laboratoře v kontejnerech a velké žluté vyklápěčky.

„Je to nutné. Generátory poběží a světla budou svítit. Necháme tam v dohledu zařízení za miliony dolarů. Až nás Vallenar uvidí odplouvat, bude předpokládat, že se vrátíme.“

„Nebude nás pronásledovat?“

Glinn chvíli mlčel. „Vyloučit se to nedá.“

„A co pak?“

Glinn se usmál. „Každou možnost jsme analyzovali, každou nahodilost naplánovali.“ Zvedl vysílačku. „Loď může odplout k ostrovu.“

Po chvíli McFarlane ucítil chvění motorů. Obrovitá loď se velice pomalu dala do pohybu.

Glinn řekl McFarlanovi: „Vy máte tu nejdůležitější roli, Same.“

Toho to nesmírně překvapilo. „Já?“

Glinn přikývl. „Budete ve spojení s Lloydem. O všem ho informujte, starejte se o jeho dobrou náladu a co je nejdůležitější, Same, udržte ho, proboha, doma. Kdyby se sem teď vypravil, byla by to katastrofa. A teď sbohem. Musím se připravit na rande s naším chilským přítelem.“

Odmlčel se a zadíval se McFarlanovi do očí. „Ještě něco! Musím se vám omluvit.“

„Za co?“ zeptal se McFarlane.

„Víte velmi dobře, za co. Můžu vám říct, že jsem si nemohl přát lepšího a důvěryhodnějšího vědce. Na závěr expedice nechám záznamy o vás zničit.“

McFarlanovi nebylo jasné, co si z toho má vybrat. Zdálo se to upřímné, ale už ho znal natolik, aby věděl, že všechno, co dělá, je předem vypočítané a může mít více významů.

Glinn mu podal ruku. McFarlane ji stiskl a položil mu ruku na rameno.

Během okamžiku byl Glinn pryč.

Teprve po chvíli si McFarlane uvědomil, že ta tlustá vycpávka, kterou cítil pod prsty, nebyl těžký kabát, ale neprůstřelná vesta.

Franklinův průliv, 20:40

Glinn stál na přídi malého člunu a vychutnával vítr, který mu foukal do tváře. Součástí jeho operace byli i čtyři muži, kteří seděli potmě v pilotní kabině, tiší a připravení. Člun mířil ke světlům torpédoborce, která se mihotala v klidné vodě. Ta světla se pohybovala směrem k severnímu cípu ostrova.

I on se zadíval zpátky k ostrovu. Spatřil obrovský svazek světel, ozařujících horečnou těžební činnost. Mohutná vozidla pojížděla tam i zpět. Zaslechl slabý zvuk vzdálené exploze. Skutečná práce na vrcholu útesu vypadala neškodně. Pozoroval pohyb Rolvaagu. V rádiovém provozu byl hlášen jako bezpečnostní opatření proti bouři. Velká loď se před ní schová v závětří ostrova a uchytí se lany na břehu.

Dýchal příjemný vlhký mořský vzduch, naplněný falešným poklidem. Bouře, která se blíží, bude stát za to. Tohle tajemství znali jen on, Brittonová a službu konající důstojník Rolvaagu. Nebylo nutné děsit posádku nebo techniky EES v nejdůležitější chvíli, ale analýza satelitní předpovědi napovídala, že se může vyvinout v panteonem, hřbitovní vítr, a to už brzy po rozednění. Vítr toho druhu vane vždy z jihovýchodu, pak se stočí na severovýchod a nabude na síle. Může dosáhnout až 15 galů. Ale pokud se Rolvaag dostane úžinou Le Maire alespoň v poledne, pak bude v závětří Tierra del Fuego dřív, než přijde to nejhorší. Kromě toho, budou mít vítr zezadu, což je ideální pro velký tanker, ale smrtelné pro malého pronásledovatele.

Vallenar už o něm ví. Člun plul pomalu a s rozsvícenými světly. Na tmavém nočním moři byl tak nápadný, že nepotřebovali radar.

Byl asi dvě stě metrů od lodi, když za sebou zaslechl tiché šplouchnutí a pak tři další. Neotočil se. Cítil téměř nadpřirozený klid a jeho smysly všechno ostře vnímaly. To se mu vždycky stávalo před bojovou akcí. Už na ten pocit téměř zapomněl. Byl příjemný.

Na zádi torpédoborce se rozsvítilo světlo a namířilo na člun. Bylo tak jasné, že ho téměř oslepilo. Stál nehybně na přídi a člun pomalu klouzal k lodi před ním. Pokud ho chtějí odstřelit, teď je vhodný okamžik. Ale byl pevně přesvědčen, že ke střílení nedojde. Zhluboka se nadechl a vydechl. Jednou, dvakrát. Kritický okamžik byl pryč.

Otevřeli poklop a vedli ho řadou špinavých chodeb a kluzkých kovových schodišť až na puente, kapitánský můstek. Kromě palubního důstojníka tam byl Vallenar sám. Stál u okna, díval se na ostrov, mezi zuby doutník a ruce sepnuté za zády. Bylo tu chladno. Topení buď nefungovalo, nebo bylo vypnuté. Stejně jako ve zbytku lodi, i na můstku páchl olej, špinavá voda a ryby.

Vallenar se neotočil. Glinn si dal načas, než promluvil zdvořilou španělštinou. „Comandante, přišel jsem vám vyjádřit svou úctu.“

Zvuk, který z Vallenara vyšel, mohl znamenat pobavení. Ještě stále se neotočil. Glinn všechno vnímal naprosto jasně. Zdálo se mu, že je lehký jako vzduch.

Nakonec Vallenar promluvil. „Je to meteorit,“ řekl suše.

Takže to ví. Zdálo se naprosto nepravděpodobné, že by na to mohl přijít, ale stalo se, a teď z toho musí vycházet.

„Ano.“

Vallenar se otočil. Shodil si při tom pohybu z ramen těžký vlněný kabát. Za opaskem měl starý lugger. „Chcete mé vlasti ukrást meteorit.“

„Ukrást ne,“ řekl Glinn. „Jednáme podle mezinárodního práva.“

Vallenarův smích zněl jako zaštěkání. „Jasně, máte povolenou těžbu a tohle je kov. Spletl jsem se, vy jste sem opravdu přijeli pro železo.“

Glinn neodpověděl. Každé Vallenarovo slovo představovalo neocenitelnou informaci. Informaci, která mu umožní, aby přesněji předpověděl jeho budoucí chování.

„Ale nejednáte podle mého práva. Nejednáte podle zákonů comandanta Vallenara.“

„Nerozumím vám,“ řekl Glinn, i když rozuměl velice dobře.

„S tím meteoritem se z Chile nedostanete.“

„Pokud ho najdeme.“

Vallenar se na okamžik odmlčel. Glinn z toho usoudil, že neví, že ho našli.

„Co mi zabrání, abych podal zprávu úřadům v Santiagu? Ty nejsou podplacené.“

„Můžete si dát zprávu, komu chcete. Neděláme nic ilegálního.“ Věděl jistě, že to Vallenar neoznámí. Je to muž, který si své věci vybavuje sám.

Vallenar dlouze potáhl z doutníku a vyfoukl kouř směrem ke Glinnovi. „Řekněte mi, seňore…, Ishmaeli…, nebo jak?“

„Ve skutečnosti se jmenuju Glinn.“

„Aha. Takže řekněte mi, pane Glinne, proč jste sem přišel na návštěvu?“

Bylo mu jasné, že musí odpovídat opatrně. „Doufal jsem, pane comandante, že s vámi uzavřu dohodu.“

Spatřil v kapitánově tváři očekávanou zlost a přitvrdil. „Jsem oprávněn předat vám milion dolarů ve zlatě. Předpokládá to ovšem vaši spolupráci.“

Vallenar se náhle zasmál. „Máte je s sebou?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Možná si, seňore, myslíte, že mě můžete uplatit. Myslíte si, že jsem špinavý Jihoameričan a budu s vámi za la mordida spolupracovat.“

„Mám tu zkušenost, že nikdo není nepodplatitelný,“ řekl Glinn. „Včetně Američanů.“ Pozorně kapitána sledoval. Věděl, že úplatek odmítne, ale i v tom odmítnutí mohla být informace.

„Tak to jste asi žil někde mezi kurvama a buzerantama. Ale já vám říkám, že se s tím meteoritem z Chile nedostanete. Vemte si to zlato, seňore, a nacpěte ho svý matce do její kurevský coňo.“

To byla španělská urážka nejtěžšího kalibru.

Vallenar odklepal popel. „Je tu ale ještě jiná záležitost. Poslal jsem svého muže, aby se podíval po ostrově, a on se nevrátil. Jmenuje se Timmer. Je to můj důstojník.“

Glinn byl překvapen. Nevěřil, že by Vallenar přišel s tímhle a jednoduše připustil, že na ostrov poslal špeha. Kromě toho muž selhal a Vallenar byl zcela jasně člověkem, který selhání nesnáší.

„Prořízl hrdlo jednomu z našich mužů. Chytili jsme ho.“

Kapitánovi se zúžily oči. Zdálo se, že na okamžik ztratil sebekontrolu. Vzpamatoval se a znovu se usmál. „Vraťte mi ho, prosím.“

„Je mi líto,“ řekl Glinn. „Spáchal zločin.“

„Okamžitě mi ho vraťte, nebo tu vaši zasranou loď prostřílím jako řešeto,“ řekl Vallenar silnějším hlasem.

Další záhada! Ta nepředložená hrozba byla úplně nepřiměřená situaci. Důstojníka může snadno nahradit. V tom bylo něco víc. Rychle probíral možnosti i v okamžiku, kdy odpovídal. „To by od vás nebylo moudré, protože váš muž je na její palubě.“

Vallenar si ho ostře měřil. Když promluvil, byl jeho hlas zase klidný. „Vraťte mi Timmera a můžeme uvažovat o tom, že si meteorit odvezete.“

Glinnovi bylo jasné, že je to lež. Vallenar je nenechá odjet tak jistě, jako že on mu nevrátí Timmera. Od Pupuppa věděl, že má fanaticky oddanou posádku. Teď možná ví, proč. Vallenar jim to vrací. Myslel si, že je to muž, kterému na ostatních nezáleží. Tohle byla stránka povahy, kterou by u Vallenara nepředpokládal, ani se to neshodovalo s psychologickým profilem, který udělali jeho lidé v New Yorku. Ale bylo to užitečné. Musí to přehodnotit. V každém případě teď ví, co potřeboval. Ví, co ví Vallenar. A jeho mužstvo mělo dostatek času vykonat svou práci. „Předám vaši žádost naší kapitánce,“ řekl. „A věřím, že to půjde zařídit. Nejpozději v poledne pro vás budu mít odpověď.“ Lehce se usmál. „A teď se, s vaším dovolením, vrátím do člunu.“

Vallenar se také usmál a jeho pokus nedat najevo vztek byl téměř úspěšný. „To udělejte, seňore. Protože jestli neuvidím Timmera na vlastní oči dnes do dvanácti, budu vědět, že je mrtev. Vaše životy pak nebudou mít cenu ani psího hovna na mé botě.“

Rolvaag, 23:50

McFarlane ten hovor převzal v opuštěné Lloydově kajutě. Do oken se opíral vítr a ze západu se valily vlny. Tanker kotvil v závětří strmého bazaltového útesu a byl připoután lany k ocelovým kůlům, zasazeným ve skále. Všechno bylo připraveno. Čekali jen na mlhu, která měla přijít o půlnoci.

Telefon na Lloydově stole zuřivě vyzváněl a McFarlane se k němu s povzdechem natáhl. To dnes bude třetí hovor s New Yorkem. Jeho nová role sekretáře ho rozčilovala. „Pane Lloyde?“

„Ano, jsem to já. Už se vrátil Glinn?“

V pozadí slyšel nějaký šum, který zaslechl už během posledního rozhovoru. Odkud Lloyd asi volá? říkal si. „Vrátil se už před dvěma hodinami.“

„Co říkal? Vzal Vallenar úplatek?“

„Ne.“

„Možná mu nenabídl dost.“

„Glinn si myslí, že v tomhle případě množství peněz nerozhoduje.“

„Ježíšikriste, každý má svou cenu! Teď už je asi pozdě, ale zaplatil bych dvacet milionů. Řekni mu to. Dvacet milionů ve zlatě, a pošlu je kamkoli. Spolu s americkými pasy pro něj a pro celou rodinu.“

McFarlane mlčel. Neměl pocit, že by Vallenara zajímal americký pas.

„Jaký je Glinnův plán?“

McFarlane polkl. Líbilo se mu to čím dál míň. „Říká, že je spolehlivý, ale nechce nám říct podrobnosti. Vlastně ani podstatu. Tvrdí, že utajení je pro úspěch důležité…“

„To je blbost. Dej mi ho! Ihned.“

„Pokoušel jsem se ho najít, když jsem slyšel, že voláte. Ale neodpovídá. Zdá se, že nikdo neví, kde je.“

„Zatraceně! Vím, že nemůžu všechno…“

Jeho hlas se ztratil v šumu. Pak se ozval mnohem slabší. „Same, Same, jsem tu. Poslouchej! Jsi můj reprezentant. Řekni Glinnovi, ať mi okamžitě zavolá, a řekni mu, že je to rozkaz. Nebo ho osobně střelím do prdele a hodím přes palubu.“

„Ano,“ řekl McFarlane unaveně.

„Jsi v mé kanceláři? Vidíš meteorit?“

„Je pořád na útesu.“

„Kdy ho budete nakládat?“

„Okamžitě, jak padne mlha. Bude to trvat několik hodin, pak ho možná budou půlhodinu usazovat a pak balíme. V pět už bysme měli být pryč.“

„Jestli se to tak rychle zvládne A slyšel jsem, že se blíží další bouře. Větší než ta poslední.“

„Jaká bouře?“ řekl McFarlane.

Jedinou odpovědí byl šum. Čekal, ale linka byla hluchá. Zavěsil telefon a podíval se z okna. Elektrické hodiny na Lloydově stole odbíjely půlnoc.

Osobně ho hodím přes palubu, řekl.

A náhle pochopil, co to bylo za zvuk, který slyšel za Lloydovým hlasem. Letecký motor.

Lloyd je v letadle!

Almirante Ramirez, 25. června půlnoc

Comandante Vallenar stál na můstku s triedrem u očí. Jeho loď zakotvila na severním konci průlivu, odkud byl nerušený výhled na dění na ostrově. Bylo nač se dívat.

Američané ukotvili ten svůj obrovský tanker vedle útesu. Kapitán Rolvaagu zřejmě něco věděl o počasí na Hornově mysu. Neznal ovšem tu nezmapovanou skalní římsu, u které teď kotvil Almirante Ramirez. Teď tedy byl se svým tankerem v závětří ostrova a doufal, že tam přežije bouři. S trochou štěstí se mu to může podařit, pomyslel si. Vítr bude foukat od břehu, ale to je pro tak velkou loď hodně riskantní manévr. Zvlášť proto, že tam nemůže používat automatické řízení polohy. Co když se vítr náhle změní? Bylo by mnohem bezpečnější držet tu loď dál od břehu. Je tam zřejmě kvůli něčemu důležitému.

Nemusel čekat dlouho, aby se dozvěděl, kvůli čemu. Uprostřed ostrova, asi tři kilometry od Rolvaagu, probíhala rozsáhlá operace. Pečlivě si ji prohlédl už předtím, než přijel Glinn. Před několika hodinami pozoroval náhlý vzrůst aktivity. Exploze, nasazení těžké techniky, všude běhali dělníci, všechna světla svítila. Rozčilený rádiový provoz dokazoval, že něco našli. Něco s velkým N.

Ale měli s tím potíže. Nejdříve se jim rozbil největší jeřáb. Teď to chtěli vytáhnout buldozery, ale podle rádiového provozu to nešlo. Rolvaag tu stál určitě proto, že potřebuje vyložit nějakou těžkou techniku. Ale ti Američané jsou větší blázni, než si myslel. Za pár hodin meteorit nenaloží a pak přijde panteonem.

Samozřejmě jim ho nedovolí odvézt. Až se Timmer vrátí, zablokuje tanker v průlivu a podá zprávu. Až politici ten meteorit uvidí a pochopí, že ho Američané chtěli ukrást, budou se na něj, na comandanta Vallenara, dívat jinak.

Smích ho přešel, když pomyslel na Timmera, zavřeného někde v tankeru. To, že někoho zabil, nebylo překvapení. Timmerovi to rychle myslelo a uměl rychle jednat. Překvapilo ho však, že ho chytili.

Nedovolil si pomyslet na jinou možnost. Že ten Američan je lhář a Timmer mrtvý.

Ozvaly se kroky za ním a oficial de guardia srazil podpatky. „Comandante?“

Přikývl, aniž se na něj podíval.

„Dostali jsme další rozkaz vrátit se na základnu, pane.“

Vallenar mlčel. Přibližovala se ohlášená mlha. „Pane?“

„Nic nepotvrzujte, máme poruchu.“

Důstojník zamrkal, ale rozkaz je rozkaz. „Ano, pane!“

Mlha se přivalila odnikud jako kouř a zahalila výhled na moře. Světla tankeru občas zamrkala a nakonec zmizela. Uprostřed ostrova zbyla nejasná záře, která nakonec taky zmizela. Na displeji radaru byly nejasné žluté kontury tankeru.

Vallenar se narovnal a odstoupil od obrazovky. Přemýšlel o Glinnovi. Něco na něm bylo divné. Nerozuměl mu. Jeho návštěva byla vrcholně drzá. Proč tak riskoval, když si mohl spočítat, že to nebude k ničemu?

Podíval se do mlhy a obrátil se na velitele paluby. „Pošlete mi sem ojídal de informaciones,“ řekl tiše, ale rozhodně.

Rolvaag, půlnoc

Když McFarlane vstoupil na kapitánský můstek, spatřil skupinu ustaraně vypadajících důstojníků, shromážděnou kolem velitelského stanoviště. Dozněl klakson, svolávající mužstvo na palubu. Brittonová, která pro něj poslala, si ho zatím nevšímala. Za okny ležela hustá mlha. Mohutná světla na přední nástavbě vypadala jako žluté špendlíkové hlavičky.

„Zaměřil nás?“ zeptala se Brittonová.

„Ano,“ odpověděl vedle stojící důstojník. „Střeleckým radarem.“

Otřela si rukou čelo, vzhlédla a spatřila McFarlana. „Kde je pan Glinn?“ zeptala se. „Proč neodpovídá?“

„Nevím, zmizel brzy potom, co se vrátil z chilské lodi. Taky se ho pokouším sehnat.“

Otočila se k Howellovi. „Možná není na lodi,“ řekl první důstojník.

„Je na lodi. Pošlete jednu skupinu na příď a jednu na záď. Najděte ho a okamžitě ho sem přiveďte.“

„To snad nebude nutné.“ Glinn se zjevil po McFarlanově levici. Za ním stáli dva muži, které McFarlane ještě neviděl. Na košilích měli malý kulatý odznak EES.

„Eli,“ začal McFarlane. „Palmer Lloyd telefonoval a…“

„Doktore McFarlane, prosím o ticho na můstku!“ vyštěkla Brittonová. Měla napjatý hlas a velitelský tón. McFarlane ztichl.

Brittonová se otočila na Glinna. „Kdo jsou ti muži a co dělají na můstku?“

„Jsou to zaměstnanci EES.“

Na okamžik zmlkla, jako by to zvažovala. „Pane Glinne, ráda bych vám a také zástupci Lloydovy společnosti doktoru McFarlanovi připomněla, že jako kapitán Rolvaagu mám konečnou pravomoc a velení na této lodi.“

Glinn přikývl, nebo si to McFarlane alespoň myslel. To gesto bylo skoro nepostřehnutelné.

„A já teď tu pravomoc uplatním.“

McFarlane si všiml napjatých tváří Howella a ostatních palubních důstojníků. Něco se zřejmě stane.

Glinn přijal její prohlášení bez zájmu. „A jak ji hodláte uplatnit?“

„Ten meteorit nesmí na loď.“

Díval se na ni s pochopením. „Kapitánko, myslím, že bysme to měli probrat o samotě.“

„Ne. Pane Howelle,“ otočila se ke Glinnovi zády, „začněte s přípravami na opuštění ostrova. Odrazíme za devadesát minut.“

„Počkejte moment, pane Howelle, jestli mohu prosit,“ řekl klidně Glinn. Upíral oči na kapitánku. „Mohu se zeptat, co uspíšilo vaše rozhodnutí?“

„O mých pochybnostech dobře víte. Nedal jste mi záruky, že ta věc je bezpečná. Před pěti minutami nás torpédoborec zaměřil střeleckým radarem. Jsme jako kachna na vejcích. I kdyby byl meteorit bezpečný, podmínky bezpečné nejsou. A na cestě je prudká bouře. Nemůžete nakládat nejtěžší předmět, kterým kdy lidstvo pohnulo, když se díváte do ústí čtyřpalcového děla.“

„Nebude střílet, aspoň ne teď. Věří, že muž jménem Timmer je tady na palubě, a vypadá to, že ho chce za každou cenu zpátky.“

„A co bude dělat, až zjistí, že Timmer je mrtvý?“

Glinn pokrčil rameny. „Okamžité odplutí se rovná sebevraždě. Vallenar nás nepustí, dokud se Timmer nevrátí.“

„Můžu říct jen to, že raději odpluju ihned, než s meteoritem, který nás zdrží.“

Glinn se na ni díval s mírným, téměř smutným výrazem.

Jeden z techniků si odkašlal. „Máme letecký kontakt – kurz 009 ve vzdálenosti třicet pět mil.“

„Zjistěte volací znaky,“ řekla kapitánka, aniž by se pohnula. Nastalo krátké, napjaté ticho.

„Zapomněla jste na smlouvu, kterou jste uzavřela s EES?“ zeptal se Glinn.

„Na nic jsem nezapomněla, pane Glinne, ale existuje vyšší zákon, který má přednost před všemi smlouvami. Je to zákon moře. Kapitán má poslední slovo ve věcech, které se týkají jeho lodi. A za těchto okolností naložení meteoritu nedovolím.“

„Kapitánko Brittonová, pokud se mnou nechcete mluvit soukromě, můžu vás jen ujistit, že se nemusíte ničeho bát.“ Glinn kývl na své muže. Jeden z nich si vzal židli a posadil se k podivné věci z černé oceli s nápisem BEZPEČNOSTNÍ SKŘÍŇKA. Druhý muž si stoupl za něj a otočil se čelem ke skupině důstojníků. Ta černá věc byla malou obdobou záhadného stroje, který Brittonová ukazovala McFarlanovi v kontrolní místnosti nákladu.

Brittonová vrhla temný pohled na dva cizince. „Pane Howelle, odveďte všechen personál EES z můstku.“

„To nepůjde.“

Něco v Glinnově tónu způsobilo, že zaváhala.

„Co tím myslíte?“

„Rolvaag je, jak víte, posledním výkřikem počítačové techniky. Počítače řídí všechno. EES se proti eventualitě, která právě nastala, jednoduše zabezpečila. Tahle černá věc je řídicí počítač. Normálně můžete dávat všechny povely z vašeho panelu, protože je tam jakýsi bypass, ale ten jsem vypnul, když jsme přirazili ke břehu. Teď se dá loď ovládat jenom z této ústředny. Musíte zadat heslo. A to znám já. Vy nemůžete ani spustit motory.“

Brittonová se na něj dívala s tichou zuřivostí.

Howell zvedl telefon na velitelském panelu. „Bezpečnostní služba okamžitě na můstek!“

Brittonová se otočila na důstojníka, který měl službu. „Zadejte vstupní sekvenci pro spuštění motorů.“

Důstojník naklepal příkazy. „Žádná odezva, madam. Nereaguje.“

„Sjeďte diagnostický program,“ řekla a přistoupila k monitoru.

„Kapitánko,“ pokračoval Glinn, „musím vás bohužel požádat, abyste si přečetla znění své pracovní smlouvy, ať se vám to líbí, nebo ne.“

Náhle k němu přistoupila a něco mu řekla tak tiše, že to McFarlane neslyšel.

„Ne ne!“ řekl Glinn. „Vy jste slíbila, že tuhle loď dovedete zpět do New Yorku. Já jsem pouze přidal bezpečnostní opatření, aby váš slib nikdo neohrozil. Ani vy.“

Brittonová mlčela a lehce se třásla.

„Když odplujeme teď, rovnou a bez plánu, tak nás potopí.“ Glinnův hlas byl přesvědčivý a naléhavý. „Naše přežití teď závisí čistě na tom, jestli se podřídíte mému velení. Vím, co dělám.“

Brittonová se na něj stále dívala. „Kapitánem jsem já.“

„Kapitánko, musíte mi věřit. Pokud chceme přežít, máme jediný možný postup. Musíte se mnou spolupracovat, nebo zemřeme všichni. Takhle jednoduché to je.“

„Kapitáne!“ ozval se navigační důstojník. „Vyzkoušel jsem diagnostiku…“ Jeho hlas odumřel, když viděl, že ho Brittonová neposlouchá.

Na můstku se objevila bezpečnostní hlídka. „Slyšeli jste kapitána?“ vyštěkl Howell. „Vyhoďte všechen personál EES z můstku.“ Glinnovi muži si ho nevšímali.

V tom okamžiku Brittonová pomalu zvedla ruku.

„Kapitáne…,“ začal Howell.

„Ruším svůj rozkaz.“

Howell se na ni vytřeštěně podíval, ale Brittonová se neotočila.

Na můstku se chvíli nikdo nepohnul. Pak Glinn kývl na své muže. Sedící muž sundal z kroužku kolem krku velký kovový klíč a zasunul jej do té podivné věci. Zevnitř vyjela malá obrazovka a klávesnice počítače. Glinn k ní přistoupil a naťukal krátkou sekvenci příkazů.

Důstojník u řídicího počítače vzhlédl. „Obrazovka je zelená.“

Brittonová přikývla. „Panebože, doufám, že vědí, co dělají.“ Na Glinna se ani nepodívala.

„Něco vám řeknu, kapitánko. Můžete tomu věřit. Já jsem podepsal profesionální a vlastně i osobní smlouvu, že ten meteorit do New Yorku přivezu. Vyhodil jsem neuvěřitelné peníze, abych vyřešil každý problém, se kterým se můžeme potkat, včetně tohoto. My to dokážeme.“

Pokud to na Brittonovou udělalo dojem, nedala to znát.

Glinn pokračoval: „Kapitánko, příštích dvanáct hodin bude rozhodujících. Úspěch teď závisí na tom, že se – i když jste kapitán – podřídíte mému velení. Omlouvám se za to. Ale jakmile bude meteorit bezpečně v nádrži, bude loď zase vaše. A zítra v poledne už budeme na zpáteční cestě do New Yorku s odměnou penězi k nezaplacení.“

McFarlane si všiml, že se Glinn usmívá. Slabě, jemně, ale nepochybně.

Ze spojovací místnosti vystoupil Banks. „Mám volací znaky toho ptáka, madam. Je to helikoptéra Lloydovy společnosti a vysílá šifrované volací znaky na záložní frekvenci.“

V tom okamžiku se úsměv z Glinnovy tváře vytratil. Zoufale pohlédl na McFarlana.

Nekoukej na mě, téměř řekl McFarlane. Tys ho měl udržet doma. Doufal, že jeho pohled je dostatečně výmluvný.

Důstojník u radaru odložil sluchátka. „Kapitáne, vrtulník žádá o povolení k přistání.“

„Za jak dlouho tu bude?“

„Za třicet minut.“

Glinn se otočil. „Kapitáne, promiňte, ale musím vybavit několik drobností. Připravujte se na vyplutí. Za okamžik se vrátím.“

Vykročil. Dva zaměstnanci EES zůstali u počítače. U dveří se Glinn zastavil.

„Doktore McFarlane,“ řekl, aniž by se ohlédl. „Pan Lloyd bude očekávat uvítání na palubě. Mohl byste to, prosím, zařídit?“

Rolvaag, 0:30

Minuty se nekonečně vlekly. Na vyklizenou palubu padal drobný déšť a někde nahoře ze tmy a mlhy bylo slyšet hluboké vrčení rotorů. McFarlane se díval na horečnou činnost, která začala v okamžiku, kdy loď před pohledem z Almiranta Ramireze ukryla mlha. Nad ní se nejasně rýsoval vysoký útes, na jehož vrcholku stála chata, ukrývající meteorit. Na hlavní palubě Rolvaagu byla široce otevřená centrální nádrž, ze které vycházelo bledé světlo. Během chvíle, kdy přihlížel, začala z otvoru s překvapující rychlostí vyrůstat věž z kovových tyčí a vrhala kolem sebe odlesky sodíkového světla. Dva jeřáby na ni nakládaly prefabrikované části a hejno dělníků je spojovalo. Nahoře na věži bylo minimálně deset svářečů a na přilby a ramena dělníků pod nimi se snášely kaskády jisker. Věž vypadala jako neuvěřitelně rostoucí prostorová pavučina. McFarlane si dovedl představit, že věž dosáhne výše útesu a podaří se na ni sešoupnout meteorit. Ale jak ho chce Glinn dostat z vrcholu věže do nádrže, to nechápal.

Zvuk vrtulníku náhle zesílil. Z mlhy se vynořil veliký chinook a proud vzduchu, zvířený jeho rotory, bičoval mokrou palubu. Muž s baterkou navedl vrtulník na místo. Byla to rutina, žádný vzrušující zážitek, jako Lloydovo první přistání za bouře.

McFarlane mrzutě pozoroval, jak obrovská kola kloužou po palubě. Jako spojka mezi Lloydem a Glinnem se necítil nejlíp. Nebyl žádný styčný důstojník, byl vědec, ksakru! Tohle nebylo to, proč si ho najali. Rozčilovalo ho to.

Pak se v helikoptéře otevřel poklop a objevil se Lloyd v dlouhém temném kašmírovém kabátě, s elegantním kloboukem v ruce. Přistávací světla mu svítila na mokrou holou hlavu. Na muže své velikosti seskočil svižně a rázoval po palubě, vzpřímený a mohutný. Nevšímal si svého štábu, který postupně vylézal z vrtulníku a nosil materiál na připravené vozíky. Podal ruku McFarlanovi, pevně ji stiskl, usmál se, pokývl a pokračoval v chůzi. McFarlane ho následoval. U předního zábradlí se Lloyd zastavil a prohlédl si fantastickou věž. „Kde je Glinn?“ vykřikl.

„Teď asi bude na můstku.“

„Tak pojďme!“

Na můstku vládla napjatá atmosféra a svítilo nouzové osvětlení. Lloyd se na okamžik zastavil ve dveřích. Jediným pohledem to všechno nasál a vrazil dovnitř.

Glinn stál u panelu a tiše mluvil s mužem, sedícím u klávesnice. Lloyd k němu přikročil a potřásl mu pravicí. Pokud byl v letadle rozčilený, teď se mu zřejmě vrátila dobrá nálada. Mávl rukou směrem ke stavbě, rostoucí z nádrže.

„Panebože, Eli, to je neuvěřitelný! Myslíš, že to udrží pětadvacetitisícitunový kámen?“

„Máme dvojnásobné jištění,“ odpověděl Glinn.

„To jsem si mohl myslet. Jak to bude fungovat?“

„Pomocí řízených selhání.“

„Cože, selhání? A to slyším z vašich úst? Nebesa!“

„Přemístíme náklad na věž. Pak budeme postupně odpalovat nálože. Po každém odpalu část věže selže, meteorit klesne a kousek po kousku se dostane až do nádrže.“

Lloyd se obdivně díval na stavbu. „To je úžasný!“ řekl. „Už to někdy někdo dělal?“

„Úplně takhle ne.“

„A jste si jistý, že to bude fungovat?“

Na Glinnových rtech se objevil trpký úsměv.

„Promiňte, že se ptám. Tohle je samozřejmě vaše záležitost a já se do toho nebudu plést. Jsem tady z jiného důvodu.“ Narovnal se do plné výše a rozhlédl se. „Řeknu to na rovinu. Máme tady problém, který jsme nepředpokládali. Už se to dostalo příliš daleko, abysme to teď zastavili. Takže jsem sem musel přijít a nakopat vám prdel.“ Ukázal do husté mlhy. „Za prdelí vám tu sedí válečná loď. Čeká tu na vás. Zatraceně, Eli, vy jste s tím nic neudělal! Nemůžete se tu klepat strachy jako podělaný kuře. Musíme proti tomu ihned něco podniknout. Od tohoto okamžiku to tady řídím já osobně. Poletíme spolu do New Yorku. Nejdřív donutím chilské námořnictvo, aby toho zatracenýho kovboje odvolalo.“ Otočil se ke dveřím. „Vzal jsem s sebou své lidi, abysme to urychlili. Eli, za půl hodiny vás očekávám v pracovně. Teď si jdu vyřídit nějaké telefony. Už jsem v choulostivých politických situacích párkrát byl a vyznám se.“

Během projevu ho Glinn pozorně sledoval. Teď si utřel čelo kapesníkem a podíval se na McFarlana. Jako obvykle, bylo skoro nemožné z jeho pohledu něco vyčíst. Byla v něm únava, zklamání, nebo vyčerpání?

Glinn promluvil: „Pane Lloyde, už jste se kontaktoval s chilskými úřady?“

„Ne, ještě ne. Chtěl jsem se nejdřív přesvědčit, co se tady děje. Ale mám v Chile mocné přátele, včetně viceprezidenta a amerického velvyslance.“

Glinn se jakoby náhodou přiblížil k panelu. „Obávám se, že to nebude možné.“

„Co přesně nebude možné?“ V Lloydově hlase se mísilo překvapení s netrpělivostí.

„Váš zásah do nějaké části této operace. Bylo by lépe, kdybyste zůstal v New Yorku.“

Lloydův hlas zazněl ostřeji: „Glinne, neříkejte mi, co můžu a co nemůžu. Technická část je ve vašich rukou, ale tohle je politická situace.“

„Ujišťuji vás, že mám pod kontrolou i všechny politické aspekty situace.“

Lloydův hlas se zachvěl. „Vážně? A co ten torpédoborec? Je ozbrojen po zuby a pokud jste si toho náhodou nevšiml, míří na vás. A vy jste s tím neudělal nic. Vůbec nic.“

Kapitánka Brittonová pohlédla na Howella a pak významněji na Glinna.

„Pane Lloyde, říkám vám to jednou provždy. Zadal jste mi práci, kterou mám udělat, a já ji dělám. Vaše role je velice jednoduchá: nechte mě provést můj plán. Teď není čas na nějaké vysvětlování.“

Namísto odpovědi se Lloyd obrátil na Penfolda, který stál nešťastně ve dveřích.

„Spojte mě s velvyslancem Throckmortonem a požádejte ho, aby zašel do úřadu viceprezidenta v Santiagu. Budu dole za minutu.“

Penfold zmizel.

„Pane Lloyde,“ řekl Glinn tiše. „Můžete zůstat tady na můstku a pozorovat. To je vše.“

„Věci už zašly příliš daleko, pane Glinne.“

Glinn se klidně otočil a řekl muži za černým počítačem: „Vypněte proud v Lloydově kajutě a zastavte veškerou rádiovou komunikaci kromě vysílaček.“

Bylo ticho jako po výbuchu.

„Vy zkurvysynu!“ zařval Lloyd. Otočil se na Brittonovou. „Tenhle rozkaz ruším. Pan Glinn je zbaven všech svých pravomocí.“

Zdálo se, že Glinn neposlouchá. Naladil na vysílačce další frekvenci. „Pane Garzo? Prosím hlášení.“

Chvíli poslouchal a odpověděl.

„Výborně, v té mlze můžete začít s okamžitou evakuací ostrova. Zažeňte všechno nepotřebné mužstvo na palubu, ale držte se přesně plánu. Instruujte je, že světla musí svítit a zařízení běžet. Ráchel přepnula veškerou komunikaci na automatiku. Přemístěte člun na zadní konec ostrova, ale buďte opatrný. Ať je stále v radarovém stínu ostrova, nebo Rolvaagu.“

Lloyd ho přerušil a jeho hlas se třásl zuřivostí. „Vy jste, Glinne, zapomněl, kdo je šéfem téhle operace? Kromě toho, že jsem vás vyhodil, zastavím vám všechny platby.“ Otočil se k Brittonové. „Obnovte proud v mé kajutě.“

Chvíli se opět zdálo, že Glinn Lloyda neslyší. Ani Brittonová se nepohnula. Glinn tiše mluvil do vysílačky, vydával rozkazy a kontroloval postup. Okna se náhle zachvěla pod nárazem deště. Lloyd se díval na kapitána a na posádku a jeho tvář postupně červenala, až zpurpurověla. Nikdo na něj nepohlédl. Práce na můstku pokračovaly.

„Slyší mě někdo z vás?“ křičel.

Nakonec se k němu Glinn otočil. „Nezapomněl jsem, že jste vrchním šéfem, pane Lloyde,“ odpověděl náhle smířlivým, téměř přátelským hlasem.

Lloyd se zhluboka nadechl, úplně vyveden z rovnováhy.

Glinn pokračoval jemně, přesvědčivě a klidně. „Pane Lloyde, při každé akci musí být jediný velitel. To víte líp než kdo jiný. V naší smlouvě jsem vám něco slíbil. Nechci ten slib porušit. Pokud se vám zdám neukázněný, pochopte, že to dělám pro vás. Pokud se spojíte s chilským viceprezidentem, bude všechno ztraceno. Znám ho osobně. Chodívali jsme spolu hrát pólo na patagonský ranč. Nic by neudělal radši, než dal Američanovi ránu mezi oči.“

Lloyd se zakoktal. „Vy jste hrál pólo s…“

Glinn pokračoval a mluvil teď rychleji. „Já jediný znám všechna fakta. Já jediný znám cestu k úspěchu. Nejsem tak tajnůstkářský jen pro legraci. Mám pro to, pane Lloyde, vážný důvod. Pro úspěch je podstatné zamezit jakémukoli nezávislému jednání. Ten meteorit není pro mne důležitý sám o sobě. Ale já jsem vám slíbil, že tu věc dopravím z bodu A do bodu B. A nikdo, opakuji, nikdo mě nezastaví. Takže doufám, že jste pochopil, že se nemůžu vzdát řízení téhle operace, nebo vám něco vysvětlovat, nebo předpovídat. A pokud jde o placení, o tom se pobavíme jako gentlemani, až budeme zpátky v Americe.“

„Podívejte, Glinne, to je všechno velice pěkné, ale…“

„Tahle diskuse skončila, a teď, pane, budete vy poslouchat mě.“ V Glinnově mírném hlase náhle zaznělo ocelové ostří. „Je mi fuk, jestli zůstanete v tichosti tady, nebo zmizíte ve své pracovně, nebo budete eskortován do samotky. Můžete si vybrat.“

Lloyd na něj zíral a nevěřil vlastním uším. „Říkáte, že byste mě strčil na samotku, vy arogantní bastarde?“

Výraz na Glinnově tváří byl dostatečnou odpovědí.

Lloyd mlčel a tvář měl purpurovou vzteky. Obrátil se ke kapitánce. „A pro koho pracujete vy?“

Ale oči Brittonové, hluboké a zelené jako oceán, se stále ještě dívaly na Glinna. „Pracuju pro muže, který má od všeho tady klíče,“ řekla konečně.

Lloyd byl zuřivostí bez sebe, ale nereagoval okamžitě. Místo toho obešel můstek, nechával za sebou mokré stopy a zastavil se u okna. Stál, chvíli těžce dýchal a pak prohlásil: „Nařizuji ještě jednou, abyste v mé kajutě obnovili proud a telefonické spojení.“

Nikdo neodpověděl. Bylo jasné, že ani ten nejnižší důstojník nemá v úmyslu Lloyda poslechnout. Lloyd se těžkopádně otočil a jeho oči spočinuly na McFarlanovi. Promluvil tichým hlasem: „A co vy, Same?“

Na okna zabušil další déšť. Na můstku bylo mrtvolné ticho. McFarlane se rozhodl a zjistil, že to bylo jedno z nejjednodušších rozhodnutí jeho života.

„Já pracuju pro meteorit,“ řekl tiše.

Lloyd se na něj chvíli díval neústupnýma očima. Pak se náhle sesypal. Zdálo se, že se z jeho masivní postavy vytratila býčí síla, ramena mu poklesla, tvář ztratila ohnivou barvu. Otočil se, zaváhal, zlomeně vyšel z můstku a zmizel ve tmě.

Glinn se okamžitě otočil zpět k černému počítači a něco tiše přikázal svému muži u klávesnice.

Rolvaag, 1:45

Kapitánka Brittonová se dívala přímo před sebe a její výraz neprozrazoval, co cítí. Pokoušela se přizpůsobit svůj dech a rytmus svého srdce – všechno – pulzu lodi. Za posledních několik hodin vítr neustále sílil a teď kvílel ve všech koutech lodi. Silně pršelo a tučné kapky padaly z mlhy jako kulky. Panteonero už nebyl daleko.

Zadívala se na věž, podobnou pavučině, která vyrůstala z lodní nádrže. Její vrchol byl stále pod vrcholem útesu, ale zdála se dokončená. Neměla nejmenší představu o příštím kroku. Ta nevědomost byla nepříjemná, dokonce ponižující. Ohlédla se k černému počítači a k muži, který u něj seděl. Myslela si, že všechny na palubě zná, ale tohohle nikdy neviděla, ačkoli toho o řízení supertankeru tolik věděl. Skousla rty.

Ve své praxi už zažila okamžiky, kdy musela předat velení. Například při tankování, nebo když se na palubu dostavil přístavní lodivod. Ale to bylo běžné a dělo se to na všech lodích. Tohle běžné nebylo, to bylo ponížení. Cizinci řídí nakládání, nechají loď v bouři u břehu a ještě ke všemu kilometr od válečné lodi. Znovu se pokoušela potlačit pocity zlosti a bolesti. Její pocity nejsou samozřejmě důležité. Měla by myslet hlavně na to, co ji tam někde ve tmě čeká.

Zlost a bolest. Podívala se na Glinna, stojícího vedle černého panelu. Ten právě ponížil, nebo spíš na mraky rozbil nejmocnějšího světového podnikatele, a pořád vypadá tak malý a tak obyčejný! Nenápadně ho pozorovala. Svoji zlost dovedla pochopit, ale ta bolest, to bylo něco jiného. Několikrát se jí stalo, že se v noci vzbudila a divila se, na co myslí. Podivovala se, jak ji člověk, který vypadá tak obyčejně, muž, kterého by na ulici minula bez povšimnutí, mohl vůbec zaujmout. Podivovala se, jak může být tak bezcitný a tak ukázněný. Měl opravdu plán, nebo se mu prostě dařila řada okamžitých reakcí na neočekávané události? Nejnebezpečnější lidé jsou ti, kteří mají vždycky pravdu, a Glinn mezi ně zřejmě patřil. Zdálo se, že všechno ví předem a že do každého vidí. Rozhodně tedy viděl do ní. Alespoň do té profesionální části Sally Brittonové. Úspěch teď závisí na předání vašich kapitánských pravomocí, řekl. Zjistila, že přemýšlí, zda opravdu ví, jak se cítí, když se mu musí podřídit, i když jen dočasně. A jestli ho to zajímá. Ráda by věděla, proč se stará o to, jestli ho to zajímá.

Po obou bocích lodě se rozeběhla čerpadla a vyčerpávala vodu z nádrží do moře. Loď vyprazdňovala přítěž a začala téměř nepozorovatelně stoupat. Samozřejmě. Loď, sedící ve vodě, se tak zvedne až na úroveň meteoritu na útesu. Celá loď se mu vydala naproti a zvedala konstrukci, na kterou se posadí jeho kolébka. A zase se cítila ponížená, že se to děje bez ní.

Tiše a pozorně se dívala, jak se loď zvedá. Byl to divný pocit, dívat se jako pozorovatel, a ne jako účastník, jak se její loď zbavuje přítěže. A navíc za tak podivných okolností – připoutaná ke břehu v závětří bouře, což bylo proti všem pravidlům, která se naučila a kterých se držela.

Vrchol věže se nakonec ocitl na úrovni vrcholu útesu. Glinn se naklonil k operátorovi a čerpadla zmlkla.

Z útesu se ozvalo hlasité praskání. Kovový domek se rozpadl a vyvalil se oblak kouře. Kouř klouzal dolů a splýval s mlhou. Nad ním čněl krvavě červený meteorit, nasvícený sodíkovými světly. Brittonová zatajila dech a rozhlédla se. Nikdo na můstku ani nedýchal.

Nahoře na útesu se rozeřvaly obrovské motory a komplikovaná soustava lan a navijáků se začala pohybovat. Bylo slyšet vysokofrekvenční vřeštění a meteorit zpola zakryly výfukové plyny. Centimetr po centimetru se „věc“ začala pohybovat k zesílené hraně útesu. Brittonová zapomněla na své emoce a fascinovaně přihlížela té podívané. V postupu meteoritu bylo něco královského. Byl důstojný, a sunul se pomalu a pravidelně. Zastavil se na okraji věže. Cítila, jak se celá loď zakymácela. Okamžitě se rozběhla počítačem řízená čerpadla a vyprazdňovala další přítěž, aby kompenzovala rostoucí zatížení lodě.

Bylo absolutní ticho. Kolébka meteoritu popolezla kousek na plošinu, zastavila se a čerpadla zahučela. Trhavý balet pokračoval asi dvacet minut. Nakonec se to podařilo. Meteorit byl uprostřed vrcholu věže. Cítila, jak je Rolvaag nestabilní. Ale čerpadla teď plnila nádrže a loď klesala hlouběji. Mohlo by to vyjít…

Glinn řekl něco operátorovi, pokývl na ni a vyšel na křídlo můstku u ostrova. Minutu bylo ticho. Pak za ní nenápadně přišel první důstojník. Neotočila se.

„Kapitáne,“ řekl, „chci, abyste věděla, že my… tím myslím důstojníci a já… že se nám to nelíbí. To není správné, jak s vámi jednali. Stojíme stoprocentně za vámi. Stačí, když řeknete slovo…“

Nebylo třeba, aby větu dokončil. Brittonová se ani nepohnula. „Děkuji vám, pane Howelle,“ odpověděla tiše. „Ale to je všechno.“

Howell odešel a Brittonová se nadechla. Čas pro reakci byl pryč. Už to bylo hotovo. Meteorit je na lodi. Jediné, co může dělat, je dopravit jej bezpečně do New Yorku. Ještě jednou pomyslela na Glinna. Jak ji vyhnal od velení Rolvaagu, jak o ní všechno věděl, jak jí věřil na celnici v Puerto Williams. Byli dobrý tým. Přemýšlela, jestli udělala dobře, když mu předala velení, i když jen dočasně. Ale asi neměla na výběr.

Přemýšlela, ale dávala pozor, co se děje. Zvenčí se ozvalo další ostré zapraskání a řada lesklých titanových podpěr padala z věže. Meteorit klesl na další řadu podpěr. Loď se otřásla a ozvala se čerpadla. Následovala další exploze, další tenká vrstva věže se oloupala a meteorit klesl o další centimetry blíže nádrži.

Měla pocit, že se rozštěpila na dvě osoby. Jedna pozorovala ten vrcholný technický výkon, a druhá z něj neměla žádnou radost. Rozhlédla se po celé délce lodě. Mlha řídla a déšť narážel do oken téměř horizontálně. Tenhle vítr mlhu brzy rozfouká a pak to začne. Protože Vallenar není technický problém, který Glinn umí hladce vyřešit. Jejich jediný vyhrávající tiket leží bohužel hluboko v Rolvaagu, ne na samotce, ale v ledové márnici doktora Brambella.

Rolvaag, 2:50

Lloyd rázoval ve své pracovně na palubě středního můstku s nepokojnou zuřivostí zvířete, zavřeného v kleci. Zvedal se vítr a jeho poryvy narážely na loď takovou silou, až okna na zádi řinčela ve svých rámech. Nevšímal si toho.

Na chvíli se zastavil a vyhlédl z otevřených dveří své soukromé pracovny do sousední místnosti. Byla slabě osvětlená tupým oranžovým nouzovým světlem. Z černé a beztvaré stěny televizních obrazovek se výsměšně odrážely desítky matných obrazů zdeptaného Palmera Lloyda.

Zachvěl se. Zachvěl se vztekem. To bylo nepředstavitelné! Glinn, muž, kterému platí tři sta milionů dolarů, ho vykázal z můstku jeho vlastní lodě. Vypnul mu proud v jeho apartmá a nechal ho němého, hluchého a slepého. Těch věcí, které musel zařídit v New Yorku! Důležitých věcí. Bude ho to stát těžké prachy. A ještě něco, co ho bolelo víc než ztráta peněz. Glinn ho ponížil před lodními důstojníky i před jeho vlastními lidmi. Spoustu věcí by dokázal odpustit, ale tohle nikdy. Palmer Lloyd už úspěšně jednal s prezidenty, ministerskými předsedy, šejky, kapitány průmyslu i zástupy obdivovatelů, ale tenhle muž byl něco jiného. Vztekle kopl do křesla. Náhle se zastavil a pozorně poslouchal.

Vytí větru a dunění strojů z falešného dolu zůstávalo. Ale slyšel jiný, pravidelnější zvuk. Něco, čeho si ve vzteku nevšiml okamžitě. Teď to slyšel zase. Staccato výbuchů. Bylo to blízko, dokonce asi na lodi, protože cítil, jak se paluba pod jeho nohama otřásá. Čekal v tom mizerném světle s napjatými svaly a do jeho rozčilení se přimísila zvědavost. Už to tu bylo zase. Zvuk, následovaný otřesem.

Něco se dělo na hlavní palubě.

Vyšel rychle z pracovny a prošel chodbou do centra apartmá. Tady seděli jeho sekretáři a asistenti mezi hluchými telefony a potemnělými obrazovkami a tiše si povídali. Když prošel kolem, hovor utichl. Penfold ho chytil za rukáv. Setřásl ho a prošel kolem zavřených výtahů. Otevřel zvukotěsné dveře, které vedly do jeho osobní kajuty.

Prošel místností ke kulatému okénku nástavby. Utřel zamlžené sklo rukávem a vyhlédl ven.

Na palubě bylo jako v úle. Dělníci upevňovali palubní zařízení, zavírali poklopy a horečně připravovali loď k vyplutí. Nejzajímavější však byla bizarní věž, která trčela z centrální nádrže. Byla mnohem nižší než předtím. Kolem ní kroužil kouř a pára a mísily se s mlhou. Ta směs padala na palubu jako ve zpomaleném filmu. Zaslechl další ra-ta-ta výbuchů. Meteorit o kousek klesl a loď se rozkývala. Odněkud vyběhla skupina dělníků, odklidila trosky a následovala další sada výbuchů.

Teď pochopil, co Glinn myslel tím řízeným selháním věže. Hroutila se kousek po kousku. Jak se tak díval, Lloyd uznal, že je to nejlepší, možná dokonce jediný způsob, jak něco tak těžkého dostat do nádrže. Ta troufalost a brilantnost řešení mu téměř vzala dech. Ten Glinn je úžasný…

Když na to pomyslel, dostal další záchvat zuřivostí. Zavřel oči, otočil se, zhluboka dýchal a snažil se uklidnit.

Glinn mu říkal, že sem nemá chodit. McFarlane mu říkal, že sem nemá chodit. Ale on přesto přiletěl. Jako když meteorit poprvé odkryli. Pomyslel na to, co se stalo muži jménem Timmer, a pokrčil rameny.

Možná nebyl dobrý nápad jít na můstek s odjištěnými kolty. To byl jen náhlý impulz. Lloyd se znal natolik, aby věděl, že normálně není impulzivní. Tohle se už ovšem stalo příliš osobní. J. P. Morgan říkal: „Když něco chceš moc, nepodaří se ti to.“ Podle té filozofie žil. Nikdy se nebál odstoupit od obchodu, ať už byl jakkoli lukrativní. Byl ochoten složit karty, i když měl v ruce čtyři esa. To byla jeho nejcennější vlastnost. Teď tedy dostal do ruky karty, v nichž nic není, a musel pokračovat. Jede v tom až do konce, ať už vyhraje nebo prohraje.

Pokoušel se uklidnit. Byl to pro něj neznámý pocit. Ty třicet čtyři miliardy dolarů by přece nevydělal, kdyby byl horkokrevný. V té strašné chvíli porážky, ponížení a sebereflexe si najednou uvědomil, že Glinn ho vlastně zahnal z paluby a odřízl mu cestu ke světu v jeho nejvlastnějším zájmu. Dokonce i tahle myšlenka ho rozzuřila. Jeho zájmy, nebo jiné, ten muž je arogantní parchant! Jeho chlad, sebeovládání a rostoucí schopnosti doháněly Lloyda k šílenství. Ponížil ho přede všemi a to mu nikdy nezapomene, ani neodpustí. Až bude všechno za nimi, pak to tomu hajzlovi spočítá. Finančně i jinak.

Ale teď je hlavní věcí dostat odsud ten meteorit. Zdá se, že Glinn je jediný člověk, který to může dokázat.

Rolvaag, 3:40

Glinn se otočil. „Kapitánko Brittonová, meteorit bude v kolébce v nádrži během deseti minut. Pak bude loď vaše a můžeme odrazit.“

Jeho slova vytrhla kapitánský můstek z letargie. Jako všichni ostatní, i McFarlane sledoval pomalý, pravidelný sestup meteoritu do útrob Rolvaagu.

Brittonová zůstala nehybná jako socha. Dívala se z okna, což dělala od okamžiku, kdy Lloyd odešel. Za chvíli se otočila a podívala se zpříma na Glinna. Pak se otočila ke druhému důstojníkovi: „Jaká je rychlost větru?“

„Třicet uzlů z jihozápadu. Tendence na čtyřicet. Vzrůstá.“

„Proud?“

Informace pokračovaly, zatímco Glinn se nahnul k muži u černého počítače. „Prosím zprávu Pupuppa a Amirové.“

Následovala rychlá řada explozí. Loď sebou trhala a čerpadla rachotila.

„Přichází fronta,“ řekl Howell. „Mlha se ztrácí.“

„Jaká je viditelnost?“ zeptala se Brittonová.

„Vzrostla na pět set metrů.“

„Pozice válečné lodi?“

„Nezměněná. Dva tisíce metrů na kurzu 051.“

Do lodi se opřel vítr. Ozvala se obrovská dutá rána, odlišná od všeho, co McFarlane slyšel předtím. Zdálo se, že ten náraz proběhl celým lodním trupem.

„Narazili jsme na útes,“ řekla tiše Brittonová.

„Vyplout ještě nemůžeme,“ odpověděl Glinn. „Vydrží trup?“

„Chvíli ano,“ řekla Brittonová bezvýrazně. „Možná.“

Na vzdálenějším konci můstku se otevřely dveře a vstoupila Ráchel. Rozhlédla se a její jasné oči rychle odhadly situaci. Zastavila vedle McFarlana.

„Garza by to už měl usadit, než budeme mít díru v boku,“ řekla.

Následovala další série výbuchů a meteorit klesl. Jeho část už byla pod úrovní paluby.

„Doktore McFarlane,“ řekl Glinn, aniž by se otočil. „Jakmile bude meteorit zabezpečen v nádrži, je váš. Chci, abyste ho vy a Amirová každou hodinu monitorovali. Pokud zjistíte jakoukoli změnu jeho stavu, okamžitě mi ji hlaste. Nechci, aby nás ta věc zase překvapila.“

„Dobře.“

„Laboratoř je připravená a nad kolébkou je pozorovací můstek. Pokud budete něco potřebovat, dejte mi vědět.“

„Další blesk,“ řekl druhý důstojník. „Deset mil odtud.“

Rozhostilo se ticho.

„Urychlete to,“ řekla Brittonová náhle Glinnovi.

„To nejde,“ zamumlal Glinn nepřítomně.

„Viditelnost jeden kilometr,“ hlásil druhý důstojník. „Rychlost větru čtyřicet uzlů.“

McFarlane polkl. Všechno dění probíhalo s takovou přesností, že úplně zapomněl na nebezpečí. Vzpomněl si na Lloyda. „Za prdelí vám tu sedí válečná loď.“ Ale vážně – co s tím? Copak asi Lloyd ve své temné pracovně dělá? S překvapivě malou lítostí ho napadlo, že pravděpodobně přijde o svých pět set tisíc dolarů, které mu Lloyd slíbil. Teď mu to ani nevadilo. Teď, když má meteorit!

Ozvala se další série výbuchů. Titanové vzpěry padaly na palubu a odrážely se od zábradlí. Pak zaslechl, jak padají do nádrže. Do oken můstku občas ťukl nějaký kámen, vítr je shazoval z útesu. Ohlašoval se panteonem.

Glinnova vysílačka vypískla. „Ještě půl metru,“ ozval se Garzův kovový hlas.

„Zůstaňte na příjmu. Hlaste každý pokles.“

Na můstek vstoupil Pupupp, třel si ruce a zíval.

„Viditelnost dva kilometry,“ hlásil druhý důstojník. „Mlha se rychle zvedá. Válečná loď s námi bude mít každým okamžikem vizuální kontakt.“

McFarlane zaslechl hřmění bouře, přerušené další obrovskou ranou, jak loď udeřila podruhé o skálu. „Zvyšte obrátky motorů,“ štěkla Brittonová.

„Ještě třicet centimetrů,“ ozval se Garzův hlas z hlavní paluby.

„Blesk ve vzdálenosti osmi kilometrů. Viditelnost dva a půl kilometru.“

„Zhasněte světla!“ přikázal Glinn.

Zářivě zalitá paluba okamžitě ztemněla. Ve slabých světlech lodní nástavby byl vršek meteoritu sotva viditelný. Celá loď se otřásala, ať už z propadání meteoritu, nebo díky větru, či obrovským vlnám, které se teď vrhaly na lodní bok. McFarlane zaslechl další sérii výbuchů. Na velitelském můstku teď byli Brittonová i Glinn; v tomto okamžiku měla loď dva kapitány. Mlha se rozplývala. Průliv byl plný bílých zpěněných hřebenů. Díval se na přízračné moře a čekal, kdy se objeví příď torpédoborce.

„Deset centimetrů,“ ozval se Garza.

„Připravte uzavření poklopu,“ velel Glinn.

Na jihovýchodě se rozzářil blesk a krátce za ním se ozval rachot. „Viditelnost čtyři kilometry. Blesk vzdálený tři kilometry.“

Ráchel stiskla McFarlanovi loket. „To už je moc blízko!“

A pak to přišlo. Vpravo od nich se objevil torpédoborec jako trs matných světel, která probleskovala bouří. Vítr odfoukl mlhu a loď se brzy představila s rozzářenými světly v plné nebezpečné kráse. Nehýbala se. Zdola se ozvala další exploze a další náraz.

„Už je tam!“ zaslechli Garzův vítězný hlas.

„Zavřete mechanická vrata,“ řekla Brittonová jasně. „Uvolněte kotvicí lana, pane Howelle. Ihned. Vyplujeme, kurz 135.“

Ozvalo se několik dalších explozí. Těžká lana, která poutala loď k útesu, se svezla do vody.

„Kormidlo 15 stupňů vpravo, kurz 135,“ řekl Howell.

Almirante Ramirez, 3:55

Dlouhé dva kilometry odtud měřil ráznými kroky svůj kapitánský můstek comandante Vallenar. Měl na můstku zimu a jen nejnutnější zařízení. Tak to měl rád. Díval se z předních oken směrem na lodní castillo, přední nástavbu. Přes mlhu neviděl nic. Náhle zamířil ke kormidelníkovi, stojícímu v radarovém přístěnku. Naklonil se mu přes rameno a zkoumal obrazovku infračerveného radaru. Obrys tankeru neukazoval nic, co by už neznal, a nezodpověděl žádnou z jeho otázek. Proč se ta loď drží pořád u břehu? V sílící bouři je to stále nebezpečnější. Mohli dotáhnout ten meteorit k lodi? Určitě ne. Než padla mlha, nic nevykopali. Meteorit je stále na ostrově. Dokonce i teď byl slyšet hukot důlních strojů. A rádiový provoz pokračuje. Ale nechávat loď u břehu je nesmysl. A ten Glinn není žádný blbec.

Co se tam tedy děje?

Na lodi přistála helikoptéra a zase odletěla. Teď bylo slyšet nějaké výbuchy, mnohem menší než ty z ostrova. Pocházely zřejmě z blízkosti lodi, nebo snad z lodi samotné. Měli tam nějakou nehodu? Jsou tam zranění? Pokusil se Timmer uniknout?

Vrátil se od staré zelené radarové obrazovky k oknům a pozorně se díval do tmy. Mlha se trhala. Měl pocit, že zahlédl světla. Už je brzy uvidí. Vítr se opíral do lodi, hvízdal a naříkal. Vallenar už takový nářek slyšel. Je to panteonem.

Ignoroval už několik stále naléhavějších rozkazů, aby se vrátil na základnu. Ten poslední byl od těch zkorumpovaných úředníků. Až akce skončí, budou mu vděční.

Cítil, jak se loď houpá jako korková zátka ve vysokých vlnách. Nelíbilo se mu to. Je ale dobře ukotven. Je to nejlepší, vlastně jediné kotviště ve Franklinově průlivu.

Tak co se tam děje?

Rozhodně nebude na odpověď, co je s Timmerem, čekat až do oběda. Jakmile bude trochu vidět, vypálí několik čtyřpalcových granátů do jejich přídě. Ne tak, aby je potopil, samozřejmě, ale aby je poškodil a zajistil si jejich pozornost. Pak jim dá ultimátum: Timmera, nebo smrt.

Něco probleskovalo mlhou. Díval se s tváří na skle. Teď to uviděl opět. Je to určitě světlo. Zíral do tmy. Mlha a plískanice slábly, teď to uviděl znovu. A zase. Ve tmě se objevil obrys velké lodi. Zvedl triedr a loď zmizela. Zaklel. A teď, ano, teď zase vidí světlo. Jedno slabé malé světlo.

Ti bastardi na lodi zhasli.

Co tam ukrývají?

Šel se podívat na radarovou obrazovku a pokoušel se najít nějaký smysl v těch zelených šmouhách. Měl pocit, že se tam něco stalo. Možná nastal čas jednat.

Obrátil se k bocmanovi. „Vyhlaste poplach!“ přikázal.

Námořník se naklonil k hovorové rouře. „Bojový poplach. Bojový poplach. Všichni muži na bojové pozice.“

Na lodi se rozezněl klakson. Na můstku se objevil operační důstojník a zasalutoval.

Vallenar otevřel přístrojovou komoru a vyndal sovětské infračervené brýle. Nasadil si je, přešel k oknu a znovu se zadíval směrem k lodi. Ta ruská technologie za moc nestojí, ale zase není tak drahá. Pozoroval tanker.

S brýlemi viděl mnohem jasněji. Na palubě byla řada postav, zřejmě se připravují odrazit od břehu. Největší aktivitu pozoroval uprostřed paluby, kolem velkého otevřeného poklopu. Něco tam kutili, ale nedalo se rozeznat, co.

Zaslechl suchý třesk malých explozí nad nádrží. Brýle nebyly vybaveny ochrannou vrstvou. Sundal si je a s proklínáním si otřel oči.

„Zaměřte čtyřpalcová děla na cíl,“ křikl na důstojníka. „Nestřílejte, dokud nedám povel.“

Operační důstojník zaváhal.

Vallenar měl před očima stále barevné skvrny, ale rychle se otočil na operačního.

„Ano, pane,“ zaznělo. „Zaměřte cíl!“

Vallenar se otočil na kormidelníka. „Připravte se ke zvednutí kotvy!“

„Ano, připravit ke zvednutí kotvy.“

„Jak jsme na tom s palivem?“

„Padesát pět procent, pane.“

Vallenar zavřel oči a počkal, až ho přestanou pálit. Vyndal z kapsy doutník a několik minut ho zapaloval. Pak se vrátil k oknu. „Americká loď se pohybuje,“ hlásil kormidelník, skloněný nad radarem.

Vallenar vyfoukl kouř. Nejvyšší čas. Možná se chtějí schovat před bouří a zakotvit v bezpečnější vodě v průlivu.

„Tanker odplouvá od útesu.“

Vallenar čekal.

„Otáčí se. Nabírá kurz 085.“

To je špatný směr, pokud chtějí do závětří. Vallenar ještě čekal. Sáhla na něj studená ruka děsu. Pět minut uplynulo.

„Kurz zůstává, zrychlili na čtyři uzly.“

„Stále je sledujte.“ Sevřelo se mu hrdlo.

„Cíl se otáčí, rychlost pět uzlů, kurz 115, 120, 125.“

To je na tanker rychlá akcelerace, pomyslel si. Ale je jedno, jaké mají motory, torpédoborec předhonit nemůžou. Odvrátil se od okna. „Cíl je příď nad čarou ponoru. Chci tu loď poškodit, ne potopit.“

„Cíl se pohybuje rychlostí pěti uzlů, zůstává na kurzu 135.“ Plují na otevřené moře, pomyslel si Vallenar. Je to jasné.

Timmer je mrtev.

Operační důstojník řekl: „Sledujeme cíl, pane.“ Vallenar se snažil zůstat chladný a nedat kolemstojícím mužům nic najevo. Kromě toho – potřebuje mít jasnou hlavu. Odklepal popel a olízl si suché rty. „Připravte se k palbě,“ nařídil.

Rolvaag, 3:55

Glinn dýchal záměrně pomalu a cítil, jak mu chladný vzduch vniká do plic. Jako vždy byl před akcí nepřirozeně klidný. Loď mířila na širé moře. Někde hluboko pod jeho nohama hučely mocné motory. Torpédoborec byl posazen nízko nad vodou a vypadal jako jasná skvrna v temnotě, asi dvacet stupňů vpravo od zadního stěžně.

Za pět minut bude po všem. Ale správné načasování je životně důležité.

Podíval se do rohu můstku, kde čekal Pupupp se zkříženýma rukama, a přivolal ho.

„Ano?“

„Potřebuji, abys pomáhal kormidelníkovi. Můžeme dělat náhlé změny kurzu a potřebujeme tvoji znalost proudů a podmořské topografie.“

„Podmořské co?“

„Kde jsou útesy, kde je mělko, kde je dost hluboko, abysme bezpečně projeli.“

Pupupp přikývl. Vzhlédl jasnýma očima ke Glinnovi. „Guv?“

„Copak?“

„Moje kánoe má ponor třicet centimetrů. Nikdy jsem se o takové věci nezajímal.“

„Já si to uvědomuju, ale tady je příliv deset metrů a teď je nejvyšší. Jel jsi to přece za odlivu. Taky víš, kde jsou vraky a kde ponořené římsy. Buď připraven.“

„Dobře.“

Glinn sledoval, jak malý muž vklouzl do stínu. Pohlédl směrem k Brittonové, která byla na velitelském stanovišti s Howellem a palubním důstojníkem. Byla to opravdu skvělá žena a dobrá kapitánka. Nezklamala ho. Způsob, jakým odmítala vzdát se pravomocí, na něj udělal veliký dojem.

I v okamžiku, kdy se vzdávala velení, prokázala důstojnost a sebekontrolu. Přemýšlel, zda je to vrozené, nebo výsledek jejího dřívějšího selhání.

Na začátku cesty si z lodní knihovny vypůjčil knihu W. H. Audena. Nikdy poezii nečetl. Zdálo se mu to zcela neproduktivní. Našel báseň se jménem Cena vápence, která vágně slibovala, že bude o něčem technickém. Pak si přečetl i další. Byla to objevná zkušenost. Neměl o síle poezie ani ponětí. Netušil, kolik citu, myšlenek a dokonce i moudrosti je možné vyjádřit na tak minimální ploše. Možná by si o tom mohl s Brittonovou popovídat. Koneckonců, byla to její citace Audena, která ho k tomu dovedla.

Tyto myšlenky proběhly Glinnovi hlavou během okamžiku a rozplynuly se, když se ozval zvuk poplašného signálu.

Brittonová promluvila jasným chladným hlasem. „Válečná loď nás zaměřila střeleckým radarem.“ Obrátila se na Howella. „Všichni na místa.“

Howell povel opakoval. Ozvala se další siréna s mnohem hlubším tónem.

Glinn přistoupil ke svému muži u počítače. „Rušte je,“ řekl.

Cítil na sobě oči kapitánky. „Rušte je?“ opakovala a do napjatého hlasu se jí vmísila stopa sarkasmu. „Můžu se zeptat jak a čím?“

„Širokopásmovým systémem ECM. Máme ho na stěžni. Když na nás bude pálit děly, střeleckým radarem nás špatně zaměří. Proti exocetům máme protipalební systém CIWS.“

Howell se na něj nedůvěřivě zadíval. „Žádný protipalební systém na lodi není.“

„Tady pod těmi okýnky,“ řekl Glinn a kývl na svého muže. „Je čas svléknout kabát.“

Muž zadal na klávesnici několik povelů a ozval se třesk. Kulatá okénka odpadla a skutálela se do moře. Odkrylo se šest masivních ústí kanónů typu Phalanx Gatling, které dovedou vypálit na řízenou střelu až 3 000 ran za minutu.

„Ježíši!“ řekl Howell. „To je značkový hardware.“

„Jistě.“

„Nic modernějšího ani neexistuje,“ řekla Brittonová ironicky.

Glinn se k ní otočil. „V okamžiku, kdy začneme rušit, navrhuji zahnout ostře na pravobok.“

„Únikový manévr?“ řekl Howell. „S touhle lodí? Ta nezastaví ani po pěti kilometrech.“

„To dobře vím, ale přesto to udělejte.“

Brittonová řekla: „Pane Howelle, ostře na pravobok.“

Howell se naklonil ke kormidelníkovi. „Kormidlo ostře vpravo, pravý motor plný zpětný chod, levý plný vpřed.“

Brittonová se podívala na Glinnova muže. „Pokud bude střílet, použijte všechna protiopatření.“

Za okamžik se loď otřásla. Zpomalovala a otáčela se.

„Tohle nebude fungovat,“ mumlal Howell.

Glinn se ani neobtěžoval s odpovědí. Věděl, že tahle taktika účinná bude. I kdyby protipalebné zařízení selhalo, nestalo by se nic hrozného. Vallenar bude mířit vysoko na příď, kde je víc poděsí než poškodí. Určitě nechce Rolvaag potopit. Teď ještě ne.

Uplynuly dvě dlouhé temné minuty. Na zádi torpédoborce náhle vzplálo jasné světlo. Po několik napjatých vteřinách se nedaleko přídě ozvala detonace, pak druhá a třetí, a do tmy vytryskly gejzíry vody. Jak Glinn očekával, granáty měly velký rozptyl.

Důstojníci na můstku se na sebe v šoku podívali. Glinn je pozoroval s pochopením. Věděl, že i ten nejstatečnější prožívá nečekané trauma, když se poprvé dostane do boje.

„Torpédoborec se pohybuje!“ řekl Howell a díval se na radar.

„Navrhuji plnou vpřed a kurz 180,“ řekl Glinn jemně.

Kormidelník se místo odpovědi podíval na kapitánku. „Tak se dostaneme z hlavního průlivu mezi útesy,“ řekl a hlas se mu lehce třásl. „Ty nejsou zmapované.“

Glinn zavolal Pupuppa.

„Guv?“

„Pojedeme po mělké straně.“

„Jasná věc.“ Pupupp sklouzl na židli vedle kormidelníka.

Brittonová vzdychla. „Proveďte rozkaz!“

Do přídě udeřil příboj a rozlil pěnu po palubě. Pupupp se díval z okna do tmy. „Vemte to trošku doleva.“

„Udělejte to, pane Howelle,“ řekla kapitánka ostře.

„Kormidlo pět stupňů doleva,“ řekl Howell. „Přímý kurz 175.“

Po chvíli napjatého ticha kormidelník řekl: „Jsme tam, pane!“

Howell se naklonil nad radar. „Zrychlili. Plují rychlostí dvanáct uzlů a my osm.“ Upřeně se zadíval na Glinna. „Co chcete dělat, zatraceně?“ zeptal se. „Myslíte, že toho bastarda předjedeme? Vy jste se zbláznil. Za pět minut bude tak blízko, že nás potopí, i když ho budeme rušit.“

„Pane Howelle!“ řekla ostře kapitánka. První důstojník zmlkl.

Glinn mrkl na muže u počítače. „Připraven?“ zeptal se.

Muž přikývl.

„Čekejte na můj povel.“

Glinn se zadíval na nepřítele. Viditelně se přiblížil. I tak stará válečná loď, jako tahle, dokáže 34 uzly. Byl na ni krásný pohled. Ve tmě zářil briliantový trs světel a voda odrážela osvětlené střelecké věže. Ještě chvíli počkal, až připluje blíž.

„Tak jedem!“

Jeho slova odměnily dva náhlé gejzíry vody, které vytryskly u zádi torpédoborce a zalily kapitánský můstek. Za několik vteřin k nim dolehl zvuk dvou explozí. Torpédoborec se natočil bokem k vlnám.

Bez obou lodních šroubů skončí komandant Vallenar brzy na skaliskách. Glinn pobaveně uvažoval, jak vysvětlí ztrátu své lodi. Pokud přežije, samozřejmě.

Torpédoborec odpovídal. Začal pálit ze svých čtyřpalcových děl. Aby odpovědi dodal váhy, ozval se i vyšší zvuk 40mm kanónů. Celá loď zuřivě pálila. Ale byla to impotentní zuřivost. Bylo to, jako by ostřelovali temně fialovou hladinu moře.

Almirante Ramirez měl radar vyřazený z provozu, byl bez kormidla a houpal se na rozbouřeném moři. Rolvaag se vzdaloval v novém kurzu temnou nocí pryč.

„Vzal bych to trochu víc doleva,“ řekl Pupupp a kroutil si knír.

„Kormidlo 5 stupňů doleva,“ řekla Brittonová kormidelníkovi, aniž by čekala na Howella.

Loď téměř nepostřehnutelně změnila kurz.

Pupupp měl oči na skle. Minuty ubíhaly. Pak se otočil ke Glinnovi. „Jsme z toho venku,“ řekl a odšoural se kamsi do temného kouta můstku.

Ozvěna Vallenarovy odpovědi se proháněla mezi horskými vrcholky a tichými ledovci a pomalu slábla. Rolvaag vyplul na otevřený oceán.

O třicet minut později se přiblížili k západní straně Hornova ostrova, kde zpomalili a nabrali člun.

Brittonová řekla: „Takže kolem mysu, pane Howelle.“

Před nimi se rýsoval Cabo de Hornos a zvuky bitvy spolklo skučení větru a bouře. Bylo to za nimi. Glinn se ani jednou nepodíval zpět na ostrov Desolación, na světla, která tam zanechali a na stroje, které ještě rachotily v imaginárním dole. Teď, když operace skončila, cítil, jak se mu navrací dech a srdce mu začíná tepat v normálním rytmu.

„Pane Glinne,“ ozvala se Brittonová. Oči jí intenzivně svítily.

„Ano?“

„Jak vysvětlíte potopení válečné lodi cizí země?“

„Oni stříleli první. My jsme jednali v sebeobraně. Kromě toho, naše nálože jen utrhly jejich lodní šrouby. Potopí je panteonero.“

„Nevyvlíknem se z toho. Budeme rádi, když nestrávíme zbytek života ve vězení.“

„S tím nesouhlasím, kapitánko. Všechno, co jsme dělali, bylo legální. Úplně všechno. Naše důlní operace byla legální. Vykopali jsme železné těleso – meteorit, jak se ukázalo – který se vejde do právního jazyka našeho důlního kontraktu s Chile. Od počátku nás zastrašovali, nutili platit úplatky a vyhrožovali. Jednoho z našich mužů zavraždili. Konečně, při vyplutí na nás střílela válečná loď. A během celé doby jsme od chilské vlády nedostali jediné varování. Nikdo s námi oficiálně nemluvil. Ujišťuju vás, že až se vrátíme, podáme naší vládě co nejrozhodnější protest. Jednali s námi hrubě urážlivým způsobem.“ Zmlkl a pak se slaboučce usmál. „Nemyslíte si, doufám, že to naše vláda bude vidět jinak?“

Brittonová lehce vrtěla hlavou a fascinovaně se na něj dívala krásnýma zelenýma očima. Pak přišla blíž a zašeptala mu do ucha: „Víte co? Myslím, že jste šílenec.“

Glinnovi se zdálo, že v jejím hlase slyší stopu obdivu.

Rolvaag, 4:00

Palmer Lloyd seděl schlíple ve své pracovně, na nohou zakázkové anglické boty, teď již suché. Nohy ležely na stole, odkud odkopaly nepoužitelný telefon a laptop. Za baterií oken se převalovaly vysoké vlny a vrhaly do pracovny slabě fosforeskující zelené světlo. Vypadalo to jako na mořském dně.

Díval se nehybně. Nepohnul se už dlouhou dobu, ani při střelbě, ani při honičce s chilským torpédoborcem, jeho explozi a bouřlivé plavbě kolem mysu.

Náhle se ozval slabý zvuk. Světla v pracovně se rozzářila a za okny byla v okamžiku černá tma. V místnosti za ním se rozsvítila televizní stěna plná hlav, které nezvučně otevíraly ústa. Někde dále zazvonil telefon, pak další a další. Palmer Lloyd se nepohnul.

Nedokázal říct přesně, co se mu honí hlavou. V těch temných hodinách byl samozřejmě vzteklý. Byl ponížený, frustrovaný, a měl pocit, že je všemu konec. Tomu se dalo rozumět. Glinn ho vyhnal z jeho vlastního můstku, ustřihl mu křídla a nechal ho bez proudu. Nic podobného se mu ještě nikdy nestalo. Čemu ale moc nerozuměl – co nebyl schopen vysvětlit – byl vzrůstající pocit uspokojení, který ho zaléval jako světla obrazovek. Naložení toho kamene a zneškodnění chilské lodi bylo sakra dobrá práce. Měl pocit, že Glinn udělal dobře, když ho sem poslal. Jeho vlastní dryáčnické metody by byly pro Glinnovo pečlivě vyvážené schéma akce naprostou pohromou. A teď už svítí světla. Zůstával sice nehybný, pevný bod v centru oživlé aktivity, ale myslel na své dřívější úspěchy. Tohle bude taky úspěch, díky Glinnovi. A kdo si ho najal, kdo vybral toho pravého, toho jediného člověka k té práci? Navzdory svému ponížení si Lloyd k tomu výběru gratuloval. Dobře ho vybral, povedlo se mu to. Meteorit je bezpečně na palubě. A když je torpédoborec vyřazen, už ho nic nezastaví. Za chvíli budou v mezinárodních vodách a pak rovnou do New Yorku. Tam bude samozřejmě trochu rozruch, ale Lloyd uměl boj vychutnat. Zvláště když je v právu a když vyhraje.

Protáhl se. Telefon zazvonil. Nevšímal si ho. Někdo ťukal na dveře, jistě Penfold. Nevšímal si ani toho. Na okna prudce zabubnoval déšť. Nakonec Lloyd vstal a narovnal ramena. Teď ještě ne, ale za malou chvíli bude čas vrátit se na můstek a pogratulovat Glinnovi k jeho – k jejich – úspěchu.

Almirante Ramirez, 4:10

Comandante Vallenar se upřeně díval do tmy a loď se pod ním kymácela. Bylo až příliš jasné, co se stalo, a proč.

Potlačil svůj vztek a uvažoval. Šestuzlový panteonero způsobí dvouuzlový drift. V kombinaci s dvouuzlovým proudem se loď za necelou hodinu rozbije o útesy u Isla Deceit.

Skupina jeho důstojníků očekávala, až se otočí a vydá rozkaz k opuštění lodi. Budou zklamáni.

Vallenar se nadechl a zmobilizoval svou železnou vůli. Když promluvil k veliteli paluby, měl hlas naprosto chladný. „Odhad škod, pane Santadere!“

„Těžko říct, comandante. Oba šrouby jsou asi pryč. Kormidlo je poškozené, ale funkční. V trupu není žádná trhlina. Ale loď je neovladatelná. Jsme mrtvá loď, pane.“

„Pošlete tam dva potápěče. Ať zjistí rozsah poškození šroubů.“

Rozkaz přijali v hlubokém tichu. Vallenar se velice pomalu otočil a zadíval se důstojníkovi do očí.

„Pane, v takhle rozbouřeném moři? Kdo se tam potopí, už se nevrátí,“ řekl důstojník.

Vallenar se mu stále díval do očí. Santader byl na lodi relativně nový. Strávil v téhle prdeli světa jenom šest měsíců.

„Ano,“ řekl Vallenar, „to je problém. To nemůžeme.“

Muž se usmál.

„Pošlete jich tam šest. Aspoň jeden přežije a dokončí tu práci.“

Důstojníka přešel smích.

„To je rozkaz. Pokud neuposlechnete, budete velitelem toho týmu.“

„Ano, pane,“ řekl důstojník.

„Na pravoboku je velká dřevěná dopravní klec, označená ‚Děla 40mm‘. Uvnitř je náhradní lodní šroub.“ Vallenar se připravil na všechny situace, včetně ztráty lodního šroubu. Ukrytím ušetřených náhradních dílů na lodi ty zkorumpované darebáky z admirality v Punta Arenas pěkně doběhl. „Po zjištění rozsahu škod uřežte části z náhradního šroubu a opravte starý. Potápěči je navaří. Za necelou hodinu budeme na mělčině Isla Deceit. Nevydám žádný příkaz k opuštění lodi. Neozve se žádné tísňové volání. Buď opravíte šrouby, nebo celá posádka i s lodí půjde ke dnu.“

„Ano, pane,“ řekl důstojník téměř šeptem. Pohled na ostatní důstojníky mu prozradil, co si o jeho plánu myslí. Vallenar na ně kašlal. Ať si myslí, co chtějí, hlavně že poslechnou.

Rolvaag, 7:55

Manuel Garza stál na úzkém kovovém můstku a díval se na lesklý červený kámen pod sebou. Z téhle výšky vypadal skoro drobný: exotické vejce, ležící v hnízdě ze dřeva a ocele. Mřížoví, které ho podepíralo, bylo mistrovským kouskem. Opravdu parádní, snad nejlepší stavba, kterou ve svém životě vytvořil. Musela vyvinout obrovskou sílu a být naprosto přesná. Gene Rochefort by to ocenil. Garzovi bylo líto, že to Rochefort nevidí. Kromě skvělého technického díla dokázalo na jeho tváři jen máloco vzbudit spokojený úsměv.

Svářečské družstvo vystoupilo z poklopu přístupové chodby v těžkých gumácích a s dupáním ho obklopilo na můstku. Bylo vesele barevné: žluté obleky a rukavice a červené diagramy s individuálními úkoly.

„Dostali jste úkol,“ řekl Garza, „a víte, co dělat. Přivaříme toho zkurvysyna na místo, aby si na rozbouřeným moři moc nevyskakoval.“

Předák šaškovsky zasalutoval. Všichni vypadali dobře naložení. Meteorit byl v kolébce, chilský torpédoborec zmizel ze scény a jsou na cestě domů. „A ještě jedna maličkost! Nedotýkejte se ho.“

Muži se zasmáli. Někdo zavtipkoval o únikové rychlosti Timmerova zadku, ale nikdo se nehýbal, aby vlezl do výtahové klece, která je poveze dolů. Garzovi bylo jasné, že i když vypadají plní optimismu, jsou strašně nervózní. Meteorit byl bezpečně v podpalubí, ale neztratil schopnost budit hrůzu.

Byl jen jeden způsob, jak to zařídit. Rychle. „Jdeme na to,“ řekl Garza, poplácal předáka po zádech a přistrčil ho k výtahu.

Muži vlezli do klece. Garza měl sto chutí zůstat nahoře. Celou operaci by mohl lépe pozorovat z můstku, ale rozhodl se, že bude kolegiální. Vstoupil do klece a zavřel mříž.

„Taky do břicha bestie, pane Garzo?“ zeptal se někdo.

„Hlavně k tomu nestrkejte prdele.“

Dojeli na dno a vstoupili na kovové nosníky, které ležely napříč kýlovým trámům a tvořily dno. Z kolébky vedly všemi směry rozpěrné ocelové tyče a dubové trámy, které přenášely váhu meteoritu do všech částí lodi. Muži našli podle diagramů svá místa, vylezli po vzpěrách a zmizeli v té složité mříži, obklopující meteorit. Na chvilku byla nádrž tichá. Zdálo se, že nikdo nechce začít první. Ale pak se rozsvítily světelné body, které v temném prostoru vrhaly bláznivé stíny na stěny. Akce se rozběhla.

Garza zkontroloval celkový diagram a přesvědčil se, že každý dělá, co má. Z kritických uzlů mřížoví se ozývalo syčení. Zkontroloval všechny muže. Nebylo sice pravděpodobné, že se nějaký kovboj k meteoritu přiblíží, ale chtěl se o tom ujistit. Zaslechl nějaké kapání. Hledal jeho zdroj a uviděl dvacet metrů nad sebou kulaté okénko ve stropu nádrže, jako okno ve střeše katedrály. Když se podíval dolů, spatřil mokré nosníky. Konečně, to je přirozené. Všechny lodě nabírají trochu vody. Za stěnou nádrže slabě hučel příboj. Loď se pomalu kolébala. Myslel na tři vrstvy kovu mezi nimi a bezedným oceánem. To byla hloupá myšlenka. Raději se podíval nad sebe na meteorit, který ležel ve svém zamřížovaném vězení.

Pohled zdola byl impozantnější, ale přesto se meteorit v té obrovské nádrži skoro ztrácel. Nemohl pochopit, jak něco tak malého může tolik vážit. Pět Eiffelovek, stlačených v jednom kousku kamene s hladkým oblým povrchem. Neměl žádné díry jako normální meteorit. Překvapující, téměř nepopsatelná barva. Byl by z toho pěkný prstýnek pro přítelkyni. Vzpomněl si na Timmera. Tak ne, žádný prstýnek!

Podíval se na hodinky: patnáct minut. Celou akci odhadoval na pětadvacet minut. „Jak to jde?“ zavolal na předáka.

„Už jsme skoro hotoví,“ zavolal předák a jeho hlas se rozléhal obrovitým prostorem.

Garza vnímal, jak se teď loď více houpe. Cítil svařovanou ocel, wolfram a titanium.

Svítící body se začaly vytrácet. Garza přikývl. Dvaadvacet minut, to není špatné. Ještě několik kritických svarů, a je to. Rochefort radil omezit sváření na minimum. Kde je to možné, je třeba volit jednodušší řešení. Čím je něco jednodušší, tím míň je pravděpodobné, že to selže. Byl to možná domýšlivec, ale zatraceně dobrý inženýr.

Loď se teď pěkně houpala. Škoda že tu Rochefort není. Je to pravda, při každé práci je nějaký smrťák. Je to trochu jako ve válce. Lepší je nenadělat si moc přátel.

Loď se nakláněla stále více. To ale byla pěkná pecka, pomyslel si. Ozvalo se skřípání a sténání. „Držte se pevně!“ vykřikl na své mužstvo a chytil se zábradlí. Loď se stále více nakláněla.

Pak zjistil, že leží na zádech v černé tmě a něco ho strašlivě bolelo. Jak se sem dostal? Uplynula minuta, nebo hodina? Nebyl schopen odpovědět. Třeštila mu hlava. Byla to exploze? Kdesi v temnotě někdo strašlivě naříkal. Cítil silnou vůni ozónu a spáleného kovu, smíšenou s pachem kouřícího dřeva. Po tváři mu stékalo něco teplého a lepkavého. Bolest v těle tepala v rytmu srdce. Pak začalo všechno odplývat a za chvíli už mohl zase spát.

Rolvaag, 8:00

Palmer Lloyd se vydal na můstek. Už byl obrněný. Nikomu neukáže nějakou dětskou rozmrzelost.

Přijali ho zdvořilým přikývnutím. Na můstku vládl nový duch a chvilku mu trvalo, než to pochopil. Akce byla téměř u konce. Už nebyl nežádoucí pasažér, ale Palmer Lloyd, vlastník nejdůležitějšího meteoritu, jaký kdy byl objeven, ředitel Lloydova muzea a Šéf Lloydovy společnosti, třetí nejbohatší muž světa, který je všechny platí.

Postavil se za kapitánku. Přes její zlaté výložky viděl monitor, udávající polohu. Loď byla na obrazovce zakreslena jako křížek, dlouhá osa ukazovala směr plavby. Přední konec osy se pomaloučku přibližoval k červené čáře, která se táhla přes celý displej. Informace byla upřesňována vždy po několika sekundách pomocí satelitu. Až překročí čáru, budou v mezinárodních vodách. Budou volní. „Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se.

„Osm minut,“ odpověděla Brittonová. V jejím chladném hlase se už neozývalo napětí, jako v těch úzkostných závěrečných chvílích u ostrova.

Lloyd se podíval na Glinna. Stál vedle Pupuppa s rukama složenýma za zády a s tváří jako vždy bez výrazu. Lloydovi se zdálo, že v jeho očích čte samolibost. Od největšího vědeckého a technického úspěchu dvacátého století je dělily minuty.

Rozhlédl se kolem. Důstojníci byli unavení, ale vypadali spokojeně. První důstojník Howell, McFarlane a Amirová stáli tiše vedle sebe. Byl tu dokonce i mazaný starý doktor, který vylezl ze svého kutlochu v podpalubí. Jako by se shromáždili, aby byli svědky tohoto důležitého okamžiku.

Lloyd se narovnal a malým gestem upoutal pozornost. Počkal, až se na něj všichni podívají, a otočil se ke Glinnovi. „Pane Glinne, ze srdce vám gratuluji.“

Glinn se lehce uklonil. Všichni na můstku se usmívali.

Vtom se otevřely dveře. Do místnosti vjel stevard s kovovým vozíkem, na kterém rachotilo dvanáct skleniček a mísa naložená kostkami ledu, z nichž vyčnívalo hrdlo láhve šampaňského.

Lloyd si potěšené zamnul dlaně. „Eli, vy jste ale lhář! Jste tajnůstkářský jako stará baba. Ale načasovat věci umíte.“

„Pravda, trochu jsem si zalhal. Nemám s sebou jenom jednu láhev, ale ve skutečnosti celou bednu.“

„To je skvělé, sem s ní!“

„Oslavíme to jenom jednou. Tohle je kapitánský můstek. Ale žádné strachy, až budeme v newyorském přístavu, vypijeme všech deset zbývajících. Prosím, přátelé, jste zváni,“ řekl a ukázal směrem k vozíku. Lloyd vytáhl láhev z ledu a držel ji s úsměvem ve výši.

„Tentokrát ji neupusť, ano?“ řekl téměř neslyšně Pupupp.

Lloyd se podíval na Brittonovou. „Kolik ještě?“

„Tři minuty.“

Za okny fičel panteonero. Brittonová ho však uklidnila. „Jakmile objedeme Staten Island, budeme v závětří Tierra del Fuego. A to mnohem dřív, než se jihozápadní vítr změní na nebezpečnější severozápadní.“

Odplomboval zátku a čekal s chladnou lahví v ruce. Jediným zvukem na můstku bylo skučení větru a vzdálené hřmění oceánu.

Brittonová se zadívala na obrazovku a na Howella, který souhlasně přikývl.

„Rolvaag právě vplul do mezinárodních vod,“ řekla klidně.

Ozval se jásot. Lloyd vystřelil zátku a naléval všem dokola.

Náhle se před ním objevila šklebící se tvář Pupuppa, který měl v každé ruce jednu skleničku.

„Taky sem, guv! Fro mě a pro mého přítele.“

Lloyd vyprázdnil láhev do sklenic.

„Jakého přítele?“ zeptal se s úsměvem. Jeho role, i když nevelká, byla rozhodující. Vymyslí pro něj nějakou dobrou práci v Lloydově muzeu. Možná údržbáře, nebo snad hlídače. Možná že by jako poslední indián kmene Yaghan mohl být sám exponátem. Něco už vymyslí.

„Hanuxu,“ odpověděl Pupupp. Ušklíbl se a napil se z obou sklenic najednou. Tartas na kapitánském můstku přerušil hlas prvního důstojníka.

„Mám kontakt s lodí! Vzdálenost třicet dvě míle, kurz 315, rychlost dvacet uzlů.“

Můstek utichl. Lloyd se podíval na Glinna a cítil, jak se mu stahují vnitřnosti. Glinn měl ve tváři výraz, jaký v ní ještě neviděl. Vypadal překvapeně.

„Glinne,“ řekl, „to je nějaká obchodní loď, že?“

Aniž by odpověděl, Glinn přešel ke svému muži u počítače a něco mu tiše řekl.

„Je to Almirante Ramirez,“ řekla Brittonová.

„Jak to z té obrazovky můžete poznat?“ zeptal se Lloyd a jeho hrdý pocit vystřídal výraz nedůvěry.

Brittonová odpověděla: „Jistě se to říct nedá, ale je na správném místě ve správný čas. Kolem Strait of Le Maire může jistě plout víc lodí, ale jenom tahle míří naším směrem.“

Lloyd se díval, jak se Glinn baví s mužem u počítače. „Myslel jsem, že jste toho zkurvysyna vyřídil,“ řekl Lloyd.

Glinn se napřímil a Lloyd okamžitě zaznamenal, že se do jeho tváře vrátil sebevědomý výraz. „Náš přítel se ukázal neobyčejně vynalézavý.“

„Co tím myslíte?“

„Comandante Vallenar opravil svou loď, nebo aspoň částečně. Nevěřil bych, že je to možné. Ale to je vlastně jedno.“

„Jak to?“ zeptala se Brittonová.

„Podle jeho psychologické charakteristiky. Nebude nás pronásledovat v mezinárodních vodách.“

„To je trochu sebevědomá předpověď, myslím. Ten člověk je blázen a blázen může udělat cokoli.“

„Nemáte pravdu. Comandante Vallenar je srdcem námořní důstojník, ať už je, jaký chce. Je hrdý na svou loajalitu a na svou čest a má abstraktní vojenské ideály. Nebude nás za tou čarou pronásledovat. Kdyby to udělal, připravil by Chile horkou chvilku. Nemůže si dovolit dostat svou zemi do konfliktu s největším dodavatelem zahraniční pomoci. A kromě toho, nemůže s poškozenou lodí do té bouře, která přijde.“

„Tak proč se za náma pořád drží?“

„Řekl bych ze dvou důvodů. Zaprvé nezná naši přesnou polohu a myslí si, že nás dostihne dřív, než budeme v mezinárodních vodách. A zadruhé, je to muž vznešených gest. Je jako pes, který tahá za řetěz, i když ví, že jeho kořist je z dosahu. Popluje za námi až na hranici a pak se vrátí.“

„To je skvělá analýza,“ řekla Brittonová. „Jen jestli je správná.“

„Bez obav,“ řekl Glinn. Jeho hlas byl naprosto přesvědčivý.

Lloyd se usmál. „Já už jsem několikrát udělal tu chybu, že jsem vám nevěřil. Když říkáte, že nepřekročí, tak nepřekročí. Já to beru.“ Napil se.

Brittonová mlčela. Glinn k ní přistoupil a Lloyd konsternované pozoroval, jak ji vzal za ruce a něco jí šeptal. Kapitánka se začervenala. „Dobře,“ řekla sotva slyšitelným hlasem.

Kde se vzal, tu se vzal, objevil se Pupupp a nastavoval obě prázdné skleničky. Lloyd si stačil všimnout, jak přirozeně drží rovnováhu, ačkoli se podlaha dost nakláněla.

„Máte ještě?“ zeptal se Yaghan. „Pro mě a mého přítele?“

Nebyl čas odpovědět. Ozvala se rána a celá loď se otřásla. Světla na můstku zablikala a na monitorech se objevil šedivý elektronický šum. Brittonová a důstojníci okamžitě běželi na svá místa.

„Co to, proboha, bylo?“ zeptal se ostře Lloyd.

Nikdo mu neodpověděl. Glinn se vrátil ke svému operátorovi a mluvil s ním tichým naléhavým hlasem. Loď se znovu otřásla a ozval se zvuk, podobný lidskému zasténání. A další.

Jak náhle to začalo, tak náhle to skončilo. Obrazovky se rozsvítily a ozvalo se vrčení rebootovaných počítačů.

„Nevíme, co to bylo,“ řekla Brittonová, která Lloydovi konečně odpověděla. Dívala se na přístroje. „Nějaká porucha. Možná exploze. Zdá se, že to ovlivnilo všechny lodní systémy.“ Obrátila se na prvního důstojníka. „Zjistěte škody, pane Howelle.“

Howell zvedl telefon a dvakrát zavolal. Po druhém krátkém rozhovoru položil sluchátko a tvář mu zbledla.

„Bylo to v nádrži,“ řekl. „V té, kde je meteorit. Stala se tam vážná nehoda.“

„Jaká nehoda?“ zeptal se Glinn.

„Elektrický výboj.“

Glinn se otočil na McFarlana a Amirovou. „Běžte tam. Zjistěte, co se stalo a proč. Doktore Brambelle, myslím, že…“

Ale Brambell už zmizel.

Almirante Ramirez, 8:30

Vallenar upřeně hleděl do tmy, jako by jen samotný úkon mohl způsobit, že prchající tanker zahlédne.

„Hlášení!“ obrátil se na kormidelníka.

„Těžko říct, pane, vzhledem k tomu rušení. Můj odhad je, že cíl má kurz 090 a rychlost přibližně šestnáct uzlů.“

„Vzdálenost?“

„To se, pane, nedá přesně říct. Asi třicet námořních mil. Ani to bych nevěděl, kdyby před chvílí nepřestali na okamžik rušit.“

Vallenar cítil rytmický pohyb lodi nahoru a dolů, nahoru a dolů. Bylo to nepříjemné a znepokojivé. Takový pohyb zažil jenom jednou, když se dostali do bouře při výcviku jižně od Diego Ramirez. Věděl, co ten divný pohyb znamená: vzdálenost mezi hřbety vln je větší než dvojnásobná délka Almirante Ramireze. Vlny je zaplavovaly zezadu. Za zádí se vždy objevila vysoká vlna se zpěněným hřebenem, rozlila se po palubě a zmizela někde vpředu v temnotách. Kdyby se mezi nimi vyskytla obrovská vlna, tigre, udělá si s lodí, co bude chtít, protože kormidlo zůstane nad hladinou. Třeba je i převrhne. Pokud se ovšem obrátí směrem na jih, budou mít vlny z boku a bude to ještě horší.

Zapátral v kapse uniformy, vytáhl puro z prohlédl si jeho ušpiněné listy. Myslel na své dva mrtvé potápěče, jejichž chladná těla byla zabalená v plachtě a uložená v bedně na zádi. Myslel na dva další, kteří se nevrátili, a na třetího, který se klepal v podpalubí v posledním stadiu podchlazení. Udělali svou povinnost. Nic víc a nic míň. Loď je opět schopna plavby. Pravda, šrouby jsou poškozené a víc než dvacet uzlů nedokážou. Ale tanker udělá jenom šestnáct. A dlouhá plavba na východ k mezinárodním vodám mu poskytne čas, který potřebuje.

Podíval se na kormidelníka. Posádka byla vyděšená z bouře i z pronásledování. Strach je dobrý. Vyděšení muži pracují rychleji. A Timmer má cenu deseti z nich.

Ukousl konec doutníku a vyplivl jej. Timmer má cenu všech dohromady.

Pečlivě a metodicky si zapálil. Žhavý konec se odrážel od inkoustových oken. Teď už určitě vědí, že po nich zase jde. Teď už ale bude opatrnější. Stačí, když do jejich pasti spadl jednou. Už to neudělá. Původně plánoval, že jim loď poškodí. Ale teď bylo jasné, že Timmer je mrtvý. Teď je prostě potopí.

Za pět hodin, možná ani ne, se dostane na dostřel čtyřpalcových děl. Pokud mezitím přestanou rušit, nasadí exocety. Tentokrát už žádnou chybu neudělá.

Rolvaag, 9:20

Když McFarlane běžel s Ráchel za patami chodbou k ošetřovně, málem se srazil s doktorem Brambellem. Byl to zcela jiný Brambell než ten zatrpklý lenivý člověk, kterého znal z jídelny. Tenhle byl vzteklý, napjatý, a pohyboval se jako fretka.

„Jdeme se podívat,“ začal McFarlane, ale Brambell upaloval chodbou a zmizel za jedněmi dveřmi, aniž by je vzal na vědomí. McFarlane zkontroloval, co tomu říká Ráchel, a vyrazili za ním. Vstoupili do jasně osvětlené místnosti; doktor tam stál nad lůžkem a vyšetřoval nehybného pacienta s gumovými rukavicemi na rukou. Muž měl zabandážovanou hlavu a prostěradlo pod ním bylo zakrvácené. Brambell skončil, přetáhl mu prostěradlo přes hlavu a otočil se k umyvadlu.

McFarlane hlasitě polkl. „Potřebujeme mluvit s Manuelem Garzou,“ řekl.

„Vyloučeno,“ řekl promptně doktor, stáhl si rukavice, hodil je do koše a pustil si na ruce horkou vodu.

„Doktore, musíme se ho zeptat, co se stalo. Závisí na tom bezpečnost lodi.“

Brambell se napřímil a poprvé na McFarlana pohlédl. Vypadal zachmuřeně a soustředěně. Rozhodování nebylo snadné.

„Místnost číslo tři,“ řekl a natáhl si čisté rukavice. „Máte na to pět minut.“

Místnost číslo tři byl malý pokoj s jediným lůžkem. Garza byl vzhůru. Měl modrou tvář, černé oči a obvázanou hlavu. Když vstoupili, obvaz se pohnul, oči na ně pohlédly a ihned se odvrátily. Jsou všichni mrtví, že?“ zašeptal.

McFarlane zaváhal. „Jeden ne.“

„Ten taky umře.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

Ráchel mu položila ruku na rameno. „Manueli, víme, jak je to pro tebe strašný, ale musíme vědět, co se v ty nádrží stalo.“

Garza se na ni nepodíval. Stiskl rty a v jeho zčernalých očích se zablýsklo. „Co se stalo? Co myslíte? Ten zasranej meteorit spustil.“

„Jak spustil?“

„Explodoval. Jako u Timmera.“

McFarlane a Ráchel si vyměnili pohledy.

„Někdo z tvých mužů na něj sáhl?“ zeptala se Ráchel.

Garza sebou škubl. McFarlanovi nebylo jasné, co vyjadřují jeho hluboké oční důlky. Snad údiv, že se někdo může tak hloupě ptát. „Nikdo se ho nedotkl.“

„Někdo se ho musel dotknout.“

„Když říkám nikdo, tak nikdo! Pořád jsem je sledoval.“

„Manueli…“ začala Ráchel.

Garza se rozčileně nadzvedl. „Myslíte, že mí muži byli blázni? Ty se toho báli jako čert kříže. Říkám vám, nikdo se nepřiblížil ani na dva metry.“

Zkroutil se bolestí.

McFarlane za okamžik pokračoval: „Musíme přesně vědět, cos viděl. Pamatuješ si, co se stalo předtím? Viděl jsi něco zvláštního?“

„Ne. Ta práce byla v podstatě hotová. Všichni ještě měli ochranný oblek. Loď se nakláněla, byla to pěkně velká vlna.“

„Já si tu vlnu pamatuju,“ řekla Ráchel. „Ses si jistý, že nikdo neztratil rovnováhu, nikdo na to nesáhl?“

„Vy mi nevěříte, co?“ řekl Garza. „Já se na to vyseru. Nikdo se toho nedotkl. Zkontrolujte si záznam.“

„Nebylo na tom meteoritu něco zvláštního?“ zeptal se McFarlane.

Garza chvíli přemýšlel. „Ne. Nevím…“

McFarlane se naklonil blíž. „Ta obrovská vlna loď naklonila. Myslíš, že tu explozi mohl způsobit náklon?“

„Proč? Při nakládání do nádrže jsme ho taky nakláněli a nic se nestalo.“

Bylo ticho.

„Je to ta věc,“ zamumlal Garza. McFarlane zamrkal. Nebyl si jistý, zdá dobře rozuměl. „Cože?“ zeptal se.

„Říkám, že je to ta zasraná věc. Chce nás zabít. Všechny nás chce zabít.“ Když to řekl, otočil se k okénku a už nepromluvil.

Rolvaag, 10.00

Za okny kapitánského můstku se probudilo kalné ráno a rozhrnulo záclonu. Nebylo o co stát. Nelítostné gigantické vlny se valily jakoby z černého mraku na západním obzoru a mizely na východě. Panteonero se představil jako uječený vítr, který vytrhává z vrcholků vln kusy oceánu, rozfoukává je do vzduchu a zaplní celý obzor bílými plochami pěny. Tanker se zvedal, nakláněl, klesal a nakláněl jako v pomalé agónii.

Eli Glinn stál sám u okna s rukama za zády. Díval se na zběsilost živlů, ale uvnitř cítil klid, který od zahájení toho nešťastného projektu, plného neočekávaných změn a překvapení, málokdy okusil. Dokonce i tady na lodi ho ten meteorit ničil – Howell se vrátil z ošetřovny se zprávou o šesti mrtvých a zraněném Garzovi. Přesto přese všechno, EES zvítězila. Byl to její největší technický zázrak.

A tím taky zůstane. Do podobného podniku se už nikdy nepustí.

Otočil se. Kapitánka a lodní důstojníci bylí přilepení na radarovém displeji, sledujícím Almirante Ramireze. Lloyd se postavil za nimi. Všichni vypadali napjatě. Psychologický profil komandanta Vallenara je nepřesvědčil. Nevěděli, že se charakteristiky, vypracované jeho týmem, nikdy nemýlí a umožňují vždy správný odhad. Kromě toho Vallenara znal. Viděl se s ním. Viděl železnou disciplínu na jeho lodi. Poznal ho jako zkušeného důstojníka, který má rád svou zemi a respektuje autoritu. Ten tu čáru nepřekročí. Určitě ne pro nějaký meteorit. V posledním okamžiku se otočí a pomaže domů.

„Kapitánko,“ zeptal se, „jak se dostaneme z Drakeovy cesty?“

„Jakmile Ramirez obrátí, nasadíme kurz 330 směrem do závětří Jižní Ameriky. Tam se dostaneme z bouře.“

Glinn souhlasně přikývl. Už to brzy bude.

Brittonová se dívala na obrazovku a mlčela.

Glinn se prošel a stoupl si za ni vedle Lloyda. Zelená tečka, představující na elektronické mapě Vallenara, se rychle přibližovala k mezinárodním vodám. Glinn se musel usmát. Bylo to jako dívat se v televizi na koňské dostihy, jejichž výsledek už zná. „Máte nějaký rádiový kontakt s Ramirezem?“

„Ne,“ řekla Brittonová. „Mlčí a nebaví se ani se svou základnou. Banks už před několika hodinami slyšel, jak jim velitelství ze základny nařizuje, aby se vrátili.“

Přirozeně, pomyslel si Glinn. To souhlasí s jeho charakteristikou.

Zadíval se na Brittonovou, na pihy kolem nosu, na její držení těla. Teď o jeho úsudku pochybuje, ale brzy uvidí, že má pravdu. Myslel na její odvahu, na její neomylný šestý smysl, na důstojnost, kterou projevila, když ji odvolal, a na klid za každé situace. Cítil, že je to žena, které konečně může důvěřovat. Možná je to ta, kterou hledá. Začal uvažovat o správné strategii jak ji získat, o potenciálních možnostech neúspěchu a nejlepší cestě k…

Pohlédl na obrazovku radaru. Zelený bod byl za čarou. Proběhl jím záchvěv nervozity. Ale uvážil všechny faktory. Otočí se.

Odtrhl zrak od obrazovky a přešel zpátky k oknu. Byl to strašlivý pohled. Vlny zaplavovaly hlavní palubu v zelených vrstvách, které mizely v jícnech odpadových trubic. Měl však pocit, že Rolvaag je stále stabilní, houpal se v rytmu vln a ta hmota v centrální nádrži představovala dobrou zátěž.

Podíval se na hodinky. Teď to přijde!

Skupina nad obrazovkou zašuměla. „Ramirez mění kurz,“ řekla Brittonová a vzhlédla.

Glinn přikývl a lehce se usmál.

„Otáčí se severně na kurz 060.“

Glinn čekal.

„Překročil čáru,“ dodala Brittonová tiše.

„Kurs 060.“

Glinn zaváhal. Vallenar má poničenou navigaci a poškozené kormidlo, asi mu to moc nejde.

Minuty míjely. Glinn přešel od okna zpět k obrazovce. Zelený bod pokračoval východoseverovýchodně. Neplul teď přímo za nimi, ale neobracel. To je divné. Pocítil nepříjemné mrazení.

„Už to bude,“ zamumlal.

Ramirez pokračoval ve svém kurzu.

„Udržuje rychlost,“ řekl Howell.

„Otoč se!“ šeptal Lloyd.

Loď ho neposlechla. Namísto toho udělala další korekci kurzu na 050.

„Co to, sakra, dělá?“ vybuchl náhle Lloyd.

Brittonová se narovnala a podívala se přímo na Glinna. Nic neřekla, ale slova byla zbytečná. Bylo mu naprosto jasné, co si myslí.

Zachvěl se, ale rychle se vzpamatoval. Už to bylo jasné. „Samozřejmě, má problémy s kormidlem a jeho navigační systém ovlivňuje naše rušení. Oni nevědí, kde jsou.“ Otočil se ke svému operátorovi. „Vypněte rušení, ať si náš přítel zjistí, kde jsou.“

Operátor vyťukal několik příkazů. „Je vzdálený dvacet mil,“ řekl Howell. „Jsme v dosahu jeho exocetů.“

„To vím,“ řekl Glinn. Ticho na můstku bylo absolutní. Pak promluvil Howell: „Zaměřil nás radarem. Má naši vzdálenost a kurz.“

Poprvé od své dávné nešťastné operace u rangerů Glinn cítil nevolnost v útrobách.

„Dejme jim pár minut. Než mu dojde, že jsme oba v mezinárodních vodách.“

Minuty ubíhaly.

„Panebože, zapněte to rušení!“ řekla ostře Brittonová.

„Ještě chvíli, prosím.“

„Odpálili exocet!“ křikl Howell.

„CIWS na plnou automatiku. Palte.“

Další minuty byly děsivé. Bude to fungovat?

Náhle se ozval rachot děl, střílejících dávky proti střele, a svist na pravoboku. Na okna můstku zabubnovaly drobné kovové úlomky. Funguje to!

„Stále nás zaměřuje radarem,“ řekl Howell.

„Pane Glinne,“ křičela Brittonová, „nařiďte svému muži, ať zapne rušení.“

„Zapněte elektronická protiopatření,“ řekl Glinn tiše a naklonil se nad obrazovku. Upřeně se díval na tvrdošíjný zelený bod a pokoušel se to pochopit. Vallenar po nich střílel. To očekával. Teď, když zahrozil, otočí. Už by to mělo být.

Ale pulzující zelená tečka pokračovala ve svém kurzu. Nebyl to přímo jejich směr, vedl však hluboko do mezinárodních vod.

„Eli,“ ozval se Lloyd podivně chladným hlasem. Glinna stálo jisté úsilí vytrhnout se ze svých úvah. Setkal se Lloydovým pohledem.

„On se nechystá obrátit,“ řekl Lloyd. „Jde po nás. Chce nás zlikvidovat.“

Rolvaag, 10:20

Sally Brittonová se vzchopila. Musí se soustředit na to, co bude dál. Stačil jediný pohled na Glinnovu bledou rozpačitou tvář. Věděla, co potřebovala vědět, a zároveň ji přešla zlost. Pocítila naopak záchvěv soucitu s mužem, který je všechny neodpustitelně špatným odhadem dostal do strašného nebezpečí. Sama udělala podobnou chybu na podobném můstku, a není to tak dávno.

Přešla do zadní části místnosti k velké námořní mapě oblasti Hornova mysu. Pozorně se na ni zadívala a napětí z ní pomalu opadalo. Nabízelo se několik možností. Ještě možná není všechno ztraceno.

Někdo se postavil vedle ní. Spatřila, že Glinnovi se už vrací barva do tváří a z očí mu pomalu mizí šok. S překvapením si uvědomila, že ten muž ještě není ani zdaleka poražený.

„Kapitánko,“ řekl, „můžeme si promluvit?“

Přikývla.

Vytáhl z náprsní kapsy obleku nějaké papíry.

„Mám tu všechny specifikace Almiranta Ramireze. Asi před třemi týdny byla tahle data přesná.“

Podívala se něj. „Kde jste to sehnal?“

„Poslali mi to z úřadu.“

„Tak čtěte.“

„Almirante Ramirez je torpédoborec třídy Almirante a postavil ho Vickers Armstrong v Anglii pro chilské námořnictvo v roce 1957. Loď byla spuštěna na vodu v roce 1960. Úplná posádka čítá dvě stě šedesát šest námořníků, včetně sedmnácti důstojníků. Má výtlak…“

„Nemusíte mi číst jejich jídelní lístek. Zajímá mě jeho výzbroj.“

Glinn se zadíval do papírů. „V sedmdesátých letech byl dodatečně vybaven raketami typu Exocet 38 s dostřelem přes padesát kilometrů. Náš CIWS si s nimi poradí, jak jste právě viděla.“

„Co má ještě?“

„Čtyři Vickersova čtyřpalcová děla, dvě na přídi, dvě na zádi, s kadencí čtyřiceti výstřelů za minutu na vzdálenost patnácti kilometrů. Jsou normálně řízeny střeleckými radary. Mají ale starší typ radarového zaměřování, které náš systém ECM dokonale ruší. Takže jim nebudou k ničemu, pokud nezačnou zaměřovat vizuálně. To bohužel můžou.“

„To je strašný. Čtyřicet ran za minutu každé z těch děl?“

„Mají také čtyři čtyřicetimilimetrové boforsy s dostřelem deseti kilometrů. Ty střílejí třistakrát za minutu.“

Brittonová cítila, že bledne. „Každé z nich by nás za minutu potopilo. Nesmíme se jim dostat na dostřel.“

„Vizuální zaměření je na bouřlivém moři obtížné. Ale máte pravdu, na dostřel se jim dostat nesmíme. Musíme zrychlit.“

Chvíli neodpovídala. „Víte, šestnáct uzlů je naše maximální rychlost.“

„Nemůžete zapnout taky nouzový diesel?“

Brittonová se obrátila na prvního důstojníka. „Pane Howelle, nemohli bychom nějakým způsobem o trochu zvýšit rychlost?“

„Mohl bych se pokusit vyždímat uzel navíc.“

„Výborně, udělejte to.“

Howell se obrátil na kormidelníka. „Všechno na devadesát, spusťte diesel.“

Někde dole se nepatrně zvýšil rámus. Glinn rychle počítal. Teď to bude čtyři a půl hodiny, možná trošku míň, než se dostanou na dostřel vickersů.

Brittonová se otočila k mapě. „Máme několik možností. Asi nejlepší bude okamžitě vyplout severovýchodně do argentinských vod. Argentina je nepřítelem Chile a chilský torpédoborec, který honí civilní loď, se jim nebude líbit. Budou to považovat za válečný akt.“

Podívala se na Glinna, ale jeho pohled neprozrazoval nic.

„Jinou možností je plout na britskou námořní základnu na Falklandech. Měli bychom také informovat naši vládu, že na nás útočí chilská válečná loď. Možná by na ni mohli vyvinout nějaký tlak.“

Čekala na odpověď.

Glinn konečně promluvil. „Už vím, co znamenala ta změna Vallenarova kurzu.“

„Co?“

„Jsme odříznuti.“

Rychle se podívala na mapu. Ramirez byl dvacet mil severně od nich a udržoval kurz tři sta stupňů. Náhle pochopila. „A do prdele!“ vydechla.

„Když změníme kurz k Argentině, nebo k Falklandům, dohoní nás asi tady.“ Glinn ukázal prstem na mapu.

„Mohli bychom zpátky do Chile,“ řekla rychle. „V Puerto Williams nás snad nepotopí.“

„Určitě ne. Bohužel, když se otočíme, zadrží nás tady.“ Jeho prst udělal další malý kroužek na mapě.

„Co britská vědecká stanice na ostrově Jižní Georgie?“

„To by nás zadržel tady.“

Prohlížela si mapu, jako by ji viděla poprvé.

„Podívejte, Sally; můžu vám říkat Sally? Když udělal tu malou změnu kurzu k severovýchodu, to už předvídal všechny naše možné únikové cesty. Kdybysme si to uvědomili a reagovali okamžitě, možná bysme měli šanci se k Argentině dostat. Ale teď už to nejde.“

Brittonová cítila, jak na ni sahá ledová ruka. „Co americké námořnictvo?“

„To už můj člověk zjistil. V okruhu dvaceti čtyř hodin není žádná vojenská pomoc.“

„Britská základna na Falklandech je vyzbrojená po zuby.“

„Ano, ale Chile bylo britským spojencem ve falklandské válce. Když budou Spojené státy požadovat vojenský zásah Angličanů proti jejich dřívějšímu spojenci, pak to ani s konexemi, které Lloyd a já máme, nevybavíme včas. V jižním Atlantiku nám nikdo nepomůže. Jsme v tom sami.“

Zadívala se na něj. Jeho šedé oči jako by mely barvu okolního oceánu. V tom oceánu byl nějaký plán. Bála se na něj zeptat.

„Musíme na jih,“ řekl Glinn jednoduše. „K Ledové bariéře.“

Brittonová nevěřila vlastním uším.

„Jižně za šedesátou rovnoběžku do toho ledu, v bouři jako je tahle? To není možné.“

„Máte pravdu,“ řekl Glinn, „není to možné. Ale je to jediná šance.“

Almirante Ramirez, 11:00

Po rozednění Vallenar zjistil, že se vítr změnil na západní. Jeho plán se dařil. Američané si pozdě uvědomili, že jsou odříznuti. Teď neměli jinou možnost, než zamířit k jihu. Taky to už udělali. Mají kurz 180. Tam na jihu, v černých mrazivých vodách Antarktického oceánu někde u Ledové bariéry, si to s nimi rozdá.

Prohlásil: „Od tohoto okamžiku přebírám palubu.“

Oficial deguardia, velitel paluby, řekl: „Ano, pane, kapitán velí palubě.“

„Nový kurz je 180,“ řekl Vallenar kormidelníkovi.

Tento rozkaz znamenal plavbu s vlnami z boku. To je pro torpédoborec nejnebezpečnější poloha. Jeho důstojníci vytřeštili oči. Vallenar čekal, až kormidelník zopakuje rozkaz a zadá přímé povely. Nic se však neozvalo.

„Pane?“ řekl místo toho palubní důstojník. Vallenar se na něj nepodíval. Nebylo to nutné. Tušil, co se chystá. Koutkem oka zahlédl, že velitel paluby a kormidelník stojí v pozoru.

Bylo to tu. Lepší teď než později.

Otočil se na palubního důstojníka a zvedl obočí. „Pane Santadere, máme na můstku nějaké potíže s předáváním povelů?“ Mluvil tak mírně, jak jen to bylo možné.

„Důstojníci Almiranta Ramireze chtějí znát cíl naší cesty, pane.“

Vallenar čekal. Ještě stále na něj nepohlédl. Ticho bylo účinnější než slova, jak kdysi objevil. Asi po minutě promluvil. „Mají chilští námořní důstojníci ve zvyku klást svému kapitánovi otázky?“ zeptal se.

„Ne, pane.“

Vallenar vytáhl pum, promnul je mezi prsty, ukousl koneček a pečlivě umístil doutník mezi rty. Nasál doutníkem vzduch.

„Tak proč se mě ptáte?“ zeptal se přátelsky.

„Pane… Protože naše plavba je neobvyklá, pane.“

Vallenar vytáhl doutník a prohlížel si jej. „Neobvyklá. Jak to?“

Nastalo rozpačité ticho.

„Myslíme, pane, že jsme včera dostali rozkazy vrátit se na základnu. Nevíme o žádném rozkazu k pronásledování civilní lodi.“

Vallenar zaregistroval slovo civilní. Byla to zřejmá připomínka, že Vallenar zbaběle pronásleduje neozbrojeného protivníka. Potáhl si z nezapáleného doutníku.

„Řekněte mi, pane Santadere, přijímáte na palubě lodi rozkazy od svého kapitána, nebo od velitele na břehu?“

„Od kapitána, pane.“

„Jsem já váš kapitán?“

„Ano, pane.“

„Takže nemá smysl diskutovat.“ Vallenar vytáhl zápalky, otevřel krabičku, jednu z ní vyjmul, pomaličku škrtal, dokud nevzplála, a zapálil si doutník.

„Pane, promiňte, ale to, co jste řekl, nám nestačí. Při opravě šroubu zemřeli lidé. Ve vší úctě žádáme informace o cíli naší cesty.“

Vallenar se konečně otočil. Cítil, jak v něm narůstá vztek. Vztek na ty arogantní Američany, na toho hajzla Glinna, který si přišel pokecat, zatímco jeho potápěči připevňovali k šroubům nálože, na Timmerovu smrt. To vše se teď obratilo proti jeho podřízenému, který se odvážil zpochybňovat jeho rozhodnutí. Natáhl kouř do plic a ucítil náraz nikotinu v krvi. Zahodil zápalku a svěsil ruku s doutníkem. Oficial de guardia byl zelenáč a hlupák, a dalo se čekat, že mu bude odporovat. Rozhlédl se po ostatních důstojnících na můstku. Všichni rychle odvrátili oči.

Nedbalým pohybem vytáhl z opasku pistoli a vtlačil ji důstojníkovi do prsou. Santader otevřel ústa a Vallenar zmáčkl spoušť. Devítimilimetrová kulka muže srazila jako pěst. Dopotácel se ke stěně. Díval se nevěřícíma očima na svou prostřelenou hruď, odkud v pravidelných intervalech tryskala jasně červená krev. Hvízdavě tudy procházel vzduch. Muž klesl na kolena, převrátil se na loket a jeho překvapené oči přestaly vnímat.

Vallenar zasunul pistoli do pouzdra. Jediným zvukem na můstku byly Santaderovy zoufalé pokusy nadechnout se. Z hrudi mu vytékal malý pramínek krve.

Vallenar se podíval na kormidelníka. „Pane Allere, od tohoto okamžiku jste velitelem paluby. A vy, pane Lomasi, jste velitelem kormidla. Vydal jsem rozkaz k novému kurzu. Proveďte.“

Otočil se, potáhl z doutníku a podíval se na oceán. Jeho pravá ruka se stále dotýkala luggeru. Doufal, že vzpoura nebude pokračovat. Byla by škoda ztratit Allera.

Aller se podíval na kormidelního důstojníka a pomalu přikývl. „Kormidlo doprava,“ řekl kormidelní důstojník, „Přecházíme na kurz 180.“

Kormidelník odpověděl: „Ano, pane, kormidlo plnou doprava, přecházíme na kurz 180.“

Vallenar pustil zbraň. Hotovo. Uřízněte hlavu a s tělem už není žádná práce.

Loď se stočila na jih. Ze západu teď přicházely obrovské vlny a bičovaly její pravobok. Torpédoborec se kymácel pod strašnými údery. Posádka můstku se držela sloupů, zábradlí a všeho, co bylo po ruce.

„Přímý kurz 180,“ řekl kormidelník chvějícím se hlasem.

„Výborně,“ odpověděl velitel kormidla.

Vallenar se naklonil nad mikrofon. „Radar, odhadněte, kdy se americká loď dostane na dostřel vickersů.“

Za okamžik přišla odpověď. „Pane, při současném kurzu a rychlosti za tři hodiny třicet minut.“

„Výborně.“ Ukázal palcem na umírajícího muže u svých nohou. „Pane Sanchezi, odneste ho. A ukliďte tady.“

Otočil se zpět ke zpěněnému moři.

Rolvaag, 11:30

Glinn stál nehnutě vedle kapitánky u kormidla. Při plavbě na jih k Šedesáté rovnoběžce se do pravého boku opíral západní vítr, který tady, na konci světa, stále nekonečně krouží a vytváří nejbouřlivější moře na zeměkouli. Ze západu se na východ hnaly vlny, vysoké jako hory. V poslední hodině bouře zesílila a zdálo se, že oceán ztratil povrch. Už nebylo vidět rozhraní mezi vodou a vzduchem, ječící vítr je rozmetal na chuchvalce pěny. Když tanker klesl do údolí mezi dvěma vlnami, nastalo krátké, podivné ticho. Pak loď dostala náraz, vyhoupla se výše a ječící vítr se na ni vrhl s plnou zuřivostí.

Glinn bouři nevnímal. Jeho myšlenky byly jinde. Vallenar do hry vsadil úplně všechno. Svou kariéru, posádku, loď, čest své země i svůj život. Věděl, že vezou jenom kámen. Obrovský kámen, ale nicméně kámen. To pronásledování nemělo žádný smysl.

Těžce se přepočítal. Neodpustitelně. Chvíli převaloval hořkost porážky po jazyku. Ale pak se přinutil myslet. Neměl by selhat. Nesmí.

Ten problém nebyl ve špatné charakteristice, v tom dvoustránkovém failu o Vallenarovi, který mu poslali z New Yorku. Problém ležel v něm samotném. Chyběl mu nejdůležitější díl skládačky, ale někde existoval, tím si byl jistý. Jenom jej nedokázal rozpoznat. Pokud nepochopí Vallenarovu motivaci k tomu nesmyslnému pronásledování, nemůže proti němu bojovat. Jak daleko je ochoten zajít? Bude ho pronásledovat i za Ledovou bariérou? Zavrtěl hlavou, jako by z ní chtěl vytřást odpověď, ale kde nic, tu nic. Bez znalosti Vallenarovy motivace nedokáže vymyslet žádný rozumný plán.

Kapitánka se upřeně dívala na chvějící se zelený bod, který představoval Almiranta Ramireze.

„Ramirez sleduje poslední půlhodinu náš kurz,“ řekla, aniž by vzhlédla. „180. Udržuje rychlost dvacet uzlů a přibližuje se.“

Glinn mlčel. Bylo neuvěřitelné, že Vallenar vede loď bokem k vlnám na takhle rozbouřeném moři. Obrovský Rolvaag s tím měl co dělat a torpédoborec měl šířku sotva třináct metrů. To bylo naprosto šílené. Je tu ale jistá možnost, že se Almirante Ramirez převrhne. Ovšem i jistá možnost je jenom možnost. Glinn netušil, zda je Vallenar dobrý námořník. Měl nepříjemný pocit, že je prvotřídní.

„S tímhle kurzem a rychlostí nás chytí ještě před Ledovou bariérou,“ řekla Brittonová. „A na dostřel se dostane ještě dřív.“

„Asi za tři hodiny,“ řekl Glinn. „Za soumraku.“

„Až se dostane na dostřel, myslíte, že bude střílet?“

„Určité.“

„Nemáme proti němu obranu. Rozstřílí nás jako řešeto.“

„Pokud se mu neztratíme ve tmě, máte bohužel pravdu.“

Vzhlédla k němu. „Co ten meteorit?“ zeptala se tiše.

„Co je s ním?“

„Když ho vyhodíme, budeme moci zrychlit.“

Glinn úplně ztuhl. Podíval se na Lloyda, který se se široce rozkročenýma nohama mračil u okna. Nic neslyšel. Odpověděl zvolna a zřetelně: „Abychom ho vyhodili, musela by loď zastavit. To by trvalo půl hodiny. Tím bysme Vallenarovi dopřáli čas, aby nás chytil. Potopí nás dřív, než zastavíme.“

„A co tedy uděláme?“ zeptala se ještě tišším hlasem. „Došla vám zásoba odpovědí?“

Podíval se do jejích zelených očí. Byly jasné, klidné a krásné. „Taková věc, jako problém bez řešení, neexistuje,“ řekl. „Stačí, když je najdeme.“

„Než jsme odpluli z ostrova, chtěl jste po mně, abych vám důvěřovala. Doufám, že můžu. Strašně bych si to přála.“

Glinna se zmocnil nečekaný příval citu. Odvrátil se. Jeho oči náhodně zavadily o radarový displej, kde byla tečkovaná zelená čára, označená jako Ledová bariéra. Pak se podíval Sally do očí. „Můžete mi důvěřovat, kapitánko. Já to řešení najdu, slibuju.“

Pomalu přikývla. „Nemyslím, že jste muž, který něco slíbí a pak to nesplní. Doufám, že mám pravdu. Pane Glinne, Eli, já už chci od života jenom jednu věc. Spatřit dceru.“

Glinn se chystal odpovědět, ale místo toho hvízdl překvapením. Mimoděk ustoupil. V náhlém vnuknutí pochopil, co pohání Vallenara. Otočil se a beze slova zmizel z můstku.

Rolvaag, 12:30

Lloyd neklidně rázoval po můstku tam a zpět. Bouře se divoce opírala do oken. Ale Lloyd se na to už nedíval. Nikdy v životě ještě neviděl něco tak hrozného. Moře se už ani nepodobalo vodě. Vypadalo spíš jako černé, hnědé a zelené hory, které rostly, padaly a rozpadaly se do obrovských krémových lavin. Nechápal, jak jejich; nebo jakákoli jiná loď; může v takovém moři přežít půl minuty. Ale Rolvaag stále odolával. Bylo obtížné se vůbec udržet na nohou, ale potřeboval se rozptýlit nějakou fyzickou aktivitou. Došel ke dveřím na pravoboku, prudce se otočil a pokračoval na druhou stranu. Uplynula hodina od okamžiku, kdy Glinn beze slova zmizel.

Náhlé zvraty štěstěny, nálady a nesnesitelné napětí už trvaly dvanáct hodin. Bolela ho hlava. Zažil podráždění, ponížení, triumf i obavy. Podíval se na hodiny a pak na tváře lodních důstojníků. Howell vypadal soustředěně. Brittonová se bez výrazu skláněla nad radarovou obrazovkou. Banks se rýsoval za dveřmi spojové místnosti. Lloyd měl chuť vytřást z nich nějakou odpověď, ale zřejmě mu už řekli všechno, co věděli. Mají asi dvě hodiny do okamžiku, kdy se Ramirez dostane na dostřel.

Lloyd se už zase vztekal. Byla to Glinnova chyba. Ten arogantní parchant studoval možnosti tak dlouho, až by člověk myslel, že nemůže udělat chybu. Ale kdysi někdo řekl: Myslet dlouho znamená myslet špatně. Kdyby ho neposlechl a vybavil pár telefonických hovorů, nebyli by teď bezmocní jako myš, za kterou běží kočka.

Dveře se otevřely a Glinn vstoupil. „Dobré odpoledne, kapitáne,“ řekl bezstarostně.

Lloyda tím rozzuřil téměř k nepříČetnosti. „Zatraceně, člověče!“ vybuchl. „Kde se flákáte?“

Glinn se na něj podíval. „Byl jsem si prohlédnout Vallenarovy záznamy. Už vím, co ho žene.“

„Koho to, sakra, zajímá? On žene nás, přímo do Antarktidy.“

„Timmer byl Vallenarův syn.“

Lloyd se zarazil. „Jaký Timmer?“ zeptal se zmateně.

„Vallenarův komunikační důstojník. Muž, kterého zabil meteorit.“

„To je absurdní. Říkali jste, že byl blonďák a měl modré oči.“

„Měl ho s Němkou.“

„To je dohad, nebo to víte?“

„Nemáme záznamy o jeho synovi, ale s Němkou se znal a je to jediné vysvětlení. Proto o něj měl takový strach, když jsem ho navštívil. A proto se ze začátku tak krotil a nestřílel po nás. Řekl jsem mu, že Timmer je na lodi. Ale jakmile jsme odpluli z ostrova, pochopil, že Timmer je mrtvý. Asi si myslí, že jsme ho zabili. Proto nás pronásleduje v mezinárodních vodách. A proto nás nepustí, dokud nezemře. Nebo my.“

Lloydova zuřivost vyprchala. Cítil se úplně vyždímaný. Promluvil unaveným hlasem: „A jak nám, prosím vás, tenhle psychologický výklad pomůže?“

Glinn neodpověděl a obrátil se k Brittonové. „Jak daleko jsme od Ledové bariéry?“

„Sedmdesát sedm námořních mil.“

„Vidíte na radaru nějaký led?“

Brittonová řekla: „Pane Howelle?“

„Asi deset mil jižně jsou nějaké malé ledovce. Na radaru dlouhého dosahu vidím přímo na bariéře masivní ledový ostrov. Vlastně dva ostrovy. Vypadá to, že je to jeden roztržený.“

„Kurz?“

„Jedna devět jedna.“

Glinn řekl: „Navrhuji nabrat tenhle kurz. Uděláme velmi pomalou otočku. Než si toho Vallenar všimne, můžeme míli nebo dvě získat.“

Howell se podíval na Brittonovou s otázkou v očích.

„Pane Glinne,“ řekla kapitánka, „v tomhle počasí a s takhle velikou lodí je přejet přes Ledovou bariéru sebevražda.“

„Máme pro to důvody,“ řekl Glinn.

„Mohl byste nám je laskavě sdělit?“ zeptal se Lloyd. „Nebo chcete zase všechno držet pod pokličkou? Možná by nás taky něco napadlo.“

Glinn se zadíval nejdříve na Lloyda, pak na Brittonovou a Howella.

„Máte pravdu,“ řekl po chvíli. „Máme totiž jen dvě možnosti. Buď se obrátit a snažit se torpédoborci ujet, nebo se držet tohoto kurzu a pokusit se mu pod Ledovou bariérou ztratit. Pravděpodobnost, že to nevyjde, je u první možnosti jedna. U té druhé možnosti je o něco menší. Druhý plán má navíc tu přednost, že přinutí torpédoborec plout v bočních vlnách.“

„Co je to Ledová bariéra?“ zeptal se Lloyd.

„Místo, kde se zmrzlé vody kolem Antarktidy potkávají s teplejšími vodami Atlantiku a Pacifiku. Oceánografové tomu říkají antarktická konvergence. Jsou tam neproniknutelné mlhy a samozřejmě nesmírně nebezpečné ledovce.“

„A vy navrhujete, aby tam Rolvaag plul! To vypadá, že nám navrhujete sebevraždu.“

„Potřebujeme úkryt. Musíme se Vallenarovi ztratit a pak nabrat kurz na sever. Ve tmě, mlze a ledu je naděje, že mu unikneme.“

„Ale spíš se potopíme.“

„Pravděpodobnost, že se trefíme do ledovce, je menší než pravděpodobnost, že nás trefí torpédoborec.“

„Co když tam nebude mlha?“ zeptal se Howell.

„Pak to bude zlé.“

Nastalo dlouhé ticho. Nakonec kapitánka řekla: „Pane Howelle, kurz 190. Otáčejte pomalu.“

Howell maličko zaváhal. Úsečným tónem pak předal rozkaz kormidelníkovi. Na Glinna se nepodíval.

Rolvaag, 14:00

McFarlane se opřel o nepohodlné plastikové křesílko, vzdychl a protřel si oči. Vedle něj seděla Ráchel a louskala buráky. Slupky padaly na kovovou podlahu pozorovacího stanoviště. Jediným světlým bodem prostoru byl monitor, usazený v kulatém okénku nad nimi.

„Že tě to pořád baví,“ řekl McFarlane.

Ráchel jako by chvíli uvažovala. „Baví,“ odpověděla.

Mlčeli. McFarlane zavřel oči. Cítil, že má hlavu a žaludek. Asi začínající mořská nemoc. Loď se náhle strašně naklonila. Zaslechl zvonit kov a kapat vodu. Jinak byla nádrž pod nimi tichá. I meteorit.

McFarlane s námahou otevřel oči. „Sjeď to znovu,“ řekl.

„Už jsme to viděli pětkrát,“ řekla Ráchel. Když McFarlane neodpovídal, zhluboka popotáhla a začala přetáčet kazetu.

Ze tří bezpečnostních videokamer v nádrži přežila explozi jen jedna. Ráchel zpomalila pásku v místě minutu před detonací a pak si záznam prohlédli znovu. Nic nového. Glinn měl pravdu. Horniny se nikdo nedotkl. Nikdo nebyl ani v její blízkosti.

McFarlane zaklel, opřel se a díval se dolů do nádrže, jako by hledal odpověď na jejích stěnách. Zadíval se na vrcholek meteoritu. Exploze šla jaksi bokem. Zlikvidovala světlo v nádrži, poškodila komunikační síť na přídi i na zádi, ale můstek a pozorovací stanoviště zůstaly netknuté. Mřížoví vypadalo téměř nepoškozené, i když sem tam nějaká ta vzpěra praskla. Na stěnách nádrže byly proužky kovové pěny a několik laminovaných dubových kmenů zčernalo. Tu a tam zůstaly stopy krve. Meteorit se nepohnul.

Přemýšlel o jeho tajemství. Co nám uteklo? Čeho jsme si nevšimli?

„Pojďme si to probrat,“ řekl. „Ta exploze byla zřejmě stejná jako ta, co zabila Timmera.“

„Možná silnější,“ řekla Ráchel. „Výboj jako kráva. Kdyby kolem nebylo tolik kovu, který ten náboj absorboval, mohlo to zničit celou lodní elektroniku.“

„A meteorit potom vysílal radiový šum,“ řekl. „Stejně jako u Timmera.“

Ráchel vzala vysílačku a pokusila se ji vyladit. „A ještě vysílá,“ řekla.

Mlčeli.

„Možná to nespustilo nic,“ řekla Ráchel, převinující pásku. „Možná to byla náhoda.“

McFarlane neodpověděl hned. „To nemohlo být náhodné. Něco to spustit muselo.“ I přes to, co řekl Garza a přes vzrůstající nervozitu posádky nevěřil, že v meteoritu je nějaká zlovolná duše, která se je snaží zabít.

Možná se toho Timmer ani Masangkay ani nedotkli. Ale ne! Analyzovali to pečlivě. Klíčem k celé záhadě je Palmer Lloyd. Ten se toho dotkl tváří a přežil. Zbývající dva to roztrhalo. V čem byly ty dotyky jiné?

Posadil se, pokud to šlo, pohodlně. „Podíváme se znovu.“

Ráchel beze slova zmáčkla tlačítko a monitor ožil.

Přeživší kamera byla umístěna pod pozorovacím stanovištěm přímo nad meteoritem. Na monitoru se objevil Garza s rozvinutým svářecím diagramem. Svářeči stáli téměř pravidelně kolem horniny a svářeli různé uzly. Klečeli a jasné body jejich plamenů nechávaly na obrazovce červené stopy. V levém horním rohu byl časový záznam.

„Zapni zvuk,“ řekl McFarlane. Zavřel oči. Bolest hlavy nemizela a s žaludkem to bylo horší. Jasná mořská nemoc.

Ozval se Garzův hlas. Jak to jde? vykřikl. Zaslechl odpověď. Už jsme skoro hotoví. Ticho. Pak crčení vody. Rána, a zhaslo světlo baterky. Bylo slyšet praskání a sténání, jak se loď začala naklánět. Zaslechl Garzův hlas: Držte se pevně!

Najednou všechno skončilo a na pásce už byl jenom šum. McFarlane otevřel oči. „Vrať to o deset sekund zpátky.“

Dívali se na to už poosmé.

„Stalo se to při tom maximálním náklonu,“ řekla Ráchel.

„Ale Garza říkal, že ho nakláněli už při nakládání na loď.“ Odmlčel se. „Nebyl tam nějaký další dělník, schovaný za tím šutrem? Někdo, koho není vidět?“

„Myslela jsem na to. Vešlo šest svářečů, plus Garza. Tady je vidíš všechny. Jsou od meteoritu dost daleko.“

McFarlane vzal bradu do dlaně. Měl pocit, že někde na záznamu je něco, čeho by si měl všimnout. Možná to nic nebylo. Možná je jenom zatraceně unavený.

Ráchel se narovnala a smetla slupky buráků z kolen. „Pořád zkoumáme, jestli má Garza pravdu. Ale co když ji má?“

McFarlane na ni pohlédl. „Nerozumím ti.“

„Co když se toho meteoritu nikdo nedotkl? Co když se ho dotklo něco jiného?“

„Něco jiného?“ opakoval. „Ale tam se přece nic nepohybovalo.“

Okamžitě se zarazil a uvědomil si, co ho to trápilo: zvuk vody. „Dej tam poslední minutu,“ řekl. „Rychle.“

Přiblížil hlavu k obrazovce a hledal zdroj zvuku, který zaslechl. Tady byl. Slabý, tenoučký pramínek. Na jedné straně dopadal shora a mizel v hloubi nádrže. Nevěřícně na něj hleděl. Když se loď začala naklánět, proud vody vyrazil z horního kulatého okénka a dopadal na podlahu nádrže blízko meteoritu.

„Voda,“ řekl McFarlane nahlas.

Ráchel se na něj zvědavě dívala.

„Do nádrže padala voda. Je tam někde nějaká štěrbina ve dveřích, nebo v okně. Tadyhle je dokonce vidět.“ Ukázal na úzký čůrek, který tekl ze zadního lodního okénka. „Meteorit vybuchl, když na něj dopadla voda.“

„To je absurdní. Byl miliony let v zemi, nasáklé vodou. Pršelo a sněžilo na něj. Je inertní. Jak by to voda mohla způsobit?“

„To nevím, ale podívej se!“ Vrátil záznam a pustil jej zpomaleně. Když čůrek vody dopadl na meteorit, na obrazovce se objevil šum.

„To je asi náhoda.“

McFarlane zavrtěl hlavou. „Není.“

Ráchel se na něj podívala. „Same, čím se tahle voda liší od ostatní vody, která se kdy meteoritu dotkla?“

V okamžiku náhlého osvícení mu bylo všecko jasné. „Sůl,“ řekl. „Do nádrže tekla slaná voda.“

Ráchel se nadechla. „To je ono!“ vykřikla. „Proto to Timmerovi a Masangkayovi vybuchlo. Měli zpocený ruce. Sáhli na to solí. Ale Lloyd na to položil tvář, když byla strašná zima. Neměl na ní kapku potu. Musí to být strašně reaktivní na chlorid sodný. Ale proč, Same? Proč na něj reaguje?“

McFarlane se podíval na ni a pak pod sebe, kde se leskl malý čůrek mořské vody, který se kýval v rytmu lodi.

V rytmu pohybu lodi!

„Později,“ řekl. Sáhl pro vysílačku, ale uslyšel jenom šumění.

„Do prdele!“ řekl a dal si ji za opasek.

„Same…,“ začala Ráchel.

„Musíme okamžitě pryč,“ přerušil ji. „Než přijde velká vlna a usmaží nás to.“

Vyskočil a vzal ji za ramena.

„Stejně neuniknem,“ řekla. „Další taková exploze rozbije síť. Když se meteorit uvolní, zemřeme všichni.“

„To ale musíme utěsnit nádrž.“

Okamžik se na sebe dívali a pak, jako by mysleli na stejné frekvenci, se rozeběhli po můstku k přístupové chodbě.

Almirante Ramirez, 14:45

Vallenar stál na kapitánském můstku a díval se starým triedrem na vzdouvající se moře na jihu. Důstojníci, kteří ho obklopovali, měli dost práce udržet se na nohou na divoce se houpající palubě. Tvářili se neutrálně. Byli vyděšení, ale teď platil režim absolutní disciplíny. Teď ho budou následovat třeba do pekla, když bude třeba – a to bude.

Sněhová plískanice skončila a obloha se vyčistila. Byla skvělá viditelnost. Vítr však ještě zesílil a vlny čněly jako pohoří. Když loď klesla do hloubky údolí, obklopila je úplná tma. Po obou stranách lodi se do výše zvedaly černé stěny, takže to vypadalo, jako kdyby pluli na dně obrovského kaňonu. Hřbety byly o dvacet metrů vyšší než můstek. Takové moře nikdy v životě neviděl. A ten vzrůst viditelnosti, tak příznivý pro jeho plány, zároveň způsobil, že moře bylo ještě děsivější. V takovém případě je třeba projíždět vlny kolmo. To ale nešlo. To by mu ta mnohem těžší americká loď unikla.

Pozoroval, jak se příď torpédoborce noří do dlouhé rokle a pak pomalu stoupá vzhůru. Položí se na pravobok, až se náhle můstek vynoří nad otevřeným oceánem a zalije ho pěna. Všichni se musí něčeho chytit. Můstek zůstává několik strašlivých sekund zavěšený ve vzduchu, pak se pomalu vyrovná a pokládá se na levobok. Tak hnusné houpání ještě nezažil.

Vallenar loď dobře znal a věděl, čeho je schopná. Pozná, kdy už na vítr a vlny nestačí. Ten okamžik ještě nepřišel. Aby obrovské vlny loď nepřevrhly a nepotopily už teď, je nutné jemně a obratně manévrovat. To musí dělat sám, a ne to nechat na veliteli kormidla.

Právě v dálce zahlédl vlnu, která vyčnívala ze zbytku ostatních jako velryba mezi rybami. Řekl chladně, téměř bezstarostně: „Kormidlo vlevo. Pravý motor vpřed na jednu třetinu. Levý vpřed na dvě třetiny. Udržujte příď ve směru.“

„Kormidlo jde volně,“ řekl Aller. „Kurs 175, teď 170.“

„Ustálit na 165.“

Vlna vzala loď do své náruče. Ramirez stoupal, napínal se a nakláněl. Vallenar se držel telegrafu do strojovny. Gyroskop vyskočil na třicet a náhle se vyhoupli nad vodu. Chvíli měl Vallenar výhled na celý jižní oceán až k obzoru. Rychle přiložil triedr k očím a sledoval rozbouřené moře, dokud neklesli do dalšího údolí. Byl to neuvěřitelný pohled. Obrovité vrcholky a údolí vody. Naprostá hrůza. Téměř ho to zdrtilo. Když se loď propadla do dalšího údolí, uklidnil se. Pak začala stoupat, stejně jako Vallenarův triedr. Na vrcholku vlny ho bodlo u srdce. Tady to je: temná silueta nad mořem. Byla větší a blíž, než si myslel. Přidržoval triedr u očí a čekal, až se vyhoupnou z dalšího údolí na vrcholek vlny. Už tu byla, syčela, pěnila a rozlila se po palubě. V tom okamžiku spatřil tanker znovu.

„Levý motor zpět na jednu třetinu, pravý na normál. Kurz sto osmdesát.“

Paluba se zvedla a naklonila se na pravobok.

„Kolik máme paliva?“

„Třicet procent.“

Otočil se k ingenieru deguardia, technické službě. „Naplňte nádrže.“ Naplnění prázdných nádrží vodou jim sníží rychlost o půl uzlu, ale přidá na stabilitě. Tu budou potřebovat.

„Plním nádrže,“ řekl inženýr se zřejmou úlevou.

Vallenar se otočil na kormidelníka. „Tlak?“

„Dvacet devět, dvacet osm. Klesá.“

Zavolal na můstek taktického důstojníka. „Máme vizuální kontakt s americkou lodí,“ řekl a podal mu triedr.

Muž se pozorně díval. Za chvíli řekl: „Máte pravdu, pane.“

„Udržuje kurz přibližně 190,“ obrátil se Vallenar na velitele paluby. „Přiblížíme se k nim.“

Důstojníci plnili rozkazy bez jakéhokoli odporu.

Vallenar se otočil k taktickému. „Ohlaste, až se dostaneme na dostřel děl. Nestřílejte bez rozkazu.“

„Ano, pane,“ řekl taktický opatrným, neutrálním tónem.

Torpédoborce se zmocnila další obrovitá vlna, část paluby se začala zvedat a naklánět na pravobok. Příď se začala stáčet doleva.

„Neudržím to na sto devadesáti.“

„Plné kormidlo a držet kurz.“

Loď se ustálila. Vallenar z výšky spatřil, že se k nim blíží tigre.

„Uvolněte kormidlo na normál. Uvolněte ho!“

Loď se začala pomalu zvedat, jako by byla přišpendlená na boku té obrovské vlny. Na vrcholku palubu zaplavila vodní stěna.

„Kormidlo ostře vpravo, ostře vpravo.“

Loď se nakláněla na bok.

„Kormidlo je venku z vody, pane,“ křičel kormidelník a kolo se mu volně točilo v ruce.

„Levý motor dvě třetiny zpětný chod. Pravý vpřed.“

Operátor se pokoušel probudit telegraf do strojovny. Loď zůstávala na boku.

„Strojovna neodpovídá.“

Vallenar se zachvěl strachy. Nebál se o sebe, ale o svůj nedokončený úkol. Pak ucítil, že se stěžeň zvedá z moře a lodní šrouby se zakusují do vody.

S úlevou vydechl a naklonil se nad hlasové potrubí. „Hlaste každý vzdušný kontakt.“

Žádná loď se v tomto počasí nevydá Američanům na pomoc, ale s letadly si tak jistý nebyl.

„Žádný vzdušný kontakt v okruhu dvě stě mil,“ řekl spojovací důstojník. „Na jihu je led.“

„Jaký?“

„Dva velké ledové ostrovy, doprovázené malými ledovci a krami.“

Jedou do ledu, pomyslel si Vallenar spokojeně. Tahat tanker pod Ledovou bariéru je naprosto zoufalé opatření. Zvlášť v takovémhle počasí. Ale je to jejich jediná možnost. Asi si myslí, že se ukryjí někde mezi ledovci a ve tmě. Možná doufají, že přijde mlha. To se jim nepovede. Je to naopak. Ty ledovce jim budou vadit víc než jemu. S torpédoborcem se mnohem lépe manévruje. Tam někde je potopí. Pokud to ledovce neudělají za něj.

„Jsme na dostřel, pane,“ řekl taktický.

Vallenar přehlížel bouří zmítaný oceán. Teď už viděl tmavou skvrnu americké lodě i bez triedru. Byla před nimi asi osm námořních mil, ale i tak daleko představovala tučný cíl. „Můžete vizuálně zaměřit?“ zeptal se.

„Ještě ne, pane. Vizuální zaměření je na tomhle moři na takovou vzdálenost obtížné.“

„Počkáme, až se přiblížíme.“

Minuty se vlekly. Obloha ztmavla a vítr zůstával na osmi uzlech. Strach, který ovládl celou posádku můstku, se ukázal jako zdravé tonikum. Slunce zmizelo za obzorem. Vallenar pokračoval v jemných instrukcích, jak opatrně vybalancovat kormidlo podle pohybů moře. Opravené šrouby a kormidlo držely. Potápěči odvedli dobrou práci. Škoda že jich muselo tolik zemřít.

Brzy se snese noc a Rolvaag pluje bez světel. Už nemůže déle čekat. „Pane Casseo, zaměřte cíl! Svítící střely.“

„Ano, pane,“ odpověděl taktický. „Nabíjíme světelnými.“

Vallenar se podíval na přední děla. Za chvíli spatřil, jak se otáčejí, zvedají do úhlu asi pětačtyřiceti stupňů a pak postupně pálí. V ústí hlavní se zablesklo a kapitánský můstek se otřásl. Pozvedl triedr a díval se na svítící oblouk, kroužící svou dráhu v bouři. Oba výstřely byly krátké.

Loď vklouzla do dalšího údolí a stoupala vzhůru. Na vrcholku vlny děla znovu vystřelila. Tentokrát byl oblouk delší, ale střely na tanker opět nedosáhly.

Taktický důstojník lehce změnil nastavení. Za chvíli promluvil: „Comandante, myslím, že jsme se zastříleli a můžeme pálit na cíl.“

„Výborně. Chtěl bych loď jen poškodit a zpomalit, ne potopit. Až budeme blíž, zasadíme jí smrtelnou ránu.“

Taktický na okamžik zaváhal.

„Ano, pane,“ řekl.

Na vrcholku další vlny děla opět zaburácela a k tankeru se snášel smrtelný oranžový oblouk.

Rolvaag, 15:30

McFarlane se opřel zády o okénko pozorovacího stanoviště a křesílko stojící vedle nechal bez povšimnutí. Pomalu se svezl na podlahu. Byl úplně hotov. V pažích a nohách mu křečovitě škubala spousta svalů, o kterých neměl ani tušení. Ráchel sebou plácla vedle něj. Byl tak vyčerpaný, že se na ni ani nepodíval. Teď musí najít řešení. Vysílačka nefunguje a není čas hledat pomoc. Byli v přístupové chodbě za bezpečně zavřeným poklopem, když konečně přišli na něco, co by mohlo fungovat. Ve skladišti na chodbě byla hromada nepromokavých plachet. Přehodili je přes mřížoví, upevňující meteorit. Znamenalo to půlhodinu horečné činnosti za neustálého strachu z další exploze.

McFarlane vytáhl vysílačku, zjistil, že ještě pořád nefunguje a dal ji zpátky do pouzdra. Glinn by se o tom měl konečně dozvědět. Zdálo se mu strašně divné, že Glinn. Brittonová a zbytek důstojníků jsou celou tu dobu na můstku, dělají si své vlastní věci a vůbec netuší, co se odehrává několik palub pod nimi. Zajímalo by ho, co se tam nahoře děje. Vypadalo to, že bouře ještě zesílila.

Cítil, jak se loď naklání. Asi je otázkou času, kdy se mořská voda dostane zase tam, kam nesmí.

Mlčeli. McFarlane se podíval, jak Ráchel sáhla do kapsy košile a vytáhla pouzdro s cédéčkem. Prohlédla si je, vydechla a vrátila je do pouzdra. „Úplně jsem na to v tom fofru zapomněla,“ řekla. „Díkybohu to mám, a nepoškozené.“

„Co to je?“ zeptal se.

„Nahrála jsem si všechna data z našich testů meteoritu,“ řekla. „Musím si to znovu projít. Jestli teda vyvázneme živí.“

McFarlane mlčel.

„Musí mít vnitřní energetické zdroje,“ pokračovala Ráchel. „Jak jinak by mohl generovat tolik elektřiny? Kdyby to byl jen akumulátor, už by se vybil. Generuje si elektrický náboj sám.“ Dala pouzdro s diskem do kapsy. „Myslím, že odpověď je ukrytá někde v těch datech.“

„Chtěl bych vědět, z jakého prostředí se sem dostal, že tak prudce reaguje na slanou vodu,“ povzdechl si McFarlane. „Zatraceně, dejme tomu šutru už pokoj.“

„To je ten problém,“ řekla Ráchel. „Možná to není šutr.“

„Ale kosmická loď, že?“

„To ne. Možná něco trochu jednoduššího než kosmická loď.“

McFarlane se nadechl k odpovědi, ale pak už jen pozoroval rostoucí náklon lodi.

Mlčela i Ráchel. Bylo jasné, že ví, co chtěl říct.

„Na tom moři musí být peklo,“ řekl.

Přikývla. „To teď bude pořád.“

Loď se stále více nakláněla. Nakonec na vrcholku vlny vyrazil ze zadní přepážky proužek vody a dopadl na plachty. McFarlane se přilepil na okénko. I přes hučení oceánu a naříkání větru zaslechl, jak voda neškodně stéká po plachtě a kape do prostoru mezi spodními trámy.

Ráchel vydechla. „Zdá se, že to funguje. Gratuluju.“

„Gratuluješ?“ odpověděl McFarlane. „Vždyť to byl tvůj nápad.“

„Já vím, ale ty jsi vymyslel tu reakci se solí.“

„Jenom proto, žes mi napověděla.“ McFarlane zaváhal. „Poslyš, my jsme jako gratulační výbor.“

Přistihl se, že se usmívá. Přímo cítil, jak z něj spadlo závaží. Už věděli, co způsobilo explozi. Zabezpečili, aby se to nestalo znovu. A jsou na cestě domů. Spolu. Život je fajn.

Zadíval se na Ráchel. Tmavé vlasy se jí leskly. Ještě před několika týdny se mu zdálo nemyslitelné, že by si mohli rozumět. A teď si nedovedl představit, že by mohl být bez ní. Bez jejího dráždění, bez jejích úvah, bez toho, aby za něj dokončovala věty, bez jejích fórků a porozumění.

Amirová se opírala o stěnu nádrže, na nic se nedívala a nevšímala si ani, že se na ni dívá.

„Neslyšel jsi něco?“ zeptala se. „Přísahala bych, že jsem zaslechla vzdálený výbuch.“

Ale McFarlane neposlouchal. Ke svému úžasu ji objal a to, co cítil, bylo mnohem hlubší než tehdy v okamžiku vášně v její kajutě.

Položila mu hlavu na rameno.

„Něco ti povím. Ještě jsem neměl asistentku s takhle krásnou prdelkou.“

„Hm, vsadím se, že to říkáš každé.“

Vzal ji jemně za tvář a pozvedl její rty ke svým, zrovna když se přivalila další obrovitá vlna. Ozval se zvuk vody, dopadající na plachtu.

„Znamená to, že můžu nosit tvůj prstýnek?“ zašeptala.

„To ne, ale můžeš si půjčit mý geologický kladívko.“

Znovu ji políbil. Zhoupli se na další vlně.

Náhle se McFarlane odtáhl. V hukotu moře a praskání zaslechl nový zvuk. Divné vysokofrekvenční praskání, které končilo kovovým třeskem, hlasitým jako výstřel z děla. A další a další.

Rychle se podíval na Ráchel. Měla zvrácenou hlavu a široké lesklé oči. Podivné zvuky umlkly. Čekali v objetí, co bude dál.

Při novém náklonu lodě zaslechli celý soubor dalších zvuků. Sténání oceli, praskání dřeva a trhání svarů.

Rolvaag; 15:30

Sally Brittonová se dívala na světelnou střelu, která se vznášela nad vlnami a se zábleskem světla do nich nakonec spadla. Za ní následovala druhá. Obě dopadly daleko za jejich zádí.

Lloyd stál u okna. „Panebože, věřili byste tomu? Ten zkurvysyn na nás střílí.“

„Tracery,“ řekl Glinn. „Chce nás zaměřit.“

Lloyd měl pevně sevřené čelisti.

„Pane Howelle, kormidlo ostře vlevo,“ nařídila Brittonová, když další dvě světelné střely kroužily svůj oblouk a tentokrát dopadly trochu blíž.

Mlčeli, když další střela přeletěla přímo nad nimi a zapadla do vody někde kus od přídě.

„Už se zastříleli,“ zamumlal Glinn. „Teď to spustí naostro.“

Lloyd se k němu obrátil. „Jste sportovní reportér, nebo co? Potřebujeme plán, a ne komentáře. To snad není pravda! Tři sta milionů, a kam jste nás přivedl?“

Brittonová řekla rychle, ale zřetelně: „Ticho na můstku! Pane Howelle, kormidlo plnou doprava. Motory nouzový zpětný chod.“ Cítila, jak jí to v okamžicích krize myslí naprosto klidně a křišťálově jasně. Bylo to téměř, jako by za ni myslel někdo jiný. Podívala se na Lloyda. Stál u prostředního okna a jeho tučné prsty se chvěly. Musí to být nepříjemná zkušenost, uvědomit si, že si za peníze nemůže koupit všechno. Dokonce ani svůj život. Jaký rozdíl oproti muži, který stál vedle něj!

Zadívala se na něj. Zjistila, že se stává závislou na jeho úsudku. Bylo to paradoxně od té chvíle, kdy jeho úsudek selhal a kdy se ukázalo, že je taky jenom člověk.

Za těmi dvěma muži a za skleněnou plochou bylo bouří zmítané moře. Až přijde tma, mohli by uniknout pozornosti Vallenarových děl. Ale obrovský měsíc zavěšený na vyfoukané obloze jim to zřejmě zmaří. Jako kdyby se jim všechno vysmívalo. Panteonero je divný druh počasí. Když končí, obvykle následuje jasná noc a vražedný vítr. Moře v měsíčním světle strašidelně fosforeskovalo. Ten oceán byl úplně surrealistický, s procesím gigantických vln, které se tyčily nad lodí a rozlévaly se po palubě. Vítr začínal být smrtící.

Náhle se v bouři slabě, ale slyšitelně ozval jiný zvuk. Další okamžitě následovaly. Brittonová spatřila řadu gejzírů, které tryskaly za zádí Rolvaagu a přibližovaly se.

Obrovská loď se těžce houpala. Otočte se, vy mrchy, pomyslela si.

V tom okamžiku loď jakoby nadskočila a otřásla se. Z přídě se vyvalil žlutý kouř, vzduchem létaly kusy kovu, jeden z hlavních stožárů se vznesl do vzduchu a spadl na palubu. Gejzíry se objevily i před lodí. Už nás mají.

To byl začátek konce.

Brittonová se ihned vzpamatovala. Vzala dalekohled a prozkoumala příď. Jeden granát proletěl nástavbou na přídi. Tanker byl právě na vrcholu vlny. V jasném měsíčním světle spatřila nad čarou ponoru rozšklebenou díru v trupu, ze které se valila voda.

„Vyhlašte poplach, pane Howelle,“ řekla. „Pošlete na příď družstvo zjistit škody. Shromážděte hasiče s pěnovými přístroji a tepelným detektorem a natáhněte na hlavní palubě záchranná lana od přídě na záď.“

„Ano, madam!“

Téměř mimoděk pohlédla na Glinna.

„Zastavte motory,“ zavrčel. „Otočte loď po větru. Vypnete rušení. Budeme předstírat, že jsme poškození. Nebudou po nás střílet. Na pět minut. Pak zase vyrazíme a oni budou muset znovu zaměřovat. Musíme se dostat k těm ledovým ostrovům.“

Zavrtěla hlavou a obrátila se klidně na prvního důstojníka. „Pane Howelle,“ řekla, „zastavte motory, kormidlo třicet stupňů vlevo.“ Loď samozřejmě díky své obrovské setrvačnosti pokračovala dál a pomalu se natáčela.

Všimla si Lloyda. Byl úplně šedý a vyděšený. Možná věřil, že to je jejich konec. Možná myslel na to, jaké to bude ve studené, černé, tři kilometry hluboké vodě. Už takové obličeje viděla dřív, na jiných lodích a v jiných bouřích. Nebyl to pěkný pohled.

Podívala se na obrazovku radaru. Vždy, když Rolvaag vystoupal na hřeben vlny, se obrazovka vyčistila. Byli teď dvacet pět mil od Ledové bariéry a dvojice ledových ostrovů. Boční vlny chilskou loď sice zpomalovaly, ale ta stejně bez oddechu udržovala svůj kurz a rychlost. Nechápala, jak je možné, že se v těchto vlnách torpédoborec ještě nepřevrhl.

Dveře můstku se náhle otevřely a stál tam McFarlane. Postoupil o krok dopředu a do místnosti vklouzla i Ráchel.

„Meteorit,“ řekl McFarlane s hrůzou ve tváři.

„Co je s ním?“ zeptal se ostře Glinn.

„Uvolnil se.“

Rolvaag, 15:55

Glinn vyslechl McFarlanovu zprávu a zaplavil ho neznámý a nepříjemný pocit. Byl překvapen. Přesto svým obvyklým klidným a úsporným způsobem vzal telefon. „Ošetřovna? Dejte mi Garzu.“ Téměř okamžitě zaslechl Garzův hlas. „Ano?“

„Tady Glinn. Meteorit rozlámal svary. Vemte Stoneciphera a utíkejte tam. Máte velení.“

„Ano, pane.“

„Ještě něco,“ řekl McFarlane. Stále se nemohl pořádně nadechnout.

Glinn se ohlédl.

„Ten šutr reaguje na sůl. Na sůl, ne na dotyk. Je to sůl, co ho spouští. Ráchel a já jsme přes něj naházeli nepromokavé plachty. Ať budou dělat cokoli, nesmí se na něj dostat voda. Pořád ještě vysílá radiový šum. Komunikace s nádrží bude špatná.“

Glinn vzal telefon a znovu zavolal Garzu. Když mu vydal příkazy, zaslechl nějaké zvuky. Pak se mu do ucha zařízl Brambellův rozčilený hlas. „Co je to za kravinu? Zakázal jsem mu opustit ošetřovnu. Je traumatizován, má otřes mozku, zlomené zápěstí a…“

„To je zbytečné, doktore, potřebuju jeho expertizu. Za každou cenu.“

„Pane Glinne…“

„Závisí na tom naše životy.“ Položil telefon a podíval se na kapitánku. „Je nějaký způsob, jak té lodi ulehčit?“

Brittonová zavrtěla hlavou. „Na tomhle moři bychom vypuštěním nádrží loď destabilizovali.“

Rolvaag pokračoval v cestě na jih. Bouřlivé moře občas zalilo jeho palubu vodou, vyneslo ho k obloze a voda odtékala odpadními trubicemi. Dva kontejnery se uvolnily a cestovaly po palubě.

„Co to, sakra, bylo za výbuchy?“ zeptal se McFarlane Glinna.

„Ostřeluje nás chilská loď.“ Poprvé se na McFarlana a pak na Amirovou podíval. „Máte nějakou představu, proč ta sůl na meteorit působí?“

„Asi to není chemická reakce,“ řekl McFarlane. „Nezdá se, že by se na ten výboj spotřeboval kus meteoritu, a kromě toho, nikdy té soli nebylo tolik, aby generovala takovou energii.“ Glinn se zadíval na Amirovou.

„Ta exploze nemůže být chemická, nebo katalytická reakce,“ řekla.

„Jaká jiná, nukleární?“

„To není pravděpodobné, ale myslím, že se na ten problém nedíváme ze správné strany.“

Glinn už tohle zažil. Amirová se na problém dokázala podívat ze všech úhlů. To, co z ní vypadlo, bylo buď geniální, nebo uhozené. To byl jeden z důvodů, proč ji zaměstnával. Věděl, že její nápady nemůže ignorovat.

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Mám takový pocit. My se na něj díváme jako na meteorit, ale měli bychom se na něj podívat z jeho hlediska. Ta sůl je pro něj důležitá. Buď ho ohrožuje, nebo… Nebo je pro něj nutná.“

Do ticha se ozval Howellův hlas: „Kapitáne, Ramirez se zase zastřeluje.“ Díval se chvíli na obrazovku. Po delší chvíli vzhlédl a na tváři měl úšklebek. „Ramirez je právě ve sněhové bouři. Ten bastard nás nevidí, kapitáne. Jedou naslepo.“

„My jedeme přímo na 190,“ řekla Brittonová.

Glinn se přesunul k radarovému displeji a díval se na zelené body. Šachová partie přešla do koncovky. Na šachovnici zbývalo jenom několik kamenů. Jejich osud závisel na kombinaci čtyř faktorů. Dvě lodě, bouře a led. Soustředil se, zavřel oči a stále před sebou viděl polohu dvou zelených teček. V té jednoduché koncovce bylo smrtelně málo tahů. Jako šachový velmistr si přehrával všechny možné varianty. Všechny kromě jedné vedly k prohře. Pravděpodobnost výhry v té jediné možné variantě byla mimořádně nízká. Aby se to podařilo, muselo by všechno perfektně klapnout. A kromě toho by potřeboval štěstí. Štěstí Glinn nenáviděl. Strategie, která vyžaduje štěstí, je často osudová. A teď se do toho, co nejvíc nenáviděl, musel pustit.

Otevřel oči a zadíval se na obrazovku. Zelený pěšec Rolvaag byl třicet minut od Ledové bariéry a o trochu dále od dvou gigantických ledových ostrovů.

Jeho vysílačka se probudila.

„Tady Garza,“ slyšel slabý hlas nad hladinou šumu. „Jsme v nádrži. Je tu velký radiový šum, nevím jak dlouho budeme moci mluvit.“

„Pokračujte.“

„Při každém na klonu lodi se svary lámou.“

„Proč?“

„Výboj meteoritu zničil některé svary v kritických bodech mřížoví a oslabil ostatní. Kromě toho, Rochefort navrhl kolébku pro maximálně pětatřicetistupňový náklon. Jsme sice zatím deset stupňů pod hranicí…“ chvíli nebylo nic slyšet, ,,… ale meteorit je o sto padesát procent těžší, než Rochefort původně předpokládal. Možná jsme to poddimenzovali.“

„Jak moc?“

„Těžko říct.“ Jeho hlas na chvíli vypadl. „Je to dvojnásobně jištěné, a ještě něco k tomu. Stonecipher si myslí, že to vydrží dlouho. Na druhou stranu, když se sesypou klíčová místa, zbytek odejde okamžitě.“

„Nemám rád slovo když.“

„Přesněji to říct nedokážu.“

„Jak rychle znamená okamžitě?“

„Tak pět deset minut, možná i víc.“

„A pak?“

„Pak se meteorit pohne. I deset centimetrů může loď převrátit.“

„Svařte kritické body.“

Ve vysílačce zapraskalo. Glinnovi bylo jasné, o čem Garza přemýšlí. O tom, co se stalo, když svářeli naposled.

„Nesmí na to přijít slaná voda.“

Jedinou odpovědí byl další šum.

A Rolvaag plul na jih, stále na jih.

Rolvaag, 17:00

Na zadní straně můstku byl pozorovací výklenek, vložený mezi spojovou místnost a místnost pro mapy. Nebylo v něm nic kromě vysokých oken. Glinn tam teď stál s dalekohledem na očích a vyhlížel mezi komíny přes záď lodi do dálky. Sněhová vánice byla pryč. Poskytla jim šedesát minut. Potřebovali dalších dvacet. Ale když teď rozbouřené moře zase nasvítil jasný měsíc, bylo jasné, že je mít nebudou.

Jako kdyby ho přivolal, Ramirez vyplul ze vzdálené sněhové záclony. Plul s rozzářenými světly a byl tak blízko, až to šokovalo – ne víc než šest kilometrů. Jeho příď se zvedala a klesala v divokém moři. Hlavně jeho dél mířily k nebesům. Rolvaag musel být z Ramireze vidět ještě jasněji. Na můstku bylo napjaté ticho. Vallenar neztrácel čas. Hlavně jeho děl se pohnuly a začaly vystřelovat sadu světelných střel. Co horšího, dalším dělem začal Ramirez střílet řetěz bílých fosforových Willey Peterů, které se vznesly do výše a pak pomalu padaly dolů a jasně osvětlovaly budoucí bojiště. Přesněji řečeno jatka.

Vallenar nespěchal. Byl opatrný a metodický. Věděl, že je má. Glinn se podíval na hodinky. Na šest kilometrů je nemusí ani zaměřovat, může střílet rovnou. Rolvaag byl dvacet minut od ledových ostrovů. Potřebují dvacet minut štěstí.

„Překročili jsme Ledovou bariéru, madam,“ řekl Howell.

Glinn se zadíval dolů na moře. Dokonce i v měsíčním světle byla patrná změna jeho barvy. Z temně zelené se stala čistá, téměř namodralá čerň. Přešel k předním oknům a pozdvihl triedr. Příď rozhrnovala ledovou tříšť a směřovala k ledovým ostrovům, dvěma nízkým tyrkysovým linkám.

Ten na východě byl obrovský, snad třicet kilometrů dlouhý, druhý byl asi osmikilometrový. Mezi nimi přibližně kilometrová průrva.

„Po mlze ani stopy,“ řekla Brittonová a stoupla si vedle něj s vlastním dalekohledem.

Glinnovi se kolem žaludku rozlil nepříjemný pocit. Ledová bariéra je neukryje. Obloha na jihu je jasná. Měsíční světlo ozařovalo moře jako maják. Střely Willey Peters, které kolem nich zvolna dopadaly, rozsvítily okolí jako ve dne. Nikde se nedalo ukrýt. Byli Vallenarovi vydáni na milost a nemilost. Žaludek ho bolel jako nikdy.

Zaťal rty a zkoumal ostrovy. Ramirez zatím nestřílel, byl si jistý. Podesáté probíral všechny možnosti a pokoušel se ten problém vyřešit. Ale jiná cesta nebyla. Jenom jeden trochu bláznivý plán. Nad můstkem zaječel granát a kousek před přídí se objevil gejzír vody. Pak další a další. Blížily se.

Rychle se obrátil k Brittonové. „Kapitánko, vemte to mezi ty dva ostrovy, blíž k tomu většímu. Rozumějte mi dobře – tak blízko, jak je to možné. Dostaneme se tak do závětří.“

Brittonová s dalekohledem na očích odpověděla: „Budeme tam jako kachna na vejcích. Udělá si s námi, co bude chtít. To je plán nanic.“

„Je to naše jediná šance,“ řekl. „Věřte mi.“

Na levoboku vytryskl gejzír a pak další. Jeden granát přeletěl přes ně. Žádný únikový manévr nebyl možný. Glinn se obrnil. Vysoké vodní sloupce se přibližovaly k lodi. Po chvíli naprostého klidu se ozvala strašná rána. Upadl na podlahu. Okna můstku se roztříštila, na podlaze leželo plno střepů a do místnosti vtrhl vítr.

Glinn ležel napůl omráčený. Zaslechl, nebo spíš ucítil, další explozi, po které zhasla světla.

Rolvaag, 17:10

Střelba umlkla. Brittonová, ležící uprostřed kousků plexiskla, se zaposlouchala do zvuků motorů. Pořád běžely. Ale jejich zvuk byl jiný. Zlověstný. Když naskočila oranžová nouzová světla, vrávoravě vstala. Podlaha se houpala a kapitánským můstkem se proháněl mrazivý vítr a spršky ledové vodní tříště. Bouře vnikla do místnosti. Dopotácela se na kapitánské stanoviště a setřásala si kousky plastu z vlasů.

Našla hlas. „Stav, pane Howelle!“

Howell už byl také na nohou, stál u panelu a mluvil do telefonu. „Poškozena levá turbina.“

„Kormidlo deset stupňů doleva.“

„Deset stupňů doleva, madam.“ Howell krátce promluvil do telefonu. „Kapitáne, vypadá to, že jsme dostali dva zásahy na palubu C. Jeden do pravého křídla nádrže 6 a druhý do strojovny.“

„Potřebuji odhad škod a zranění. Hned teď. Pane Varnere, nastartuje podpalubní čerpadla.“

„Startuji čerpadla, madam.“

Můstkem se přehnal další poryv větru, plného vodní mlhy. Teplota v místnosti klesla pod nulu. Podlaha a konzole počítačů začínaly namrzat. Ale Brittonová chlad necítila. K velitelskému stanovišti se přiblížil Lloyd. Padaly z něj střepy a na čele měl ošklivě vypadající krvavý šrám.

„Pane Lloyde, hlaste se na ošetřovně,“ řekla automaticky.

„Nebuďte směšná,“ odsekl netrpělivě a setřel si krev z obočí. „Jsem tady, abych pomáhal.“ Zásah lodi ho vrátil zpět do skutečnosti.

„Tak nám rozdejte nějaké další oblečení.“ Brittonová ukázala rukou na bednu na zadní straně můstku.

Zadrnčel telefon a Howell si vzal sluchátko. „Čekám na seznam zraněných, madam. Máme požár ve strojovně. Byl to přímý zásah.“

„Stačí na to přenosné hasicí přístroje?“

„Těžko. Oheň se rychle šíří.“

„Spusťte fixní systém CO2.“

Podívala se na Glinna. Ten dával rychlé instrukce svému operátorovi u počítače. Muž vstal a zmizel z můstku.

„Pane Glinne, potřebuju zprávu z nádrže, prosím,“ řekla.

Glinn se otočil k Howellovi. „Spojte mne s Garzou.“

Po chvíli se ozval reproduktor. „Ježíši, co se to děje?“

„Dostali jsme dva zásahy. Jak to vypadá s vámi?“

„Ten zásah přišel v náklonu, praskly další svary. Děláme jako ďábli, ale ten meteorit…“

„Udržte ho na místě, Manueli,“

Lloyd se vrátil ze šatny a rozdával posádce můstku další oblečení. Brittonová si na sebe něco navlékla a dívala se před sebe. Ledové ostrovy se přiblížily. Byly vzdáleny už jen asi tři kilometry a vyčnívaly asi sedmdesát metrů z vody. O jejich základny se tříštil příboj.

„Pane Howelle, kde je nepřátelská loď?“

„Čtyři kilometry a přibližuje se. Už zase střílí.“

Na levoboku vytryskl gejzír vody, ale panteonem ho zlomil do vodorovného směru. Brittonová teď zaslechla vzdálenou střelbu, která jako by neměla žádný vztah k tomu, co se dělo kolem lodi. A na lodi, kde to právě prásklo. Loď se otřásla. Kolem oken můstku létaly kousky kovu.

„Šikmý zásah na hlavní palubu,“ řekl Howell. Podíval se na ni. „Oheň je uhašen. Poškození motorů je ale vážné. Exploze vysokotlaké i nízkotlaké turbíny. Jsme bez pohonu.“

Brittonová sklopila oči a dívala se na displej na údaje o rychlosti. Klesla na třináct uzlů. Při poklesu rychlosti bylo kolébání vln nebezpečnější. Cítila, jak se bouře zmocňuje lodi. Deset uzlů. Teď to bylo nahoru, na bok, dolů, na druhý bok, jako v nějakém příšerném baletu. Nikdy by nevěřila, že si moře může s tak velkou lodí takhle pohrávat.

Na displeji svítila varovná světla. Neříkala nic nového.

Hukot motorů hluboko pod jejíma nohama byl divný a nesouvislý. Pak světla zablikala, všechno zhaslo a rozsvítila se oranžová nouzová. Nenaskočil ani záložní generátor. Nereagoval.

„Obě turbíny a záložní diesel…,“ začal Howell.

„Všimla jsem si,“ řekla tiše Brittonová. Loď plula vpřed jen díky setrvačnosti. Každá vlna, která do ní narazila, jí ubrala další kousek rychlosti. Ramirez u nich bude za pár okamžiků.

Podívala se na své důstojníky na můstku. Byli bledí a tvářili se odevzdaně. Honička skončila.

Ticho protrhl Lloyd. Krev z čela mu stékala na pravé oko. Zamrkal. „Myslím, že jsme v hajzlu,“ řekl.

Brittonová přikývla.

Lloyd se otočil k McFarlanovi. „Víš, Same, docela bych teď chtěl být dole v nádrži. Řekl bych mu sbohem. Asi to zní hloupě. Nezní ti to divně?“

„Ani ne,“ odpověděl McFarlane.

Koutkem oka zahlédla, jak se k nim Glinn otočil. Ale po celou tu dobu, kterou se kolébali k ledovým ostrovům, mlčel.

Almirante Ramirez, 17:15

Vallenar se obrátil k důstojníkům. „Konec střelby,“ řekl. Zvedl triedr a prohlédl si poškozenou loď. Valily se z ní chuchvalce kouře. Dostala nejméně dva zásahy, včetně toho, který vypadal jako zásah přímo do strojovny. Měla zničené komunikační stěžně. Na takhle rozbouřeném moři skvělá střelba. Tanker byl mrtvou lodí. Přesně, jak si přál. Už bylo vidět, jak ztrácejí tah. Tentokrát se nepřetvařují.

Americký tanker stále mířil k ledovým ostrovům. Je skoro dojemné, jak si myslí, že se tam před ním schová. Ale pravdou je, že ta ženská kapitánka ukázala odvahu. Nekapitulovala a vyzkoušela všechno, co mohla. Tomu rozuměl. Schovat se za ostrov bylo noblesní, i když marné gesto. Samozřejmě, žádnou kapitulaci nepřipustí. Smrt za smrt.

Podíval se na hodinky. Za dvacet minut už poplují mezerou mezi ledovci a dohoní je. Na klidné vodě v závětří ostrovů budou moci lépe mířit.

Začal přemýšlet o tom, jak to vraždění zorganizovat. Neudělá žádnou chybu a nepřipustí žádnou možnost zvratu. Zaujme pozici asi kilometr od Rolvaagu, aby nedostal nečekanou návštěvu pod vodou. Osvítí celou oblast fosforovými raketami. Nebude spěchat. Operace bude provedena pečlivě. A nebude je taky příliš trápit. Není sadista a ta kapitánka si zaslouží čestnou smrt.

Nejlepší bude prostřílet jim záď, rozhodl se, někde u čáry ponoru. Důležité je, aby nikdo neunikl a neměl pak proti sobě očité svědky. První záchranný člun prostřílí čtyřicetimilimetrovým dělem, což ostatní udrží na palubě. Až se loď bude potápět, shromáždí se zbylí na přídi, kde je bude líp vidět. Chce vidět, jak ten prolhaný cabrón zemře. Ten stál za vším. Pokud někdo nařídil popravu jeho syna, byl to on.

Tanker zpomalil na pět uzlů a vplul mezi ledové ostrovy. Šoural se u toho většího. Moc blízko. Možná mají poškozené kormidlo. Ostrov byl tak vysoký a kolmý, až to vypadalo, jako by vplouval do nějakého obrovského azurového hangáru. Pak mu zmizel z očí a jeho loď se otočila na levobok. Americká loď byla v závětří ostrovů a dočasně mimo dosah jeho děl. Byl to ovšem ubohý, beznadějný pokus.

„Sonar?“ ozval se a položil dalekohled.

„Čistý, pane.“

A je to. Pod vodou není žádný led, ten ledový ostrov je čistě uštípnutý shora až ke kořenům. Je čas to skoncovat.

„Plujeme přímo tou dírou, následujte jejich kurz.“ Otočil se k taktickému. „Se střelbou čekejte, až vydám povel.“

„Ano, pane.“

Vallenar se spokojeně otočil k oknu a zvedl triedr.

Rolvaag, 17:20

Rolvaag vplul mezi oba ledové ostrovy, do klidného a soumračného světa. Vítr se utišil a už se rozbitými okny můstku neproháněl. Loď se dostala ze sevření bouře. Ten klid byl znepokojivý. Brittonová upírala oči na rovné, jako sekerou useknuté útesy, které vyrůstaly po obou stranách lodi. U vodní hladiny vyhloubil v ledovci příboj úžasné jeskyně. Led v měsíčním světle zářil sytou modří, temnou a průzračnou. Zdálo se jí, že je to nejkrásnější věc, kterou kdy viděla. Zvláštní, pomyslela si, jak blízkost smrti oživila její smysl pro krásu.

Glinn se vrátil z levého křídla můstku a zavřel za sebou dveře. Setřásal si vodu z ramen a řekl tiše: „Krásně klouže. Držte čelo tankeru v tomhle úhlu.“

Ani se neobtěžovala předat ten nesmyslný a záhadný příkaz Howellovi. Loď před ledovým ostrovem udělala téměř devadesátistupňový obrat a tím přišla o zbylou rychlost. Teď pomaloučku klouzala podél ledu rychlostí asi jednoho uzlu a stále zpomalovala. Jakmile se zastaví, už nenastartují.

Zadívala se na Glinnovu neprůhlednou tvář. Téměř se ho zeptala, zda si opravdu myslí, že tu úspěšně ukryje jejich skoro čtyři sta metrů dlouhý tanker před torpédoborcem. Ale mlčela. Glinn se opravdu snažil. Udělal všecko, co mohl. Teď se ovšem za chvíli za rohem objeví Ramirez a prostřílí je jako řešeto. Pokoušela se nemyslet na dceru. To bylo ze všeho nejtěžší.

V závětří ostrova bylo všechno podivně tiché. I na můstku bylo strašné ticho. Nikdo tam nevydával ani nepřijímal rozkazy, neřičel tam vítr, nenakláněla se podlaha. Ledová stěna byla stěží tři sta metrů daleko. Nahoře na ledovci byly tu a tam hluboké rýhy, vymleté v ledu táním a deštěm. Shora tekly malé vodopády, občas se ozvalo vzdálené zapraskání ledu. Nahoře nad ledovcem skučel vítr. Tady dole byla jako v jiném světě, éterickém a krásném. Přála si být kdekoli jinde.

„Ještě nejsme ztracení, Sally,“ řekl tiše Glinn.

„Ale jsme, nemáme ani záložní diesel.“

„Ještě svou dceru uvidíš.“

„Prosím tě, to neříkej!“ Oči se jí naplnily slzami.

Glinn ji vzal za ruku. „Uvidíš, dobře to dopadne.“ Pak zaváhal. „Když se z toho dostaneme, rád bych tě zase viděl. Můžu? Povíš mi něco o poezii.“

„Prosím tě, Eli! Když nemluvíš, je to lehčí.“ Jemně mu stiskla ruku.

Pak za ledovcem vykoukla příď Ramireze.

Byl vzdálen asi dva kilometry a klouzal kolem modré stěny ledového ostrova po jejich vlně. Blížil se jako žralok k poraněné kořisti. Děla na přídi byla namířena vodorovně.

Čas se zastavil. Jak Brittonová čekala na konečný smrtelný oheň z jeho hlavní, zdálo se jí, že se časové intervaly mezi údery jejího srdce prodloužily. Obhlédla scénu. Lloyd, McFarlane, Howell a důstojníci tiše čekali. Čekali na smrt v temné mrazivé vodě.

Z přídě torpédoborce vylétlo několik Willey Peterů, explodovaly ve vzduchu a osvítily celou ledovou soutěsku. Světlo se odráželo od vodní hladiny, od paluby tankeru, od stěn ledového ostrova. Brittonová si musela zastínit oči. Děla Ramireze se stočila dolů, takže viděla černé díry jeho hlavní. Byl teď v půli cesty soutěskou a zpomalil. Bude střílet vodorovně.

Náhle se ozvalo několik detonací, které se spolu s ozvěnou od ostrovů slily v jednu obrovskou ránu. Brittonová se instinktivně chytila Glinnovy ruky. Je to tady! Pomyslela na dceru a přála si, aby smrt byla milosrdná a rychlá.

Ale z děl torpédoborce nevyšlehl žádný plamen. Sally byla zmatená. Pak najednou někde nahoře zahlédla pohyb.

Na vrcholku ledového ostrova nad Ramirezem stoupalo několik malých obláčků kouře a nad nimi se blýskalo něco jako ledová tříšť. Ozvěna rány utichla a vše bylo zase jako dřív. Ale ne úplně. Ledový ostrov se náhle dal do pohybu. Ne celý, vznikla v něm modrá trhlina, která se neuvěřitelnou rychlostí rozšiřovala. Od ostrova se oddělil obrovský ledový kvádr vysoký šedesát metrů, klouzal, padal a rozpadal se na další kusy. V místě, kde se ponořil, vyrostla kolmá vodní stěna, zpočátku černá, pak zelená a nakonec bílá. Rostla výš a výš, obrovský ledový kvádr zmizel a k Rolvaagu dorazila zvuková vlna, jakási kakofonie, která rychle přešla v řev. Vzdutá vodní masa se změnila v obrovitou vlnu, která se vrhla na všechny strany. Ramirez to ohromující divadlo viděl z první řady.

Jeho motory zařvaly. Pokusil se manévrovat, ale na vlnu byl krátký. Jeho příď se vznášela výš a výš. Na hřebenu vlny se loď jakoby zastavila. Ležela na pravoboku, oba stěžně téměř vodorovně, jako přilepená na vrcholku, a rezavé kýlní pláty se výsměšně šklebily. Pak se torpédoborec oklepal a začal se napřimovat. Z paluby mu stékala voda.

Nefunguje to, říkala si Sally. Panebože, ono to nefunguje!

Loď přepadla na druhou stranu vlny a její příď se ponořila do vody. Do všech směrů se rozstříkla pěna. Torpédoborec se převrátil a jeho záď nesmyslně trčela k obloze. Ozval se vzdech, jak unikl vzduch z přední nástavby, kolem vyčnívajícího trupu se utvořil obrovský vír a loď zmizela v ledové hlubině. Na místě, kde se torpédoborec potopil, zbyla jen černá bublající vodní hladina.

Fungovalo to. Trvalo to méně než devadesát vteřin.

Vlna se teď blížila k nim, ale postupně se zmenšovala.

Tanker se ostře zvedl, rozhoupal se a bez problémů se uklidnil.

Brittonová vymanila svou ruku z Glinnovy a zvedla dalekohled. Byl studený. Nemohla pochopit, že torpédoborec je nadobro pryč. V místě, kde byl vír, se vůbec nic neobjevilo. Ani člověk, ani záchranná vesta, kus dřeva, nebo láhev. Almirante Ramirez zmizel beze stopy.

Glinn se díval na vrchol ostrova. Brittonová tam pohlédla také. Na okraji ledové plošiny byly čtyři temné skvrny.

Čtyři muži v neoprénu s rukama zkříženýma za hlavou, pěsti u sebe a v nich světelné pochodně. Jedna po druhé pak padaly dolů do moře. Ozvala se čtyři zasyčení.

Glinn zvedl vysílačku.

„Operace skončena,“ řekl tiše. „Připravte se na vyzdvižení člunu.“

Rolvaag, 17:40

Palmer Lloyd nebyl schopen slova. Byl přesvědčen, že ho za okamžik čeká smrt, a pak se díval na zázrak. Když se vzpamatoval, obrátil se ke Glinnovi. „Proč jste mi to, proboha, neřekl?“

„Šance na úspěch byla malá. Já sám jsem nevěřil, že se to povede.“ Krátce se ironicky usmál. „Vyžadovalo to štěstí.“

Lloyd v návalu citů Glinna objal. „Panebože,“ řekl, „cítím se jako odsouzenec, který dostal milost. Eli, je něco, co nedokážete?“ Přistihl se, že křičí, ale bylo mu to jedno.

„Ještě není konec.“

Lloyd nad jeho falešnou skromností zavrtěl hlavou.

Brittonová se obrátila na Howella. „Nabíráme vodu?“

„Nic, co by pumpy nezvládly, kapitáne. Dokud budeme mít nouzovou energii.“

„A to bude jak dlouho?“

„Když vypneme všechno, kromě nejdůležitějšího, pak něco víc než dvacet čtyři hodiny.“

„To je skvělé,“ řekl Lloyd. „To jsme na tom dobře. Opravíme motory a vyplujem.“ Pohlédl na Glinna a Brittonovou a trochu se zakoktal. Proč se tak mračí? „Je v tom nějaký problém?“

„Jsme mrtvá loď,“ řekla Brittonová. „Proud nás zanese zpátky do bouře.“

„Jak, mrtvá?“

„Mrtvá ve vodě. Motory nemají tah.“

„Už jsme všechno přežili, horší už to být nemůže, ne?“

Nikdo mu neodpověděl.

Brittonová řekla Howellovi: „Jak jsme na tom s komunikací?“

„Satelitní anténa a antény delšího dosahu jsou pryč.“

„Vysílejte SOS. Zkuste se spojit s Jižní Georgií na nouzovém kanálu 16.“

Lloyd se zachvěl. „Co myslíte tím SOS?“

Všichni mlčeli.

„Pane Howelle, jaké je poškození motorů?“

„Ani turbíny, ani záložní diesel se nedají opravit, madam.“

„Začněte s přípravami na možnou evakuaci lodě.“

Lloyd nemohl uvěřit, co to slyší. „O čem to sakra mluvíte? Loď se potápí?“

Brittonová na něj upřela chladné zelené oči.

„Víte, to je můj meteorit tam dole. Já se nechystám opustit loď.“

„Loď se nepotápí, pane Lloyde, a nikdo ji neopouští. To je jenom standardní bezpečnostní opatření. Musíme se na to připravit, i když plout v téhle bouři v záchranném člunu je čirá sebevražda.“

„Proboha, nepřehánějte to! Už jsme bouřku vydrželi a ten zbytek vydržíme taky. Musíme na Falklandy. Není to tak zlý.“

„Nemáme kormidlo, nemáme pohon. Jestli se dostaneme zpátky do bouře, máme vítr o síle osmdesáti uzlů, třicetimetrové vlny a šestiuzlový proud. To všechno nás ponese směrem k Brandsfieldské úžině. To je Antarktida, pane Lloyde. A to je špatné.“

Lloyd zkoprněl. Už cítil, jak se loď houpá a na můstku fouká větřík.

„Poslouchejte,“ řekl tiše. „Nevím co, ani jak musíte dělat, ale nechci přijít o svůj meteorit, rozumíte?“

Brittonová na něj pohlédla nepřátelsky. „Pane Lloyde, teď na váš meteorit kašlu. Starám se jenom o loď a o posádku, rozumíte?“

Lloyd hledal podporu u Glinna. Ten se nehnul a nepromluvil.

„Neseženeme vlečnou loď?“

„Nikam se nedovoláme, leda možná do Jižní Georgie. Ale jestli nám něco pošlou, záleží na té bouři.“

Lloyd se prudce otočil ke Glinnovi. „Co se děje v nádrži?“

„Garza se pokouší opravit kolébku.“

„Jak dlouho to vydrží?“

Glinn neodpověděl. Nemusel, protože i Lloyd to teď musel cítit. Loď se teď zase houpala a nakláněla, a na vrcholku každé vlny naříkala hlubokým tónem, něčím mezi zvukem a vibrací. Smrtící hlas meteoritu.

Rolvaag, 17:45

Howell se vynořil ze spojové místnosti a zavolal: „Mám Jižní Georgii, madam.“

„Výborně, přepněte to na reproduktory!“

Na můstku zazněl hlas: „Jižní Georgie tankeru Rolvaag. Potvrzuji příjem.“ Hlas byl na pozadí šumu slabý, ale bylo mu rozumět.

Vzala si mikrofon.

„Jižní Georgie, máme nouzový stav. Jsme těžce poškození a bez pohonu, opakuji, bez pohonu. Driftujeme jihojihovýchodně rychlostí devíti uzlů.“

„Rozumím, Rolvaagu. Udejte svou polohu.“

„Poloha je 61°,15\12“ jižní šířky, 60°,5\33“ západní délky.“

„Jaký máte náklad? Zátěž, nebo ropu?“

Glinn se na ni ostře podíval. Brittonová vypnula mikrofon.

„V tomto bodě,“ řekl Glinn, „začneme mluvit pravdu. Naši pravdu.“

Brittonová znovu zapnula mikrofon. „Jižní Georgie, jsme přestavěni na nákladní loď. Jsme plně naloženi. Vezeme meteorit z ostrovů Hornova mysu.“

V éteru bylo ticho.

„Nerozumím, Rolvaagu. Říkal jste meteorit?“

„Správně, náš náklad je dvacet pět tisíc tun meteoritu.“

„Meteorit, dvacet pět tisíc tun,“ opakoval hlas. „Rolvaagu, jaké je vaše místo určení?“

Brittonové bylo jasné, že je to jemně řečená otázka: Co tam proboha, dole, děláte? „Vypluli jsme z Port Elizabeth v New Jersey.“

Hlas zmlkl. Brittonová se zachvěla. Každý námořník pochopí, že na té historce něco smrdí. Jsou tři sta kilometrů od Brandsfieldské úžiny v obrovské bouři a tohle je jejich první volání o pomoc.

„Rolvaagu, znáte nejnovější předpověď počasí?“

„Ano, známe.“ Věděla ale, že jim ji stejně řeknou.

„O půlnoci vítr vzroste na sto uzlů, vlny čtyřicet metrů, bouřka o síle patnáct galů.“

„Teď je téměř třináct,“ odpověděla.

„Rozumím. Prosím, popište mi, jak jste byli poškozeni.“

Udělej to dobře, zamumlal si Glinn pro sebe.

„Jižní Georgie, byli jsme bez varování napadeni chilskou válečnou lodí v mezinárodních vodách. Zasažena byla strojovna, přední věž a hlavní paluba. Ztratili jsme schopnost pohybu a kormidlo. Jsme mrtvá loď. Opakuji, mrtvá ve vodě.“

„Panebože! Stále na vás útočí?“

„Na torpédoborec spadl ledovec a potopil se před třiceti minutami.“

„To je neuvěřitelné! Proč…“

To nebyla vhodná otázka lodi, která volá o pomoc, ale jednalo se o velice neobvyklé nouzové volání. „Nevíme. Zdálo se, že chilský kapitán jedná na vlastní pěst bez rozkazu.“

„Můžete tu válečnou loď identifikovat?“

„Byl to Almirante Ramirez, kapitán Emiliano Vallenar.“

„Nabíráte vodu?“

„Nic, co by pumpy nezvládly.“

„Jste v okamžitém nebezpečí?“

„Ano, náklad se může kdykoli posunout a loď se potopí.“

„Rolvaagu, zůstaňte na příjmu.“

Šest vteřin bylo ticho.

„Rolvaagu, vaše situace je nám jasná. Záchranné lodě kotví zde a na Falklandech, ale nemůžeme, opakuji, nemůžeme podniknout záchrannou výpravu, dokud bouře neklesne pod deset galů. Máte satelitní komunikaci?“

„Ne, máme zničenou elektroniku.“

„Podáme vaší vládě zprávu o vašem stavu. Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Prosím vás, tu vlečnou loď co nejdřív, než skončíme na brandsfieldských útesech.“

Po chvíli šumu se hlas vrátil. „Mnoho štěstí, Rolvaagu! Bůh vám požehnej.“

„Děkuji vám, Jižní Georgie.“

Brittonová uložila mikrofon na místo, opřela se o panel a dívala se z okna do noci.

Rolvaag, 18:40

Když proud vynesl Rolvaag ze závětří ledového ostrova, zmocnil se ho vítr a zatáhl ho brutálně do bouře. Vrazil na kapitánský můstek a přinesl s sebou ledovou vodní tříšť. Kapitánka Brittonová k tomu neměla co dodat. Loď byla plně v moci bouře. Měla pocit naprosté bezmoci.

Bouře sílila s pravidelností hodinových ručiček. Sílila minutu od minuty, až dosáhla intenzity, o jaké neměla ani představu. Měsíc se schoval za těžké mraky a nebylo vidět ani na palubu. Vodní mlha a ledové jehličky poletovaly místností a šlehaly její osádku do obličejů jako závan ledové smrti. Ale nejvíce je znervózňoval zvuk. Neustálé tupé dunění, které jako by přicházelo ze všech směrů najednou.

Přišla doba ledová. Teplota na můstku byla devatenáct stupňů Fahrenheita. S vlasy plnými ledových krystalků přijímala hlášení o stavu lodi, ale nevydávala žádné rozkazy. Bez motorů a kormidla mohla dělat jediné – čekat. Ten pocit bezmoci byl nesnesitelný. Podle pohybů lodi odhadovala výšku vln přes třicet metrů. Měla pocit, že do lodi vrážejí nákladní vlaky. Vlny, které se nikdy nerozbily o pevninu, zkoušely svou sílu na její lodi. Tady pod šedesátou rovnoběžkou je nejbouřlivější moře na zeměkouli. Teď už Rolvaag chránila jen jeho velikost.

Když se loď začínala zvedat, skučení větru se změnilo ve vytí. Na vrcholku vlny se celá nástavba začala natřásat, jako kdyby se ji vítr pokoušel utrhnout. Pak přišel náraz a loď pomalu a bolestně klouzala dolů. Gyroskop zaznamenával průběh boje od jedné vlny ke druhé. V okamžicích kritického náklonu se na ten obvykle nedůležitý přístroj upřely všechny oči. Pak se vrchol vlny přehnal a Sally čekala, zda se loď vzpamatuje. To byl kritický okamžik. Ale loď se zatím vždy narovnala. Nejprve nepostřehnutelně, pak rychleji. Postupně se překlopila až na druhou stranu, jak ji velká setrvačná hmotnost naklonila proti další vlně. Loď vklouzla do údolí, kde bylo nepřirozené ticho, hrozivější než bouřka nahoře. A celý proces se opakoval znovu a znovu v nekonečné kruté kadenci. Proti tomu nemohli nic dělat.

Brittonová rozsvítila reflektory, zamířené na palubu. Většina kontejnerů a několik jeřábů se utrhly ze svého ukotvení a zmizely v moři, ale poklopy nádrží vypadaly pevně. Loď stále nabírala vodu, ale podpalubní pumpy ji stačily čerpat. Rolvaag byl dobře zkonstruovaná loď. Mohl by bouři přežít – kdyby nebylo té strašlivé hmoty v centrální nádrži.

V sedm hodin večer už bouře dosáhla patnácti galů a poryvy větru sta uzlů. Na vrcholku vlny se zdálo, že z kapitánského můstku všechno vysaje. Taková intenzita bouře nemůže dlouho vydržet. Už brzy se to zlepší. Musí!

Zkontrolovala všechny displeje a indikátory, zda se někde neobjeví náznak přicházející záchrany. Ale displeje byly zelené a ukazovaly jen odrazy vln. Na vrcholku vlny se všechny obrazovky vyčistily, takže jasně viděli sérii malých ledových ostrovů asi deset kilometrů před nimi. Až se loď dostane do ledu, budou vlny nižší. Ovšem ledovce budou představovat další nebezpečí.

Displej dálkového radaru byl čistý. Byli něco přes dvě stě kilometrů severozápadně od Jižních Shetland, neobydlených zubatých hor, vyčnívajících z antarktického moře, obklopených podmořskými útesy a divokými proudy. Za nimi je Brandsfieldská úžina a pak už jen hrozivé pobřeží Antarktidy. Jsou tam nižší vlny, ale zrádné proudy. Dvě stě kilometrů… Pokud v šest ráno pošle Georgia záchranné lodě… Všechno závisí na té věci dole.

Pomyslela si, že by se měla zeptat Glinna, jak to vypadá. Uvědomila si však, že je to zbytečné. Glinn seděl mlčky. Copak se mu asi honí hlavou? Ona aspoň mohla číst pohyby lodi. Pro ty ostatní to musí být čistá hrůza.

Loď se naklonila. Hrozně. Teď už to nebyl jen náklon, způsobený vlnou. Něco se k němu přidalo. Glinn zvedl k uchu vysílačku a poslouchal. Podíval se na ni.

„To byl Garza,“ řekl. „Neslyším ho.“

Obrátila se na Howella. „Přepojte to, zesilte na maximum.“

Garzův hlas náhle vybuchl v celé místnosti. „Eli!“ křičel a zesílení dalo vyznít panice v jeho hlasu. Brittonová v pozadí slyšela sténání zmučeného kovu.

„Slyším tě.“

„Ztrácíme základní příčné trámy.“

„Upevněte je.“

Brittonová obdivovala Glinnův chladný hlas.

Loď se zase začala naklánět. „Eli, celý se to rozbaluje rychleji, než to stačíme upevňovat.“ Loď se nakláněla a pod Garzovým hlasem se ozval další kovový nářek.

„Manueli,“ řekl Glinn, „Rochefort věděl, co dělá. Je to mnohem pevnější, než si myslíš. Postupně všechno opravujte.“

Loď se stále nakláněla.

„Eli, ten kámen! Pohybuje se to, nemůžu…“ Reproduktor umlkl.

Loď se otřásla a zůstávala nakloněná, jako by se nemohla rozhodnout, zda se znovu napřímit. Nakonec se k tomu odhodlala.

Všichni pozorovali reproduktor. Za okamžik zase zapraskal. Garzův hlas se vrátil. „Eli, jsi tam?“

„Ano.“

„Kousek se to hnulo, ale pak si to zase sedlo.“

Glinn se téměř usmál. „Manueli, žádnou paniku. Přeháníš to. Soustřeď se na kritické body a to ostatní nech plavat. V té mřížce je obrovská redundance. Dvojnásobné jištění, pamatuj.“

„Ano, pane.“

Loď se zase začala naklánět. Pomalu, jako v agónii. Brittonová cítila, že v tom pohybu je něco nového, něco jiného. Něco špatného.

Podívala se na Glinna a pak na Lloyda. Zdálo se, že si toho nevšimli. Cítila, jak pohyb meteoritu ovlivňuje chování celé lodi. Rolvaag se na hřbetě poslední vlny téměř otočil. Nebyla si jistá, zda to není jenom její představa. Pozorovala, jak loď klesá a zase se začíná zvedat. Dívala se na světla paluby a pozorovala, jak se loď přizpůsobuje vlnám. V okamžiku, kdy ta věc v nádrži začala zase naříkat a příď prorazila hřeben vlny, se to stalo. Příď se vychýlila ze směru a začala se téměř otáčet. Pohyb se okamžitě zastavil a loď se začala narovnávat. Ale předtím bylo malé zaváhání, a to bylo zlé. Mrkla na Howella. Taky si toho všiml. Hleděl na ni s bledou tváří a sevřenými rty. Ještě nikdy neviděla, že by se něčeho bál.

„Kapitáne,“ začal nejistým hlasem. Zvedla dlaň, aby ho zastavila. Věděla, co jí chce říct. Vyslovit to byla její povinnost.

Pohlédla na Glinna. Jeho výraz se nezměnil. Zřejmě vůbec neměl cit pro loď.

Rolvaag byl na nejlepší cestě se převrátit.

Klesali do dalšího údolí mezi vlnami a vítr se utišil. Prohlédla si všechny na můstku. Lloyda, McFarlana, Amirovou, Glinna, Howella, Bankse a ostatní důstojníky. Všichni mlčeli. Všichni se na ni dívali. A všichni si přáli, aby udělala něco pro jejich záchranu.

„Pane Lloyde,“ řekla.

„Ano?“

Tohle bude pěkná šupa.

Vlna do nich praštila a na můstku se všechno rozdrnčelo. Když klouzali zpět do tišiny, Brittonová se nadechla.

„Pane Lloyde,“ řekla znovu, „ten meteorit musí pryč. Okamžitě.“

Rolvaag, 19:00

McFarlane cítil, jak mu tělem projíždí elektřina. Nikdy! To nejde. Pokusil se setřást malátnost, která byla kombinací strachu a mořské nemoci.

„V žádném případě,“ zaslechl Lloyda. Jeho slova byla tichá, sotva slyšitelná v hlukotu moře. Ale byla pronesena s naprostým přesvědčením.

Řítili se do dalšího údolí.

„Já jsem kapitánem téhle lodi,“ řekla Brittonová klidně, „a závisí na tom životy mé posádky. Pane Glinne, nařizuji vám otevřít bezpečnostní dvířka. Přikazuji to.“

Po krátkém zaváhání se Glinn obrátil k panelu.

„Ne!“ vykřikl Lloyd a chytil Glinna za rameno. „Jestli se toho počítače dotkneš, tak tě těmahle rukama uškrtím.“

Glinn se ze sevření dostal krátkým rychlým pohybem, který Lloyda rozhodil. Velký muž se zapotácel, loď se naklonila, otřásla se a všichni se chytili nejbližšího pevného předmětu.

„Slyšel jste, pane Glinne?“ podařilo se Brittonové překřičet zvuk protestujícího kovu. „Ten zkurvysyn chce moji loď potopit.“

„Glinne, nedotýkej se toho počítače!“

„Kapitán vydal rozkaz,“ zařval Howell.

„Ne, klíč má Glinn a ten to neudělá. Nesmí to udělat bez mého svolení. Eli, slyšíš mě? Já ti nařizuju neotvírat.“ Lloyd se postavil před počítač a chránil ho svým tělem.

Howell vykřikl: „Bezpečnostní služba! Vyhoďte toho muže z můstku.“

Brittonová zvedla ruku. „Pane Lloyde, odstupte od toho počítače. Pane Glinne, vykonejte můj příkaz.“ Loď se nakláněla. Ozvalo se strašlivé praskání a sténání namáhaného kovu, které náhle ustalo, jakmile se začali naklánět na druhou stranu.

Lloyd se s vytřeštěnýma očima chytil počítače.

„Same!“ křičel.

McFarlane, náhle vtažený do děje, byl téměř paralyzován protichůdnými city. Strachem o vlastní život a přáním zachovat meteorit a odkrýt jeho tajemství. Skoro by s ním raději klesl ke dnu, než to vzdát. Skoro…

„Same,“ Lloyd teď prosil. „Jsi vědec. Řekni jim o svém výzkumu ostrovů stability, o novém prvku…“ blábolil zcela nesouvisle. „Řekni jim, proč je to tak důležité, řekni jim, proč to nemůžeme vyhodit.“

McFarlane cítil, že se mu stahuje hrdlo, a poprvé si uvědomil, jak strašně nezodpovědné bylo naložit meteorit na loď. Když ho teď vyhodí, ponoří se ke dnu oceánu a nikdo ho už nikdy neuvidí. Ztráta pro vědu bude katastrofální. Bylo to nepředstavitelné.

Našel hlas. „Lloyd má pravdu. Je to nejdůležitější vědecký objev. Nechme ho tam.“

Brittonová se k němu otočila. „Nemáme na výběr, ten meteorit jde ke dnu v každém případě. Zbývá jen jedna otázka. Jestli tam půjdeme spolu s ním.“

Rolvaag, 19:10

McFarlane se rozhlédl po tvářích, které ho obklopovaly. Lloyd byl napjatý, Glinn neproniknutelný, Ráchel měla zřejmě stejný problém jako on a Brittonová byla rozhodnutá. Byla to zoufalá skupinka vyčerpaných lidí s ledem ve vlasech a řeznými ranami v obličejích.

„Opustíme loď sami,“ řekl Lloyd, v hlase paniku. „Ať pluje bez nás, třeba někam dojede. Třeba přežije. Nemůžeme ten meteorit vyhodit.“

„V záchranných člunech je to na tomhle moři sebevražda,“ odpověděla Brittonová. „Je pod nulou, proboha.“

„Nemůžeme ho vyhodit,“ pokračoval zoufale Lloyd. „Byl by to zločin proti vědě. Vaše reakce je přehnaná. Už jsme toho tolik přežili. Glinne, proboha, řekni, že to přehání.“

Glinn mlčel.

„Já svou loď znám,“ řekla kapitánka.

Lloyd nevěděl, zda má hrozit, nebo prosit. „Zkusil to s McFarlanem.

„Nějak to musí jít, Same. Řekni jim, jak je to jedinečné.“

McFarlane cítil, že už se musí rozhodnout. Lloyd vypadal v oranžovém světle jako přízrak. Bylo mu špatně, byla mu zima a měl strach. Vzpomněl si na Nestorovu smrt a představil si, jak sám klesá do studeného, temného, bezedného oceánu. Náhle dostal veliký strach ze smrti. Téměř mu bránil rozumně uvažovat.

„Same, pro Ježíše Krista, řekni jim to!“

McFarlane se pokusil, ale vítr jeho slova přehlušil.

„Cože?“ křičel Lloyd. „Poslechněte Sama. Same…“

„Ať ho vyhodí,“ řekl McFarlane.

Lloyd vytřeštil oči a nebyl schopen slova.

„Slyšel jsi?“ řekl McFarlane. „Jde každopádně ke dnu. Já bych to zabalil.“ Zaplavil ho pocit beznaděje. Taková škoda, taková ztráta…

Lloyd se náhle otočil ke Glinnovi: „Eli, Eli, nikdy jsi nezklamal! Vždycky jsi měl v záloze nějaký trik. Pomoz mi, prosím tě! Nenech je ten meteorit vyhodit.“ Znělo to jako hlas plačtivého děcka.

Glinn mlčel a loď se začala naklánět. McFarlane si všiml, jak se Sally dívá na gyroskop. Vítr vrazil rozbitými okny na můstek. A ten strašný zvuk začal zase. Rolvaag zaváhal, nakloněný třicet stupňů na bok, a McFarlane se chytil okenního zábradlí.

Jediné, co si teď přál, bylo tu věc odhodit.

„Narovnej se!“ slyšel, jak mumlá Brittonová. „Narovnej se!“

Loď zůstávala tvrdohlavě na levém boku. Můstek se naklonil tak, že McFarlane viděl pod sebou jenom černou vodu. Dostal závrať. Pak přišel náraz a loď se začala napřimovat.

Jakmile se paluba srovnala, běžel Lloyd k počítači, tvář staženou hrůzou. „Dobře, pryč s ním!“ řekl a zabořil tvář do dlaní.

Brittonová řekla Glinnovi: „Slyšel jste? Otevřete vrátka, okamžitě.“ V jejím hlase bylo slyšet úlevu.

Pomalu, téměř mechanicky usedl Glinn k panelu a položil prsty na klávesnici.

Pak se zadíval na McFarlana. „Řekni mi, Same, když ten meteorit reaguje na sůl, co se stane, když ho pustíme pod lodí do oceánu?“

McFarlane o tom už uvažoval. „Mořská voda je vodič,“ odpověděl. „Výboj utlumí.“

„Víš určitě, že nevyhodí loď do povětří?“

McFarlane zaváhal. „To nevím.“

Glinn přikývl: „Aha.“

Čekali, ale ťukání do klávesnice se neozvalo. Glinn se nehýbal.

Loď vystoupala na další hřeben. Když konečně zajela do údolí, řekl: „Myslím, že to není nutné. Je to příliš nebezpečné.“

Dal ruce z klávesnice. Pomalu se postavil tváří k ostatním. „Ta loď přežije. Rochefortovo dílo nezkolabuje. Není potřeba použít zadní vrátka. Souhlasím s panem Lloydem.“

Všichni byli v šoku.

„Když se meteorit dostane do kontaktu s mořskou vodou, exploze loď potopí,“ pokračoval.

„Říkám vám, že mořská voda ten výboj pohltí,“ řekl McFarlane.

Glinn si olízl rty. „To si jen myslíte. Nemůžeme riskovat poškození zadních vrátek. Pokud je nezavřeme, nádrž se naplní vodou.“

Brittonová protestovala: „Naprosto jisté je, že jestli ten meteorit nevypadne, Rolvaag půjde ke dnu. Eli, ty mi nerozumíš? Už nevydrží ani tucet dalších náklonů.“

Loď začala stoupat k hřebenu další vlny.

„Sally, myslel jsem, že ty jsi ta poslední, která zpanikaří,“ promluvil Glinn chladným přesvědčivým hlasem. „Přežijeme to.“

Brittonová vydechla. „Eli, já tu loď znám. Je v háji, proboha. Ty to nevidíš?“

„Vůbec ne,“ řekl Glinn. „To nejhorší máme už za sebou, věř mi.“

Loď se nakláněla. Všichni se drželi a paralyzováni se dívali na Glinna. Loď se nakláněla stále víc.

Z reproduktorů se ozval slabý Garzův hlas. „Eli, kolébka je v prdeli, slyšíš mě?“

Glinn přiskočil k mikrofonu. „Zůstaň tam, za chvíli budu u tebe.“

„Eli, je to úplně rozlámaný. Poslal jsem svý muže pryč.“

„Pane Garzo,“ naklonila se nad mikrofon kapitánka, „mluví k vám kapitán. Umíte zacházet se zadními vrátky?“

„Postavil jsem je.“

„Tak je otevřete.“

Glinn stál vedle úplně apatický. McFarlane se pokoušel pochopit tu náhlou změnu. Má Glinn pravdu? Může loď i s meteoritem přežít? Podíval se na důstojníky. Podle jejich tváří by řekl, že ne. Loď se zastavila na vrcholu vlny, natočila se, zasténala a zhoupla se dolů.

„Otevření vrátek se musí spustit z počítače na můstku,“ řekl Garza. „Eli zná kód.“

„Nejde to ručně?“ zeptala se Brittonová.

„Ne. Eli, proboha, pospěš si! Nemáme čas, za chvíli se to svalí na bok a je konec.“

„Pane Garzo,“ řekla Brittonová, „nařiďte svým mužům, aby opustili nádrž.“

Glinn řekl: „Garzo, ten příkaz neposlouchej. Nespadne to, zůstaňte makat.“

„Nejde to, evakuujem.“ Reproduktor ztichl.

Glinn byl bledý. Rozhlédl se po můstku. Loď se ponořila do dalšího údolí.

Brittonová k němu přišla a položila mu ruku na rameno. „Eli,“ řekla, „vím, jaký pro tebe je prohrát. Vím, že máš strašnou odvahu. Ale teď jsi jediný, kdo může tuhle loď zachránit. Otevři ty dvířka, prosím.“

McFarlanovi se zdálo, že se Glinn zachvěl. Náhle se na můstek tiše vrátil Pupupp. Byl promočený a ve tváři měl podivný výraz očekávání.

Glinn se usmál a stiskl Brittonové ruku. „To je nesmysl, Sally! Očekával jsem od tebe trochu víc. Ono to nezkolabuje. Naplánovali jsme to dobře. Není třeba otevírat vrátka. Kromě toho to je určitě nebezpečný.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Nechci vás z ničeho obviňovat. Tohle je těžká situace a strach je pochopitelná reakce. Ale uvažte, že jsem zatím splnil všechno, co jsem vám slíbil. Slibuju vám, že kolébka vydrží a že loď tu bouři přežije. Přece neskončíme kvůli selhání nervů.“

McFarlane pocítil zákmit naděje. Možná má Glinn pravdu. Byl nesmírně přesvědčivý a vždycky měl úspěch, i když to nebylo pravděpodobné. Viděl, že se i Lloyd dívá dychtivě a s nadějí.

Loď se zvedala a nakláněla. Hovor umlkl. Všichni se něčeho chytili. Ten ječivý sbor drcení a borcení začal znovu v intenzitě, která nakonec přehlušila řev bouře. V tom okamžiku si McFarlane definitivně uvědomil, že Glinn tentokrát pravdu nemá. Na vrcholku vlny se loď otřásla, jako by ji zasáhlo zemětřesení. Nouzová světla zablikala. Loď se po dlouhém váhání narovnala a přepadla přes hřeben. Na můstku zakvílel vítr.

„Tentokrát jsi vedle, Glinne, ty zkurvysynu!“ řekl Lloyd s hrůzou ve tváři. „Otevři ty vrátka.“

Glinn se usmál. „Lituji, pane Lloyde, já jsem tady jediný, kdo zná tu šifru. Já vám ten meteorit ještě jednou proti vaší vůli zachráním“

Lloyd se na Glinna vrhl a pokusil se ho chytit za krk. Glinn lehce uhnul a jednou rukou praštil Lloydem o palubu.

McFarlane vyrazil ke Glinnovi. Ale jeho oči ho zarazily. Byly neprůhledné a rozhodné. Bylo mu jasné, že Glinn své rozhodnutí nezmění. Byl to muž, který má vždycky pravdu, a zemře, aby to dokázal.

Brittonová pohlédla na svého prvního důstojníka. McFarlane jediným pohledem pochopil, že i jí je to jasné.

„Pane Howelle, opustíme loď. Všichni k záchranným člunům.“

Glinnovy oči se zúžily překvapením, ale mlčel.

Howell mu řekl: „Díky tobě se v tyhle bouři utopíme v záchrannejch člunech, ty idiote!“

Ostatním řekl: „Jediná možnost je vypadnout odtud.“

Když loď vyrovnala náklon, Lloyd se ztěžka zvedl z paluby. Na Glinna se nepodíval.

Glinn se otočil a beze slova zmizel z můstku.

„Pane Howelle,“ řekla Brittonová, „spusťte tísňové volání na frekvenci 406 MHz a zažeňte všechny ke člunům. Když se do pěti minut nevrátím, převezmete povinnosti kapitána.“

Otočila se a vyběhla ven.

Rolvaag, 19:35

Glinn stál na můstku nad centrální nádrží. Vzadu za ním Pupupp zavíral příklop průlezu do chodby. Byl jediný, kdo mu nakonec zůstal věrný, když ho všichni ostatní včetně Sally opustili.

Hysterie na můstku ho zklamala. Zatím měl ve všem úspěch. Měli by mu věřit. Do nádrže zazníval vzdálený zvuk poplachové sirény. Byl to nesmysl. Za pár hodin se jich většina na rozbouřeném moři utopí. Bylo to zbytečné. Ten obrovský Rolvaag přežije. Tím si byl jistý. Přežije i s nákladem a s těmi, kdo tu zůstanou. Ráno, až se bouře utiší, jim přijedou naproti vlečné lodi z Jižní Georgie. Rolvaag se vrátí s meteoritem do New Yorku. Bez většiny lidí, bohužel.

Musel myslet na Sally. Je to úžasná žena. Zaplavil ho smutek, že mu nakonec nedůvěřovala. Další takovou už nenajde, tím si byl jistý. Zachrání jí loď, ale o nějakém dalším vztahu se už nedá mluvit.

Naklonil se nad podélné okénko a pevně se držel, když se loď naklonila. Ve strašném úhlu, pravda, ale pod kritickou mezí třiceti pěti stupňů. Zdola slyšel protesty a úpění ocelových tyčí. Loď se znovu narovnala. Taková škoda, že po tom všem mu nakonec nikdo nevěří, kromě Pupuppa. Ohlédl se na něj.

„Jdeme dolů, guv,“

Glinn přikývl. „Potřebuju, abys mi pomohl.“

„Od toho jsem tady.“

Dole pod nimi ležel meteorit, přikrytý kusy nepromokavé plachty. Epicentrum jejich strachu a nadějí.

Dno nádrže bylo suché. Ta loď je skvělá. Podíval se na trámy a vzpěry. Musel uznat, že byly vážně poškozené.

Ohnuté, zlámané, zkroucené. Na dně ležely rozštípané trámy. Slyšel další praskání a sténání, ale základ kolébky byl v podstatě netknutý.

Bohužel, výtah byl utržený. Polezou.

Loď stoupala a zase se strašlivě naklonila.

Sestupovali dolů. Trvalo to delší dobu, než předpokládal. Chvílemi si připadal, že leze spíš horizontálně než vertikálně. Zdola viděl pod plachtou červenou hmotu. Řev v nádrži připomínal pekelnou kovovou symfonii. Nic to neznamenalo. Vyndal své kapesní hodinky, držel je v natažené paži před sebou a odhadoval náklon. Dvacet pět stupňů. To je dost pod kritickou hodnotou. Zaslechl náhlé zasténání a ta obrovská purpurová koule se začala hýbat. Loď se nakláněla a nakláněla a meteorit se pohyboval s ní, takže si Glinn ani nebyl jistý, zda loď hýbe meteoritem, nebo meteorit lodí. Dovalil se na kraj kolébky. Vypadalo to, že z ní vypadne. Něco prasklo. Náklon dvacet sedm stupňů, dvacet osm.

Loď se otřásla a začala se narovnávat. Glinn si oddechl. Dvacet osm stupňů je v toleranci. Meteorit se s obrovským otřesem překulil do středu kolébky. Kvílení kovu ustalo.

Rozhlížel se po nádrži. Zdálo se, že se uvolnily řetězy, obepínající meteorit. Byly navržené tak, aby je mohla jedna osoba utáhnout pomocnými motory, které byly u každého řetězu. Překvapilo ho, že to Garza neudělal.

Rychle se obrátil k jednomu utahovacímu bodu a spustil motor. Samozřejmě naskočil. Loď se ponořila do údolí a poskytla mu stabilitu. Posunul páčku na nejvyšší otáčky a spatřil, jak se obrovský pogumovaný řetěz kolem meteoritu stahuje. Proč to Garza neudělal? Důvod byl jasný. Zpanikařil. To ho zklamalo. To nebylo Garzovi podobné. Vůbec mu to nebylo podobné. Tolik lidí a věcí ho při tomhle projektu zklamalo! On nezklame.

Utáhl všechny řetězy a pak řekl Pupuppovi: „Vem kufr s nářadím.“ Ukázal na kufřík, který tam Garza nechal.

Loď stoupala vzhůru a zase se nakláněla. Řetězy se napnuly. A pak, s ostrým řinčivým zvukem, povolily. Glinn pochopil, že to Garza zkoušel. Řetězy sice utáhnout šly, ale obrovská ocelová západka, která je měla udržet na místě, byla utržená. Utahování nemělo smysl.

Loď se zvedala. Náhle nad sebou zaslechl hlas. Vylezl z mřížoví a pohlédl nahoru. Na můstku stála Sally. Stála tam s přirozenou důstojností, jako když ji poprvé před dávnými věky spatřil scházet ze schůdků u svého domku. Vydechl úlevou. Rozhodla se zůstat.

Dívali se jeden na druhého, zatímco se meteorit při dalším náklonu opět pohnul a kolébka zanaříkala. Když bylo po všem, zavolala na něj.

„Eli, ta loď se potopí!“

Byl strašlivě zklamán. Nezměnila názor. Je jenom rušivým elementem. Soustředil se na kolébku. Zdálo se, že se meteorit dá upevnit utažením šroubu na jeho vrcholu. Bohužel to znamenalo proříznout plachty. Ale stačilo přitáhnout šroub jen o dvacet centimetrů. Lezl po nejbližším řetězu vzhůru.

„Eli, prosím tě, máme rezervovaný jeden záchranný člun. Nech toho a pojď za mnou!“

Glinn šplhal a Pupupp s kufříkem ho následoval. Musí se soustředit na to nejdůležitější. Vylezl na vrchol meteoritu a tam ke svému překvapení spatřil už odříznutý malý kus plachty. Šroub byl volný. Nasadil na obrovskou matku francouzský klíč a opřel se do něj.

Matka se ani nepohnula. Nechápal, nebo nechtěl pochopit, pod jakým drtivým tlakem je.

„Drž ten francouzák!“ řekl Pupuppovi.

Loď se začala naklánět.

„Pojď sem nahoru!“ volala Sally. „Možná je ještě pořád čas otevřít vrátka. Možná bychom oba mohli zůstat naživu.“

Glinn na okamžik přestal bojovat se šroubem. V kapitánčině hlase nezněla prosba, to nebyl její způsob. Slyšel v něm jen rozhodnost. „Sally!“ zavolal. „Jediný, kdo umřou, jsou ti blázni v záchranných člunech. Když zůstaneš tady, přežiješ.“

„Já svou loď znám, Eli,“ vykřikla.

Vkleče a přikrčen se znovu pustil do boje. Někdo už to před ním zkoušel, na matce byly čerstvé stopy. Zapřel nohy za lano, když se loď zase naklonila. Rval se vší silou, ale šroub se nepohnul.

Loď ano.

Sally nahoře něco křičela. „Eli, nech toho! Půjdem spolu v New Yorku na večeři. Budu ti povídat o poezii.“

Meteorit se pohnul a Glinn se musel držet oběma rukama. Uchopil uvolněné lano, které předtím něco vázalo ke stěně nádrže, a omotal si je kolem pasu. Zkusil znovu francouzák. Čtvrt otáčky, vždyť to není zase tolik!

„Eli, mám tě ráda. Eli…“

Glinn přestal páčit a podíval se vzhůru. Asi ještě něco říkala, ale ztratilo se to v kovovém řinčení. Viděl její rozpuštěné světlé vlasy, které v tom bídném osvětlení matně zářily.

Všiml si, že se loď nechce narovnat. Podíval se na šroub a pak na Puppupa. Křenil se a z kníru mu kapala voda. Dostal na sebe vztek, že se nesoustředí na práci.

„Vyndej další francouzák!“ zařval na Puppupa.

Rámus byl nesnesitelný. Třesoucí se rukou vyndal hodinky, aby zkontroloval náklon, ale vyklouzly mu z prstů, sjely po té věci a zmizely v hloubce nádrže. Praskání vzpěr se zrychlovalo. Nebo se mu to jen zdá? Všechno přece propočetli. Je tu dvojnásobné jištění!

A pak ucítil, jak se mu meteorit pohybuje pod nohama. Plachta se roztrhla a náhlá rudá barva pod ním vypadala jako čerstvá rána převázaná lany, kabely a řetězy. Loď se nakláněla víc a víc. Zoufale lezl nahoru, ale nemohl odvázat od pasu to lano, uzel byl tak pevný, tak utažený…

Ozval se nepředstavitelný hřmot a pod ním se rozevřela propast. Nádrž se roztrhla a meteorit se kolébavým pohybem šelmy odvalil pryč. Zbyla jen tma a zima…

Seděl v sešeřelé kavárně; bylo to asi v Paříži; u stolku se Sally Brittonovou. Číšník právě otevřel láhev veuve cliquot a nalil do dvou sklenic. Sally si jednu vzala, usmála se a řekla:… jak se všechno změnilo od toho strašného neštěstí zbyl jen opuštěný pláč. Ale nebyla to jeho chyba

Nebyla to jeho chyba?

Udiven na ni pohlédl, ale místo ní tam seděl Puppup a příšerně se chechtal. A pak se scéna vypařila pod nárazem oslňujícího světla.

Drakeova cesta, 19:55

McFarlane s Ráchel v náručí se držel smyčky lana v záchranném člunu. Posledních dvacet minut proběhlo ve strašlivém zmatku: Brittonová náhle odběhla z můstku, Howell převzal velení a nařídil opustit loď. Shromáždili se u záchranných člunů a úzkostně sledovali jejich spouštění na rozbouřené moře. Po deseti hodinách honičky, boje s bouří a o meteorit se ta poslední katastrofa udála tak rychle, že se mu to zdálo jako sen. Byl v záchranném člunu poprvé. S trupem z jednoho kusu, úzkým vchodem a maličkými okénky vypadal jako trochu větší torpédo. Howell byl u kormidla. Byl tu Lloyd, dvacet dalších a půl tuctu lidí z jiného záchranného člunu, který se utrhl při spouštění z jeřábu; ty vytáhli z mrazivých vln.

Člun se řítil do údolí mezi vlnami téměř volným pádem, narazil na dno a zase vyskočil nahoru. Bylo to mnohem horší než na Rolvaagu. Dvacetimetrový člun poskakoval na vodě jako kousek dřeva. Prudké dopady do údolí byly strašlivě vyčerpávající. Byli promočeni ledovou vodou a většina těch, které vylovili z moře, byla v bezvědomí. V člunu byl naštěstí také Brambell. Vlny bez milosti bušily do stěn a několik lidí bezmocně zvracelo.

Člunem se rozléhal Howellův hlas. Mluvil do vysílačky tak mohutným hlasem, až přehlušil hukot moře.

„Všem člunům! Naše jediná šance je plout jihovýchodně k ledovému ostrovu a schovat se před bouří v jeho závětří.

Udržujte kurs dva nula, rychlost deset uzlů a držte se stále na dohled ostatních. Nechte frekvenci tři v provozu. Aktivujte nouzové radiomajáky.“

Kam plují, bylo ovšem těžké odhadnout, ale tu a tam se objevil měsíc, podle kterého asi Howell určoval směr. McFarlane občas spatřil světla ostatních dvou člunů, a na vrcholu vlny někdy zahlédl i asi půl míle vzdálená nouzová světla Rolvaagu. Více záchranných člunů se nepodařilo spustit.

Díval se z okénka, jak tanker náhle vyzdvihla obrovská vlna. Rolvaag se skácel na bok, jako by byl zdola něčím připoután. Loď se odkláněla stále více od vlny, až ji její vrchol celou zalil. Ohlédl se na Lloyda. I ten pozoroval vytřeštěnýma očima zkázu své lodi.

Záchranný člun sjel do údolí, a když opět vystoupal na další vrchol, ležel Rolvaag stále bez hnutí na boku. Ve světle měsíce byly vidět lodní šrouby, bezmocně trčící z vody. Náhle se vynořila zároveň příď i záď a uprostřed lodi se rozzářilo intenzivní modré světlo. Vyvalil se obrovský oblak páry, podobný hřibu jaderného výbuchu, z něhož vyšlehly blesky. V tom okamžiku se záchranný člun ponořil do dalšího údolí, a když se vyhoupl na další vlnu, bylo moře temné a prázdné.

Glinn s celým štábem EES a Sally Brittonová s třiceti členy posádky šli ke dnu i s lodí… Meteorit klesá do hloubky… Zavřel oči a pevněji objal třesoucí se Ráchel. V životě nezažil takovou hrůzu, v životě nebyl tak zmrzlý a nebylo mu tak zle.

Ráchel zamumlala něco nesrozumitelného. Naklonil se k jejím ústům.

„Copak?“

Něco mu podávala. „Vem si to,“ říkala. „Vem si to.“

Držela disk s daty z testů.

„Proč?“

„Chci, abys to měl ty. Schovej to. Tam je odpověď, Same. Slib mi, že ji najdeš.“

Uložil disk do kapsy. To bylo vše, co po meteoritu zbylo. Několik stovek megabytů dat. Sám meteorit byl pro lidstvo ztracen.

„Slib mi to,“ řekla znovu Ráchel chvějícím se hlasem.

„Slibuju.“ Přivinul ji k sobě. Měla asi horečku. „Meteorit je v háji. Všichni na lodi taky. Ale my dva jsme spolu. Přežijeme to, Ráchel.“

„A najdeme odpověď,“ dodala.

Hřeben další vlny práskl do člunu a srazil je na podlahu. Howell něco křičel. Další vlna je téměř převrhla. Někdo naříkal: „Mám zlomenou ruku…“

McFarlane pomohl Ráchel zpět na sedadlo a zavěsil jí ruce na smyčky lana. Vlny se nad nimi tyčily do neskutečné výše.

„Jak to máme daleko?“ vykřikl někdo.

„Už jsme tam,“ odpověděl Howell. Ještě chvilku.“

Za malými okénky člunu byla většinou vidět jenom voda. Chvílemi však zahlédl noční oblohu. Jeho lokty, kolena a ramena byly otlučené od neustálých nárazů na lavici a pádů z lavice, cítil se jako pingpongový míček v pračce. Byla taková zima, že už necítil nohy a pomalu přestával vnímat realitu. Zdálo se mu, že je u Michiganského jezera. Sedí na pláži zahrabaný v písku, nohy ve vodě… Ale ta voda nebyla takhle studená… Všiml si, že se na dně člunu houpá ledová tříšť.

Stále se díval z okénka. Ve vzdálenosti několika stovek metrů zahlédl světla dalších dvou záchranných člunů, poskakujících ve vlnách. Mohutná vlna je téměř vyhodila do výše; slyšel vytí šroubu, vytaženého z vody. Byl zcela otupený vyčerpáním a strachem. Na stěžni se bláznivě točila anténa.

Náhle jeden z člunů zmizel. V jednom okamžiku tam byl, s mrkajícími světly, a zalévala jej další vlna. V příští vteřině byl pryč. Jeho světla zmizela, jako když se otočí vypínačem.

„Ztratili jsme radiomaják třetího člunu, pane,“ řekl muž na přídi.

McFarlanovi klesla hlava na prsa. Kdo v tom člunu byl? Garza, Stonecipher? Už mu to nemyslelo. Napadlo ho, že by nebylo špatné, kdyby šli ke dnu taky. Asi k tomu nemají daleko. Vody na dně přibývá. Potápějí se.

Pak se moře začalo uklidňovat. Člun sice ještě trochu poskakoval, ale přestal se do něj opírat vítr. Za okny se objevila ledová hora.

„Jsme v závětří,“ řekl Howell. Měl rozcuchané vlasy a zplihlou mokrou uniformu pod potrhaným pláštěm do deště. Po tváři mu stékala krev. Mluvil naprosto klidným hlasem do vysílačky.

„Georgie, prosím o pozornost. Jsme v záchranných člunech. Oba čluny těžce nabírají vodu. Už nezůstanou dlouho na hladině. Máme jen jednu možnost: vylézt na ledový ostrov. Georgie, rozumíte?“

Většina lidí ve člunu ani nevzhlédla. Vypadali, že nevnímají. Na anténě namrzal led.

„Před námi je malá ledová římsa,“ říkal právě Howell. „Přistaneme u ní. Lewis na ni vyskočí, každému z vás podá ruku a vy rychle vystoupíte. Nesmíte spadnout do vody, nebo je za pět minut po vás. Kamarádi, vzhůru!“

McFarlane vzal Ráchel a nesl ji na příď člunu. Podíval se na Lloyda. Lloyd se na něj díval černýma, prázdnýma a vyčerpanýma očima.

„Co budeme dělat?“ zašeptal chraptivě. „Panebože, co budeme dělat?“

Drakeova cesta, 26. července, 11:00

Nad ledovým ostrovem svítalo. McFarlane, kterému se podařilo zdřímnout si, se pomalu probouzel. Zvedl hlavu a led na jeho plášti zapraskal. Kolem něj byla malá skupinka lidí, kteří ještě přežívali, přitisknutí jeden ke druhému, aby se trochu zahřáli. Někteří už leželi na zádech, s obličeji pokrytými vrstvou ledu a nehybnýma očima. Několik jich bez hnutí klečelo. Taky jsou asi zmrzlí, pomyslel si. Sto jich vyplulo. Zbývá jich sotva dvacet.

Vedle něj ležela Ráchel. Měla zavřené oči. Pokusil se ji posadit a setřepal z ní sníh. Vítr už nefoukal a zdola zaznívalo šplouchání příboje. Všude byl úžasný klid. Smrtelný klid.

Před ním se prostíral tyrkysový led, hladký jako deska stolu, proříznutá potůčky, které končily na okrajích ostrova a padaly do moře. V dálce byl obzor posetý modrými a zelenými ledovci. Byly jich stovky a žáhly v ranním slunci jako klenoty. Kraj nekonečné vody a ledu.

Cítil se strašlivě ospalý. Bylo divné, že ještě nezmrzl. Nesmí usnout. Myslel na to, jak přistáli, šplhali puklinou na vrchol ledovce, na marné pokusy zapálit oheň a na postupné upadání do letargie. Něco bylo i předtím – život, nebo co – ale na to teď nemyslel. Teď byl jeho svět vymezený kolmými stěnami toho podivného ostrova.

Tady, na jeho vrcholku, necítil žádný pohyb. Ostrov byl pevný jako země. Z obrovitých zatočených vln zbylo jenom příjemné šplouchání. Místo bouřlivé černé noci bylo kolem něj pastelové ráno. Modrý led, růžové moře, oranžová a červená obloha. Bylo to krásné, téměř jako z jiného světa. Jako v nebi.

Zkusil se postavit, ale nohy ho neposlechly. Podařilo se mu jen pokleknout. Dalo mu práci se na kolenou udržet. To nebylo jen vyčerpání, to bylo těžké podchlazení.

Musí se hýbat.

Otočil se k Ráchel a zatřásl s ní. Podívala se na něj. Měla modré rty a led ve vlasech.

„Ráchel!“ zachraptěl. „Vstávej, prosím tě.“

Pokusila se něco říct, ale z jejích rtů vyšel jen dech.

„Ráchel!“ Sklonil se k ní a zaslechl několik nezřetelných slov.

„Ten meteorit…“

„Ten je na dně moře,“ řekl McFarlane. „Nemysli na něj. Už je naštěstí pryč.“

Pohnula hlavou. „Není to, co myslíš.“

Zavřela oči a znovu pohnula hlavou. „Jsem tak ospalá…“

„Ráchel, nespi! Cos to říkala?“ Byla vzdálená, jako omámená, ale věděl, že je důležité, aby ji udržel vzhůru, aby mluvila. Znovu s ní zatřásl. „Co je s tím meteoritem, Ráchel?“ Polootevřenýma očima se podívala dolů. McFarlane se podíval tím směrem, ale nic neviděl. Pohnula rukou.

„Tady,“ řekla.

Vzal ji za ruku. Stáhl jí promočené zmrzlé rukavice. Měla omrzlé ruce s bílými konečky prstů. Pokusil se je třít. Po chvíli jí povolila dlaň. Držela v ní burský oříšek.

„Máš hlad?“ zeptal se, když oříšek vypadl na sníh. Ráchel zavřela oči. Pokoušel se ji rozhýbat a rozehřát, ale nešlo to. Přitiskl se k ní. Byla těžká a studená. Otočil se a hledal, kdo by mu pomohl. Spatřil Lloyda, ležícího na ledě vedle.

„Palmere,“ zašeptal.

„Ano?“ ozval se slabý hlas.

„Musíme se hejbat.“

„Seru na to.“

Chtěl zatřást Ráchel, ale zjistil, že nemůže pohnout rukou. Rozhlédl se po zhroucených, skrčených, nehybných tvarech, které se blýskaly pod ledovým povlakem. Tenhle s tou zkroucenou knihou zastrčenou pod paží byl Brambell, tamhle je Garza s ovázanou hlavou. Tady Howell a asi dvacet dalších. Nikdo se nehýbal. Zjistil, že ho to zajímá. Chtěl křičet, chtěl je kopat a štípat, ale nedokázal se pohnout, nedokázal promluvit. Tolik jich je, nedokáže je všechny zahřát. Nedokáže zahřát ani Ráchel. Ani sebe.

Zmocňovala se ho apatie. Všichni tady zhebneme, pomyslel si, ale to je dobře. Viděl kolem sebe nějaký inkoust. To je dobře. Inkoust zčernal. Měl pocit, že spí matce v náruči. Vzpomněl si na slova Ráchel. Není to, co myslíš! Není to, co myslíš…

Hlas se náhle změnil, byl hlasitější a kovový. Jižní Georgia Bravo. Jsme v dohledu, za chvíli jsme u vás.“ Ozvalo se klapání. Hlasy, rádio, klapání. Nechci… Nechte mě spát. Nechte mě být.

A pak přišla ta bolest.

Ostrov Jižní Georgia, 29. července, 12:20

Palmer Lloyd ležel na jednoduchém lůžku ošetřovny britské vědecké stanice. Díval se na překližkový strop. Zakroucené tmavší vzory na světlejším podkladě už znal zpaměti. Nasál vůni jídla, které stálo netknuté vedle na stolku. Za malým oknem foukal vítr. V dálce viděl modré hory, modré ledovce a modrá sněhová pole ostrova.

Byl tu už třetí den. Tolik se jich toho nedožilo! Na lodi, ve člunu, na ledovém ostrově. Sedmdesát pět jich vyplulo a jen jeden z posádky přežil… Ta věta z Pokladu na ostrově se mu neustále vracela od prvního okamžiku, kdy se probral.

On přežil. Zítra ho vezme vrtulník na Falklandy a odtud se vrátí do New Yorku. Zajímalo by ho, co o tom říkají ve zprávách. Ale vlastně nezajímalo, nezajímá ho vlastně nic, je vyřízen. Skončil s muzeem, s obchodováním, s vědou. Všechny jeho sny se teď zdály nesmyslné a dávné a zmizely spolu s meteoritem. Jediné, co si ještě přál, bylo vrátit se na svou farmu, namíchat si suché martini, usednout do otáčivého křesla na verandu a dívat se, jak se srny krmí v sadu jablky.

Přišla sestřička, vzala mu tác se snídaní a místo něj položila oběd.

Lloyd zavrtěl hlavou.

„To je moje práce, námořníku,“ řekla.

„Tak dobře.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil McFarlane.

Měl ovázanou levou ruku a pravou tvář, na očích měl černé brýle a trochu se motal. Vypadal strašně. Sedl si na kovové křeslo, které zabíralo většinu volného prostoru v místnosti. Křeslo zavrzalo.

Lloyd byl překvapen, že ho vidí. Neviděl ho už tři dny. Předpokládal, že už se s ním nebude bavit. Nikdo se s ním nebavil. Jediný, kdo se na něj přišel podívat, byl Howell, a ten chtěl podepsat nějaké papíry. Všichni ho nenávidí.

Lloyd očekával, že promluví, až sestra odejde. Dveře se však zavřely a McFarlane mlčel. Mlčel dlouho. Nakonec si sundal černé brýle a naklonil se kupředu.

Obličej měl špinavý, oči červené a pod nimi černé kruhy. „Poslouchej,“ řekl napjatým hlasem. „Něco ti chci říct.“

Lloyd čekal.

Naklonil se ještě blíž a mluvil mu přímo do ucha. „Rolvaag se potopil na souřadnicích 61°,32’,14“ jižní šířky a 59°,30’,10“ západní délky.“

„Prosím tě, Same, nemluv o tom! Teď ne.“

„Právě teď,“ řekl McFarlane neúprosně. Sáhl do kapsy a vyndal počítačový disk. Zvedl jej do výše.

„Na tomhle disku…“

Lloyd se obrátil k překližkové stěně. „Same, je to pryč. Meteorit je pryč. Nechci nic slyšet. Běž taky pryč.“

„Na tomhle disku je výpis všech dat, která jsme o meteoritu shromáždili. Slíbil jsem to Ráchel. Studoval jsem to.“

Lloyd se cítil strašně unavený. Podíval se z okna, ale tam byly ledovce. Nenáviděl ledovce. Překližka je příjemnější.

„Včera mi jeden z lidí tady na stanici řekl,“ pokračoval McFarlane neúnavně, „že zaregistrovali neobvyklá mělká mořetřesení. Bylo jich deset, všechny skoro tři stupně Richterovy stupnice.“

Co to žvaní? pomyslel si Lloyd.

„Epicentrum bylo na souřadnicích 61°,32’,14“ jižní šířky a 59°,30’,10“ západní délky.“

Lloyd zamrkal. Pomalu se otočil a podíval se na McFarlana.

„S tím meteoritem se něco dělo. Těch deset otřesů samozřejmě způsobil on.“

Lloyd neodpovídal.

„Ten meteorit byl divný. Byl zvrstvený, skoro symetrický. Víš co, Palmere? Nebyl přirozeného původu.“

Lloyd se posadil. „Jak to?“

„Měl vnější slupku, tlustou vnitřní vrstvu a uprostřed malé jádro. To není náhoda. Přemýšlej o tom. Čemu je to podobný? To musí být nějaká univerzální struktura.“

„Same, máš toho plný zuby. Nedivím se ti. Zavolám ti sestru.“

Ale McFarlane pokračoval: „Přišla na to Amirová. Pamatuješ si, jak říkala, že bysme měli přestat myslet z naší perspektivy a začít uvažovat z hlediska meteoritu? Amirová to pochopila. Reagoval na slanou vodu. On na slanou vodu čekal. Čekal na ni miliony let.“

Lloyd odhadoval, jak daleko má tlačítko zvonku, kterým přivolá sestru. McFarlane na tom byl mnohem hůře, než si původně myslel.

McFarlane se odmlčel a jeho oči nepřirozeně svítily. „On to totiž, Palmere, vůbec nebyl meteorit.“

Ten zvonek nebyl daleko. Kdyby ho tak mohl zmáčknout nenápadně! McFarlane vypadal nebezpečně. Byl zpocený, dýchal rychle a mělce. Ztráta kamene a všechna ta hrůza se na něm podepsaly. A on, Lloyd, za to může.

„Slyšíš mě, Palmere? Říkám, že to není meteorit.“

„Co to teda je, Same?“ odvážil se nakonec Lloyd zeptat chladným hlasem a nenápadně se blížil k tlačítku zvonku.

„Když uvážíš ta mělká zemětřesení v místě, kde se loď potopila, pak je to jasný.“

„Já tomu nerozumím,“ řekl Lloyd a zmáčkl knoflík. Dvakrát. Sestra tu bude za okamžik.

„Ono to teď na tom mořském dně roste. Hádej, co to je.“

„Co to tedy je?“ pokusil se Lloyd říct normálním hlasem. Díkybohu, na chodbě už jsou slyšet kroky.

„No, asi se brzy nebudeme stačit divit. Je to spora…“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai