Mayský kodex

Douglas Preston

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Tři bratři pátrají v honduraském pralese po svém otci, který se nechal pohřbít s celým svým majetkem na neznámém místě. Bratři ho musí najít, aby si zasloužili jeho majetek jako dědictví. Otec umírá na rakovinu a tak běží o čas. Navíc po jeho dědictví, zejména po Mayském kodexu (který obsahuje kompletní návody na výrobu léků pocházející z pralesa), pátrá také bývalý voják, najatý farmaceutickou společností.

1

Tom Broadbent překonal poslední zatáčku křivolaké příjezdové cesty a zjistil, že oba jeho bratři už čekají u mohutných železných vrat rodinného sídla. Philip podrážděně vyklepával dýmku o sloupek brány a Vernon právě dvakrát za sebou zuřivě stiskl tlačítko zvonku. Ponurý, temný mlčenlivý dům se nad nimi tyčil jako palác nějakého paši. Trůnil na vrcholu pahorku a štědré paprsky odpoledního slunce, typického pro Santa Fé v Novém Mexiku, zlatily jeho arkýře, komíny i věžičky.

„Tohle zpoždění není otci zrovna podobné,“ prohlásil Philip. Vsunul si troubel dýmky mezi běloskvoucí zuby a skousl, až to cvaklo. Rázně stiskl zvonek, pohlédl na hodinky a popotáhl si manžetu. Vypadá vlastně pořád stejně, napadlo Toma: bryerka, sardonický pohled, dokonale oholená tvář navoněná kolínskou, vlasy sčesané dozadu z vysokého čela, na zápěstí lesknoucí se zlaté hodinky, šedé kalhoty z česané příze a sako v barvě námořnické modři. Jen jeho anglický akcent jako by byl ještě výraznější. To Vernon zase vypadal v těch svých plandavých sportovních kalhotách, sandálech, s dlouhými vlasy a bradkou jako Ježíš Kristus.

„To s námi zase hraje nějakou svoji hru.“ Vernon opakovaně stiskl zvonek. V korunách mexických borovic zašuměl vítr přinášející s prachem i vůni rozžhavené pryskyřice. Z obrovského domu se však neozval ani hlásek.

K Tomovu chřípí se doneslo aroma drahého Philipova lulkového tabáku. Vzápětí se Philip obrátil. „A jak je mezi indiány, Tome?“

„Jde to.“

„To rád slyším.“

„A co ty?“

„Báječné. Lepší už to ani být nemůže.“

„A jak se máš ty, Vernone?“ pokračoval Tom.

„Všechno v pohodě. Prostě fajn.“

Hovor vázl. Dívali se jeden na druhého a rozpačitě uhýbali očima. Tom si se svými bratry nikdy neměl o čem povídat. Nad hlavami jim s chraplavým zakrákáním přeletěla vrána. Před vraty se rozhostilo stísněné ticho. Tomovi se zdálo, že trvá nekonečně dlouho, než Philip znovu několikrát po sobě zprudka zmáčkl zvonek, uchopil tepané železné mříže a podmračeně se jimi zadíval dovnitř. „Auto má v garáži. Ten zvonek musí být rozbitý.“ Zhluboka se nadechl. „Haló! Táto! Haló! Tvoji milující synové jsou tady!“

Jak se o vrata opřel, tlumeně zavrzaly a křídlo se pootevřelo.

„Je odemčeno,“ vydechl Philip překvapeně. „On nikdy nenechává vrata odemčená.“

„Je uvnitř a čeká na nás,“ prohlásil Vernon. „To je celé.“

Opřeli se rameny o těžké křídlo vrat a za stále hlasitějšího skřípotu namáhaných zavěšuje úplně otevřeli. Vernon s Phi-lipem se vrátili k autům, aby zaparkovali uvnitř, Tom vykročil po svých. Ocitl se před domem, v němž prožil dětství. Jak už je to dávno, co tu byl naposledy? Tři roky? Zmocnila se ho rozporuplná směsice pocitů typická pro dospělého, který se navrací do míst klukovských let. Dům představoval klasickou ukázku koloniální architektury Santa Fé. Štěrkem vysypaná příjezdová cesta se v půlkruhu stáčela k masivním dveřím ve španělském stylu z těžkých, ručně tesaných desek. Samotný dům pak byla rozlehlá, jakoby přikrčená stavba z nepálených cihel se zakřivenými stěnami a opěrnými pilíři s reliéfy, se zvenčí viditelnými příčnými nosníky, výklenky, římsami, portály, trubkovými komínovými nástavci, prostě hotová ukázka skulpturálního umění. Obklopovaly ho topoly a smaragdově zelený trávník. Z domu umístěného na vrcholu kopce byl dokonalý výhled na okolní hory i pouštní náhorní planinu, na světla města i na letní bouřková mračna kupící se nad zubatým pohořím Jemez. Ačkoliv se dům nijak nezměnil, Tom z něj měl jiný pocit než kdysi. Napadlo ho, že se ale možná změnil on.

Vrata jedné z garáží byla otevřená a Tom spatřil otcův zelený Mercedes Gelándewagen uvnitř. Další dvě garáže byly zavřené. Pak za sebou zaslechl skřípot štěrku pod koly bratrových aut. Zastavili před vchodem. Ozvalo se dvojí bouchnutí dvířek a poté kroky. Philip s Vernonem přistoupili k Tomovi, který v tu chvíli začal mít kolem žaludku nejistý pocit.

„Na co vlastně čekáme?“ Philip zamířil po schodech vzhůru k masivním dveřím. Razantně a pro jistotu několikrát za sebou stiskl tlačítko zvonku. Vernon s Tomem jej mlčky následovali.

Uvnitř panovalo stále ničím nerušené ticho.

Jako obvykle netrpělivý Philip ještě jednou zazvonil. Tom zevnitř uslyšel tlumené tóny zvonkohry. Zněly jako prvních pár taktů „Mamě“. Napadlo ho, že to by přesně odpovídalo otcovu ironickému humoru.

Philip přiložil dlaně k ústům a rozkřikl se: „Haló!“

Nic.

„Nemohlo se mu něco stát?“ napadlo Toma. Nepříjemný tísnivý pocit sílil.

„Samozřejmě, že ne,“ odsekl Philip nakvašeně. „Prostě jen zase nějaká jeho hra.“ Zabušil do starobylých dveří, až to zadunělo. Masivní fošny ještě chvíli drnčivě vibrovaly.

Tom se rozhlédl kolem sebe a všiml si, že nádvoří vypadá značně neudržovaně. Trávu delší dobu zjevně nikdo nepose-kal, v záhonech mezi tulipány vyrážel plevel.

„Podívám se oknem dovnitř,“ oznámil.

Protáhl se sestříhaným živým plotem, opatrně přeskočil květinový záhon a nahlédl oknem do obývacího pokoje. Něco tu nebylo v pořádku, ale chvíli mu trvalo, než mu došlo, co to je. V pokoji všechno vypadalo normálně – tytéž kožené pohovky a ušáky, tentýž kamenný krb a konferenční stolek. Jenže nad krbem visíval rozměrný obraz – nemohl si vzpomenout který – a ten byl pryč. Tom usilovně zapátral v paměti. Byl to Braque, nebo Monet? Všiml si, že zmizela i římská bronzová soška chlapce, která stávala na levé straně krbové římsy. Vzápětí ho udeřila do očí prázdná místa po vyjmutých knihách v regálech knihovny. Celý pokoj působil neuspořádaným dojmem. Za dveřmi do haly uviděl Tom na podlaze jakési odpadky, vyhlížející jako zmuchlaný papír, cár balicího papíru a pohozený svitek lepicí pásky.

„Co je, doktore?“ zazněl zpoza rohu Philipův hlas.

„Pojď se raději podívat sám.“

Philip si se znechuceným výrazem v obličeji proklestil cestu živým plotem. Vernon jej následoval.

Philip nahlédl oknem dovnitř a vzápětí zalapal po dechu. „Lippi,“ zasyčel. „Nad pohovkou! Lippi je pryč! A Braque na krbem taky! On dal všechno pryč! Prodal to!“

„Philipe, nerozčiluj se,“ mírnil ho Vernon. „Nejspíš ty věci prostě jen zabalil. Třeba se stěhuje. Sám jsi mu bůhvíjak dlouho říkal, že je tenhle dům zbytečně velký a moc na samotě.“

Napjaté rysy Philipova obličeje se okamžitě uvolnily. „Ano. Samozřejmě.“

„A kvůli tomu nejspíš tahle tajemná schůzka,“ dodal Vernon přesvědčivě.

Philip přikývl a otřel si čelo hedvábným kapesníkem. „Asi jsem přetažený z letu. Máš pravdu, Vernone. Pochopitelně se tu balilo. Je tam ale hrozný svinčík. Až to otec uvidí, raní ho mrtvice.“

Všichni tři zůstali mlčky stát v pošlapaném živém plotě a civěli jeden na druhého. Tom začínal mít pocit, že tu nepříjemnou nejistotu už dlouho nesnese. Pokud se otec stěhuje, pak stěhování probíhá poněkud záhadně.

Philip vyndal dýmku z úst. „Myslíte si, že je to zase nějaký úkol pro nás? Nějaká hádanka?“

„Půjdu dovnitř,“ prohlásil namísto odpovědi Tom.

„Co alarm?“

„Kašlu na něj.“

Tom se vydal za dům a bratři ho následovali. Přes zeď se dostal do nevelké uzavřené zahrady s vodotryskem. Tady bylo okno do ložnice v úrovni očí. Ze zídky ohraničující vyvýšený záhon Tom uvolnil kámen, přistoupil k oknu a rozpřáhl se.

„Ty chceš opravdu rozbít okno?“ podivil se Philip. „Jak dobrodružné.“

Tom máchl rukou a kámen za zvuku tříštícího se skla proletěl oknem. Všichni strnuli a naslouchali, co se bude dít. Nedělo se vůbec nic.

Bylo ticho.

„Ani alarm,“ konstatoval Philip.

Tom zavrtěl hlavou. „Tohle se mi nelíbí.“

Philip nahlédl rozbitým oknem dovnitř a Tom si všiml, že se výraz jeho tváře změnil. Jako by se mu v obličeji zračilo náhlé poznání. Vzápětí zaklel a bleskově se prosoukal rámem vytlučeného okna. Najednou nedbal na ani na dekorum, ani na dokonalý zevnějšek.

Vernon se na Toma tázavě podíval. „Co mu je?“

Tom se s odpovědí nezdržoval a lezl za Philipem. Vernon jej poslušně následoval.

V ložnici to vypadalo opravdu dost a dost divoce. Všechny umělecké předměty odtud byly pryč. Místnost byla zaneřá-děná až hrůza – na koberci blátivé šlápoty, všude odpadky, kusy lepicí pásky, balicího papíru i sypké balicí výplně. Mezi tím se povalovaly hřebíky a odřezky prken. Tom zamířil do haly. Opět holé stěny, na nichž si pamatoval Picas-sa, dalšího Braqua a dvě mayské stély. Všechno bylo pryč. Všechno.

S narůstající panikou vrávoravě vykročil halou ke klenutému vchodu do obývacího pokoje, kde se zastavil. Uprostřed obýváku už stál Philip, v obličeji bílý jako křída. „Já jsem mu říkal, že se to jednou stane. Bůhví, kolikrát jsem ho varoval. Bylo od něj strašně neopatrné nechávat si všechny ty věci tady. Tak strašně neopatrné…“

„Co je?“ vykřikl poděšeně Vernon. „Co se stalo, Philipe? Co to má znamenat?“

Pobledlý Philip sotva slyšitelně zasípal: „Vyloupili nás!“

2

Detektiv poručík Hutch Barnaby z policie Santa Fé si položil dlaň na hubenou hruď a odstrčil se i s křeslem od stolu. Pozvedl k ústům toho dne již desátý šálek kávy, jejíž hořké aroma ho příjemně lechtalo v orlím nose. Pohlédl z okna na osamělý topol. Santa Fé, Nové Mexiko, Spojené státy americké, patnáctého dubna, pomyslel si, když uvolněně natáhl nohy. Krásný jarní den. Konečný termín pro podání daňového přiznání. Všichni jsou doma, počítají penízky a děsí se myšlenkami na smrt a chudobu. Dokonce i zločinci si dneska dali pohov.

Usrkl kávy a oddal se pocitu naprostého uspokojení. Až na slabé zvonění telefonu ve vedlejší kanceláři vypadal život docela příjemně.

Jen podvědomě vnímal, jak se Doreen ohlásila do sluchátka. Vzápětí k němu dolehl její svěží hlas: „Okamžik, prosím, můžete mluvit pomaleji? Dám vám seržanta…“

Barnaby hlučně usrkl kávy, aby nemusel poslouchat dál. Natáhl nohu a zlehka šťouchl do dveří, aby se zavřely. Kýžené ticho nastalo okamžitě, nevydrželo ale dlouho. Za chvilku se dostavilo to, co detektiv Barnaby podvědomě očekával – zaklepání.

K čertu se všemi telefony.

Barnaby opatrně postavil kávu na stůl a mírně se v křesle narovnal, aby snad v někom nevyvolal dojem, že se v práci povaluje. „Ano?“

Dveře se otevřely a objevila se v nich napjatá tvář seržanta Harryho Fentona. Ten rozhodně nepatřil k lidem, kteří by si dokázali užít klidný den. Barnabymu stačil letmý pohled a pochopil, že je na obzoru něco velkého.

„Hutchi?“

„Hm?“

„Broadbentovi byli vyloupeni,“ vyhrkl Fenton bez dechu. „Zrovna mám na telefonu jednoho ze synů.“

Ve tváři Hutche Barnabyho se nepohnul ani sval. „Co se ztratilo?“

„Všechno. „ Fentonovy černé oči se leskly napětím, s nímž očekával úžas svého parťáka.

Barnaby upil kávy, pak ještě jednou, a nakonec si s tlumeným cvaknutím posunul křeslo níž. Ksakru.

Když Barnaby s Fentonem vyjížděli z Old Santa Fé Trail, líčil Fenton vše, co zatím věděl o případu, který měli řešit. Při loupeži, jež byla právě ohlášena, zmizela sbírka v údajné hodnotě kolem půl miliardy dolarů. Pokud by tomuto odhadu skutečnost odpovídala alespoň řádově, tvrdil zasvěceně Fenton, bude to případ na titulní stranu New York Times. On, Fenton, na první stránce Timesů. Dokážete si to představit?

Barnaby si to představit nedokázal, ale moudře mlčel. Nic jiného mu vlastně ani nezbývalo. Na Fentonovo neutuchající nadšení už si zvykl. Docela dobře se doplňovali: jeden mlčenlivý skeptik, druhý stále v euforii. Zastavil na konci klikaté příjezdové cesty směřující k sídlu Broadbentových. Fenton vystoupil a s výrazem napjatého očekávání v obličeji vyrazil vpřed. Připomínal mladého honicího psa. Hutch si se skloněnou hlavou pozorně prohlížel povrch příjezdové cesty a hledal, co mu napoví. Nedalo mu velkou práci rozeznat stopy přijíždějícího a zase odjíždějícího návěsu. Takže si pro zboží přijeli se vší parádou. Broadbent byl tedy buďto mimo dům, nebo ho zabili. Druhá možnost připadala Bar-nabymu pravděpodobnější. Očekával, že Broadbenta najdou ztuhlého někde uvnitř.

Za poslední zatáčkou vedla příjezdová cesta rovnou k otevřeným vratům, za nimiž bylo vidět rozlehlý dům z nepálených cihel, usazený uprostřed obrovského trávníku osázeného topoly. Barnaby se zastavil a vrata si prohlédl. Byla mechanicky poháněna dvěma motory. Nikde žádné známky násilného otevření, ale rozvodná skříň byla otevřená. Uvnitř viděli zasunutý klíč. Barnaby poklekl a pozorně se zahleděl dovnitř. Klíč byl ve spínači, jímž se uzamčení vrat deaktivovalo.

Otočil se k Fentonovi. „Co tomu říkáš?“

„Přijeli s návěsem, měli klíč od vrat – to vypadá na profíky. Podle mě uvnitř nejspíš najdeme Broadbentovu mrtvolu.“ Oči mu svítily.

„Ty uvažuješ úplně jako já, Fentone. Proto tě mám tak rád.“

Když zaslechl hlasy, vzhlédl. Přes trávník si to k ním mířili tři muži, kteří mu v tu chvíli připadali jako uličníci.

Vztekle vyskočil. „Kristepane, to nevíte, že tohle je místo činu?“

Dva z nich strnuli na místě, ten vysoký v obleku, který měl zjevně hlavní slovo, rázoval dál. „A vy jste kdo?“ Z jeho chladného hlasu čišela otevřená arogance.

„Detektiv poručík Hutchinson Barnaby,“ oznámil Hutch suše. „Tohle je seržant Harry Fenton, policie Santa Fé.“

Fenton se letmo pousmál, ale vypadalo to spíš jako výhružné vycenění zubů.

„Vy jste synové?“

„To jsme,“ souhlasil ten nažehlený panák.

Fenton je opět oblažil krutým úšklebkem.

Barnaby si dopřál čas, aby si tyhle první tři potenciální podezřelé změřil od hlavy až k patě. Hippie v plátěných hadrech s upřímným bezelstným obličejem mu jako lupič nepřipadal. Možná nebude úplný svatoušek, napadlo ho, ale na lupiče taky nevypadá. Pak si prohlédl toho druhého v kovbojských botách. Neušlo mu, že na nich ulpěla stopa po pravém nefalšovaném koňském koblížku. Ani proti tomuhle typu Barnaby nikdy nic nenamítal. A pak je tu ten chlápek v obleku, co vypadá jako z New Yorku. Pro Hutche Barnabyho představoval každý, kdo pochází z New Yorku, vraha. Když každý, znamená to, že se tohle očekávání vztahovalo i na babičky. Znovu si všechny tři soustředěně prohlédl. Usoudil, že by těžko hledal bratry, kteří by se více odlišovali. Člověk by skoro nevěřil, že je to jedna rodina.

„Toto je místo činu, pánové, proto vás žádám, abyste pozemek opustili. Jděte za bránu, stoupněte si třeba někam pod strom a počkejte na mě. Za nějakých dvacet minut si s vámi přijdu promluvit, ano? Nikde se tu netoulejte, na nic nesahejte a nemluvte spolu o zločinu ani o tom, co jste viděli.“

Otočil se k nim zády, vzápětí se však obrátil nazpátek, jako by ho něco napadlo. „Chybí celá sbírka?“

„Tak jsem to už říkal do telefonu,“ ozval se ten v obleku.

„Jakou měla – alespoň přibližně – hodnotu?“

„Zhruba pět set milionů.“

Barnaby se letmo dotkl krempy klobouku a mrkl po Fen-tonovi. Jeho výraz ničím nezkalené radosti by dokázal vyděsit i otrlého pasáka.

Když Barnaby kráčel k domu, uvažoval o tom, že tady bude třeba hodně opatrnosti. Jeho postup budou hodnotit federálové, Interpol a bůhví, kdo se do tohohle případu ještě zamíchá. Usoudil, že nic nepokazí, pokud se tu ještě před příjezdem techniků z kriminálky trochu porozhlédne. Zaklesl palce za opasek a začal si upřeně prohlížet dům. V tuto chvíli by ze všeho nejraději věděl, jestli je ta drahocenná sbírka pojištěná. Alespoň by bylo od čeho se odrazit. Pokud pojistka existuje, Maxwell Broadbent možná mrtvý není. Třeba se povaluje s nějakou buchtou někde na pláži a upíjí margaritu.

„To by mě zajímalo, jestli byl Broadbent pojištěný,“ ozval se Fenton.

Hutch se na svého parťáka pousmál a pak znovu pohlédl kolem sebe. Zaměřil se na rozbité okno, změť stop na štěrku a podupané keře. Čerstvé šlápoty tu zanechali synové starého Broadbenta, byla tu ale také spousta stop staršího data. Barnaby jasně viděl, kde stěhovací vůz parkoval i kde opatrně couval. Vypadalo to, že od loupeže uplynul týden, možná dva.

Důležité bylo nalézt tělo, pokud tu tedy vůbec nějaké zůstalo. Barnaby vešel do domu. Rozhlédl se a vzal na vědomí lepicí pásku, obaly, hřebíky i poházené dřevěné odřezky. Na koberci viděl mezi pilinami nenápadné vytlačené prohlubně. Takže si sem dokonce přitáhli i cirkulárku. Profesionální práce ve velkém. A hlučná. Ti lidé nejen že svému dílu rozuměli, ale nelitovali času ani námahy, aby je odvedli pořádně. Barnaby zavětřil. Odporně nasládlý pach mrtvého těla nikde necítil.

Na dobu, která od loupeže uplynula, se dalo usuzovat i ze stop nalezených uvnitř. Také tady to vypadalo tak na týden nebo dva. Barnaby se sehnul a přičichl k odřezku dřeva na podlaze. Už postrádal vůni čerstvě řezaného dříví. Pak vzal chomáč trávy, který někdo dovnitř nanesl na botách, a ro-zemnul jej mezi prsty. Byl suchý. Úplně suchá byla i spousta bláta, která opadala z těžkých bot, jejichž hrubé podrážky se tu otíraly o podlahy. Barnaby rychle uvažoval: naposledy pršelo přede dvěma týdny. Takže se to muselo stát právě tehdy – nejpozději čtyřiadvacet hodin po dešti, protože bylo ještě bláto.

Zvolna kráčel rozlehlou klenutou centrální halou. Prohlížel si podstavce označené bronzovými štítky, teď ovšem bez soch. Štukované stěny svítily světlejšími obdélníky s háčky, na nichž původně visely obrazy. V sisalových závěsech a železných stojanech nepochybně bývaly starožitné nádoby a nezaprášená místa na regálech prozrazovala někdejší rozmístění dalších cenností. Police knihovny bez knih pozorovaly okolí tmavě zejícími mezerami jako němý svědek.

Došel ke dveřím do ložnice a zahleděl se na přehlídku za-blácených stop směřujících dovnitř i ven. Zase zaschlé bláto. Kristepane, pomyslel si Barnaby, muselo jich být snad půl tuctu. Byla to pořádná stěhovácká fuška, která zabrala nejméně den, možná dva.

Uprostřed ložnice trůnil jakýsi stroj. Barnaby v něm poznal zařízení na foukání pěnového polystyrenu, jaké se používá u velkých zasilatelských firem. V další místnosti objevil přístroj na balení do smršťovací fólie. Našel i naskládaná prkna, role s lepenkou, kovovou upínací pásku, šrouby, matky a dvě pily. Vybavení, které tu zůstalo, mělo hodnotu dobrých dvou tisíc dolarů. Nenamáhali se ani s odnášením čehokoliv jiného. Jen v obývacím pokoji nechali bez povšimnutí stát televizi za nějakých deset tisíc dolarů i s videorekordérem, DVD a dvěma počítači. Barnaby si vzpomněl na mizernou bednu a video, které pořád ještě splácí, zatímco jeho manželka si na něm se svým novým přítelem nepochybně každou noc pouští porno.

Opatrně přistoupil k videokazetě pohozené na koberci.

„Sázím tři ku pěti, že je ten chlap po smrti, a dvě ku pěti, že je to pojišťovací podvod,“ ozval se Fenton.

„Fentone, ty dokážeš jednoho připravit o každou radost.“

Někdo si musel všimnout ruchu, který tady nahoře panoval. Dům umístěný na vrcholu kopce byl vidět z celého Santa Fé. Kdyby se on sám před dvěma týdny obtěžoval vyhlédnout z okna svého kumbálu tam dole v údolí, možná by si loupeže všiml. Viděl by dům, v němž se celou noc svítí ve všech oknech, i dálkové reflektory náklaďáku, kličkující po svahu nahoru a dolů. Znovu musel žasnout nad kuráží pachatelů. Jak si mohli být tak jistí, že jim to projde? Bylo to víc než neopatrné.

Pohled na hodinky Barnabyho přesvědčil, že mu do příjezdu technické skupiny moc času nezbývá.

Rychle a metodicky začal prohledávat místnost za místností. Díval se pozorně, ale žádné poznámky si nedělal. Za ta léta už pochopil, že psané poznámky se člověku vždycky vymstí. Návštěva se nevyhnula žádnému z pokojů. Lupiči nic nevynechali a odvedli prvotřídní práci. V jedné z místností zbylo několik prázdných krabic a po podlaze se tu povalovala spousta rozházeného papíru. Barnaby jeden cár zdvihl. Jakýsi měsíc starý dodací list na francouzské hrnce, pánve a německé a japonské nože za čtyřiadvacet tisíc dolarů. Chtěl si ten chlap snad otevřít restauraci?

V ložnici, v zadní stěně šatníku, do něhož se dalo vstoupit, objevil obrovské ocelové dveře. Byly pootevřené.

„Fort Knox,“ ozval se za ním Fenton.

Barnaby přikývl. Nechápal, co mohlo být v domě ověšeném obrazy za miliony dolarů tak vzácného, že to muselo být schováno v trezoru.

Aniž by se dotkl dveří, protáhl se dovnitř. Trezor – až na nějaké smetí na podlaze a pár dřevěných skříněk – byl prázdný. Barnaby vytáhl kapesník. Omotal si ho kolem dlaně a pootevřel zásuvku. V sametové výstelce zůstaly otisky po uložených předmětech. Zásuvku zavřel a prozkoumal zámek na dveřích. Nikde ani stopy po násilném vniknutí, poškozena nebyla ani žádná z uzamčených skříní a truhel, které zahlédl po celém domě.

„Pachatelé měli všechny klíče a kódy,“ podotkl Fenton.

Barnaby přikývl. Tohle žádná loupež nebyla.

Zamířil ven a rychle obešel zahradu. Vypadala zanedbaně, zjevně se o ni už delší dobu nepečovalo. Trávu už nikdo neposekal dobrých čtrnáct dní a o plevel tu rozhodně nebyla nouze. Vůbec to tu všechno působilo jaksi ošuntěle. Barnaby měl dojem, že zanedbanost je ještě staršího data než takzvané vloupání, k němuž došlo přede dvěma týdny. Jako by to tu šlo z kopce už měsíc nebo i déle.

Jestli je v tom pojistka, jedou v tom synové. Možná.

3

Našel je ve stínu mexických borovic, kde mlčky postávali se založenýma rukama a zachmuřenými tvářemi. Když k nim Barnaby přistoupil, chlapík v obleku se zeptal: „Zjistil jste něco?“

„Co jako?“

Muž se zamračil. „Máte vůbec představu, co všechno tu bylo ukradeno? Bavíme se tady o stamilionech! Panebože, jak si vůbec někdo mohl myslet, že mu tohle projde? Některé ty věci jsou celosvětově proslulá umělecká díla. Jen Fi-lippo Lippi má hodnotu čtyřicet milionů dolarů. Nejspíš už jsou na cestě někam na Střední východ nebo do Japonska. Musíte zavolat FBI, kontaktovat Interpol, uzavřít letiště…“

Odmlčel se nejspíš jen proto, aby se důkladně nadechl.

„Poručík Barnaby by se vás rád na pár věcí zeptal,“ skočil mu do řeči Fenton. Ujal se tak role, která mu vždycky výborně seděla. Z jeho podivně vysokého a tichého hlasu čišela hrozba. „Vaše jména, prosím.“

Ten v kovbojských botách udělal krok vpřed. „Já jsem Tom Broadbent a tohle jsou mí bratři Vernon a Philip.“

„Podívejte se, strážníku,“ ozval se ten, kterému říkali Philip, „ta umělecká díla jsou nade vší pochybnost určena do rezidence nějakého šejka. Nemohli přece doufat, že by se jim je podařilo prodat na volném trhu. Na to jsou až příliš známá. Neurazte se, ale já si opravdu nemyslím, že je policie v Santa Fé vybavena tak, aby tohle vyřešila.“

Barnaby si otevřel notes a mrkl na hodinky. Pořád mu ještě zbývalo téměř půl hodiny, než z Albuquerque dorazí výjezdová skupina techniků.

„Smím vám položit pár otázek, Philipe? Nebude vám vadit, když vás budu oslovovat křestními jmény?“

„Dobrá, dobrá, jen do toho.“

„Věk?“

„Mně je třiatřicet,“ řekl Tom.

„Pětatřicet,“ následoval Vernon.

„Třicet sedm,“ uzavřel hlášení Philip.

„Povězte mi, jak je možné, že jste se tu objevili všichni tři najednou?“ Barnaby se upřeně zahleděl na týpka oblečeného jako hippie, kterému říkali Vernon. Připadal mu z těch tří jako nejslabší lhář.

„Dostali jsme od otce dopis.“

„Kvůli čemu?“

„No…“ Vernon se plaše ohlédl po svých bratrech. „To tam nebylo.“

„Ale něco vás napadá, ne?“

„Ani ne.“

Barnaby pohlédl na dalšího z nich. „Philipe?“

„Nemám nejmenší tušení.“

Podíval se tedy na třetího – na Toma. Uvědomil si, že je mu jeho upřímná tvář sympatická. „Co vy, Tome, pomůžete mi?“

„Myslím, že si s námi chtěl promluvit o dědictví.“

„Dědictví? Kolik bylo otci?“

„Šedesát.“

Fenton se předklonil a drsným hlasem do debaty zasáhl. „Byl nemocný!“

„Ano.“

‚Jak nemocný?“

„Umíral na rakovinu,“ řekl Tom chladně.

„To je mi líto.“ Barnaby položil Fentonovi chlácholivě ruku na rameno, jako by mu chtěl naznačit, že netaktních otázek už bylo dost. „Má někdo z vás ten dopis u sebe?“

Všichni tři vytáhli týž rukopis na tuhém, žebrovaném dopisním papíře. Zajímavé, pomyslel si Barnaby, všichni si ho nechali. Tušil, že to vypovídá o významu, jaký tomuto setkání přikládali. Vzal si jeden dopis a začal číst:

Drahý Tome,

přijeďte mně do Santa Fé 15. dubna přesně v jednu hodinu odpoledne ve velmi důležité záležitosti, která ovlivní Tvoji budoucnost. Pozval jsem i Philipa a Vernona. Prostředky na cestu přikládám. Přijď prosím včas –přesně v jednu. Pro-kaž svému starému otci tuto poslední laskavost.

Otec

„Byla nějaká šance na vyléčení z té rakoviny, nebo to měl spočítané?“ nedal se Fenton.

Philip ho sjel očima a pak se otočil k Barnabymu. „Kdo je tohle?“

Barnaby vrhl na Fentona varovný pohled. Občas trochu ujel. „Tady jsme všichni na jedné lodi – pokoušíme se objasnit zločin.“

„Pokud je mi známo,“ zabručel Philip rozmrzele, „na vyléčení žádná šance nebyla. Otec prodělal ozařování i chemoterapii, ale objevily se metastázy, které nešlo odstranit. Další léčbu odmítl.“

„To je mi líto.“ Barnaby se marně snažil vyloudit ze sebe alespoň špetku účasti. „Když se vrátíme k tomu dopisu – stojí v něm cosi o nějakých prostředcích. Kolik peněz přišlo?“

„Dvanáct set dolarů v hotovosti,“ upřesnil Tom.

„V hotovosti? V jaké?“

„Dvanáct stodolarových bankovek. Posílat hotovost bylo pro otce typické.“

Fenton opět vpadl do hovoru. „Jak dlouho měl ještě žít?“ Tuto otázku vypálil přímo na Philipa a výbojně přitom vysunul hlavu. A Fenton měl odpornou hlavu – velice úzkou a špičatou s mohutným vystouplým obočím, hluboko posazenýma očima, obrovským nosem, z jehož obou dírek trčelo po trsu černých chlupů, s křivými zahnědlými zuby a ustupující bradou. Jeho pleť měla olivový odstín – navzdory anglosaskému jménu byl Fenton Hispánec. Pocházel z města Truchas ukrytého kdesi hluboko v horách Sangre de Cristo Mountains. Na toho, kdo nevěděl, že je Fenton snad nejlaskavější člověk na světě, musel působit opravdu děsivě.

„Asi půl roku.“

„A proč vás sem pozval? Abyste se šábli o jeho věci?“

Když chtěl, uměl být Fenton skutečně odporný. Ale výsledky to přinášelo.

Philip ledově konstatoval: „Podal jste to velmi okouzlujícím způsobem. Předpokládám, že je to možné.“

Barnaby je jemně přerušil. „Když tu ale měl takovou sbírku, Philipe, neodkázal by to všechno nějakému muzeu?“

„Maxwell Broadbent muzea nesnášel.

„Pročpak?“

„Právě muzea nejhlasitěji kritizovala poněkud neortodoxní sběratelské praktiky našeho otce.“

„A ty spočívaly v čem?“

„V nakupování uměleckých děl pochybného původu, v obchodování s vylupovači a vykradači hrobů, v pašování starožitností přes hranice. Hroby dokonce vylupoval osobně. Jeho antipatii dokážu pochopit. Muzea jsou baštou pokrytectví, chamtivosti a lakoty. U všech ostatních kritizují přesně ty metody, které k rozšiřování svých sbírek využívají zrovna tak.“

„A co přenechat sbírku nějaké univerzitě?“

„Akademiky nenáviděl. Prohlašoval, že jsou jeden jako druhý. Akademici, zvláště archeologové, Maxwella Broadbenta obviňovali z plenění chrámů ve Střední Americe. Nemyslete si, že vám tu vykládám nějaké rodinné tajemství – je to stará historie. Stačí vzít si kterékoliv číslo časopisu Archeology a můžete si počíst o tom, že náš otec byl podle nich vtělený ďábel.“

„Měl v úmyslu sbírku prodat?“ naléhal Barnaby dál.

Philip pohrdavě zkřivil rty. „Prodat? Otec musel celý život jednat s aukčními síněmi a obchodníky s uměním. Raději by se nechal rozčtvrtit, než by jim přenechal k prodeji jediný mizerný obrázek.“

„Takže to všechno chtěl přenechat vám třem?“

Nastalo napjaté ticho. Nakonec se slova chopil nejstarší Philip. „S tím se počítalo.“

Fenton o sobě dal opět vědět: „A co církev? Manželka? Přítelkyně?“

Philip vytáhl z úst dýmku a dokonale napodobil jeho úsečný způsob vyjadřování: „Ateista. Rozvedený. Miso-gyn.“ Sevřel rty.

Druzí dva bratři vyprskli smíchy. Dokonce i Hutch Barnaby se přistihl, že si vychutnává Fentonovy rozpaky. Nestávalo se často, aby se při výslechu někomu podařilo Fentona přetrumfnout. Barnaby musel Philipovi i přes jeho nepříjemnou afektovanost přiznat, že to je nejspíš tvrdý chlapík, přestože v jeho podlouhlém inteligentním obličeji bylo cosi smutného, jakoby ztraceného.

Barnaby zvedl do výše dodací list na dodávku nádobí a náčiní. „Máte ponětí, k čemu tohle všechno mělo být nebo kam se to podělo?“

Jeden po druhém si list prohlédli a se zavrtěním hlavou ho detektivovi vrátili. „Vařit ho tedy rozhodně nebavilo,“ prohlásil Tom.

Barnaby si papír strčil do kapsy. „Povězte mi něco o svém otci. Vzhled, osobnost, charakter, pracovní záležitosti a takové ty věci.“

Opět promluvil Tom. „Je… originál.“

„Jak to myslíte?“

„Fyzicky hotový obr. Sto pětadevadesát centimetrů, v dokonalé kondici, pohledný, široká ramena, ani stopy po tloustnutí, bílé vlasy, bílá bradka, silný jako lev a hlas zrovna takový. Lidé o něm často říkají, že vypadá jako Hemingway.“

„A co povaha?“

„Přesně ten typ, který jde přes mrtvoly a nemilosrdně kohokoliv převálcuje, jen aby dostal, co chce. Žije podle svých vlastních pravidel. Nikdy nedokončil ani střední školu, ale o umění a archeologii toho ví víc než většina nositelů akademických titulů před i zájmenem. Sběratelství je jeho vyznání. Náboženským přesvědčením ostatních opovrhuje, což je také jeden z důvodů, proč s takovým potěšením vykupuje a prodává věci ukradené z hrobů – a proč hroby vy-lupuje i sám.“

„Povězte mi o tom vykrádání hrobů víc.“

Tentokrát se nadechl Philip. „Maxwell Broadbent se narodil v dělnické rodině. Jako mladík odcestoval do Střední Ameriky a na dva roky zmizel v džungli. Tam se mu podařil obrovský objev, vyloupil nějaký mayský chrám a lup odtamtud propašoval. Tak začínal. Stal se obchodníkem s uměleckými předměty a starožitnostmi pochybného původu. Obchodoval se vším, počínaje řeckými a římskými sochami ukradenými v Evropě přes khmerské plastiky od-sekané ze zdí pohřebních chrámů v Kambodži a konče renesančními obrazy vyvezenými za války z Itálie. Obchodoval nikoliv proto, aby vydělal peníze, nýbrž aby financoval své vlastní sběratelství.“

„Zajímavé.“

„Maxwellovy metody,“ pokračoval Philip, „byly jediným způsobem, jak se dneska člověk může dostat ke skutečně významným uměleckým skvostům. V jeho sbírce nenajdete pravděpodobně ani jeden kousek čistý.“

Na to reagoval Vernon: „Jednou vyloupil hrob, který byl prokletý. Tu kletbu citoval na večírcích.“

„Kletbu? Jak zněla?“

„Něco jako ten, kdo nedopřeje pokoje těmto kostem, bude zaživa stažen z kůže a předhozen malomocným hyenám a tlupa sráčů bude potom souložit s jeho matkou. Nebo něco na ten způsob.“

Fenton se neubránil zasmání.

Barnaby po něm vrhl varovný pohled. Další otázku zaměřil na Philipa, aby využil toho, že se chlapík rozpovídal. Zvláštní, pomyslel si, s jakou chutí si lidé stěžují na rodiče. „Co na něj platilo?“

Philip se zamračil, až se mu široké čelo svraštilo. „Řeknu vám to asi takhle – Maxwell Broadbent miloval svoji Madonu od Lippiho víc, než kdy miloval jakoukoliv skutečnou ženu. Portrét malého Bia de Medici od Bronzina zbožňoval víc než vlastní děti. Své dva Braquy, Moneta a mayské nefritové lebky měl raději než skutečné lidi, kteří patřili do jeho života. Sbírku francouzských relikviářů ze třináctého století, které měly obsahovat ostatky svatých, uctíval víc, než si kdy vážil kteréhokoliv skutečného světce. Jeho sbírky pro něj představovaly milenky, děti i víru. To na něj platilo – krásné věci.“

„To není pravda,“ odporoval Vernon. „Nás miloval.“

Philip si tlumeně, ale se znatelným pohrdáním odfrkl.

„Takže s vaší matkou se rozvedl?“

„Myslíte naše matky? Se dvěma se rozvedl, další zemřela. Pak ještě další dvě manželky, se kterými nikoho nezplodil, a jistý počet přítelkyň.“

„Nějaké spory kvůli výživnému?“ dovtípil se Fenton.

„Přirozeně,“ přisvědčil Philip. „Výživné sem, výživné tam, to bylo nekonečné.“

„Ale vás tři vychovával on sám?“

Philip se chvilku rozmýšlel. „Ano… svým jedinečným způsobem.“

Ta slova zůstala viset ve vzduchu. Barnaby uvažoval o tom, jaký otec asi mohl být on. Vzápětí si ale uvědomil, že bude lepší držet se tématu. Času se zoufale nedostáválo. Hoši z kriminálky tu budou každou chvíli a pak už bude muset mít veliké štěstí, jestli se mu ještě podaří se na místo činu dostat. „Momentálně se v jeho životě nějaká žena vyskytovala?“

„Jen pro potřeby mírné večerní fyzické aktivity,“ odvětil Philip. „Ujišťuji vás, že nedostane nic.“

„Myslíte si, že je otec v pořádku?“ vložil se do toho Tom. „Abych byl upřímný, žádné stopy vraždy jsem neobjevil. Tělo jsme v domě nenašli.“

„Mohli ho unést?“

Barnaby zavrtěl hlavou. „To není pravděpodobné. Proč se tahat s rukojmím?“ Letmo mrkl na hodinky. Zbývalo mu nějakých pět, maximálně sedm minut. Nejvyšší čas tu otázku položit. „Pojištěný byl?“ Snažil se, aby to znělo co možná nejlhostejněji. Philipovi přelétl po tváři temný stín. „Ne.“ Barnaby nedokázal skrýt překvapení. „Ne?“

„Loni jsem se snažil pojištění mu zařídit. Sbírku by ale nikdo nepojistil, dokud by se nacházela v tomto domě a s tímto zabezpečením. Sám vidíte, jak je tohle místo rizikové.“

„Proč váš otec na bezpečnosti nezapracoval?“

„Otec byl velice svérázný člověk. Od nikoho si nenechal říkat, co má nebo nemá dělat. Měl v domě plno zbraní. Podle mne se domníval, že se dokáže ubránit sám ve stylu Divokého západu.“

Barnaby zalistoval v poznámkách a v rozpacích opět zkontroloval hodinky. Celá ta skládanka mu nějak nešla dohromady. Byl si jist, že to nebyla obyčejná loupež, ale proč vykrádat sám sebe bez pojistky? Pak je tu ta shoda náhod, díky níž u sebe měli všichni tři synové stejný dopis, kterým je sem otec zval přesně na tuto chvíli. Znovu si vybavil jeho znění… ve velmi důležité záležitosti, která ovlivní Tvoji budoucnost… V tom krátkém dopisu zaznívá cosi nesmírně sugestivního.

„Co bylo v trezoru?“

„Neříkejte mi, že se dostali i tam!“ Philip si třesoucí se rukou přejel po upoceném obličeji. Oblek na něm ochable visel a zoufalství v jeho tváři vypadalo opravdově.

„Ano.“

„Panebože. Tam byly schované drahokamy, klenoty, zlato z Jižní a Střední Ameriky, vzácné mince a známky – všechno mimořádně cenné.“

„Vypadá to, že zloději znali kombinace k trezoru a že měli od všeho klíče. Napadá vás, jak je to možné?“

„Ne.“

„Měl váš otec nějakou blízkou osobu, které důvěřoval –například právníka – a která by u sebe mohla mít druhou sadu klíčů nebo znát kombinaci k trezoru?“

„On nedůvěřoval nikomu.“

To byl důležitý výrok. Barnaby se podíval na Vernona a Toma. „Souhlasíte?“

Oba přikývli.

„Měl služebnou?“

„Jedna žena sem denně docházela.“

„Co zahradník?“

„Na plný úvazek.“

„Někdo další?“

„Zaměstnával na plný úvazek sílu do kuchyně a zdravotní sestru, která se tu zastavila třikrát týdně.“

Nyní se do hovoru opět vložil Fenton. Předklonil se a usmál se svým typickým dravčím úsměvem. „Dovolíte, abych vám položil otázku, Philipe?“

„Když to musí být…“

„Jak to, že o otci mluvíte v minulém čase? Víte snad něco, co nám je utajeno?“

„Propánaboha!“ vybuchl Philip. „Zbaví mě někdo toho šaška, co si hraje na Sherlocka Holmese?“

„Fentone?“ Barnaby opět po svém partnerovi vrhl varovný pohled.

Fenton se po něm ohlédl, a když se Barnabymu podíval do očí, jeho výraz povadl. „Pardon.“

„Kde jsou teď?“ otázal se Barnaby.

„Kdo jako?“

„Služebná, zahradník, kuchař… K té loupeži došlo před dvěma týdny. Někdo je musel propustit.“

„Ta loupež je stará dva týdny? podivil se Tom.

„Přesně tak.“

„Ale já jsem ten dopis dostal od Federal Express teprve před třemi dny.“

To znělo velice zajímavě. „Všiml si někdo z vás adresy odesílatele?“

„Bylo to nějaké neutrální místo, něco jako P. O. Box a tak dále,“ vzpomínal Tom.

Barnaby rychle přemýšlel. „Musím vám říci,“ rozhodl se, „že tahle takzvaná loupež nese všechny znaky pojišťovacího podvodu.“

„Už jsem vám přece vysvětlil, že ta sbírka pojištěná nebyla,“ upozornil ho Philip.

„To jste mi sice vysvětlil, ale já tomu nevěřím.“

„Já znám situaci v pojišťování uměleckých předmětů, poručíku –jsem kunsthistorik. Tahle sbírka měla hodnotu dobré půl miliardy dolarů a povalovala se v domě na venkově střeženém jen obyčejným, volně prodejným bezpečnostním systémem. Otec neměl dokonce ani psa. Povídám vám, že ta sbírka byla nepojistitelná.“

Barnaby se na Philipa dlouze a upřeně zahleděl a pak se podíval na další dva bratry.

Philip syčivě vydechl a podíval se na hodinky. „Poručíku, nemyslíte, že je to na policii ze Santa Fé trochu moc velké sousto?“

Pokud to ale nebyl pojišťovací podvod, tak co tedy? O žádné pitomé vloupání tu rozhodně nešlo. V Barnabyho mysli se začínala utvářet poněkud šílená, byť zatím matná představa. Velice ztřeštěná představa. Téměř proti jeho vůli však začínala nabývat jasnějších forem a pomalu se z ní stávalo něco, co už by se dalo nazvat teorií. Podíval se na Fentona. Fenton si toho nevšiml. Měl sice spoustu předností, ale smysl pro humor mu naprosto chyběl.

Pak si Barnaby vzpomněl na televizor s obrovskou obrazovkou, na videorekordér a kazetu ležící na podlaze. Ne, nikoliv ležící – umístěnou na podlahu vedle ovladače. Co jen to bylo na tom hřbetě rukou napsáno? PODÍVEJ SE NA MĚ.

To bylo ono. Najednou to všechno do sebe začínalo zapadat jako kolečka v dobře seřízeném soustrojí. Přesně už věděl, co se tu seběhlo. Odkašlal si. „Pojďte se mnou.“

Všichni jej následovali do obývacího pokoje v zadním traktu domu.

„Posaďte se.“

„Co to má všechno znamenat?“ Philip už začínal být podrážděný. Dokonce i Fenton na Barnabyho vrhl tázavý pohled.

Barnaby zvedl kazetu a dálkový ovladač. „Podíváme se na video.“ Zapnul televizor a kazetu vsunul do videa.

„To má být nějaký vtip?“ otázal se Philip. Ani si nesedl a v obličeji začínal nebezpečně rudnout. Druzí dva nejistě a zmateně postávali opodál.

„Zacláníte,“ napomenul je Barnaby a uvelebil se na pohovce. „Posaďte se.“

„To už přestává všechno…“

Philipovu tirádu přerušil náhlý hlasitý zvuk z videa. Pak se na obrazovce objevila obrovská tvář Maxwella Broadbenta v nadživotní velikosti. Všichni tři se rázem posadili.

Jeho hlas, hluboký a dunivý, otřásl celým pokojem.

„Zdravím ze záhrobí.“

4

Tom Broadbent civěl na obrovskou tvář svého otce, která se na obrazovce zvolna zaostřovala. Kamera postupně couvala a zobrazovala Maxwella Broadbenta usazeného za obrovským stolem v jeho pracovně. V mohutných rukou držel pár listů papíru. Místnost dosud nebyla vyklizená – Lippiho obraz Madony stále visel na stěně za jeho zády, police byly plné knih a také další obrazy a sochy se nacházely na svých místech. Tom se zachvěl. Dokonce i elektronický obraz otce mu naháněl strach.

Muž se po pozdravu odmlčel, odkašlal si a upřel soustředěný pohled výrazně modrých očí do objektivu kamery. Zdálo se, že zápasí se silnými emocemi. Pak Maxwell Broadbent sklopil zrak k papírům a začal číst:

Drahý Philipe, Vernone a Tome,

řeknu vám to stručně – vzal jsem si své bohatství do hrobu. Ukryl jsem se v něm i se svou sbírku. Hrob je skrytý na místě, o němž vím jen já.

Opět se odmlčel a znovu si odkašlal. Letmo vzhlédl, přičemž Toma upoutal jasně modrý záblesk jeho očí. Pohlédl zpět do papírů a pokračoval ve čtení. Z jeho hlasu se začal ozývat poněkud pedantský tón, který si Tom tak dobře pamatoval od společného stolu.

Po víc než sto tisíc let se lidské bytosti pohřbívaly s tím, co měly nejcennějšího. Pochovávání mrtvých s poklady je dávnou tradicí, která začíná už u neandrtálců a pokračuje přes starý Egypt téměř do dnešních dnů. Lidé se nechávali pohřbívat se svým zlatem, stříbrem, uměleckými předměty, knihami, léky, nábytkem, jídlem, otroky, koňmi a někdy dokonce s konkubínami a manželkami – zkrátka se vším, co si mysleli, že budou na onom světě potřebovat. Teprve před jedním či dvěma staletími lidé přestali pochovávat své mrtvé s věcmi a narušili tak dlouhou tradici.

Já ji s radostí oživím.

Faktem je, že téměř všechno, co víme o minulosti, jsme se dozvěděli prostřednictvím předmětů ukládaných do hrobů. Říkalo se o mně, že jsem vykradač hrobů. Omyl. Já je nevy-krádal, jen recykloval. Získal jsem jmění z bohatství, o němž se hlupáci domnívali, že si je s sebou berou na onen svět. Rozhodl jsem se učinit totéž a vzal si veškerý svůj světský majetek. Mezi nimi a mnou je však jeden podstatný rozdíl –já nejsem hlupák. Vím, že neexistuje žádný onen svět, kde bych si svého bohatství užíval. Na rozdíl od nich umírám bez jakýchkoliv iluzí. Když je člověk mrtvý, je prostě mrtvý. Zemřete a je z vás jen hromada rozkládajícího se masa, tuku, mozku a kostí– nic víc.

Své bohatství si beru do hrobu ze zcela jiného důvodu. Dokonce z velice důležitého důvodu. Ten důvod se týká vás tří.

Odmlčel se a vzhlédl. Ruce se mu nepatrně chvěly a svaly na čelistech měl nápadně naběhlé.

„Ježíšikriste,“ zašeptal Philip a se zatnutými pěstmi se v křesle zpola vztyčil. „To není pravda.“

Maxwell Broadbent zdvihl papíry, aby pokračoval ve čtení, zakoktal se, zaváhal, pak prudce vstal a odhodil papíry na stůl. Do hajzlu s tím, prohlásil a vztekle odstrčil křeslo. To, co vám chci říct, je na pitomý proslov příliš důležité. Několika ráznými dlouhými kroky obešel stůl a jeho mohutná postava vyplnila celou obrazovku a vlastně i místnost, v níž seděli. Rozrušeně rázoval před kamerou a prohrabával se nakrátko zastřiženou bradkou.

Není to jednoduché. Vlastně ani pořádně nevím, jak vám to mám vysvětlit.

Otočil se a rázoval zase nazpátek.

Když jsem byl mladý, neměl jsem nic. Nic. Do New Yorku jsem přišel z Erie v Pensylvánii jen s pětatřiceti dolary a starým oblekem po otci. Žádná rodina, žádní přátelé, žádný diplom. Prostě nic. Táta byl dobrý chlap, ale jen obyčejný zedník. Máma už nežila. Byl jsem na světě docela sám.

„Jen ne zase tuhle historku,“ zasténal Philip.

Vzpomínám na podzim roku 1963. Šlapal jsem chodník tak dlouho, až jsem si našel práci. Svinskou práci. Myl jsem nádobí v Mama Ginďs na rohu Východní 88. a Lexington Avenue. Dolar a pětadvacet centů na hodinu.

Philip jen vrtěl hlavou. Tom si připadal naprosto malátný a otupělý.

Broadbent přestal přecházet po pracovně, postavil se před stůl, mírně se nahrbil a zamračeně se zahleděl do objektivu kamery. Jako bych vás tři teď viděl. Philipe, ty určitě smutně vrtíš hlavou. Tome, ty nejspíš vyskakuješ a kleješ. A Ver-non si myslí, že jsem prostě cvok. Bože, jako bych vás viděl. Je mi vás vážně líto. Není to jednoduché.

Opět začal přecházet sem a tam. Z Gina ‚s to nebylo daleko do muzea Metropolitan Museum of Art. Jednou jsem tam jen tak ze zvědavosti zašel a to změnilo celý můj život. Za poslední dolar jsem si zaplatil permanentku a začal tam chodit každý den. Zamiloval jsme si to tam. To byl objev! Nikdy předtím jsem neviděl takovou krásu, takovou… Mávl mohutnou tlapou. Kristepane, vždyť už to všechno znáte.

„To si piš,“ pronesl suše Philip.

Chtěl jsem říct, že na začátku jsem neměl nic. Prostě vůbec nic. Tvrdě jsem pracoval. A najednou jsem věděl, jak má můj život vypadat, měl jsem cíl. Přečetl jsem všechno, co se mi dostalo do ruky. O Schliemanovi a objevu Tróje, o Howardu Carterovi a hrobu krále Tutanchamóna, o Johnu Lloydu Stephensovi a městě Copánu, o vykopávkách v Pompejích. Snil jsem o tom, že jednou najdu podobné poklady, vykopu je a budou mi patřit. Uvažoval jsem: Kde na světě lze ještě najít zapomenuté hroby a chrámy? Odpověď zněla – ve Střední Americe. Tam se pořád ještě dalo najít ztracené město. Tam jsem měl stále ještě šanci.

Maxwell Broadbent se opět odmlčel, otevřel krabici na stole, vytáhl z ní doutník, ořízl ho a zapálil si.

„Ježíšikriste,“ prohlásil užasle Philip, „starý pán je vážně nenapravitelný.“

Broadbent mávnutím zhasl zápalku, odhodil ji na stůl a usmál se. Měl krásné, sněhobílé zuby. Stejně umřu, tak proč bych si těch posledních pár měsíců neužil. Je to tak, Philipe? Pořád kouříš dýmku? Na tvém místě bych toho nechal.

Otočil se a pokračoval v přecházení. Vypouštěl přitom obláčky modravého dýmu jako pochodující lokomotiva. Zkrátka a dobře jsem šetřil tak dlouho, až jsem měl dost na cestu do Střední Ameriky. Jel jsem tam ne proto, abych vydělal peníze – ačkoliv to k tomu taky patřilo, to přiznávám –, ale pro tu vášeň. A našel jsem. Našel jsem své ztracené město.

Zastavil se, prudce se otočil a rázoval dál.

To byl začátek. Díky tomu jsem mohl začít. S uměním a starožitnostmi jsem obchodoval jen proto, abych měl z čeho financovat sběratelství. A podívejte…

Zmlkl a rozmáchlým gestem obsáhl celý dům i obrovskou sbírku.

Podívejte se. Tady je výsledek. Jedna z největších soukromých sbírek uměleckých předmětů a starožitností na světě.

To nejsou jen věci. Každý kousek má svoji historii, znamená pro mě vzpomínky. Vím, kdy a kde jsem ho poprvé uviděl, jak jsem se do něj zamiloval i jak jsem ho získal. Každý kousek tvoří součást mého já.

Uchopil kus tesaného nefritu odpočívajícího na stole a přidržel ho před kamerou.

Třeba tahle olmécká hlava. Našel jsem ji v hrobě v Pied-ra Lumbre. Vzpomínám si na ten den… na vedro, na hady… i na to, jak jsem ji poprvé uviděl. Přes dva tisíce let ležela v práchnivějícím hrobě.

„Radosti zloděje,“ odfrkl si Philip.

Maxwell Broadbent položil předmět zpátky na stůl. Dva tisíce let tam ležela – věc tak výjimečné krásy, že se chce člověku plakat. Kéž bych dokázal vyjádřit svoje pocity, když jsem tam v prachu ten neposkvrněný nefritový skvost uviděl. Nebyl stvořen k živoření ve tmě. Proto jsem ho zachránil a vrátil do života.

Hlas se mu chvěl emocemi. Zmlkl, odkašlal si a odvrátil se od nefritové hlavy. Pak hrábl po opěradle křesla, posadil se a položil doutník na popelník. Znovu se otočil ke kameře a naklonil se nad stůl.

Jsem váš otec. Viděl jsem vás tři vyrůstat. Znám vás líp, než znáte sami sebe.

„To sotva,“ pochyboval Philip.

Když jsem vás viděl vyrůstat, děsilo mě, jak z vás vyzařovalo vědomí, že máte své jisté. Vědomí výsadního postavení. Syndrom bohatých fracků. Pocit, že nemusíte tvrdě pracovat, nemusíte ani studovat a jinak se namáhat, protože jste synové Maxwella Broadbenta. Vy jednou budete bohatí, aniž byste hnuli prstem.

Opět vstal. Energie mu zjevně nedopřávala klidu. Podívejte, já vím, že je to hlavně moje chyba. Vyhověl jsem každému vašemu rozmaru, kupoval jsem vám, co jste si zamanuli, poslal vás do nejlepších soukromých škol, tahal vás po Evropě. Cítil jsem vinu za rozvody a tak vůbec. Nejspíš jsem se pro manželství nenarodil. Ale čeho jsem dosáhl? Vychoval jsem tři kluky, kteří místo toho, aby báječně žili, čekají na dědictví. Syndrom Velkého očekávání.

„Kecy,“ vyjel vztekle Vernon.

Philip je asistent na katedře kunsthistorie na Long Islandu. Tom? Koňský veterinář někde v Utahu. A Vernon? No, vlastně ani nevím, co ty teď děláš. Nejspíš žiješ někde v nějakém ašramu a cpeš peníze falešnému guru.

„To není pravda!“ vztekal se Vernon. „Není to pravda! Táhni do pekla!“

Tom nebyl schopen slova. Jen kdesi kolem žaludku cítil svírání, jako by měl každou chvíli zvracet.

A k tomu všemu, pokračoval otec, spolu ani nevycházíte. Nikdy jste se nenaučili spolupracovat – být bratry. Proto jsem si začal klást otázky: Co jsem udělal? Co jsem to vůbec udělal? Jaký jsem byl vlastně otec? Naučil jsem své syny nezávislosti? Naučil jsem je znát hodnotu práce? Naučil jsem je spoléhat jen na sebe? Vědí, co to je odpovědnost k sourozencům? Naučil jsem je, jak se o sebe postarat?

Odmlčel se a pak téměř vykřikl: Ne!

Po tom všem, co jsem pro vás udělal, po všech těch školách, cestách po Evropě, po rybářských a tábornických výletech jsem vychoval tři budižkničemy. Kristepane, je to moje chyba, že to takhle dopadlo, ale už se stalo. Když jsem se dozvěděl, že umírám, začal jsem panikařit. Jak to všechno dát do pořádku?

Zmlkl a otočil se. Dýchal najednou ztěžka a namáhavě a v obličeji byl rudý jako krocan.

Ne že bych začal přemýšlet o posledních věcech člověka, když mi zubatá začala funět smradlavým dechem za krk. Musel jsem ale vyřešit, co se sbírkou. Za nic na světě bych ji nedal nějakému muzeu nebo univerzitě, kde by se na ní pásla očima banda školometů. Nikdy nedovolím, aby z mé tvrdé práce zbohatla nějaká všivá aukční síň nebo nějaký obchodník, který by sbírku rozprodal a rozmetal do všech koutů světa po tom, co já ji dával celý život dohromady. To v žádném případě.

Otřel si čelo, zmačkal kapesník v dlani a pokynul jí do objektivu kamery.

Vždycky jsem počítal s tím, že to jednou nechám vám. Když na to ale došlo, uvědomil jsem si, že to je to nejhorší, co pro vás mohu udělat. Ani náhodou vám nepředám půl miliardy dolarů, kterou jste si nezasloužili –

Vrátil se za stůl, rozvalil své obrovité tělo v křesle a z kožené kazety vytáhl další doutník.

Podívejte se na něj, on pořád kouří, co? Teď už je pozdě přestávat.

Ořízl špičku a zapálil si. Oblak dýmu zmátl automatické zaostřování kamery, takže se obraz zamlžil a posunul se vpřed a vzad, jak se přístroj pokoušel zaostřit. Pak se kouř rozplynul a pohledný široký a hranatý obličej Maxwella Broadbenta opět nabyl jasných kontur.

A pak jsem na to přišel. Je to jednoduché a dokonalé. Celý život jsem vykopával hroby a pracoval s předměty, které jsem tam našel. Poznal jsem všechny triky, jak hroby ukrývat, každou past a léčku, prostě všechno. Najednou mi došlo, Že i já si to mohu vzít s sebou a vám předat něco, co by bylo skutečným odkazem.

Odmlčel se, sepjal ruce a předklonil se.

Budete si ty peníze muset zasloužit. Nechal jsem se i se sbírkou pohřbít kdesi ve světě. Najděte si mě. Pokud se vám to podaří, můžete můj hrob vydrancovat a všechno si nechat. To je úkol pro vás, synové moji.

Potáhl z doutníku a pokusil se o úsměv.

Varuji vás – bude to obtížné a nebezpečné. Nic, co v životě za něco stojí, není snadné. A ještě rada do začátku – nikdy to nedokážete, pokud nebudete spolupracovat.

Udeřil mohutnou pěstí do stolu.

To je vlastně všechno. Zaživa jsem toho pro vás moc neudělal, ale přísahám při pánubohu, že to napravím svou smrtí.

Opět vstal a přistoupil ke kameře. Natáhl ruku, aby ji vypnul, když vtom, jako by ho ještě něco napadlo, se zarazil a jeho rozmazaný obličej zabral celou obrazovku.

Nikdy jsem nebyl moc na city, takže vám řeknu jen sbohem. Sbohem, Philipe, Vernone a Tome. Sbohem a hodně štěstí. Mám vás rád.

Obrazovka pohasla.

5

Tom seděl na pohovce, neschopný pohybu. Jako první zareagoval Hutch Barnaby. Vstal a jemně si odkašlal, aby nějak prolomil šokované mlčení.

„Fentone? Vypadá to, že tady už nás není zapotřebí.“

Fenton přikývl, plaše vstal a dokonce se začervenal.

Barnaby se otočil k bratrům a zdvořile přiložil dva prsty ke štítku čepice. „Jak sami vidíte, tohle není záležitost pro polici. Necháme vás… ehm… vyřešit si to po svém.“ Vydal se ke klenutému východu do haly, následován Fentonem. Nemohli se dočkat, až budou pryč.

Philip vstal. „Pane Barnaby?“ Hlas měl poněkud zastřený a přiškrcený.

„Prosím?“

„Doufám, že se o tom nikomu nezmíníte. Nebylo by vhodné, aby… aby všichni začali hledat hrob.“

„Správně. Není proč komukoliv se o tom zmiňovat. Není pro to vůbec žádný důvod. Výjezdovku z kriminálky odvolám.“ Couvl do dveří a zmizel. Za okamžik už bratři slyšeli, jak se přibouchly těžké vchodové dveře.

Zůstali sami.

„Ten parchant,“ hlesl Philip sotva slyšitelně. „To snad ani není pravda. Parchant jeden.“

Tom pohlédl do bratrovy pobledlé tváře. Věděl, že i přes plat vysokoškolského asistenta si žije neobvykle dobře. Peníze potřeboval a nepochybně už s nimi začal počítat.

„Co teď?“ zeptal se Vernon.

Jeho otázka zůstala dlouho bez odezvy. V domě se rozhostilo skutečně hrobové ticho.

„Ten starý bastard je vážně neuvěřitelný,“ ozval se konečně Philip. „Vzít si s sebou takhle do hrobu tucet starých mistrů a to ani nemluvím o všem tom mayském nefritu a zlatě. Takové hodnoty… To mě dorazilo.“ Z kapsičky u vesty vytáhl hedvábný kapesník a osušil si zpocené čelo. „Neměl na to právo.“

„Tak co budeme dělat?“ zkusil to Vernon znovu.

Philip na něj vytřeštěně pohlédl. „No budeme ten hrob pochopitelně hledat.“

„Jak?“

„Člověk se nemůže pohřbít s uměleckými předměty za půl miliardy dolarů bez cizí pomoci. Zjistíme, kdo mu při tom pomáhal.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil Tom. „V životě přece nikomu nedůvěřoval.“

„Tohle nemohl zvládnout sám.“

„Tohle je… celý on,“ skočil jim do řeči Philip.

„Třeba nám nechal nějaký návod.“ Vernon zamířil k sekretáři a trhnutím otevřel jednu ze zásuvek. S hlasitým klením se začal prohrabávat jejím obsahem. Pak vytáhl druhou i třetí. To už byl tak nervózní, že zásuvka vypadla a vše, co v ní bylo, se rozsypalo po podlaze. Objevily se karty, šachy, člověče nezlob se, halma… Tom si všechno ještě pamatoval – všechny ty dávné hry dětství, nyní již stářím zažloutlé a zvetšelé. Cítil, jak se mu v hrudi cosi sevřelo. Takhle to tedy končí. Vernon za neustálého klení do změti na podlaze vztekle kopl, až se divoce rozletěla po celé místnosti.

„Vernone, nemá smysl nadělat z domu smetiště.“

Vernon ho naprosto ignoroval. Dál vytahoval jednu zásuvku za druhou, rozmetával jejich obsah po podlaze a vypadalo to, že nehodlá nikdy přestat.

Philip vytáhl z kapsy kalhot dýmku a třesoucí se rukou si zapálil. „Ztrácíš čas. Podle mě bychom si měli promluvit s Marcusem Hauserem. To on je klíč k celé té záhadě.“

Vernon se zarazil. „Hauser? Otec s ním nebyl v kontaktu čtyřicet let.“

„Jedině on otce doopravdy znal. Strávili spolu dva roky ve Střední Americe. Jestli někdo ví, kam otec zmizel, tak on.“

„Otec Hausera nenávidí.“

„Počítám, že se usmířili, když otec onemocněl a tak vůbec.“ Philip vylovil z kapsy zlatý zapalovač a s hlasitým srknutím vtáhl plamen do hlavičky vyhaslé dýmky.

Vernon se přesunul do pracovny. Tom odtud vzápětí uslyšel zvuk otevíraných a zase zavíraných skříněk a zásuvek, knih vytahovaných z polic a věcí dopadajících na podlahu.

„Já vám povídám, že v tom Hauser jede. Musíme si pospíšit. Mám dluhy… závazky.“

Vernon se objevil ve dveřích pracovny s krabicí papírů v náručí. Postavil ji na konferenční stolek. „Takže ty už jsi začal svoje dědictví utrácet.“

Philip se k němu chladně otočil. „Nepamatuješ, kdo si od otce vzal vloni dvacet táců?“

„To byla půjčka.“ Vernon se začal probírat v papírech, listovat ve složkách a rozhazovat je po podlaze. Tom si všiml, že z jedné vypadla jejich stará vysvědčení ještě ze základní školy. Překvapilo ho, že zrovna on si něco takového schovával, zvlášť když byl ten poslední, kdo by byl jejich školními známkami nadšený.

„A už jsi ji splatil?“ zeptal se Philip.

„Splatím ji.“

„Samozřejmě,“ rýpl si Philip sarkasticky.

Vernon zrudl. „A co těch čtyřicet tisíc, co za tebe otec dal, abys mohl dělat postgraduál? Ty už jsi vrátil?“

„To byl dar. Tomovi taky zaplatil veterinu – je to tak, Tome? A kdybys šel studovat ty, zaplatil by ti to taky. Jenže tys musel místo toho za nějakými magory do Indie.“

Nastalo napjaté ticho.

„Vlez mi na záda,“ zavrčel Vernon.

Tom se díval z jednoho na druhého. Už to tu bylo zas jako předtím snad tisíckrát. Obvykle se do toho vložil a snažil se je usmířit. Nikdy to ale k ničemu nebylo.

„Nápodobně,“ odsekl Philip. Vsunul si troubel dýmky mezi zuby, až to cvaklo, a otočil se na podpatku.

„Počkej!“ křikl Vernon, ale už bylo pozdě. Když se Philip rozzuřil, vždycky utekl a udělal to i tentokrát. Těžké vchodové dveře se zabouchly a ještě chvíli tlumeně drnčely.

„Prokristapána, Vernone, to sis nemohl to hádání nechat na jindy?“

„Seru na něj. Začal on, ne?“

Tom už si ani nedokázal vzpomenout, kdo vlastně začal.

Když dorazili zpátky do kanceláře, Hutch Barnaby se usadil v křesle, další kelímek s kávou si postavil na břicho a zadíval se z okna. Fenton, rovněž s kávou, seděl v druhém křesle a zachmuřeně civěl do podlahy.

„Fentone, tak už na to nemysli. To se prostě stává.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Já vím, že je zhovadilost, když se někdo pohřbí s půl-miliardou dolarů, ale nedělej si z toho hlavu. Jednou někdo v tomhle městě spáchá zločin, který se dostane na titulní stranu New York Times, a ty budeš u toho. Teď to prostě neklaplo.“

Fenton se laskal s kelímkem kávy a dál si pěstoval své zklamání.

„Věděl jsem to, Fentone. Věděl jsem to dokonce ještě předtím, než jsem uviděl tu kazetu. Domyslel jsem si to. Když jsem pochopil, že to není bouda na pojišťovnu, jako by se mi v hlavě rozsvítilo. No ale film by z toho byl jako hrom, co ty na to? Boháč si bere všechny svoje krámy s sebou.“

Fenton na to neřekl ani slovo.

„Jak to ten staroch podle tebe udělal? Přemýšlej. Potřeboval přece pomoc. Byla toho spousta. Nemůžeš po světě vozit pár tun starožitností, aby si toho nikdo nevšiml.“

Fenton usrkl kávy.

Barnaby se ohlédl po hodinách a pak se podíval do papírů rozházených po stole. „Do oběda máme ještě dvě hodiny. Jak to, že se v tomhle městě nikdy neděje nic zajímavého? Jen se nad tím zamysli. Drogy a zase drogy. Co kdyby ti kluci aspoň vyloupili banku, aby měli na dávku?“

Fenton dopil kávu. „Je to tam venku.“

Ticho.

„Co tím chceš říct? Jaks to myslel? Je to tam venku. Ale co? Tam venku je toho spousta.“

Fenton zmačkal prázdný kelímek v ruce.

„Nechceš tím nic naznačit, že ne?“

Fenton odhodil zmuchlaný kelímek do odpadkového koše.

„Řekl jsi je to tam venku. Chci vědět, jaks to myslel.“

„Najdeme to.“

„A dál?“

„A necháme si to.“

Barnaby se zasmál. „Fentone, ty mě udivuješ. Pro případ, že by ti to náhodou ušlo – my jsme muži zákona. Na tenhle detail jsi asi zapomněl, ne? Čeká se od nás, že aspoň my budeme poctiví.“

„Jo,“ odvětil Fenton.

„Fajn,“ pokračoval po chvíli Barnaby. „Poctivost. Když ji nemáš, Fentone, co ti zbude?“

„Půl miliardy dolarů,“ odvětil lakonicky Fenton.

6

Nebyl to honosný starobylý palác z hnědého pískovce, jak by tomu bylo ve filmu s Bogartem, ale zrůdnost ze skla a oceli, jež se tyčila k obloze nad Západní 57. Ohyzdný mrakodrap z osmdesátých let. Když nic jiného, napadlo Philipa, tak nájem tu bude vysoký. A pokud uvažujeme o vysokém nájmu, znamená to, že je Marcus Aurelius Hauser jako soukromý vyšetřovatel úspěšný.

Když vešel do haly, měl pocit, že se ocitl v gigantické krychli z leštěné žuly. Všude to tu páchlo čisticími prostředky. V jednom koutě v květináči skrovně živořil bambus. Philip se bleskově vyvezl výtahem do třicátého poschodí a zanedlouho už stál před dveřmi z třešňového dřeva, které vedly do kanceláří firmy Marcus Hauser, SV. Samotné dveře i jmenovka hovořily o úrovni.

Ve dveřích se Philip zarazil. Ať už byly jeho představy o kanceláři soukromého očka jakékoliv, rozhodně do nich nepatřil tenhle postmoderní interiér obložený šedou břidlicí, průmyslová podlahová krytina a černá leštěná žula. Jak vůbec může někdo pracovat v tak sterilním prostředí? napadlo ho. Místnost však byla prázdná.

„Jo?“ ozvalo se zpoza klenuté stěny ze skleněných krychlí.

Philip ji obešel a naskytl se mu pohled na záda muže sedícího za mohutným stolem ledvinovitého tvaru. Namísto aby byl otočen ke dveřím kanceláře, hleděl ten člověk opačným směrem prosklenou stěnou skýtající pohled na západ přes matně šedou hladinu řeky Hudson. Aniž se otočil, ukázal na křeslo. Philip k němu poslušně zamířil, posadil se a začal si pozorně prohlížet Marcuse Hausera, bývalého příslušníka Zelených baretů ve Vietnamu, bývalého vykradače hrobů, bývalého poručíka oddělení pro kontrolu obchodu s alkoholem, tabákem a střelnými zbraněmi, toho času se sídlem na Manhattanu.

Z otcových fotoalb si Hausera pamatoval jako mladého muže rozmazané a neurčité tváře oblečeného do maskovací uniformy a pokaždé s jakousi zbraní v pouzdře na boku. A vždycky se usmíval. Když ho Philip konečně uviděl ve skutečnosti, byl poněkud vyveden z míry. Vypadal ještě menší, než jak si ho představoval, a jeho hnědý oblek s jehlicí v klopě, vestou, zlatým řetízkem a kapesními hodinkami působil poněkud přeplácané a kýčovitě. Jako člověk z dělnické vrstvy, který si hraje na panstvo. Šířila se kolem něj pronikavá vůně kolínské. Poslední zbytky vlasů měl důkladně napomádované, pečlivě naaranžované a zakroucené tak, aby co nejlépe zakrývaly pleš. Nejméně na čtyřech prstech se mu skvěly těžké zlaté prsteny. Nehty na pěstěných rukou čisté a upravené, z nosních dírek pečlivě vytrhané chloupky. Dokonce i pleš lesknoucí se pod řídkým krytem posledních pramenů vlasů jako by byla nablýskaná a vyleštěná. Philip se přistihl, že pochybuje, jestli je právě tohle ten Marcus Hauser, který se s otcem potuloval džunglí a hledal s ním ztracená města a historické hroby. Možná došlo k nějaké záměně.

Odkašlal si. „Pan Hauser?“

„Marcus.“ Rychlá odpověď připomínala prásknutí tenisového míče odpáleného z voleje. Philipa vyváděl z míry i jeho vysoký, nosový hlas s akcentem prozrazujícím skutečně původ v chudinské čtvrti. Nesvůj byl i z jeho očí, zelených a studených jako krokodýl.

Philip se nedokázal zbavit pocitu nervozity. Přehodil si nohu přes nohu, a aniž by požádal o dovolení, vytáhl dýmku a začal hlavičku pěchovat tabákem. V tu chvíli se Hauser usmál, pootevřel zásuvku psacího stolu, vytáhl speciální kazetu na tabákové výrobky se stálou vlhkostí vzduchu a vyňal z ní obrovského churchilla. „To jsme rád, že kouříte,“ prohlásil, zatočil doutníkem mezi prsty uvyklými dokonalé manikúře, vylovil z kapsy zlatý ořezávač na doutníky s monogramem a ořízl špičku. „Nesmíme se nechat převálcovat těmi barbary.“ Když si zapálil, pohodlně se opřel, zahleděl se na Philipa skrz clonu šedomodrého dýmu a otázal se: „Co mohu udělat pro syna svého bývalého partnera Maxwella Broadbenta?“

„Můžeme si pohovořit důvěrně?“

„Pochopitelně.“

„U mého otce před šesti měsíci diagnostikovali rakovinu.“ Philip se odmlčel a pozorně se Hauserovi zahleděl do tváře, aby zjistil, jestli už to náhodou neví. Obličej proti němu byl však stejně nehybný a neprůhledný jako mahagonová deska stolu. „Rakovina plic,“ pokračoval tedy. „Operovali ho a prodělal obvyklou chemoterapii a ozařování. Nechal doutníků a došlo k remisi. Chvíli to vypadalo, že se z toho vylízal, ale pak se to vrátilo naplno. Začali tedy znovu s chemoterapií, jenže ji nesnášel. Jednoho dne si prostě vytrhal jehly a hadičky z těla, ošetřovatele srazil k zemi a odešel. Cestou domů se zastavil pro krabici Cuba Libres a už se do nemocnice nikdy nevrátil. Dávali mu šest měsíců života. To bylo před třemi měsíci.“

Hauser mlčky naslouchal a bafal přitom z doutníku.

Philip ustal ve vyprávění a zeptal se: „Byl s vámi poslední dobou v kontaktu?“

Hauser zavrtěl hlavou a vypustil další obláček dýmu. „Už čtyřicet let ne.“

„Někdy během minulého měsíce,“ pokračoval tedy Philip, „Maxwell Broadbent zmizel i s celou svou sbírkou. Nechal nám videokazetu.“

Hauser povytáhl obočí.

„Něco jako poslední vůle a závěť. Na té kazetě nám říká, že si to všechno vzal s sebou do hrobu.“

„Co že udělal?“ Hauser se předklonil a ve tváři se mu zračil záblesk nelíčeného zájmu. Upřímně ho to ohromilo. Dokonale nacvičená maska spadla.

„Vzal si to s sebou. Všechno. Peníze, umělecká díla, sbírku. Přesně jako nějaký egyptský faraón. Bůhvíkde ve světě se pohřbil a zadal nám úkol: když hrob najdeme, můžeme ho vyloupit. Tak si podle něj máme své dědictví zasloužit, abyste rozuměl.“

Hauser se opřel v křesle a hlasitě se rozesmál. Smál se dlouho. Když se konečně uklidnil, dvakrát zhluboka potáhl z doutníku, natáhl se a odklepl popel dlouhý dobrých pět centimetrů. „S takovým výmyslem mohl přijít jedině Max.“

„Takže vy o tom nic nevíte?“ ujišťoval se Philip.

„Nic.“ Vypadalo to, že mluví pravdu.

„Jste soukromý vyšetřovatel,“ poznamenal Philip.

Hauser si pomalu přehodil doutník z jednoho koutku úst do druhého.

„S Maxem jste vyrůstal. Strávil jste s ním rok v džungli. Znáte ho i jeho způsoby práce lépe než kdokoliv jiný. Napadlo mě, že byste mi jako soukromý vyšetřovatel mohl pomoci jeho hrob najít.“

Hauser vypustil z úst proužek modravého dýmu.

„Nemyslím, že by to byl těžký úkol. Umělecká sbírka takového rozsahu nemůže být transportována nepozorovaně,“ dodal Philip.

.“V Maxově Gulsfstreamu IV ano.“

„Pochybuji, že by se pohřbil v letadle.“

„Vikingové se dávali pohřbívat ve svých lodích. Co když uložil sbírku do vzduchotěsného pancéřovaného kontejneru a někde nad hlubinnou pánvi Pacifiku poslal letadlo dolů? V tom případě to leží dobré tři kilometry pod vodou.“ Hau-ser s úsměvem rozhodil rukama.

Philip ze sebe s námahou vypravil: „Ne.“ Otřel si orosené čelo a snažil se vypudit z mysli představu Lippiho zabořeného v hloubce tří kilometru v podmořských usazeninách. „Tomu přece sám nevěříte, že ne?“

„Já přece neříkám, že udělal zrovna tohle. Jen vám předvádím, co se dá vymyslet za deset sekund. Spolupracujete s bratry?“

„Nevlastními bratry. Ne. Rozhodl jsem se ten hrob najít sám.“

„A co mají v plánu oni?“

„To nevím a upřímně řečeno mě to ani nezajímá. Pochopitelně, že o to, co najdu, se s nimi rozdělím.“

„Povězte mi o nich něco.“

„Pozor by si člověk měl dát snad jedině na Toma. Je z nás nejmladší. Když jsme byli děti, pěkně divočil. Přesně ten typ, který jako první skočí z útesu do vody nebo hodí kámen do vosího hnízda. Ze dvou škol ho vyhodili, ale na vysoké se srovnal a od té doby je bezúhonný a spořádaný občan.“

„A ten druhý? Vernon?“

„Momentálně jede v nějakém pseudobuddhistickém kultu vedeném jedním bývalým profesorem filozofie z Berkeley. Vždycky to byl bloud. Zkusil všechno – drogy, kulty, guru, komunity… Jako kluk tahal domů zmrzačené kočky, psíky přejeté autem, ptáčata vyhozená z hnízda silnějšími sourozenci a tak podobně. Všechno, co přinesl domů, zdechlo. Ve škole to byl takový ten kluk, do jakého se ostatní s oblibou strefují. Z vysoké utekl a v žádném zaměstnání dlouho nevydržel. Hodný, jen… pro praktický život neupotřebitelný.“

„Co dělají teď?“

„Tom se vrátil domů, na ranč do Utahu. Podle toho, co říkal, nějaké hledání hrobu vzdává. A Vernon ho prý najde sám a o moji pomoc nestojí.“

„Ví o tom kromě vašich bratrů ještě někdo?“

„Dva policajti ze Santa Fé tu kazetu viděli a znají celou historii.“

„Jména?“

„Barnaby a Fenton.“

Hauser si udělal poznámku. Na telefonu blikla kontrolka a Hauser sáhl po sluchátku. Dlouho jen poslouchal, pak tlumeně a rychle cosi řekl, vyřídil si další telefonát, potom ještě jeden a pak zase. Philipa popudilo, že se v jeho přítomnosti věnuje jiné práci a připravuje ho tak o čas.

Hauser konečně zavěsil. „Nějaké manželky nebo přítelkyně?“ otázal se.

„Bývalých manželek pět – čtyři jsou naživu, jedna zemřela. Z přítelkyň žádná nestojí za řeč.“

Hauser nepatrně zkřivil horní ret. „Kolem Maxe se vždycky motaly ženské.“

V kanceláři se znovu rozhostilo ticho. Zdálo se, že Hauser přemýšlí. Pak k Philipově znechucení opět zdvihl sluchát– ko. Jeho tichému hovoru Philip nerozuměl. Trvalo to dlouho, než Hauser sluchátko zase položil.

„No, Philipe, a co víte o mně?“

„Jen to, že jste byl při bádání společníkem mého otce a že jste se spolu dva roky motali po Střední Americe. A že jste se rozešli.“

„Přesně tak. Ve Střední Americe jsme společně strávili téměř dva roky. Hledali jsme mayské hroby kvůli vykopáv-kám. Tenkrát na začátku šedesátých let to bylo víceméně legální. Pár věcí jsme našli, ale teprve když jsem odešel, podařilo se Maxovi to terno a zbohatl. Já odjel do Vietnamu.“

„A co ten rozchod? O tom otec nikdy nemluvil.“

Nastala krátká pauza. „Max se o tom nezmínil?“

„Ne.“

„Už si na to ani pořádně nevzpomínám. Víte, jak to chodí, když jsou dva lidé moc dlouho pořád pohromadě. Lezou si vzájemně na nervy.“ Hauser odložil doutník na popelník z broušeného křišťálu. Popelník velikostí připomínal jídelní talíř a vážil nejspíš dobrých deset kilo. Philipa napadlo, jestli neudělal chybu, když se sem vydal. Hauser mu připadal jako obyčejná nula.

Telefon znovu bliknul a Hauser sáhl po sluchátku. To byla pro Philipa poslední kapka. Vstal. „Přijdu, až nebudete mít tolik práce,“ vyštěkl.

Hauser na něj kývl prstem okroužkovaným zlatým prstenem, aby počkal. Asi minutu naslouchal a pak mlčky zavěsil. „Tak povídejte, Philipe – co vám říká Honduras?“

„Honduras? Jak to s tím souvisí?“

„Protože tam Max odcestoval.“

Philip na něj vytřeštil oči. „Takže vy jste o tom přece jen věděl!“

„Ale vůbec ne.“ Hauser se pousmál. „To jsem zjistil právě teď díky tomu telefonátu. Asi před čtyřmi týdny ho jeho pilot odvezl s letadlem plným nákladu do města San Pedro Sula v Hondurasu. Odtamtud pokračoval vojenským vrtulníkem do místa zvaného Brus Laguna. A pak se po něm slehla zem.“

„To všechno jste zjistil teď?“

Hauser vyfoukl další, ještě mocnější oblak šedomodrého dýmu. „Jsem soukromé očko.“

„A asi ne Špatné, jak to tak vypadá.“

Znovu zamyšleně zadýmal. „Daleko víc budu vědět, až si promluvím s pilotem. Třeba co vezl za náklad a kolik to vážilo. Váš otec se na cestě do Hondurasu nijak nesnažil zamést za sebou stopy. Víte vůbec, že jsme tam byli spolu? Nepřekvapuje mě, že se vydal právě tam. Je to velká země s vnitrozemím tak nepřístupným jako snad nikde jinde na světě – hustá džungle, neobydlená území, samé hory a hluboké rokle a to všechno obehnáno pásem pobřeží, kterému se říká Mosquito Coast (Komáří pobřeží, pozn. překladatele). Předpokládám, že zamířil právě do vnitrozemí.“

„Zní to pravděpodobně.“

„Ten případ beru,“ ozval se Hauser po chvíli.

Philip se nemohl ubránit již několikátému popuzení. Nevzpomínal si, že by byl Hauserovi nabízel práci. Ten chlap už ale své schopnosti dokázal, a protože nyní zná celou historii, nejspíš to udělá. „Ještě jsme nemluvili o úhradě.“

„Budu potřebovat zálohu. U tohoto případu předpokládám vysoké výdaje. Pokaždé, když něco děláte v tom svinském třetím větě, musíte každého Tomáše, Rica nebo Orlanda uplatit.“

„Měl jsem na mysli úhradu režie,“ dodal rychle Philip. „Pokud sbírku zachráníme, dostanete, řekněme, jisté malé procento. Měl bych vás rovněž upozornit, že mám v úmyslu rozdělit se s bratry. Je to jedině správné.“

„Úhrada režie stačí leda tak pro právníky, co dělají autonehody. Potřebuji hotovostní zálohu předem. Pokud uspěji, dostanu pevně stanovený honorář.“

„Zálohu? Kolik jako?“

„Dvě stě padesát tisíc dolarů.“

Philip se měl co držet, aby se nerozesmál. „Proč si myslíte, že mám tolik peněz?“

„Já si nikdy nic nemyslím, pane Broadbente. Já to vím. Prodejte Kleea.“

Philip ucítil, jak se mu na okamžik zastavilo srdce. „Co?“

„Prodejte ten velký akvarel Paula Kleea, co máte – Blau Kirk. Je to nádhera. Sám bych ho prodal za čtyři sta tisíc.“

„Prodat?“ vybuchl Philip. „Nikdy! Ten obraz mi daroval otec!“

Hauser pokrčil rameny.

„Jak jste se o tom obrazu vůbec dozvěděl?“

Hauser se usmál a rozevřel měkké bílé dlaně jako dva liliové kalichy. „Chcete přece najmout toho nejlepšího, nebo se mýlím, pane Broadbente?“

„Ano, ale tohle je vydírání.“

„Dovolte, abych vám vysvětlil, jak pracuji.“ Hauser se předklonil. „Na prvním místě je pro mne případ, nikoliv klient. Když případ vezmu, vyřeším ho bez ohledu na to, jaké to má pro klienta následky. Zálohu si ponechávám. Pokud uspěji, obdržím i konečný honorář.“

„Tahle diskuse nikam nevede. Kleea prodávat nebudu.“

„Klient někdy ztratí nervy a chce vycouvat. Někdy se dobrým lidem stávají ošklivé věci. To pak potřásám rukama pozůstalým a obcházím pohřby tak dlouho, dokud není případ vyřešen.“

„Nemůžete ode mne čekat, že ten obraz prodám, pane Hausere. Je to jediná hodnotná věc, kterou od otce mám. Zbožňuji ho.“

Philipa ze zmocňoval divný pocit. Nejspíš z Hauserova pohledu: z klidné tváře bez jakýchkoliv emocí na něho civěly prázdné, bezvýrazné oči. „Uvažujte takto – ten obraz je oběť, kterou musíte přinést, abyste získal dědictví.“

Philip zaváhal. „Myslíte, že budeme úspěšní?“

„Ano.“

Philip ho chvíli hypnotizoval pohledem. Nakonec… vždycky si ten obraz bude moci koupit zpátky. „Dobrá, prodám Kleea.“

Hauserovy oči se ještě více zúžily. Dopřál si další hluboký doušek kouře a odložil doutník.

„V případě úspěchu bude můj honorář činit milion dolarů,“ prohlásil a dodal: „Moc času nemáme, pane Broadben-te. Už jsem nám rezervoval letenky do San Pedro Sula. Letíme po neděli prvním letadlem.“

7

Když Vernon Broadbent dokončil odříkávání manter, dopřál si ještě se zavřenýma očima chvilku klidného sezení v chladné tmavé místnosti, aby se jeho mysl mohla probrat po dlouhé meditaci. Jak se mu zvolna vracelo vědomí, znovu začínal vnímat vzdálené dunění ticho-mořského příboje i vůni slaného vzduchu mísící se s aroma myrhy. Světlo svíček mu vidění pod víčky naplňovalo červe-navou mihotající se září.

Otevřel oči, několikrát se zhluboka nadechl a vstal. Stále v sobě ještě hýčkal pocit míru a vyrovnanosti, který mu dala hodinová meditace. Zamířil ke dveřím a ve vchodu zůstal stát. Zahleděl se přes vrcholky pohoří Big Sur, poseté korunami dubů, k rozlehlému modravému Pacifiku. Vítr vanoucí od oceánu mu rozvlál záhyby roucha a vehnal do nich chladný vzduch.

V ašramu žil už přes rok a teprve teď, v pětatřiceti letech, měl konečně pocit, že našel místo, kde by chtěl zůstat. A že to byla opravdu dlouhá cesta. Začala dvěma lety v Indii, pak přišla transcendentální meditace, teozofie, všechna možná hnutí a směry a dokonce koketování s křesťanstvím. Zavrhl materialismus, v němž prožil dětství, a snažil se pro svůj život nalézt nějakou hlubší pravdu. To, co ostatním – zejména jeho bratrům – připadalo jako promrhaný život, bylo pro něj životem bohatým a plným snažení. Vždyť v čem jiném by přece spočíval smysl života, když ne ve zjištění proč?

Díky dědictví má nyní šanci prokázat skutečné dobrodiní. Tentokrát nikoliv sobě, nýbrž druhým. Má možnost udělat něco pro svět. Jenže jak? Má se pokusit najít ten hrob sám? Nebo by měl zavolat Tomovi? Philip je sráč, ale Tom by s ním možná rád spojil síly. Bude se muset rozhodnout, a to rychle.

Podkasal si plátěné roucho a vykročil stezkou k mistrově chatě – rozlehlé stavbě ze sekvojového dřeva, umístěné v mírném údolíčku uprostřed háje vysokých dubů s výhledem na Pacifik. Cestou potkal usměvavého Asiata Čaa, který vyřizoval mistrovi drobné pochůzky. Chlapec hopsal po stezce s balíčkem pošty. Takový život Vernon hledal – pokojný a nekomplikovaný. Škoda jen, že byl tak nákladný.

Stačilo obejít svah hory a chata se objevila na dohled. Vernon se na okamžik zastavil; z mistra měl značný respekt. Vzápětí však odhodlaně pokračoval v cestě. Zaklepal na dveře, po chvíli odkudsi z hloubi stavby zaslechl tlumený hlas: „Vejdi, jsi vítán.“

Na verandě si zul sandály a vešel dovnitř. Dům, vystavěný v japonském stylu, působil jednoduše až asketicky. Dveře nahrazovaly posuvné stěny z rýžového papíru, podlahy pokrývaly bezové rohože a stěny byly pobité lakovanými prkny. Uvnitř to vonělo včelím voskem a kadidlem, kdesi tlumeně tekla voda. Systémem otevřených průchodů viděl Vernon až do japonské zahrady s mechem obrostlými skalkami mezi plochami vysypanými uhrabanými oblázky a s jezírkem, jehož hladinu zdobily kvetoucí lotosy. Mistra však nikde nezahlédl.

Obrátil se a nahlédl do chodby po své levici. Průhledy po několika odsunutých stěnách spatřil bosou dívku v rouchu, dlouhý plavý cop měla propletený uvadajícími květy. Krájela v mistrově kuchyni zeleninu.

„Jste tu, mistře?“ zavolal Vernon.

Dívka pokračovala v krájení.

„Tudy,“ ozval se hluboký hlas.

Vernon se vydal po hlasu a našel mistra sedět se zkříženýma nohama a zavřenýma očima na rohoži v meditační místnosti. Nadzvedl víčka, ale nevstal. Vernon zůstal stát a uctivě čekal. Mistrovu štíhlou elegantní postavu zahalovalo jednoduché roucho z nebarveného lněného plátna. Dlouhými šedivými vlasy sčesanými z nevelké lysiny rovně dolů poněkud připomínal Leonarda da Vinci. Pozorné modré oči mžouraly zpod výrazně vyklenutých nadočnicových oblouků rýsujících se pod širokým čelem. Mistrův vzhled doplňovala zastřižená prošedivělá bradka. Když mluvil, jeho hlas zněl měkce a zvučně jako zurčící bystřina po čistém kamenitém dně. Slabý brooklynský přízvuk prozrazoval kořeny v lidových masách. Bylo mu něco kolem šedesáti. Jeho přesný věk neznal nikdo. Ještě jako profesor filozofie na Berkeley jménem Art Brewer zavrhl definitivu a stáhl se do ústraní, aby se věnoval pouze duchovnímu životu. Tady v ašramu nalezl komunitu oddanou modlitbám, meditacím a duchovnímu vývoji. Příjemná tu byla naprostá absence sektářského škatulkování. Komunita byla pouze volně založena na platformě buddhismu bez přehnané disciplíny, intelektualismu, asketismu a fatalismu, které tuto mimořádnou náboženskou tradici kazily. Ašram byl spíše půvabným útočištěm v krásném prostředí, kde každý mohl pod mistrovým laskavým vedením vyznávat víru svým vlastním způsobem za cenu sedmi set dolarů na týden – pokoj a strava v ceně.

„Posaď se,“ řekl mistr.

Vernon poslechl.

„Jak ti mohu pomoci?“

„Jde o mého otce.“

Mistr trpělivě čekal a naslouchal.

Vernon si srovnal myšlenky a zhluboka se nadechl. Pak vyprávěl o otcově rakovině, dědictví i o úkolu najít jeho hrob. Když skončil, zavládlo hluboké ticho. Vernon byl zvědav, jestli mu mistr poradí, aby se dědictví vzdal. Měl v živé paměti jeho četné negativní komentáře o zhoubném vlivu peněz.

„Dejme si čaj,“ navrhl mistr mimořádně jemným hlasem a zlehka položil Vernonovi dlaň na loket. Zůstali sedět, pro čaj mistr poslal dívku s copem. Mlčky upíjeli a teprve po nějaké době se mistr nezúčastněně zeptal: „Jakou má to dědictví přesně hodnotu?“

„Odhaduji, že po všech srážkách by můj podíl činil asi tak sto milionů.“

Mistr si dopřál mimořádně dlouhý lok čaje. Pak ještě jeden. Pokud byl sumou překvapen, nedal to na sobě znát. „Budeme meditovat.“

Vernon zavřel podle mistrova příkladu oči. Dělalo mu potíže soustředit se na svoji mantru. Cítil, že ho rozptylují otázky, které se kolem něj hemží a tím, jak o nich přemýšlí, se stávají složitější a složitější. Sto milionů dolarů. Sto milionů dolarů. Ta slova, jež zvukem připomínala mantru, se mu pletla do meditace a bránila mu dosáhnout míru a vnitřního klidu. Sto milionů. Óm mani padme hum. Sto milionů.

Pocítil úlevu, když mistr konečně zdvihl hlavu. Vzal Ver-nonovy ruce do svých. Jeho modré oči zářily neobvyklým jasem.

„Málokomu se dostane té příležitosti, jaká se naskytla tobě, Vernone. Nesmíš ji ponechat nepovšimnutou.“

„Co mám dělat?“

Mistr vstal a z jeho hlasu zněla moc, síla a rozhodnost. „Musíme to dědictví zachránit. Teď hned.“

Když Tom skončil s ošetřováním nemocného koně, slunce zapadalo za stolovou horu Toh Ateen a vrhalo na porost pelyňku a polopouštních keřů dlouhé zlatavé stíny. V dálce se tyčila víc jak třistametrová stěna opracovaného pískovce zářící v pohasínajícím slunečním světle načervenalým odleskem. Tom zvíře naposledy rychle prohlédl a popleskal je po krku. Pak se obrátil k indiánskému děvčeti z kmene Navahů, jemuž kůň patřil. „Zvládne to. Je to jen lehká kolika.“

Odměnou mu byl úsměv plný úlevy.

„Teď má hlavně hlad. Párkrát ho proveď kolem ohrady a pak mu zkus dát trochu mačkaného ovsa. A potom ať se pořádně napije. Počkej půl hodiny a můžeš mu dát trochu sena. Bude v pořádku.“

Indiánská stařena, která pro něj na veterinární kliniku jela na koni osm kilometrů, protože silnice byla jako obyčejně podemletá, ho vzala za ruku. „Děkujeme vám, pane doktore,“ usmála se vděčně.

Tom se zlehka uklonil. „K službám.“ Zkusil si v duchu představit zpáteční cestu do Bluffu. Nakonec byl rád, že je silnice nesjízdná, protože mu to skýtalo záminku k dlouhé projížďce. Půl dne bylo sice v háji, ale stezka vedla těmi nejkrásnějšími červenými skalisky Jihozápadu a pískovcovými koryty z období jury se jmény jako třeba Morrisonův útvar, kde se to ve slehlých nánosech muselo jen hemžit dinosauří-mi fosiliemi. Do úbočí stolové hory Toh Ateen se zařezávaly četné odlehlé kaňony. Tom kolikrát přemýšlel o tom, jestli je kdy někdo z paleontologů navštívil. Nejspíš ne. Jednou, slíbil si v duchu už po bůhvíkolikáté, do některého z nich zahnu a udělám si takovou malinkatou exkurzi…

Zavrtěl hlavou a usmál se vlastní pošetilosti. Poušť je vynikající místo pro vyčištění hlavy a on měl skutečně co čistit. Šílenství, které si vymyslel jejich otec, pro něj znamenalo největší šok jeho života.

„Kolik jsme dlužni, pane doktore?“ vytrhla ho z rozjímání stará indiánka.

Tom se rozhlédl kolem sebe a přejel pohledem chatrnou boudu se střechou pokrytou dehtovou lepenkou, rozbité auto zpola zarostlé laskavcem a vyzáblou ovci bloumající po ohradě.

„Pět dolarů.“

Stařena zašátrala v kapse manšestrové blůzy, vylovila hrst ušmudlaných dolarovek a pět jich odpočítala.

Tom se letmo dotkl dvěma prsty krempy klobouku a už se otáčel, aby si došel pro koně, když vtom si na obzoru všiml drobounkého obláčku prachu. Zpozorovaly ho i obě indiánky. Od severu, odkud přijel i on, se blížil jezdec. Tmavá tečka se na pozadí zlatavé pouštní pánve rychle zvětšovala. Napadlo ho, jestli to není jeho společník Shane. Znervózněl. Pokud se pro něj Shane rozjel až sem, pak to musí být něco opravdu naléhavého.

Když ta skvrnka začala nabývat konkrétních obrysů, uvědomil si, že to není Shane, nýbrž žena. A jela na Knockovi, jeho chloubě.

Vřítila se do osady a zarazila zpěněného a frkajícího koně. Byla po té divoké jízdě pokrytá prachem od hlavy až k patě. Jakmile kůň zůstal stát, mrštně seskočila. Ujela víc než deset kilometrů liduprázdnou pouští bez sedla a dokonce i bez ohlávky. To bylo čiré šílenství. A jak to, že má jeho nejlepšího koně a ne některou z těch Shaneových herek? Tak za tohle Shanea zabije.

Přistoupila k němu. „Jsem Sally Coloradová,“ představila se. „Snažila jsem se vás zastihnout na klinice, ale váš kolega mi řekl, že jste jel sem. Tak jsem tady.“ Když k němu napřáhla pravičku, pohodila hřívou medově zlatých vlasů, která se jí rozvlnila po ramenou. Tom nabízenou ruku zaraženě stiskl. Záplava vlasů jí spadala na záda skrytá pod bílou bavlněnou košilí, jejíž barva byla nyní pod nánosem prachu sotva znát. Košili měla ve vosím pase zastrkanou do džínsů. Šířila kolem sebe slabou vůni máty. Když se usmála, zasvítilo jí v zelených očích, až se Tomovi zdálo, jako by najednou zmodraly. Barva očí byla dokonce ještě sytější a výraznější než lesk kamenů v tyrkysových náušnicích.

Teprve po chvíli si Tom uvědomil, že stále svírá její ruku, a rychle ji pustil.

„Prostě jsem vás musela najít,“ prohlásila. „Nemohla jsem čekat.“

„Něco naléhavého?“

„Z veterinárního hlediska ne, jestli myslíte tohle.“

„Tak v čem je to naléhavé?“

„Řeknu vám to cestou zpátky.“

„Krucinál,“ vybuchl konečně Tom, „nemůžu uvěřit, že vám Shane dal mého nejlepšího koně a nechal vás takhle ho bez sedla a uzdy hnát! Mohla jste se zabít!“

„Shane mi ho nedal,“ přiznala s úsměvem.

„Tak jak jste se k němu dostala?“

„Ukradla jsem ho.“

Tomovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval ze šoku a rozchechtal se.

Když se vedle sebe rozjeli nazpátek na sever směrem ke Bluffu, slunce už zapadalo. Chvíli jeli mlčky, teprve po nějaké době se ozval Tom: „Tak jo. Povídejte. Zajímalo by mě, co je tak důležitého, že jste kvůli tomu musela ukrást koně a riskovat zlámaný vaz.“

„No…,“ zaváhala.

„Jsem jedno velké ucho, slečno… Coloradová. Tedy pokud se tak vážně jmenujete.“

„Já vím, že je to divné jméno. Můj pradědeček jezdíval s kočovným westernovým divadlem. Převlečený za indiána nabízel zázračnou medicínu a Colorado si vybral za umělecké jméno. Bylo to lepší než naše původní příjmení Smith a už nám to nějak zůstalo. Říkejte mi Sally.“

„Dobrá, Sally. Tak povídejte.“ Tom se přistihl, že s potěšením sleduje její jízdu. Vypadala, jako by se na koňském hřbetě narodila. Než se naučila tomuhle rovnému, uvolněnému a nenucenému držení těla, muselo to stát spoustu peněz, pomyslel si.

„Jsem antropoložka,“ začala Sally. „Tedy přesněji řečeno etnofarmakoložka. Studuji u profesora Juliana Clyvea na Yale přírodní domorodou medicínu. Profesor Clyve před pár lety rozluštil mayské hieroglyfy. Vynikající práce. Bylo to ve všech novinách.“

„O tom nepochybuji.“ Měla výrazný, ladný profil, malý nosík, a když mluvila, rozkošně vysouvala spodní ret. Při úsměvu se jí v jedné tváři dělal roztomilý dolíček. Vlasy barvy tmavého zlata jí splývaly v elegantním záhybu po ra-menou, odkud spadaly na záda. Byla to neuvěřitelně krásná žena.

„Profesor Clyve shromáždil největší sbírku mayského písemnictví, jaká kdy existovala. Vytvořil knihovnu, v níž neschází jediný písemný materiál v jazyce starých Mayů. Jsou tam otisky nápisů tesaných v kameni, stránky z mayských kodexů i kopie nápisů na nádobách a deskách. Jeho sbírku využívají vědci z celého světa.“

Tom si živě představoval vetchého stařičkého vědátora přehrabujícího se v hromadách zaprášených rukopisů.

„Největší část mayského písemnictví je obsažena v dílech, jimž říkáme kodexy. Byly to původní mayské knihy sepsané znakovým písmem na papíru z kůry. Španělé jich většinu spálili jako knihy ďáblovy, ale tu a tam se pár neúplných přece jen zachovalo. Kompletní mayský kodex nebyl nikdy objeven. Vloni profesor Clyve našel v zapadlém koutě archivu, který patřil jednomu jeho zemřelému kolegovi, tohle.“

Z náprsní kapsy košile vytáhla přeložený list papíru a podala mu ho. Tom se pro něj natáhl. Byla to stará, zažloutlá fotokopie stránky jakéhosi rukopisu sepsaného podivnými klikyháky. Po okrajích byly vidět kresby nějakých listů a květů. Připadalo mu to jaksi podivně povědomé. Tom si však ani za nic nedokázal vzpomenout, kde už to viděl.

„Písmo bylo v historii lidského druhu nezávisle na sobě vynalezeno jen třikrát. Mayské hieroglyfy jsou právě jedním z těch případů.“

„Mayština už se mi jaksi vykouřila z hlavy. Co tu stojí?“

„Je to popis léčebných účinků jedné rostliny, která se vyskytuje ve středoamerických deštných pralesích.“

„Co to léčí? Rakovinu?“

Sally se usmála. „Kéž by. Té rostlině se říká K’ik‘-te, neboli strom krve. Na téhle stránce stojí, jak se má povařit kůra, přidat popel pro neutralizaci a připravit pasta, která se dává jako obkladová placka na rány.“

„Zajímavé,“ broukl Tom a vrátil jí papír.

„Je to víc než zajímavé – z lékařského hlediska je to správné. Ta kůra obsahuje slabé antibiotikum.“

Vyjeli na náhorní planinu. V odlehlém kaňonu se teskným vytím ozýval párek kojotů. Stezka byla nyní tak úzká, že nemohli dál jet vedle sebe. Sally se proto zařadila za Toma a ten trpělivě dál naslouchal jejímu vyprávění.

„Ta stránka je z mayského lékařského kodexu. Byl sepsán pravděpodobně někdy kolem roku osm set našeho letopočtu, tedy v době největšího rozkvětu klasické mayské civilizace. Obsahuje dva tisíce předpisů, receptů a návodů na nejrůznější přípravky nejen z rostlin, ale ze všeho, co deštný prales nabízí – z hmyzu, zvířat a dokonce i nerostů. I ten lék na rakovinu mezi nimi může být – nebo alespoň na některé její typy. Profesor Clyve mě požádal, abych našla majitele a zjistila, jestli by mu byl ochoten umožnit překlad a publikaci kodexu. Je to jediný známý mayský kodex, který se dochoval v celém rozsahu. Bylo by to dokonalé završení jeho už tak skvělé kariéry.“

„Předpokládám, že vaší taky.“

„Ano. Ta kniha obsahuje všechna léčebná tajemství deštného pralesa nahromaděná za řadu staletí. Bavíme se o nejbohatším deštném pralese světa, kde se nacházejí statisíce druhů rostlin a živočichů, z nichž některé nebyly dosud ani vědecky popsány. Mayové o svém pralese věděli všechno. Znali každou rostlinku, každé zvíře. A všechno, co věděli, je v téhle knize.“

Pobídla koně a dohnala Toma. Když mu zvolnila po boku, pohodila medově zlatými vlasy. „Chápete, co to znamená?“

„Jistě,“ přisvědčil. „Medicína udělala od dob starých Mayů značné pokroky.“

Sally Coloradová si nespokojeně odfrkla. „Pětadvacet procent všech našich léků je rostlinného původu. A to byly zatím objeveny léčebné účinky pouhé poloviny procenta ze všech dvou set šedesáti pěti tisíc rostlinných druhů na téhle planetě! Jen si představte ten potenciál! Nejúspěšnější a nejúčinnější léčebná látka všech dob – aspirin – byla objevena v kůře stromu, který domorodci používali k tlumení bolestí a hojení ran. Ze stromové kůry byl získán i taxol – důležitý protirakovinný preparát. Kortizon pochází z jamů a digita-lis, součást léků na srdce, je z náprstníku. Penicilin byl poprvé extrahován z plísně. Tome, ten kodex by mohl znamenat největší lékařský objev v dějinách.“

„Já to chápu.“

„Když s profesorem Clyvem ten kodex přeložíme a zveřejníme, bude to v medicíně revoluce. A jestli vás nepřesvědčí ani tohle, zkusím to ještě jinak – středoamerický deštný prales mizí pod pilami dřevorubců. Tahle kniha ho může zachránit. Prales bude mít najednou daleko větší cenu nastojato než pokácený. Farmaceutické společnosti budou středoamerickým zemím platit na patentech a právech miliardy.“

„Určitě nezapomenou ani na svůj skromný zisk,“ poznamenal. „A co mám s tou knihou společného já?“

To už nad hřebenem Hobgoblin Rocks vycházel úplněk, který celé skály postříbřil. Byl to nádherný večer.

„Kodex patří vašemu otci.“

Tom zarazil koně a otočil se na ni.

„Maxwell Broadbent ho ukradl z mayské hrobky před téměř čtyřiceti lety. Napsal si na Yale o pomoc s překladem. Tehdy ale ještě mayské písmo nebylo rozluštěno. Člověk, kterému se dopis dostal do ruky, to pokládal za podvrh, a aniž se namáhal s jakoukoliv odpovědí, strčil to do archivu. Po čtyřiceti letech to našel profesor Clyve. Okamžitě poznal, že to žádný podvrh není. Před čtyřiceti lety nikdo mayské písmo padělat nemohl jednoduše proto, že je nikdo neuměl přečíst. Jenže profesor Clyve to už uměl –je to vlastně jediný člověk na celém světě, který umí mayské písmo číst plynně. Celé týdny jsem se pokoušela vašeho otce kontaktovat, ale vypadá to, že zmizel z povrchu zemského. Nakonec jsem ze zoufalství vypátrala alespoň vás.“

Tom na ni v mihotavém svitu měsíce chvíli mlčky civěl a pak se rozesmál.

„Co je na tom k smíchu?“ vyjela Sally.

Tomovi chvilku trvalo, než se utišil a znovu nabral dech. „Sally, mám pro vás špatnou zprávu.“

Když jí všechno vypověděl, rozhostilo se mezi nimi naprosté ticho.

„Vy si nejspíš děláte hodně špatnou legraci,“ vypravila ze sebe Sally konečně.

„Ne.“ Tichá, ale kategorická odpověď.

„Neměl na to právo!“

„Ať už je měl nebo ne, prostě to udělal.“

„A co s tím budete dělat vy?“

„Nic,“ vzdychl Tom.

„Nic? Jak to myslíte, že nic! Přece se nevzdáte dědictví, ne?“

Tom hned neodpověděl. Dojeli právě do nejvyššího místa náhorní plošiny a zastavili koně, aby se pokochali výhledem. Tisíce hlubokých roklí spadajících kamsi dolů k řece San Juan River brázdilo úbočí stolové hory jako tmavé fraktály vyleptané do krajiny zalité měsíčním svitem. Za nimi byl vidět zlatavý shluk světel městečka Bluff a na jeho okraji Tom dokonce rozeznal i skupinku objektů, kde sídlila jeho skromná veterinární praxe. Po jejich levici se táhl obrovitý kamenný hřeben Comb Ridge připomínající v přízračné bledém svitu měsíce strašidelnou páteř. To všechno mu zase připomnělo, proč tu je. Ve dnech následujících po šoku, který mu přineslo zjištění, co otec učinil se svým majetkem a jejich dědictvím, se opět vrátil k jedné ze svých nejoblíbenějších knih – Platónově Republice. Znovu se začetl do pasáží o mýtu Er, v nichž byl Odysseus dotazován, jaký druh existence by si vybral pro příští život. A čím chtěl veliký Odysseus, válečník, milovník, námořník, objevitel, dobyvatel a král být? Bezejmenným člověkem žijícím v nějakém zapadlém koutě „přehlížen ostatními“. Jediné, oč stál, byl život v míru a prostotě.

Platón mu to schvaloval. Stejně jako Tom.

Proto také původně do Bluffu přišel a nyní si to znovu připomněl. S Maxwellem Broadbentem v roli otce byl život prostě nesnesitelný. Nekonečné drama mentorování, poučování, výzev, soutěžení, kritik a rad. Přišel sem, aby tu našel útočiště a mír a aby to všechno nechal daleko za sebou. To všechno a k tomu samozřejmě Sarah. Sarah… Otec se jim pokoušel vybírat dokonce i přítelkyně. Katastrofa jako všechno.

Mrkl po Sally. Chladný večerní větřík jí čechral vlasy. Ve tváři ozářené stříbřitým měsíčním svitem vynikaly rty mírně pootevřené v úžasu nad tou nádhernou vyhlídkou, která obyčejného smrtelníka naplňovala úctou a posvátnou bázní zároveň. Její štíhlé tělo si pohodlně hovělo v sedle, dlaní jedné ruky se opírala o stehno. Bože, pomyslel si Tom, je vážně krásná.

Zlobně ty myšlenky vypudil z mysli. Vede teď přece přesně takový život, jaký si přál. Sice se mu nepodařilo stát se paleontologem, to mu otec překazil, ale být veterinářem v Utahu je hned druhé nejlepší, co si dokázal představit. Proč si to kazit? To už přece zkusil. „Ano,“ prohlásil nakonec, „vzdám se ho.“

„Proč?“

„Nevím, jestli to dokážu vysvětlit.“

„Zkuste to.“

„Musela byste znát mého otce. Co se pamatuji, snažil se ovlivňovat všechno, co jsme já i moji dva bratři dělali. Řídil nás. Měl s námi velké plány. Ať jsem ale já nebo kdokoliv z nás dělal cokoliv, nikdy to nebylo dost dobré. Ničím jsme se mu zkrátka nedokázali zavděčit. A teď tohle. Já už žádnou jeho další hru prostě nehraju. Čeho je moc, toho je příliš.“

Odmlčel se a v duchu se sám sebe ptal, proč jí tohle všechno vykládá.

„Pokračujte,“ pobídla ho.

„Chtěl, abych byl lékařem. Já se chtěl stát paleontologem a hledat dinosauří fosilie. Otec si ale myslel, že je to směšné. ‚Dětinské‘, říkal. Nakonec jsme se jako na kompromisu shodli na veterinární fakultě. Pochopitelně čekal, že budu v Kentucky léčit dostihové koně za miliony dolarů, že se třeba začnu věnovat výzkumu ve veterinární medicíně, dosáhnu obrovských objevů a zapíšu jméno Broadbent do historie. Já místo toho skončil v rezervaci Navahů. Tohle přesně chci dělat. Dělám to rád. Potřebují mě tu koně i lidé. A potom – tenhle kraj, jižní Utah, s největšími jurskými a křídovými nalezišti fosilií je pro mě ten nejkrásnější kus země na celém světě. Pro mého otce byl ale můj odchod sem do rezervace obrovským zklamáním. Považoval to za neúspěch, za selhání. Nekoukají z toho žádné peníze, žádná prestiž, nic luxusního. Podle něj jsem si od něj nechal zaplatit školu a pak ho podvedl, když jsem vypadl sem.“

Zmlkl. Teď už ale opravdu řekl příliš.

„A to je celé? Kvůli tomu chcete nechat plavat svoje dědictví, kodex a to všechno?“

„Přesně tak.“

„To myslíte vážně?“

„Většina lidí žije bez dědictví celý život. Moje praxe mě docela slušně uživí. Mám rád tenhle život i tuhle zemi. Jen se rozhlédněte. Co by si člověk mohl přát víc?“

Všiml si, že Sally se namísto do kraje dívá na něj. Vlasy se jí ve stříbřitém měsíčním světle slabě třpytily. „Kolik necháváte plavat, jestli se smím zeptat?“

Když si vybavil tu sumu, pocítil – nikoliv poprvé – píchnutí u srdce. „Plus minus sto milionů.“

Sally jen tiše hvízdla a pak se mezi nimi rozhostilo ticho. Kdesi v kaňonech pod nimi zavyl kojot a další mu odpověděl. Konečně Sally s uznáním v hlase prohodila: „Teda vy máte nervy.“

Pokrčil rameny.

„A co vaši bratři?“

„Philip se společně s bývalým otcovým partnerem vydal hrob hledat. A Vernon, podle toho, co se mi doneslo, vyrazil na vlastní pěst. Co kdybyste se k jednomu z nich přidala?“ navrhl.

Uvědomil si, že ho ve tmě soustředěně pozoruje. „Už jsem to zkusila. Vernon vycestoval před týdnem a Philip zmizel taky. Odjeli do Hondurasu. Vy jste moje poslední šance.“

Tom zavrtěl hlavou. „Do Hondurasu? No vida, jak to šlo rychle. Až se vrátí s kořistí, můžete od nich kodex dostat. Máte moje požehnání.“

Následovala další dlouhá pauza. „To nemůžu riskovat. Oni nemají tušení, oč jde a jakou to má hodnotu. Mohlo by se stát cokoliv.“

„Je mi líto, Sally. Já vám pomoct nemůžu.“

„Já a profesor Clyve ale vaši pomoc potřebujeme. Svět ji potřebuje.“

Tom upřeně hleděl do tmavých korun topolů tyčících se v zátopové oblasti řeky San Juan. Kdesi v jalovcovém houští zahoukala sova.

„Už jsem řekl,“ trval na svém Tom.

Nespouštěla z něj zrak. Rozcuchaná hříva vlasů jí splývala po ramenou a zádech. Tom si všiml, jak semkla rty. Topoly na ni propouštěly měkké měsíční světlo. Nepravidelné stříbrné skvrnky po ní tančily v rytmu větru rozechvívající-ho větve stromů. „Opravdu?“

„Opravdu,“ vzdychl.

„Tak mi pomozte alespoň trochu. Vždyť po vás přece nechci tak moc, Tome. Pojeďte se mnou do Santa Fé. Můžete mě seznámit s otcovými právníky, přáteli… Mohl byste mi povědět o jeho zvycích, o tom, kde všude cestoval… Věnujte mi dva dny. Pomozte mi s tím. Jen dva dny.“

„Ne.“

„Už vám někdy umíral kůň pod rukama?“

„Každou chvíli.“

„A nějaký kůň, kterého jste miloval?“

Tom si okamžitě vzpomněl na svého koně. Pedernal uhynul na hříběcí dusnost. Nákazový kmen byl rezistentní na antibiotika. Tak krásného koně už pak nikdy neměl.

„Zachránily by ho lepší léky?“ otázala se Sally.

Tom pohlédl kamsi ke vzdáleným světlům městečka. Dva dny nejsou zase tolik. Dostala ho. „V pořádku. Vyhrála jste. Dva dny.“

9

Lewis Skiba, generální ředitel společnosti Lampe-De-nison Pharmaceuticals, seděl nepohnutě za pracovním stolem a shlížel na moře šedivých mrakodrapů lemujících Avenue of Americas v centru Manhattanu. Město v tom pozdním odpoledni celé ztmavlo, jak je skrápěl déšť. V luxusní kanceláři se ozývalo pouze hučení opravdového ohně stravujícího polena v krbu ze sienského mramoru. Pocházel z osmnáctého století a byl pro Lewise připomínkou lepších časů. Ačkoliv ten den nebylo chladno, Skiba zesílil klimatizaci, aby se teplo ohně pracovnou šířilo rychleji. Oheň ho uklidňoval. Vracel ho do dětství – starý kamenný krb v dřevěném srubu u jezera, nad jehož římsou visely zkřížené sněžnice. Uvnitř býval slyšet křik potáplic. Panebože, kéž by se tam mohl vrátit…

Jeho ruka víceméně automaticky nahmátla nízkou zásuvku stolu, odemkla ji a sevřela se kolem chladné umělohmotné lékovky. Palcem odklopil víčko, vyklepl do dlaně drobounký oválek, vložil si ho do úst a začal žvýkat. Bylo to hořké, ale krátilo to čekání. Tohle a skotská na zapití. Skiba se natáhl vlevo, odsunul panel dřevěného ostění a vytáhl láhev šedesátileté whisky Macallan a sklenici. Při nalévání nešetřil. Ve sklenici zavířila tekutina barvy dobře vyzrálého mahagonu a vzápětí z ní začalo stoupat známé příjemné aroma. Zvedl ji ke rtům, lokl si a vychutnával na jazyku vůni rašeliny, chmele, studeného moře, skotských horských vřesovišť a jemného sladu.

Když jeho nitro začal plnit pocit klidu a míru, zoufale zatoužil nechat se unášet na vlnách moře světla kamsi do hlubokého zapomnění. Přitom by stačilo tak málo – nějaké dva tucty těch tabletek, zbytek skotské a mohl by se navždy ponořit do modravých hlubin. Pak by nebyl žádný výslech před kongresovým výborem, žádné vykračování před Komisí pro cenné papíry, že je jen další neschopný generální ředitel, jemuž to nevyšlo, žádné kydání špíny… Byl by sám sobě soudcem, porotou i katem. Otec, bývalý seržant v armádě, ho naučil znát cenu vlastní cti.

Jediné, co mohlo firmu zachránit, namísto toho ji však potopilo, byl Phloxatane, nový lék, jemuž připisovali zázračné účinky. Naděje do něj vkládané sváděly firemní ekonomy k omezování výdajů na dlouhodobý výzkum a vývoj v zájmu zvýšení momentálních zisků. Cifršpióni si říkali, že na to finanční analytici nepřijdou. Zpočátku to také procházelo. Bylo to jako sen. Cena jejich akcií šplhala do závratných výšin. Pak začali krátkodobé marketingové výdaje vykazovat v odpisech na výzkum a vývoj a cena akcií šla ještě výš. A potom zkusili převádět ztráty do neregistrovaných společných firmiček na Kajmanských ostrovech a v Nizozemských Antilách, úvěry se evidovaly jako zisky a veškeré peníze se používaly k umělým nákupům firemních akcií, aby jejich cena dál rostla. Tím se pochopitelně nafukovala i hodnota opcí managementu. Na burze byli za hvězdu – když si vybírali zisky, šlo to do milionů. Bože, to byly časy… Porušili snad každý zákon, nařízení a pravidlo a jejich geniální finanční ředitel chrlil stále další a další finty. Kdyby nebylo co porušovat, nejspíš by nějaké zákony sám vymyslel. A všichni ti chytráci přes burzu byli asi tak všímaví jako medvídek Pú. Měli jen plnou hubu žvástů o tom, jak firma prosperuje.

Teď už byl ale konec cesty v dohledu. Nezůstaly žádné zákony, jež by se ještě daly obejít nebo porušit. Trh se probudil, ceny akcií začaly padat a oni už neměli v rukávu jediné eso. Nad Lampe Building v čísle sedm set dvacet pět na Avenue of the Americas začali kroužit supi a Skiba se nemohl zbavit dojmu, že skřehotají jeho jméno.

Třesoucí se rukou vsunul klíč do zámku a zásuvka se neslyšně otevřela. Skiba si vložil na jazyk další hořkou pilulku a nalil si druhou sklenici skotské.

Pak se ozval bzučák. Graff.

Graff, geniální finanční ředitel, díky němuž jsou dnes v tomhle srabu.

Skiba si pořádně loknul, poválel doušek na jazyku, pak polkl, dopřál si další a ještě třetí. Přejel si dlaní po vlasech, pohodlně se v křesle opřel a soustředil se na ovládnutí svého výrazu. Už pociťoval, že se mu tělem šíří lehkost bytí, jež jako by klíčila v prsou a rozlévala se až do konečků prstů. Bylo příjemné nechávat se tím pocitem unášet. Najednou nic nevypadalo tak hrozně jako ještě před chvílí.

Otočil křeslo a pohledem na okamžik zabloudil k fotografiím svých tří roztomilých dětí. Od stříbrných rámečků neochotně přesunul pozornost k obličeji Mika Graff a, jenž právě vstoupil do pracovny. Stanul před Skibou, podivně křehký, oblečený od hlavy až k patě do nejlepší česané příze, hedvábí a bavlny. Mladý Graff byl hýčkaným miláčkem a chrá-něncem firmy. Psalo se o něm ve Forbesu, burzovní analytici a investiční makléři si u něj podávali dveře, jeho vinný sklep se dostal až na stránky magazínu Bon Appetit a jeho dům fotografovali do Architectural Digestu. Jenže chráněncova hvězda už jaksi nestoupala. Spíš se nabízela varianta, že by se ti dva mohli vzít za ruce a společně skočit do Grand Canyonu.

„Tak povídej, Miku, co máš tak důležitého, že to nemohlo počkat do odpolední porady?“ zeptal se Skiba mile.

„Venku čeká chlap, se kterým se musíš seznámit. Má pro nás zajímavý návrh.“

Skiba zavřel oči. Náhle se cítil k smrti unavený. Příjemný pocit zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. „Nemyslíš, že tvých návrhů už bylo dost, Miku?“

„Tohle je něco jiného. Věř mi.“

Věř mi. Skiba jen rezignovaně mávl rukou. Uslyšel, jak se otevírají dveře, a vzhlédl. Před sebou spatřil druhořadého hochštaplera v obleku se širokými klopami. Se zlatem to strejda poněkud přehnal. Jeden z těch, co si přes půl čtverečního metru pleše ulíznou posledních pět chlupů a myslí si, že je po problému.

„Ježíšikriste, Graffe…“

„Lewisi,“ nenechal ho Graff domluvit a kul železo, dokud bylo žhavé, „tohle je pan Marcus Hauser, soukromý vyšetřovatel a bývalý příslušník oddělení pro kontrolu obchodu s alkoholem, tabákem a střelnými zbraněmi. Chce nám něco ukázat.“ Vzal Hauserovi z rukou list papíru a podal ho Skibovi.

Ten lhostejným pohledem přejel po stránce pomalované podivnými symboly. Klikyháky na okrajích znázorňovaly nejspíš nějaké rostlinné úponky a listy. Připadal si jako v šíleném snu. Finančnímu řediteli z toho už nejspíš přeskočilo.

Graff ho ale nenechal promluvit. „Tohle je stránka z mayského rukopisu z devátého století. Říká se tomu kodex. Má dva tisíce stran a je to vlastně katalog drog zastoupených v deštném pralese, včetně popisu jejich získávání a využití.“

Skibovi to začínalo docházet a cítil, jak se mu do žil vlévá horko. To snad není pravda.

„Přesně tak. Tisíce domorodých farmaceutických návodů. Popis léčebně aktivních složek obsažených v rostlinách, zvířatech, hmyzu, pavoucích, roztočích, houbách… vyber si. Lékařská moudrost starých Mayů v jednom jediném svazku.“ Byl plný elánu.

Skiba vzhlédl. Jeho pohled utkvěl nejprve na Graffovi a pak spočinul na Hauserově tváři. „Odkud to máte?“

Hauser před ním stál s buclatýma rukama založenýma na prsou. Skiba měl pocit, že z něj cítí nějakou kolínskou nebo vodu po holení. Lacinou.

„Patřilo to mému starému příteli,“ prozradil Hauser. Hlas měl nepříjemně vysoký a pronikavý a Skibovi se zdálo, že zaslechl brooklynský přízvuk. Pacino před pubertou.

„Pane Hausere,“ upozornil ho Skiba, „k tomu, aby se některá z těch látek mohla objevit na pultech, je zapotřebí deset let výzkumu a vývoje za dobré půl miliardy dolarů.“

„Jistě. Ale uvažujte o tom, co to s cenou vašich akcií udělá hned. Jestli jsem to správně pochopil, tak se vám tu vyvalila žumpa plná svinstva.“ Hauser neurčitě máchl buclatou rukou po kanceláři.

Skiba vytřeštil zrak. Ten nestydatý parchant! Měl by ho okamžitě vyhodit.

Hauser pokračoval: „Dnes ráno se vaše akci začaly obchodovat na čtrnácti a třech osminách. Loni v prosinci byly na padesáti. Jen vy osobně máte dvouletou opci na dva miliony akcií za pevnou cenu mezi třiceti a pětatřiceti. Ta je vám k ničemu, jestli se vám nepodaří vyšroubovat cenu zpátky nahoru. A navíc – ten váš slavný Phloxatane, co má být hotový zázrak na rakovinu, je šmejd a FDA (Federální úřad pro kontrolu léků, pozn. překladatele) ho neschválí…“

Skiba prudce vstal, až se za ním zakymácelo křeslo. V obličeji byl náhle rudý jako vařený rak. „Co si to dovolujete? Jak se vůbec opovažujete vykládat mi tady takové lži? Odkud berete tyhle nesmysly?“

„Pane Skibo,“ odvětil nevzrušeně Hauser, „nechme keců. Jsem soukromý vyšetřovatel a ten rukopis budu mít během čtyř až šesti týdnů k dispozici. Chci vám ho prodat a vím, že ho potřebujete. Zrovna tak bych ho mohl nabídnout v Gene-Dyne nebo Cambridge Pharmaceuticals.“

Skiba ztěžka polkl. V duchu žasl nad tím, jak rychle vystřízlivěl. „Jak mohu mít jistotu, že to není nějaký podvod?“ Podobných nabídek už bylo…

„Prověřoval jsem to,“ ozval se Graff. „Je to čisté jako slovo boží, Lewisi.“

Skiba si toho podomního šejdíře v nevkusném obleku znovu důkladně změřil. Pak opět ztěžka polkl. Cítil, že mu vyschlo v ústech. Takhle hluboko už tedy klesli. „Co navrhujete, pane Hausere?“

„Kodex je v Hondurasu.“ Hauser se uvelebil v křesle.

„Takže prodáváte zajíce v pytli.“

„Abych ho získal, potřebuji zbraně, peníze a vybavení. Podstupuji veliké osobní riziko. Jeden nezbytný obchodní tah už jsem musel podniknout. Levné to nebude.“

„Nezkoušejte na mě žádné laciné fígle, pane Hausere.“

„Přes ty jste tady vy. Vězíte až po krk v průšvihu kvůli účetním podvodům. Jestli se Komise pro cenné papíry dozví, jak jste s panem Graffem účtovali marketingové výdaje do odpisů na výzkum a vývoj, vyjdete odsud v klepetech.“

Skiba na něj vytřeštil oči a pak se podíval na Graffa. Finanční ředitel byl bledý jako stěna. V nastalém tichu bylo slyšet jen praskot dřeva v krbu. Skiba si uvědomil, že mu kdesi pod levým kolenem cuká sval.

Hauser pokračoval: „Až vám kodex dodám a vy si ověříte jeho pravost, což budete přirozeně vyžadovat, převedete na bankovní účet v zahraničí podle mého vlastního výběru padesát milionů dolarů. To je dohoda, kterou vám nabízím. Žádné vyjednávání – stačí mi jen ano nebo ne.“

„Padesát milionů? To je naprostý nesmysl. Na to zapomeňte.“ Taková nehoráznost!

Hauser vstal a zamířil ke dveřím.

„Počkejte!“ křikl za ním Graff a vyskočil. „Pane Hausere! Vždyť se přece můžeme dohodnout!“ Když toho chlapíka v laciném obleku třemi skoky doběhl, stékal mu po dokonale vyholeném krku pot.

Hauser kráčel dál.

„Jsme pořád ochotni se dohodnout…, pane Hausere!“

Dveře mu přibouchly před nosem. Hauser byl pryč.

Graff se otočil ke Skibovi. Ruce se mu viditelně třásly. „Musíme ho zastavit.“

Skiba chvíli mlčel. Hauser měl ve všem pravdu. Pokud by měli ten rukopis v rukou, jen pouhým oznámením této skutečnosti by zvrátili vývoj ceny akcií. Ale padesát milionů, to je vydírání. Jednat s takovým člověkem bylo nechutné. Některý věcem se ale člověk zkrátka vyhnout nemůže. „Je sice jen jediný způsob, jak splatit dluhy, ale zato milion způsobů, jak je nesplácet,“ konstatoval nakonec. „To ty víš ostatně nejlíp, Miku.“

Graff se musel hodně snažit, aby se přes clonu potu, která mu skrápěla tvář, přinutil usmát.

Skiba stiskl tlačítko interkomu a zdvihl sluchátko. „Ten člověk, co tady teď byl… Nenechte ho vyjít z budovy. Řekněte mu, že s jeho podmínkami souhlasíme, a přiveďte ho nahoru.“

Položil sluchátko zpět do vidlice a otočil se ke Graffovi. „V zájmu nás obou jenom doufám, že ten chlap nefixluje.“

„Ani náhodou,“ prohlásil Graff. „Věř mi, důkladně jsem si to ověřil. Ten kodex existuje a právaje i stránka, kterou přinesl na ukázku.“

Vzápětí se ve dveřích znovu objevil Hauser.

„Vašich padesát milionů dostanete,“ řekl Skiba úsečně. „Teď se posaďte a povězte nám, co máte v plánu.“

10

Charlie Hemandez si připadal jako vyždímaný hadr. Rozloučení v krematoriu bylo dlouhé, obřad u hrobu ještě delší. Pořád cítil drsnou hlínu v pravé dlani. Vždycky bylo hrozné, když pohřbívali někoho ze svých, a dnes to byli hned dva najednou. Navíc má v tomto dni svědčit u soudu a před sebou půl směny. Pohlédl na svého partnera Willsona zabraného do papírování. Chytrý kluk, jenom škoda, že rukopis má jako mrně ze školky, pomyslel si.

Ozval se bzučák a hned po něm Doreen: „Jsou tu dva lidi za… Barnabym a Fentonem.“ Kristepane, tohle mu ještě chybělo. „Kvůli čemu?“

„To nechtějí říct. Prý nebudou mluvit s nikým jiným než s Barnabym a Fentonem.“ Hernandez ztěžka vzdychl. „Pošlete je dál.“ Willson přestal psát a vzhlédl. „Mám jít…?“

„Seď.“

Vzápětí se ve dveřích objevila půvabná blondýnka s vysokým chlapíkem v kovbojských botách. Hernandez zabručel, napřímil se v křesle a uhladil si dlaní vlasy. „Posaďte se.“

„Přišli jsme za poručíkem Barnabym, ne…“

„Já vím, za kým jste přišli. Posaďte se, prosím.“

Neochotně si sedli.

„Jsem detektiv Hernandez,“ oznámil té blondýnce. „Smím se zeptat, v jaké záležitosti jste za detektivem Barnabym přišli?“ Hovořil pomalu naučeným úřednickým tónem, z něhož čišela sebejistota a lhostejnost zároveň.

„Raději bychom jednali přímo s detektivem Barnabym,“ ozval se muž.

„To nepůjde.“

„Proč ne?“ nasupil se návštěvník.

„Protože je mrtvý.“

Oba na něj vytřeštili zrak. „Jak to?“

Panebože, jak si najednou Hernandez připadal unavený. Barnabyho dobře znal. Takhle přijít o dobrého chlapa… „Autonehoda.“ Vzdychl. „Co kdybyste mi řekli, kdo jste a co pro vás mohu udělat?“

Muž s blondýnkou se na sebe rozpačitě podívali. Nakonec promluvil ten chlápek v kovbojských botách. „Jsem Tom Broadbent. Poručík Barnaby asi před deseti dny vyšetřoval podezření z vloupání do našeho domu u Old Santa Fé Trail. Vyřizoval ten případ, tak mě napadlo, jestli nesepsal nějaké hlášení.“

Hernandez se podíval po Willsonovi.

„Žádné hlášení nesepisoval,“ odvětil Willson.

„A nic neřekl?“

„Povídal cosi o nějakém nedorozumění. Pan Broadbent prý část umělecké sbírky odstěhoval a jeho synové se mylně domnívali, že byla ukradena. Jak jsem už minulý týden vysvětloval vašemu bratrovi, nebyl spáchán žádný trestný čin, takže nebyl důvod zakládat k tomu spis.“

„Mému bratrovi? Kterému?“

„Na jména nemám zrovna nejlepší paměť. Dlouhé vlasy, bradka, typ hippie…“

„Vernon.“

„Přesně.“

„Mohli bychom mluvit s jeho kolegou? S Fentonem?“

„Ten při té nehodě zahynul také.“

„Jak se to stalo?“

„Sjeli s autem ze silnice Ski Basin Road v zatáčce Nun’s Corner.“

„To je mi líto.“

„Nám taky.“

„Takže o vyšetřování u Broadbentových neexistují žádné záznamy? Žádná dokumentace?“

„Vůbec nic.“

Nastalé ticho přerušil až Hernandez otázkou: „Můžu pro vás ještě něco udělat, vážení?“

11

Podél zaneřáděné pláže v přístavu Puerto Lempira stála řada velikých plechových sudů, v nichž hořelo smetí, takže se městem šířil hustý čpavý dým. Nad jedním ze sudů cosi klohnila tlustá ženská. Závan zatuchlého vzduchu donesl k Vernonovu chřípí pach připalujících se lojových škvarků. Kráčel s mistrem špinavou ulicí, vedoucí souběžně s pláží. V těsném závěsu se za nimi táhl houf dětí, jimž běžela v patách smečka vrčících a poňafávajících toulavých psisek neurčité rasy. Děti už otravovaly téměř hodinu neustálým ječením: „Dej bonbon! Dej dolar!“ Vernon mezi ně rozdal hezkých pár sáčků cukroví a vydal se ze všechjed-nodolarovek, které měl u sebe, jeho štědrost však měla jediný účinek – dav povykujících spratků se neustále rozrůstal a jejich řev nabýval na intenzitě. Začínalo se to podobat davové hysterii.

Došli s učitelem k chatrnému dřevěnému molu nad bahnitou přístavní lagunou. Na jeho konci byl vyvázán shluk dlabaných kánoí s přívěsnými motory. Sledovali muže hovící si v závěsných houpacích sítích a na oplátku byli sami soustředěně pozorováni tmavookými ženami krčícími se ve vchodech do chatrčí. Najednou se k nim houfem dětí protlačilo jakési individuum s hroznýšem kolem krku.

„Had!“ vykřikl ten chlápek. „Padesát dolar.“

„My nechceme hada,“ odmítl ho mávnutím ruky mistr. „Chceme loď. Barca. Člun. Hledáme Juan Freitag Charters. Ty sabe Juan Freitag?“

Muž si začal hada odvíjet z krku a nastavil ho očím cizinců v natažených pažích, jako by nabízel věnec párků. „Had. Třicet dolar.“

Mistr se kolem něj protlačil a kráčel dál.

„Had!“ křičel za ním domorodec. Zjevně se nehodlal nechat odbýt. „Dvacet dolar!“ Košili měl děravou na tolika místech, že mu málem sklouzla z ramen. Když ho míjel Ver-non, chlapík jej popadl dlouhými, hnědými kostnatými prsty za paži. Vernon zašátral v kapse po nějakých drobných nebo alespoň dolarovce, ale vylovil už jen pětidolarovou bankovku. Dal mu ji a přihlížejících děcek jako by se zmocnil amok. Intenzita jejich žadonění se náhle zdesateronásobila a na pomoc jim z okolních uliček vybíhaly další a další.

„Krucinál, přestaň už rozdávat ty peníze,“ zavrčel mistr. „Vždyť nás tu ještě přepadnou.“

„Promiňte.“

Mistr popadl jednoho ze starších kluků za vlasy na zátylku. „Juan Freitag Charters!“ rozkřikl se na něj nervózně. „Kde? DondeT Obrátil se k Vernonovi. „Jak se řekne španělsky loď?“

„Barca.“

„Barca! Donde barca?“

Vyděšený chlapec ukázal ukoptěným prstem na budovu ze škvárobetonových tvárnic tyčící se naproti přístavišti.

Mistr ho pustil a rázně vykročil nábřežní ulicí. Vernon, pronásledovaný dětmi a psisky, se s ním snažil udržet krok. Dveře do kanceláře byly otevřené, takže bez klepání vešli. Muž sedící za psacím stolem bleskově vstal, popadl plácačku na mouchy a přiskočil ke dveřím. Rázně houf dětí odehnal a přibouchl jim dveře před nosem. Když se opět posadil, byl samý úsměv. S jemnými evropskými rysy, árijsky světlou pletí a blond vlasy sem příliš nezapadal, jeho angličtina však nepostrádala výrazný hispánský přízvuk.

„Prosím, udělejte si pohodlí.“

Přitáhli si proutěná křesla k dlouhému konferenčnímu stolku přiraženému z boku k mužovu psacímu stolu. Na stolku se povaloval stoh časopisů s potápěčskou tematikou.

„Co pro vás mohu udělat, pánové?“

„Chceme si pronajmout dva čluny s průvodci,“ ozřejmil mistr důvod návštěvy.

Muž se pousmál. „Sportovní potápění nebo rybolov?“

„Ani jedno, ani druhé. Chceme se vydat nahoru po řece.“

Úsměv v mužově tváři poněkud ztuhl. „Po Patuce?“

„Ano.“

„Rozumím. Adrenalinové cestování?“

Mistr pohlédl na Vernona. „Ano.“

„Jak daleko chcete plout?“

„To zatím nevíme. Daleko. Možná až do hor.“

„Budete potřebovat dlabané kánoe s přívěsnými motory, protože na běžný člun je řeka příliš mělká. Manueli!“

Vzápětí se odkudsi zezadu vynořil mladík s rukama potřísněnýma krví a rybími šupinami.

„Tohle je Manuel. On a jeho bratr Ramón vám budou dělat průvodce. Oba řeku dobře znají.“

„Jak dlouho nám potrvá, než se dostaneme na horní tok?“

„Doplout můžete do Pito Sólo. Tam se dostanete tak za týden. Dál už je močál Meambar.“

„A za ním?“

Muž jen mávl rukou. „Přes močál Meambar se vám chtít nebude.“

„Naopak,“ vyjádřil odlišný názor mistr. „Je docela dobře možné, že bude.“

Muž se jen zlehka uklonil, jako by šílená přání potrhlých Američanů uspokojoval dnes a denně. „Jak si přejete. Za močálem jsou hory a za nimi další hory. Budete potřebovat zásoby potravin a výstroje nejméně na měsíc.“

Vtom se vápnem vybílenou kanceláří rozlehlo vosí bzučení. Vosa s rozletem narazila do prasklé okenní tabulky, odrazila se a naletěla na okno znovu. Muž se po ní bleskovým, strojově přesným pohybem ohnal plácačkou. Vosa přistála na podlaze, kde sebou začala se zuřivým bzukotem zmítat a točit. Dokonale vyleštěná polobotka ukončila její agónii. Muž natáhl nohu zpod stolu a následovalo zřetelně slyšitelné chrupnutí.

„Manueli! Sežeň Ramóna!“ Otočil se k mistrovi. „Všechno, co budete potřebovat, seňor, vám můžeme zajistit my. Stany, spací pytle, sítě proti komárům, benzin, potraviny, satelitní navigační systém, loveckou výzbroj a výstroj, zkrátka všechno. Platit můžete kreditní kartou.“ Nábožně položil dlaň na zbrusu novou čtečku kreditních karet zapojenou do ještě se lesknoucí nástěnné zásuvky. „S ničím si nedělejte starosti, o všechno se postaráme my. Jsme moderní podnik.“ Usmál se. „Poskytneme vám dobrodružství, ale nikoliv nepřiměřeně veliké.“

12

Za monotónního hukotu motoru uháněli na sever přes poušť San Juan Basin Desert směrem k hranici se státem Utah. Dálnice, podél níž ubíhaly desítky kilometrů prašných plání porostlých jen pelyňkem a sporými křovisky, byla bezútěšně pustá. V dáli se v poušti na pozadí blankytné oblohy rýsoval Shiprock a připomínal tmavou kamennou mohylu. Tom si hověl za volantem a nemohl se ubránit pocitu obrovské úlevy, že už je to za ním. Udělal, co slíbil – pomohl Sally zjistit, kam jeho otec zmizel. Co bude dělat dál, to už záleží jen na ní. Buď počká, až se bratři vrátí z džungle s kodexem – pokud ovšem hrob najdou –, nebo se pokusí je dohonit a přidá se k nim. On je z toho každopádně venku. Může se vrátit k pokojnému a prostému životu v poušti.

Úkosem na ni pohlédl. Seděla jako zařezaná. Už dobrou hodinu neřekla ani slovo. Neprozradila mu, co má v plánu, a Tom si ani nebyl jist, jestli to vůbec chce vědět. Jediné, oč stál, bylo vrátit se ke koním, k běžné práci na klinice a do příjemně chladného domu z vepřovic, který stíní topoly. Dalo mu dost práce, než si vybudoval přesně takový klidný život, po jakém toužil, a byl víc než kdy jindy odhodlán nenechat si ho převrátit vzhůru nohama otcovými potrhlými výmysly. Za dobrodružstvím ať se honí bráškové, a pokud chtějí, klidně si mohou nechat i to dědictví. On si nic dokazovat nepotřebuje. Po tom, co zažil se Sarah, už se znovu spálit nehodlá.

„Takže on odcestoval do Hondurasu,“ ozvala se najednou Sally. „Pořád netušíte, kam tam mohl mít namířeno? Nic vás nenapadá?“

„Řekl jsem vám všechno, co vím, Sally. Před čtyřiceti lety v Hondurasu nějaký čas pobýval se svým bývalým společníkem Marcusem Hauserem. Hledali hrobky a živili se sběrem banánů. Podle toho, co jsme slyšel, je napálil nějaký šejdíř, od něhož koupili falešnou mapu cesty k ukrytému pokladu, a strávili několik měsíců v džungli. Během toho bloudění málem přišli o život. Nějak se pak nepohodli a to je všechno.“

„A jste si jistý, že nic nenašel?“

„Tak nám to vždycky říkal. Hory v jižním Hondurasu prý nebyly osídlené.“

Přikývla a dál mlčky upřeně sledovala ubíhající poušť.

„Co budete dělat teď?“ otázal se po chvilce Tom.

„Vydám se do Hondurasu.“

„Sama?“

„Proč ne?“

Tom na to nic neřekl. Usoudil, že je to její věc.

„Měl váš otec kvůli vylupování hrobů někdy nějaké potíže?“ vyptávala se.

„FBI ho za ta léta párkrát vyšetřovala, ale nic se neprokázalo. Na to byl otec až příliš mazaný. Vzpomínám si, jak k nám jednou vtrhli tajní na domovní prohlídku a odnesli si nějaké nefritové sošky, které otec zrovna dovezl z Mexika. Bylo mi deset. Když nám začali před svítáním bušit na dveře, k smrti mě to vyděsilo. Nic se jim ale nepodařilo dokázat, takže museli všechno vrátit.“

Sally zavrtěla hlavou. „Lidé jako váš otec jsou zkázou archeologie.“

„Nějak nevidím velký rozdíl mezi tím, co dělal on, a co provádějí archeologové.“

„Ale to je hodně veliký rozdíl,“ prohlásila dotčeně Sally. „Vykradači naleziště zničí. Vytrhnou věci z kontextu, z prostředí... Dobrého přítele profesora Clyvea jednou v Mexiku hrozně zbili, když se pokoušel nějakým místním venkovanům zabránit ve vyloupení chrámu.“

„To je mi sice hrozně líto, ale nemůžete mít hladovějícím chudákům za zlé, že se snaží uživit děti a že jim vadí, když jim tam nějaký norteamericano přijede radit, co mají dělat.“

Sally pevně semkla rty. Tom viděl, že se zlobí. Auto dál s tlumeným hukotem uhánělo po asfaltu, nad nímž se tetelila vrstva rozpáleného vzduchu. Tom zvýšil výkon klimatizace. Už se nemohl dočkat, až tohle všechno skončí. Komplikace, jaké Sally Coloradová představovala, v životě opravdu nepotřeboval.

Sally vzdorovitě pohodila hlavou, až jí poskočila bujná hříva sytě medově zlatých vlasů. Rozvířila kolem sebe na okamžik slabý závan vůně šamponu a parfému. „Jedna věc mi ale pořád nejde z hlavy. Musím na to myslet, ať chci nebo ne.“

„Oč jde?“

„Barnaby a Fenton. Nezdá se vám zvláštní, že oba přišli o život těsně po tom, co vyšetřovali údajné vloupání k vašemu otci? To načasování jejich nehody se mi prostě nechce líbit.“

Tom zavrtěl hlavou. „Sally, právě to je ale náhoda. Takové věci se stávají.“

„Mně to nesedí.“

„Já tu silnici znám, Sally. Zatáčka Nun’s Corner je strašná. Nebyli první, kdo se tam zabil.“

„A co tam nahoře vůbec dělali? Lyžařská sezóna je přece dávno pryč.“

Tom si povzdechl. „Když vám to dělá takové starosti, co kdybyste zavolala tomu policajtovi – Hernandez se myslím jmenoval – a zjistila si to?“

„Taky že to udělám.“ Sally už tahala z tašky mobilní telefon a vyťukávala číslo. Tom jen mlčky naslouchal, jak ji snad pětkrát přepojovali od jedné líné spojovatelky ke druhé, až se konečně Hernandezovi dovolala.

„Tady Sally Coloradová,“ představila se. „Pamatujete se na nás?“

Pauza.

„Chtěla bych se zeptat na něco ohledně Barnabyho a Fen-tonovy smrti.“

Další pauza.

„Proč jeli nahoru ke sjezdovkám?“

Tahle pauza byla opravdu dlouhá. Tom se přistihl, že se snaží něco zaslechnout, ačkoliv měl pocit, že je to všechno jen ztráta času.

„Ano, to je tragédie,“ přisvědčila náhle Sally. „A kam se na ty ryby chystali?“

A zase ticho.

„Díky.“

Sally pomalu zaklapla kryt mobilu a pohlédla na Toma. V tu chvíli se mu v hrudi cosi sevřelo. Sally byla v obličeji bledá jako stěna.

„Jeli prověřit nějaké hlášení o vandalismu páchaném v lyžařském středisku. Ukázalo se, že to byl falešný poplach. Na zpáteční cestě jim selhaly brzdy. Pokoušeli se zpomalit tím, že se natlačili na svodidla, ale svah byl příliš prudký. Když dojeli k Nun’s Corner, už jeli skoro sto sedmdesátkou.“

„Kristepane.“

„Po pádu z výšky sto třiceti metrů a následném výbuchu toho z auta moc nezbylo. Podezření na cizí zavinění se nepotvrdilo. Všechno je ještě smutnější, že se to stalo den předtím, než měli Barnaby s Fentonem odjet na vysněnou rybářskou dovolenou. Na tarpony.“

Tom ztěžka polkl a pak otázku, do níž se mu vůbec nechtělo, přece jen vyslovil. „Kam?“

„Do Hondurasu. Jmenuje se to tam Laguna de Brus.“

Tom zpomalil, mrkl do zpětného zrcátka a za strašlivého kvílení pneumatik otočil vůz s použitím ruční brzdy do protisměru. Auto nezůstalo ani na okamžik stát, protože ještě než brzdu pustil, už dupl na plyn.

„Zešílel jste? Co děláte?“

„Jedu na nejbližší letiště.“

„Proč?“

„Protože ten, kdo dokázal zabít dva policejní důstojníky, nebude váhat zabít ani moje bratry.“

„Vy myslíte, že se někdo dozvěděl o tom ukrytém dědictví?“ Vytřeštila oči.

„Každopádně.“ Tom sešlápl plynový pedál až k podlaze a upřel zrak k nejasně se rýsujícím předměstím na horizontu. „Vypadá to, že letíme do Hondurasu. Spolu.“

13

Philip Broadbent se zavrtěl a snad už počtvrté nebo popáté se pokusil vytvořit si na dně vydlabané kánoe na některých měkčích balících výstroje poněkud pohodlnější sezení. Člun hladce klouzal proti proudu řeky svírané z obou stran zdánlivě neprostupnými zelenými stěnami pralesa. Motor tlumeně hučel a příď ukrajovala inkoustově černou hladinu. Bylo to jako nořit se stále hlouběji do horké zelené jeskyně, z níž se ozývají odporné skřeky, houkání a hvizdy obyvatel džungle. Komáři kolem jejich člunu vytvořili neodbytný bzučící mrak, který se za nimi táhl jako stín a zjevně je nehodlal opustit. Vzduch byl hutný, těžký a vlhký. Philip měl pocit, že vdechuje něco jako komáří vývar.

Vylovil z kapsy dýmku, vyklepl zbytek tabáku o bok člunu a znovu ji naplnil svou oblíbenou značkou Dunhill, kterou měl v plechovce uloženou v jedné z mnoha kapes tropické uniformy v safari stylu. Obřadně si zapálil, a když vyfoukl oblak dýmu do mračna komárů, sledoval, jak v jednolitém bzučícím roji prorazil díru. Sotva se však kouř rozptýlil, komáři se opět shlukli. Pobřeží Mosquito Coast bylo skutečně hodno svého jména; dokonce ani repelent, jímž si Philip nastříkal oděv i pokožku, neskýtal žádnou zvláštní ochranu.

Navíc byl mastný, odporně páchl a Philipa napadlo, jestli už mu neproniká do krve a nezpůsobuje mu otravu.

Tlumeně zaklel a znovu potáhl z dýmky. To je celý otec. Věčné nesmyslné testy.

Znovu se zavrtěl, ale stejně si nedokázal najít pohodlnou pozici. Hauser, který se ani na okamžik neodloučil od walk-mana, opustil příď a usadil se vedle něj. Namísto prostředku na odpuzování hmyzu byl cítit kolínskou a působil právě tak svěže a čistě, jako si Philip připadal upocený a ulepený. Sundal si sluchátka, aby si mohli promluvit.

„Gonz celý den sledoval stopy Maxova postupu. Víc budeme vědět zítra, až dorazíme do Pito Sóla.“

„Jak mohou sledovat stopy po řece?“

Hauser se pousmál. „To je zkrátka umění, Philipe. Tuhle useknutá liána, tamhle sešlapaný břeh po vylodění, stopa po veslu na písečném nánosu těsně pod hladinou… Proud je tu tak líný, že stopy na dně vydrží po celé týdny.“

Philip podrážděně potáhl z dýmky. Vydrží tohle poslední otcovo mučení a pak bude jednou provždy svobodný. Volný… Konečně bude žít tak, jak vždycky chtěl, a nebude se muset ponižovat před tím starým prevítem, který se mu vždycky do všeho míchal, kritizoval ho a tu a tam pustil nějakou směšnou almužnu jako Strýček Skrblík. Měl otce rád a bylo mu ho kvůli té rakovině a umírání svým způsobem líto, ale to nic neměnilo na pocitech, které v něm vyvolával tenhle výmysl. Otec se v životě navyváděl spoustu hovadin, ovšem tohle byl vrchol. Jeho gesto na rozloučenou bylo vskutku hodno Maxwella Broadbenta.

Mlčky kouřil a sledoval čtveřici vojáků, kteří si na přídi krátili čas umaštěnými kartami. Druhý člun s posádkou dalších osmi mužů v uniformách plul asi padesát metrů před nimi. Z výfuku přívěsného motoru se mu táhl pruh modravého, ostře čpícího kouře. Hlavní „stopař“ Gonz ležel na přídi na břiše a civěl do temné vody. Čas od času do ní namočil prst a olízl ho.

Náhle jeden z vojáků na přídi Philipova člunu cosi vykřikl. Vzápětí vyskočil a vzrušeně ukazoval na cosi ve vodě. Hauser na Philipa mrkl, rychle vstal, vytáhl mačetu, kterou neustále nosil v pouzdře na opasku, a vykročil na příď. Člun se stočil k plovoucímu zvířeti a Hauser se na přídi doširoka rozkročil, aby neztratil rovnováhu. Když člun doplul na úroveň zoufale se pachtícího zvířete, naklonil se a jediným bleskovým pohybem máchl mačetou do vody. Pak se sehnul ještě níž a vzápětí vytáhl zvíře, které Philipovi ze všeho nejvíc připomínalo půlmetrovou krysu. Rána mačetou do zátylku mu málem usekla hlavu, která se pohupovala jen na cáru zkrvavené kůže. Zvíře sebou naposledy křečovitě zaškubalo a zplihlo.

Když mu Hauser hodil mrtvé, zakrvácené zvíře pod nohy, Philip se proti své vůli otřásl nevolí. Zmocnil se ho těžko definovatelný pocit odporu a hrůzy. Zvíře se žuchnutím dopadlo na dřevěné dno dlabané kánoe, cár kůže držící hlavu u těla povolil a hlava se Philipovi dokutálela k nohám. Zastavila se až o botu. Philip znechuceně pohlédl na otevřenou tlamu, z níž se šklebily lesknoucí se žluté hlodáky. Z hlavy stále ještě odkapávala krev.

Hauser opláchl mačetu v řece, zasunul ji zpátky do pouzdra, a když přistoupil k Philipovi, překročil zabité zvíře. S úsměvem se zeptal: „Už jste jedl aguti?“

„Ne, a pochybuji, že tuhle mezeru ve vzdělání dohoním.“

„Stažené, vyvržené, rozporcované a opečené na žhavém uhlí to bylo jedno z Maxových nejoblíbenějších jídel. Chutná tak trochu jako kuře.“

Philip to nijak nekomentoval. O všem tom odporném mase z džungle, které byli nuceni jíst, tvrdil Hauser pořád jedno a totéž – chutná to jako kuře.

„Ale ne,“ zarazil se s pohledem upřeným na Philipovu košili. „Moc se omlouvám.“

Philip se podíval směrem, jímž Hauser upíral zrak. Na košili mu ulpěla kapka čerstvé krve a pomalu se vpíjela do látky. Pokusil se ji otřít, ale jenom ji ještě rozmazal. „Ocenil bych, kdybyste byl opatrnější, až kolem sebe budete příště rozhazovat zabitá zvířata s usekanými hlavami,“ zavrčel, namočil kapesník do vody a začal látku usilovně třít.

„V džungli se hygiena dodržuje těžko,“ prohodil Hauser.

Philip ještě chvíli mnul látku, ale pak to vzdal. Ze všeho nejvíc si přál, aby ho Hauser nechal na pokoji. Z toho chlapa mu začínala naskakovat husí kůže.

Hauser vylovil z kapsy dva kompaktní disky. „Co kdybychom se proti té divočině, která nás teď obklopuje, obrnili něčím kulturním? Nechcete si poslechnout Bacha nebo Beethovena?“

14

Tom Broadbent si hověl v bohatě polstrovaném ušáku v „manažerském apartmá“ hotelu Sheraton Roya-le v San Pedro Sula a pozorně studoval mapu země. Maxwell Broadbent přiletěl s nákladem do města Brus Laguna na pobřeží Mosquito Coast u ústí řeky Rio Patuca. Pak zmizel. Říkalo se, že se vydal po řece nahoru. To byla ostatně jediná možnost, jak se dostat do rozlehlého, hornatého a divokého vnitrozemí jižního Hondurasu.

Prstem po mapě sledoval klikatící se modrou stužku řeky. Proplétala se bažinami, pohořími i náhorními planinami, až nakonec mizela ve spleti přítoků proudících z nepravidelně tvarované linie souběžných horských hřebenů. Silnice ani města na mapě nebyly. Celá oblast vypadala na úplně ztracený svět.

Tom už zjistil, že za Philipem jsou pozadu nejméně týden a Vernon má náskok téměř čtrnáct dní. Dělal si o bratry čím dál tím větší starosti. Zabít dva policejní důstojníky tak rychle a efektivně vyžadovalo odvahu a chladnokrevnost. Vrah byl každopádně profesionál. A další v zabijákově pořadníku jsou nepochybně jeho dva bratři.

Z koupelny vyšla Sally zabalená do osušky. Pobrukovala si jakousi melodii, a když kráčela přes obývací pokoj, mokré lesklé vlasy se jí rozsypaly po zádech. Tom ji sledoval pohledem, dokud nezmizela v ložnici. Byla dokonce ještě vyšší než Sarah…

Okamžitě tu myšlenku rázně zapudil.

Za deset minut byla zpátky. Měla na sobě lehké khaki kalhoty, košili s dlouhými rukávy, plátěný klobouk se síťkou proti komárům spuštěnou přes obličej a pevné rukavice. To všechno nakoupila dopoledne při výpravě po obchodech.

„Jak vypadám?“ Otočila se jako manekýna na předváděcím molu.

„Jako když utečete z harému.“

Vyhrnula si síťku a sundala klobouk.

„To už je lepší.“

Hodila klobouk a rukavice na postel. „Musím přiznat, že mě ten váš otec hrozně zajímá. Musel být skutečný výstřed-ník,“ pohlédla na něho zvědavě.

„To souhlasí.“

„Jaký byl? Tedy… jestli vám nevadí, že se na to takhle ptám.“

Tom vzdychl. „Kamkoliv vešel, všichni se po něm vždycky otočili. Něco z něj vyzařovalo – autorita, síla, sebejistota, sám nevím. Lidi z něj měli respekt, i když třeba vůbec neměli ponětí, kdo je.“

„Ten typ znám.“

„Ať se kamkoliv vydal a cokoliv dělal, vždycky a všude ho pronásledovali novináři. Kolikrát nám před vraty číhali pa-parazzi. Třeba jsme jeli do školy a tihle pitomí lovci senzací nás honili po Old Santa Fe Trail jako nějakou princeznu Dianu. Bylo to směšné.“

„Muselo to pro vás být hodně těžké.“

„Ne vždycky. Občas nám to připadalo docela zábavná. Speciální sousto bývaly pokaždé otcovy sňatky. Jedni kroutili hlavami, jiní si klepali na čelo, další se mračili. Vždycky se ženil s mimořádně krásnými ženami, které nikdo neznal. Herečky nebo modelky, to nebylo nic pro něj. Moje matka, než se poznali, pracovala jako sekretářka u zubaře. Otec vždycky zbožňoval pozornost. Čas od času, jen tak aby se nenudil, si některého dotěrného novináře podal a musel pak platit škody. Byl na sebe pyšný. Takový Onassis. Ztělesnění velikosti.“

„Co se stalo s vaší matkou?“

„Zemřela, když mi byly čtyři. Nějaká vzácná a rychlá forma meningitidy. Jedině s ní se nerozvedl. Nejspíš to prostě nestihl.“

„Promiňte, že se ptám.“

„Pamatuji se na ni spíš jen podvědomě. Vzpomínám jen na takové ty pocity tepla, lásky a tak.

Saíly zavrtěla hlavou. „Pořád to nemůžu pochopit. Jak mohl něco takového udělat vlastním dětem?“

Tom civěl do mapy. „Všechno, co dělal a co vlastnil, muselo být nějakým způsobem výjimečné. To platilo i pro nás, jenže my jsme se nějak nepovedli. Ten útěk s veškerým majetkem, úkryt někde v hrobě, to byl jeho poslední pokus. Vždycky se snažil přimět nás k něčemu, co by se zapsalo do historie. K něčemu, nač by mohl být pyšný.“ Trpce se pousmál. „Jestli se toho domáknou novináři, zažijete něco neuvěřitelného. To by byla opravdová bomba. Poklad za půl miliardy dolarů pohřbený v utajeném hrobě kdesi v Hondurasu. Celý svět by po něm vyrazil pátrat.“

„Muselo být náročné mít takového otce.“

„To určitě. Už asi nikdo nespočítá všechny tenisové zápasy, které jsem odehrál a ze kterých on odešel předčasně, aby mě neviděl prohrát. Šachy hrál, jako by mu šlo o život, ale jakmile viděl, že některého z nás porazí, ukončil hru. Nesnesl, že prohráváme, dokonce ani s ním ne. Když jsme přinesli vysvědčení, nikdy nám nic nevyčetl, ale zklamání v očích měl. Pokud to nebyly samé jedničky, znamenalo to pro něj takovou katastrofu, že se nedokázal přimět o tom mluvit.“

„A vy jste samé jedničky někdy přinesl?“

„Jednou. To mi položil ruku na rameno a dojatě je stiskl. Nic víc, ale řekl tím všechno.“

„Promiňte. To je hrozné.“

„Každý jsme si našli nějaký ten únik. Já nejdřív začal utíkat ke sbírání zkamenělin – chtěl jsem být paleontologem – a pak ke zvířatům. Ta člověka nesoudí. Nechtějí po mně, abych byl někým jiným. Koně mě berou takového, jaký jsem.“

Zmlkl. Ohromilo jej, jak vzpomínky na dětství bolí ještě ve třiatřiceti.

„Omlouvám se. Nechtěla jsem být vlezlá.“

Jen mávl rukou. „Já ho nechci pomlouvat. Svým osobitým způsobem to byl dobrý otec. Možná nás měl až příliš rád.“

„No,“ vypravila z sebe po chvíli Sally a vstala, „musíme si najít průvodce, který nás vezme nahoru po Patuce. Já ale nemám tušení, kde začít.“ Sáhla po telefonním seznamu a začala v něm listovat. „Nic takového jsem nikdy nedělala. To jsem zvědavá, jestli tu bude heslo jako ‚Cesty za dobrodružstvím‘ nebo tak něco.“

„Mám lepší nápad. Musíme najít nejbližší nálevnu, kde se slézají zahraniční novináři. To jsou nejfikanější cestovatelé na světě.“

„Jedna nula pro vás.“

Sehnula se k tašce a vytáhla kalhoty. Hodila je po Tomovi a vzápětí za nimi následovala košile, ponožky i lehké turistické boty. Všechno skončilo na hromadě u Tomových nohou. „Teď si konečně můžete zout ty nemožné kovbojské boty.“

Tom posbíral svršky a odešel s nimi do svého pokoje. Když se oblékl, měl pocit, že je samá kapsa. Jakmile se vrátil do obývacího pokoje, Sally si ho úkosem změřila a prohlásila: „Možná, že po pár dnech v džungli už tak směšně vypadat nebudete.“

„Díky.“ Přistoupil k telefonu a zavolal do recepce. Záhy se dozvěděl, že žurnalisté se scházejí v baru Los Charcos.

Tom s překvapením zjistil, že Los Charcos není laciný zapadák, jak si představoval, nýbrž elegantní podnik se stěnami obloženými dřevem. Hala, kudy se vcházelo do baru, připomínala spíš dobrý starobylý hotel. Díky klimatizaci tu bylo jen o něco málo tepleji než v Antarktidě a vonělo to tu dobrými doutníky.

„Nechte mluvit mě,“ požádala Toma Sally. „Mluvím španělsky líp než vy.“

„Taky líp vypadáte.“

Sally se zamračila. „Sexistické vtipy mi zrovna zábavné nepřipadají.“

Usadili se u baru.

„Holá,“ pozdravila Sally zvesela barmana s těžkými opuchlými víčky. „Hledám člověka z New York Times.“

„Pana Sewella? Toho jsem neviděl od hurikánu, seňorita.“ Rozvážně zavrtěl hlavou.

„A co reportér z Wall Street Journalu!1

„Tady žádného nemáme. Jsme chudá země.“

„Tak jaké reportéry tu máte?“

„Támhle je Roberto Rodriguez z El Diario.“

„Ne, já hledám Američana. Někoho, kdo se tu vyzná.“

„Angličan by stačil?“

„Úplně.“

„Tamhle,“ zamumlal barman, nepatrně pootočil hlavu a naznačil pohledem směr, „je Derek Dunn. Píše knihu.“

„O čem?“

„O cestování a dobrodružství.“

„A napsal už něco? Jak se to jmenovalo?“

„Jeho poslední kniha se jmenuje Líné vody.“

Sally položila na barový pult dvacetidolarovou bankovku a zamířila k Dunnovi. Tom se vydal za ní. Začíná to dobře, pomyslel si. Dunn byl blonďák s čupřinou spadající do masitého rudého obličeje. Seděl sám v boxu a nepotýkal se s rukopisem, ale spíš se sklenicí. Sally jako dobrá herečka strnula na místě, ukázala na něj prstem a vykřikla: „Hele, vy jste Derek Dunn, ne?“

„No, všichni mi tak říkají, tak asi ano,“ zněla odpověď. Nejspíš by zčervenal ještě víc, ale jeho nos i tváře už sytějšího odstínu nabýt nemohly.

„No páni, to je něco! Líné vody patří k mým nejoblíbenějším knihám! Ty jsem si vychutnala!“

Když Dunn vstal, Tom uznale zhodnotil jeho statnou svalnatou postavu. Ačkoliv byl v obnošených khaki kalhotách a obyčejné bavlněné košili s krátkými rukávy, vystupováním jako by ten pohledný chlapík patřil do starých dobrých časů britského impéria.

„Mockrát vám děkuji. A vy jste…?“

„Sally Coloradová.“ Mocně mu potřásla pravicí.

Už teďko zaujala natolik, že se šklebí jako idiot, uvědomil si Tom. Ve zbrusu novém oblečení, které bylo ještě cítit novotou, si připadal trapně. Dunn naopak vypadal, jako když má za sebou cestu na konec světa a zpátky.

„Nepřidáte se ke mně na drink?“

„To by pro mě byla čest!“ vykřikla Sally.

Dunn ji usadil na lavici vedle sebe.

„Dám si to co vy,“ prohlásila Sally.

„Takže gin s tonikem.“ Dunn mávl na barmana a pak se ohlédl po Tomovi. „Vy se samozřejmě taky posaďte.“

Tom si sedl, ale neřekl ani slovo. Pomalu si přestával myslet, že to byl dobrý nápad. Rudolící pan Dunn, který velice zaujatě sledoval Sally – a nejen její tvář –, se mu vůbec nelíbil.

Barman přikvačil do boxu. Dunn plynule přešel do španělštiny. „Gin s tonikem pro mě a pro dámu. A vy…?“ Vrhl tázavý pohled na Toma.

„Limonádu,“ požádal kysele.

„Yuna limonáda,“ dodal Dunn a tónem, jakým to řekl, dal velmi srozumitelně najevo, co si o volbě pití myslí.

„Já jsem tak ráda, že jsem tady na vás narazila!“ radovala se Sally. „Tomu tedy říkám shoda náhod!“

„Takže vy jste četla Líné vody,“ poznamenal polichocený Dunn s úsměvem.

„Je to jeden z nejlepších cestopisů, jaké se mi kdy dostaly do ruky.“

„To rozhodně,“ ozval se Tom.

„Vy jste to taky četl?“ Dunn se k němu otočil s nedůvěrou v očích.

Tom si všiml, že Dunn už do sebe stačil hodit polovičku sklenice.

„Samozřejmě, že jsem to četl,“ přisvědčil. „Zvlášť se mi líbila ta pasáž, jak jste spadl do sloního lejna. To bylo šprýmovné.“

Dunn strnul. „Do sloního lejna?“

„Copak v té vaší knize nic o sloním lejnu nebylo?“

„Ve Střední Americe sloni nežijí.“

„Aha, tak si to nejspíš pletu s nějakou jinou knihou. Omlouvám se.“

Tom na sobě pocítil upřený pohled Sallyiných zelených očí.

Dunn se k Tomovi obrátil širokými zády a soustředil veškerou pozornost na Sally. „Možná vás bude zajímat, že pracuji na další knize.“

„To je báječné!“

„Nazval jsem ji Noci v Moskytii. Je to o pobřeží Mosqui-to Coast.“

„Ale tam my se právě chystáme!“ Sally zatleskala vzrušením jako malá holčička. Tom usrkl limonády a vzápětí zalitoval, že si ji objednával. Jestli to má přečkat ve zdraví, potřebuje opravdu něco silnějšího. Neměl Sally vůbec pustit ke slovu.

„Ve východním Hondurasu je dosud naprosto neprobádaná plocha zhruba dvaceti tisíc čtverečních kilometrů bažin a horských deštných pralesů. Část tohoto území nebyla dodnes dokonce ani letecky zmapována.“

„To jsem vůbec netušila!“

Tom odsunul sklenici s limonádou a začal se rozhlížet po barmanovi.

„Moje kniha popisuje výpravu, kterou jsem podnikl podél pobřeží Mosquito Coast labyrintem lagun, v nichž se džungle stýká s mořem. Byl jsem první běloch, který se dal touto cestou.“

„Neuvěřitelné. Jak jste to proboha dokázal?“

„V dlabané kánoi s přívěsným motorem. V těch končinách se jinak cestovat nedá, pokud nechcete jít pěšky.“

„A kdy jste tuhle úžasnou výpravu podnikl?“

„Asi před osmi lety.“

„Před osmi lety?“

„Měl jsem trochu problémy s vydáním. Abyste rozuměla, dobrá kniha se nedá uspěchat.“ Dopil a kývnutím u barmana objednal další rundu. „Tam na jihu je hodně drsný kraj.“

„Vážně?“

Zdálo se, že to Dunn pochopil jako vybídnutí k podrobnějšímu líčení. Pohodlně se opřel a začal. „Pro začátek stačí jen běžní komáři, písečné blechy, klíšťata, muchničky a střečci. Sice vás nezabijí, ale dokážou vám pěkně znepříjemnit život. Jednou mě střeček štípl do čela. Ze začátku je to stejné, jako když vás štípne komár. Pak to ale začalo otékat a rudnout. Bolelo to jako čert. Za měsíc to prasklo a začaly z toho lézt střeččí larvy dlouhé dobré tři centimetry. Svíjely se jako háďata. Když už se kousnutí neubráníte, je nejlepší nechat tomu přirozený průběh. Když je chcete vyškrábat, jenom si to zhoršíte.“

„Upřímně doufám, že vám ten zážitek nepoznamenal mozek,“ ozval se Tom.

Dunn ho ignoroval. „A pak je tu trypanozomiáza.“

„Trypa… co?“

„Trypanosoma cruzi. Hmyz, který tuhle nemoc přenáší, vás kousne a současně kálí. V lejně žije parazit, a když si ten štípanec poškrábete, zanesete si do něj infekci. Přitom vám vůbec nepřijde, že by snad něco nebylo v pořádku. Takhle to může trvat i deset nebo dvacet let. Pak vám najednou začne otékat břicho. Potom hůř dýcháte a nemůžete polykat. Nakonec nemoc zasáhne i srdce. Oteče – a praskne. A léčit se to nedá.“

„Rozkošné,“ poznamenal Tom. Konečně se mu podařilo upoutat barmanovu pozornost. „Whisky. A dvojitou.“

Dunn Toma pozoroval s širokým úsměvem. „Říká vám něco křovinář?“

„Nemůžu si vzpomenout.“ Pochmurné historky z džungle byly zjevně Dunnovou parketou.

„Je to nejjedovatější známý had. Domorodci tomu žlutohnědému parchantovi říkají barba amarilla. Mladí jedinci žijí ve větvích stromů a keřů. Při vyrušení nebo podráždění se spustí dolů a uštknou. Jed vám během třiceti sekund ochromí srdce. V honduraské džungli žijí i největší jedovatí hadi na světě. Jsou dlouzí čtyři metry a tlustí jako vaše stehno. Nejsou ale tak jedovatí jako křovinář – když vás uštknou, žijete ještě dobrých dvacet minut.“

Dunn se uchechtl a dopřál si další lok.

Sally vychovaně zamumlala něco o tom, že to zní opravdu hrůzostrašně.

„O rybím párátku už jste určitě slyšel, ne? To ale není vyprávění pro dámy,“ oslovil Dunn Toma a spiklenecky na něj mrkl.

„Jen povídejte,“ vybídl jej Tom. „Pro Sally není oplzlost nic nového.“

Sjela ho pohledem.

„Ta ryba žije ve všech místních řekách. Řekněme, že si takhle po ránu jdete příjemně zaplavat. No, a ona vám zajede do frantíka, tam naježí ostny a uchytí se v močové trubici.“ Vyprávění si očividně vychutnával.

Tomova ruka se sklenicí strnula na půli cesty ke rtům.

„Zablokuje odtok moči. Když se hodně rychle nedáte operovat, praskne vám močový měchýř.“

„Operovat?“ otázal se chabě Tom.

Dunn se pohodlně opřel. „Přesně tak.“

Tomovi poněkud vyschlo v krku. „Co je to za operaci?“

„Amputace.“

Tom konečně donesl sklenku k ústům, pořádně si lokl a pak pro jistotu ještě jednou.

Dunn se hlasitě zasmál. „Určitě jste toho slyšeli spoustu o piraních, leishmanióze, elektrických úhořích, anakon-dách a podobných bestiích.“ Dunn opovržlivě máchl rukou. „Pověsti značně přehánějí. Pirani po vás jdou, jen pokud krvácíte, a anakondy jsou takhle daleko na severu vzácné a lidi nežerou. Honduraské močály mají jednu výhodu –nejsou tu žádné pijavice. Pozor si dávejte na opičí pavouky, ačkoliv…“

„Je mi to moc líto, ale opičí pavouky si budeme muset nechat na jindy,“ skočil mu do řeči Tom a pohlédl významně na hodinky. Zjistil totiž, že pan Derek Dunn má ruku pod stolem na Sallyině koleni.

„Copak, nějaké zaječí úmysly, kolegáčku? Tohle není země pro měkkoty.“

„Ale kdepak,“ prohlásil Tom, „jen bych si raději poslechl, jak jste se s rybím párátkem setkal vy.“

Dunn na Toma upřel zrak. Po úsměvu nebylo v jeho tváři náhle ani stopy. „To je poněkud chabý vtip, příteli.“

„No,“ vložila se do toho pohotově Sally „a tu výpravu jste podnikl sám? Hledáme totiž průvodce a napadlo nás, že byste nám třeba mohl někoho doporučit.“

„Kam máte vlastně namířeno?“

„Brus Laguna.“

„To je dost stranou od turistických tras.“ Náhle přimhouřil oči. „Nejste spisovatelka, že ne?“

Sally se rozesmála. „Ale kdepak, já jsem archeoložka a on je veterinář od koní. Jsme tady jen jako turisté. Máme rádi dobrodružství.“

„Archeoložka? Tady kolem moc zřícenin nenajdete. V močálu se stavět nedá a v horách ve vnitrozemí by ani žádný civilizovaný národ nežil. Tam nahoře v Sierra Azul je nejhustší deštný prales na světě. Hory jsou tam tak strmé, že se po nich dá sotva lézt po čtyřech. Urazíte stovky kilometrů a nenarazíte na ploché místo dost velké na to, abyste tam postavila alespoň stan. Cestu si musíte prosekávat, a když máte kliku, podaří se vám po celodenní tvrdé dřině urazit dva kilometry. Stezka, kterou jste si mačetou prosekala, za týden zaroste tak hustě, že ani nepoznáte, kudy vedla. Jestli vás zajímají zříceniny, Sally, proč nevyrazíte do Copánu? Třeba bych vám o něm mohl vyprávět při večeři.“

Ruku měl pořád na jejím koleně, které soustředěně hladil a mnul.

„Fajn,“ odvětila Sally. „Snad. Ale když se vrátím k tomu průvodci, můžete nám někoho doporučit?“

„Průvodce? Ale jistě. Don Orlando Ocotal je pro vás ten pravý. Je to indián z kmene Tawahka. Absolutně spolehlivý chlap. Nepodvede vás jako jiní. Zná tuhle zemi jako své boty. Doprovázel mě na mé poslední výpravě.“

„Kde ho můžeme najít?“

„Žije v Pito Sólo nahoře na řece Patuca. To je poslední civilizované místo proti proudu, za ním najdete vnitrozemí s obrovskými močály. Z Brus Laguna to máte nějakých osmdesát, možná sto kilometrů. Držte se v hlavním korytě řeky, jinak se živí nevrátíte. V tuhle roční dobu jsou pralesy zatopené a do všech stran se táhnou četná boční ramena. Ta oblast je skutečně neprobádaná od močálů až za Sierra Azul k řece Guayambré. Čtyřicet tisíc čtverečních kilometrů ter-ra incognita.“

„Ještě vlastně ani nejsme pořádně rozhodnutí, kam se vydáme.“

„Don Orlando. To je váš člověk.“ Pak se Derek Dunn na lavici pootočil a obrátil obrovský upocený obličej k Tomo-vi. „Podívejte, nějak se mi krátí fondy – šek s honorářem se někde zdržel, však to znáte… Co kdybyste objednal další rundu?“

15

Lewis Skiba sledoval na monitoru počítače, zasazeném nenápadně do ostění z třešňového dřeva, jímž byla obložena celá jeho pracovna, vývoj ceny akcií společnosti Lampe-Denison Pharmaceuticals na newyorské burze. Investoři ji sráželi celý den a momentálně se akcie obchodovaly za něco málo přes deset bodů. V přímém přenosu mohl Skiba sledovat, jak cena právě spadla o další osminku na rovných deset.

Nestál o to vidět, jak jeho společnost padá do rangu jednociferných čísel. Raději monitor rychle vypnul. Pohledem zabloudil k dřevěnému panelu skrývajícímu láhev Macallanu, ale na to bylo ještě příliš brzy. Opravdu příliš brzy. Na ten telefonát musí mít čistou hlavu.

Začínaly se množit zvěsti, že Phloxatane se u FDA netěší zrovna královské přízni. Burzovní spekulanti počítali s dalším poklesem ceny akcií Skibovy společnosti a začali je rozprodávat. Vrhli se na Lampe jako červi na zdechlinu. Na ten lék padlo během výzkumu a vývoje dvě stě milionů dolarů. Firma využívala nejlepší vědce a specialisty na lékařský výzkum ze tří špičkových univerzit. Dokonale propracované ověřovací testy, získaná data upravená tak, že už lépe ani vypadat nemohla. Na spřízněných duších ve FDA se rovněž nešetřilo. Nakonec ale Phloxatane stejně nemohlo zachránit nic na světě. Ať se s daty manipulovalo jakkoliv, výsledek zůstával stále týž – Phloxatane byl propadák. A on tu teď sedí na šesti milionech akcií Lampe, kterých se nemůže zbavit – nikdo pořád ještě nezapomněl, jak dopadla Martha Stewartova –, a na dalších dvou milionech listinných opcí, které jsou tak zoufale nekryté, že by byly užitečnější jako toaletní papír na jeho toaletě obložené carrarským mramorem.

Víc než kohokoliv jiného Skiba nenáviděl burzovní spekulanty, ty mrchožrouty, masařky a hyeny parazitující na trhu s cennými papíry. Dal by cokoliv, aby mohl vidět, jak se vývoj akcií Lampe obrací proti nim a jejich cena začíná stoupat. S jakou rozkoší by si vychutnával jejích panickou snahu zachraňovat, co se dá! Bylo krásné představovat si spoustu telefonátů od klientů, kteří by svým burzovním makléřům myli hlavy jeden po druhém. Jaká nádhera. A pokud se mu podaří získat kodex a pustí tu zprávu do světa, přesně téhle úžasné situace se dočká. Burzovní spekulanty to postihne tak těžce, že jim bude trvat měsíce, možná i roky, než se z toho zotaví.

Telefon na stole tlumeně zacvrlikal. Skiba pohlédl na hodinky. Satelitní hovor. Přesně na čas. Mluvit s Hauserem se mu z hloubi duše protivilo. Ten chlap se mu i s těmi svými zásadami hnusil. Uvědomoval si však, že nemá na vybranou. Musí s ním jednat. Hauser trval na tom, že ho „zapojí do akce“. Ačkoliv byl Skiba ve své funkci zvyklý držet prst na tepu dění, teď váhal. Některé věci bylo lepší neznat do detailu. Nakonec však souhlasil. Snad se mu tak podaří zabránit Hauserovi udělat nějakou pitomost nebo dokonce něco nezákonného. Pokud měl kodex dostat, musí být vše čisté.

Zdvihl sluchátko.

„Skiba.“

Ze sluchátka k němu dolehl Hauserův hlas, který díky utajovacímu zařízení připomínal kačera Donalda. Pan soukromý vyšetřovatel se jako obvykle nezdržoval s nějakými zdvořilostmi na úvod.

„Maxwell Broadbent se vydal proti proudu řeky Patuca s tlupou horských indiánů. Jdeme po jeho stopách. Zatím nevíme, kam měl namířeno, ale hádám, že někam do hor ve vnitrozemí.“

„Nějaké potíže?“

„Jeden z jeho synů, Vernon, se do toho obul a předběhl nás. Postupuje po řece před námi. Vypadá to ale, že tenhle problém by za nás mohla vyřešit džungle.“

„Nerozumím.“

„Najal si v Puerto Lempira dva věčně nadrátované průvodce. Zabloudili v močálu Meambar. Není pravděpodobné, že ještě… no, že někdy ještě uvidí slunce.“

Skiba ztěžka polkl. Měl pocit, že zdaleka nepotřebuje takové množství informací. „Podívejte, pane Hausere, vy se prostě držte faktů a jejich hodnocení nechte na druhých.“

„Menší potíže máme s další synáčkem – s Tomem. Má s sebou nějakou ženskou, studentku etnofarmakologie z Yale.“

„Etnofarmakologie? Ona ví o kodexu?“

„Na to můžete vsadit krk.“

Skiba přimhouřil oči. „To je dost nepříjemné.“

„Není to nic, co by se nedalo zvládnout.“

„Podívejte, pane Hausere,“ prohlásil ostře Skiba, „ponechávám všechno ve vašich schopných rukou. Já spěchám na jednání.“

„O ty lidi bude třeba se postarat.“

Skibovi se vůbec nelíbilo, jak se rozhovor stáčí zpátky k tématu, které mu bylo krajně nepříjemné. „Nemám sebemenší tušení, o čem vlastně mluvíte, a ani mě to nezajímá. Detaily ponechávám na vás.“

Na opačném konci linky se ozvalo tlumené uchechtnutí. „Skibo, kolik lidí umírá zrovna teď v Africe jen proto, že vy inkasujete třiadvacet tisíc dolarů ročně za nový lék na TBC, jehož výroba vás stojí sto deset babek? O tom totiž mluvím, víme? Když říkám ‚postarat se o ně‘, myslím tím připsat na vaše konto dalších pár obětí.“

„Krucinál Hausere, to je od vás nehoráznost…,“ zarazil se a polkl. Nechal se od Hausera vyprovokovat. Jsou to jen řeči, nic víc.

„To je nádhera, Skibo. Vy chcete kodex dostat legálně, kompletní a bez potíží, nechcete, aby si na něj dělal nároky někdo jiný, a nikomu se při tom nesmí nic stát. Nebojte se, žádní běloši nezemřou bez vašeho svolení.“

„Dobře mě poslouchejte. Já nebudu schvalovat žádné zabíjení, ať už bělochů nebo kohokoliv jiného. Tyhle odporné žvásty musí přestat.“ Zřetelně cítil, jak mu po zátylku stéká pramének potu. Jak mohl připustit, aby Hauser takhle převzal kontrolu nad situací? Rukou nervózně zašátral po klíči a zásuvka se vzápětí otevřela.

„Rozumím,“ pokračoval Hauser. „Jak jsem řekl…“

„Mám jednání.“ Skiba přerušil spojení a uvědomil si, že mu silně buší srdce. Hauser je tam dole zcela mimo jakoukoliv kontrolu. Nemá nad sebou žádnou autoritu a je schopen čehokoliv. Ten chlap je obyčejný psychopat. Skiba si vložil do úst tabletu, rozžvýkal ji a trpkou chuť spláchl douškem macallanu. Opřel se v křesle a zhluboka dýchal. V krbu praskal oheň. Řeči o zabíjení ho rozrušily tak, až se mu začalo dělat špatně od žaludku. Upřeně se zahleděl do plamenů a čekal, až se začne projevovat uklidňující vliv prášku i pití. Hauser slíbil, že si vyžádá jeho svolení, takže mu prostě žádné nedá. Firma a dokonce ani jeho vlastní soukromý majetek za takový krok nestojí. Zabloudil pohledem ke stříbrným rámečkům s fotografiemi, vyrovnaným na psacím stole. Z nich se na něj usmívaly jeho tři děti s vlasy jako koudel. Zklidnil dech. Hauser je samá silná slova, ale nic víc – jen řeči. Žádné zabíjení nebude. Hauser se vrátí s kodexem, Lampe se vzpamatuje a z něj bude za dva nebo tři roky hvězda Wall Streetu, která vytáhla společnost z hlubokého propadu.

Skiba mrkl na hodinky – burza právě zavírala. Neochotně a s hrdlem staženým úzkostí zapnul znovu monitor počítače. Hromadné obchody uzavírané na poslední chvíli cenu akcií během uplynulých dvaceti minut vytlačily o něco výš, takže končila na deseti a půl bodu.

Skibovi se nepatrně ulevilo. Nakonec to nebyl tak špatný den.

16

Sally skepticky sledovala rachotinu, podle vzhledu dobrou leda tak do šrotu, která nesla hrdý název letadlo a již dva dělníci tlačili ze zchátralého hangáru.

„Možná jsme si nejdřív měli zkontrolovat letadlo a pak si teprve kupovat letenky,“ zauvažoval Tom.

„Určitě je v pořádku,“ prohlásila Sally, ale znělo to, jako by se pokoušela přesvědčit sama sebe.

Pak k nim klátivým krokem přistoupil pilot. Představil se jako John. Američan, jemuž z bůhvíjakého důvodu přestaly Spojené státy vyhovovat. Měl na sobě jen odrbané tričko a džínsy s ustřiženými nohavicemi. Tom si nejprve očima změřil jeho úbor, dlouhé copy a plnovous, pak ironicky mrkl po letadle.

„Já vím, já vím. Vypadá k posrání,“ zašklebil se John a bouchl pěstí do trupu letounu, až to zarachotilo. „Jde ale o to, co je uvnitř. Všechnu údržbu si dělám sám.“

„Nedokážete si ani představit, jak mě to uklidnilo,“ zavrčel Tom.

„Takže na Brus?“

„Přesně tak.“

John zamžoural po zavazadlech. „Na tarpony?“

„Ne.“ Necítil potřebu cokoliv vysvětlovat.

„Je to nejlepší revír na tarpony na světě, ale jinak nic.“ Otevřel poklop zavazadlového prostoru v boku letadla a začal do něj kostnatýma rukama cpát zavazadla. „Tak co tam budete dělat?“

„Ještě nevíme,“ odvětila rychle Sally. Čím méně toho budou o cíli své cesty prozrazovat, tím lépe. Nebylo by zrovna nejvhodnější odstartovat masovou honbu za pokladem.

Pilot uložil do zavazadlového prostoru poslední batoh, párkrát do něj praštil pěstí, aby se tam vešel celý, a přibouchl poklop. Ozvalo se pronikavé zarachocení laciného plechu. Zavřít se ho podařilo na třetí pokus. „Kde tam budete bydlet?“

„Ještě jsme se nerozhodli.“

„Je zbytečné plánovat. Stejně máte jedinou možnost – La Perla.“

„Kolik to má hvězdiček?“

John se tlumeně uchechtl a otevřel dvířka pro pasažéry. Když vyklopil ven schůdky, Sally s Tomem se vyšplhali nahoru a za nimi vlezl do letounu i John. Jakmile se ocitl uvnitř. Tom zaznamenal pach, který mu ze všeho nejvíc připomínal závan marihuany. Výborně.

„Jak dlouho už létáte?“ zeptal se Johna.

„Dvacet let.“

„Měl jste někdy nějakou nehodu?“

„Jednou. Vrazil jsem v Paradisu do prasete. Ti vtipálkové neposekali letiště a ta bestie chrápala ve vysoké trávě. A bylo to velké prase.“

„Ovládáte přístrojovou navigaci?“

„Řekněme, že si s přístroji vím rady. Tady se navigace zrovna moc nenosí, rozhodně ne při létání nad džunglí.“

„Vyplnil jste letový plán?“

John zavrtěl hlavou. „Stačí držet se pobřeží.“

Zanedlouho odstartovali. Byl krásný den. Když John letoun naklonil a do kabiny zasvítilo karibské slunce, Sally pocítila příjemné vzrušení. Stočili se podél plochého nízkého pobřeží s četnými lagunami a pobřežními ostrůvky, jež vypadaly jako zelené kousky džungle, které se oddělily od pevniny a pozvolna odplouvaly do moře. Sally rozeznávala silnice klikatící se směrem do vnitrozemí. Lemovala je políčka nepravidelných obrysů nebo zubaté skvrny čerstvě vykácených pasek. Daleko ve vnitrozemí viděla mnohonásobně rozeklané horské hřebeny, jejichž modravé vrcholky mizely v oblacích.

Sally pohlédla na Toma. Pod tropickým sluncem mu světle hnědé vlasy místy zezlátly. Líbila se jí i jeho štíhlá, vysoká šlachovitá postava a klátivá chůze kovboje. Stále však nedokázala pochopit, jak může někdo s lehkým srdcem nechat plavat sto milionů dolarů. Tím na ni udělal mnohem větší dojem nežli čímkoliv jiným. Byla na světě dost dlouho, aby pochopila, že lidem, kteří mají peníze, na nich záleží daleko víc, než těm, co je nikdy neměli.

Tom vytušil její pohled a otočil se k ní. Rychle se usmála a odvrátila zrak k oknu. Jak pod nimi pobřeží ubíhalo dál k východu, krajina začínala být divočejší, laguny rozsáhlejší a spletitější. Nakonec se jejich zrakům naskytl pohled na dosud největší lagunu. Její hladina byla poseta stovkami drobných ostrůvků a na protějším konci se do ní vlévala široká řeka. John naklonil letoun směrem k místu přistání a Sally spatřila v místě, kde řeka ústila do laguny, městečko. Shora vypadalo jen jako shluk plechových střech obklopený směsicí polí nepravidelných obrysů, která krajinu pokrývala jako poházené záplaty. Pilot jednou zakroužil a sklonil nos letadla k poli, z něhož se po chvilce vyklubala travnatá přistávací plocha. Začali klesat, ale Sally měla od samého počátku sestupu dojem, že jdou dolů strašlivou rychlostí. Byli čím dál tím blíž zemi a letadlo stále zrychlovalo. Zatnula prsty do loketních opěrek sedadla. Pod nimi už se objevila přistávací dráha, letadlo však pořád nedosedalo. Sally s hrůzou sledovala, jak se k nim na protější straně letiště děsivou rychlostí blíží zelená stěna džungle.

„Ježíšikriste!“ Nevydržela to a vyděšeně zaječela. „Přeletíte ranvej!“

Nos letounu se náhle rychle a elegantně zdvihl a džungle zmizela kdesi pod nimi. Vrcholky stromů nemohly být pod břichem stroje hlouběji než nějakých pět metrů. Zatímco stoupali, dolehl k Sallyiným uším ve sluchátkách Johnův skřípavý smích. „Klídek, Sal, jenom jsem si vyklízel plac. Poučil jsem se z minula.“

Když se letadlo naklonilo a po křídle opsalo další kruhový oblet na přistání, Sally se opřela a otřela si čelo. „No, hlavně že jste nás předem upozornil.“

„Ale já jsem vám o tom praseti říkal, ne?“

Zavazadla nechali v krabici ze škvárobetonových tvárnic jménem La Perla, jež se honosila označením hotel, a vydali se k řece, aby zjistili, jestli je tu možné najmout člun. Pomalu se ubírali zablácenými uličkami Brusu. Vzduch se v odpoledním vedru ani nehnul, všude bylo ticho. V blátě se leskly kaluže, z nichž se odpařovala voda. Sally cítila, jak jí z rukávů, po zádech a mezi prsy stéká pot. Všichni normální lidi teď drží siestu, napadlo ji.

Než se dostali k řece, přešli celé město. Korytem širokým zhruba dvě stě metrů a sevřeným z obou stran strmými nezpevněnými břehy proudila voda připomínající barvou mahagon, tu a tam pomalu unášející list nebo větev. Hutná špinavá voda se ztěžka valila a její hladinu čeřily občasné zpětné proudy a víry. Řeka páchnoucí bahnem mizela v klenutém baldachýnu džungle. Po příkrém břehu vedla cesta zpevněná kládami, která končila plošinou představující chatrné molo vybudované na bambusových kůlech nad vodou. U něj byly přivázány čtyři kánoe, všechny zhruba deset metrů dlouhé, půldruhého metru široké a vydlabané z jediného obrovského kmene. Směrem k přídi se jejich trup zužoval do špičatého zobanu. Záď měly naplocho uříznutou, takže na ní bylo dost místa na upevnění plošiny pro nevelký přívěsný motor. Po celé délce lodi byla přibita příčná prkna určená k sezení.

Opatrně sestoupili po břehu, aby si pochybná plavidla prohlédli zblízka. Sally neušlo, že tři kánoe mají na zádi přívěsné motory Evinrude o výkonu asi šest kilowattů, kdežto čtvrtá, delší a těžší, motor o výkonu patnácti kilowattů.

„Místní dělo,“ ukázala na ni. „Ta bude naše.“

Tom se rozhlédl. Přístaviště vypadalo naprosto opuštěně.

„Tamhle někdo je.“ Sally ukázala na chatrč z bambuso-vých kůlů s jednou chybějící stěnou, stojící na břehu asi padesát metrů od nich. Nedaleko hromady prázdných plechovek tam doutnal nevelký ohýnek. V houpací síti natažené mezi dvěma stromy spal muž.

Sally vykročila vpřed. „Holá,“ pozdravila.

Chvilku to trvalo, než muž otevřel jedno oko. „Si?“

„Chceme si s někým promluvit o pronájmu lodi,“ začala Sally španělsky.

Muž se za nespokojeného mručení a reptání v houpací síti posadil a poškrábal se na hlavě. Nakonec se usmál. „Mluvím dobře americky. My mluvíme americky. Jednou pojedu do Amerika.“

„To je dobře. My chceme do Pito Sóla,“ ozval se Tom.

Muž přikývl, zívl a znovu se podrbal. „Okay. Já vezmu vás.“

„Chtěli bychom si pronajmout ten velký člun. Ten s tím silným motorem.“

Chlapík zavrtěl hlavou. „Pitomá loď.“

„Nám je jedno, že je pitomá,“ namítl Tom. „Přesně tuhle chceme.“

„Vezmu vás se svou lodí. Ten krám armády.“ Natáhl ruku s otevřenou dlaní. „Máš bonbon?“

Sally se vytasila se sáčkem, který koupila speciálně pro podobné účely.

Domorodcův obličej se rozzářil úsměvem. Zanořil svras-kalou ruku do sáčku, zašátral v něm, vytáhl pět nebo šest bonbonů, rozbalil je a všechny najednou nacpal do úst. Okamžitě se mu vyboulila tvář. „Bueno,“ zamumlal, ačkoliv mu bylo sotva rozumět.

„Chtěli bychom vyrazit zítra ráno,“ připomněl Tom účel jejich návštěvy. „Jak je to daleko?“

„Tři dny.“

„Tři dny! Myslel jsem, že je to nějakých osmdesát sto kilometrů.“

„Voda opadá. Můžeme uváznout. Muset odstrkovat bidlem. Hodně brodění. Motor k ničemu.“

„Brodění?“ ozval se tázavě Tom. „A co ta rybí párátka?“

Muž na něj upřel nic neříkající pohled.

„Nedělejte si starosti, Tome,“ uklidňovala ho Sally. „Můžete si vzít těsné prádlo.“

„Aha, Candiru!“ Muž se rozchechtal. „Oblíbená povídačka gringů. Candiru. Já plavat v řece každý den a pořád mít svůj šukšuk. A dobrý!“ Oplzle se zakýval v bocích a mrkl na Sally.

„Ušetři mě,“ zavrčela.

„Takže ta ryba je výmysl?“ chtěl vědět Tom.

„Ne, to pravda. Ale nejdřív muset v řece chcát. Candiru ucítí chcanky, připlave a šupl Když vy plavat a nechcat, žádný problém!“

„Prošel tudy někdo v poslední době? Myslím nějaký gringo.“

„Si. My moc práce. Minulý měsíc přijel muž. S ním moc beden a indiáni z hor.“

„Jací indiáni?“ vyhrkl Tom vzrušeně.

„Nahatí indiáni z hor.“ Domorodec si pohrdlivě odplivl.

„Odkud měli lodě?“

„Mnoho nových kánoí z La Ceiba.“

„A vrátily se?“

Chlapík se zašklebil a v mezinárodním gestu si zamnul palec a ukazovák natažené ruky. Sally mu do ní mlčky vložila pětidolarovku.

„Lodě nevrátily. Muži po řece, nikdo zpátky.“

„Ještě někdo další tudy prošel?“

„Si. Potom minulý týden Ježíš Kristus s opilými průvodci z Puerto Lempira.“

„Ježíš Kristus?“ nechápala Sally.

„Ano, Ježíš Kristus. Dlouhé vlasy, dlouhé vousy, roucho a sandály.“

„To musel být Vernon,“ okamžitě napadlo Toma. Neubránil se při tom popisu úsměvu. „Byl s ním ještě někdo?“

„Ano. S ním svatý Petr.“

Tom obrátil oči v sloup. „A ještě někdo?“

„Si. Pak tudy dva gringos a dvanáct vojáků. Dvě kánoe. Taky z La Ceiba.“

„Jak ti gringové vypadali?“

„Jeden moc vysoký, kouřil dýmku, zlostný. Druhý menší, čtyři zlaté prsteny.“

„Philip,“ poznal Tom v domorodcově líčení s určitostí svého druhého bratra.

Rychle se dohodli na ceně za pronájem lodi na cestu do Pito Sóla a Tom dal chlapíkovi desetidolarovou zálohu. „Vy-plouváme ráno hned za úsvitu.“

„Bueno! Já být připraven!“

Když se blížili od řeky ke škvárobetonovému baráku, jenž tu sloužil jako hotel, překvapil je džíp zaparkovaný před budovou. V něm seděl důstojník a dva vojáci. Nedaleko vozu se pošťuchoval hlouček dětí, které očividně čekaly, co se bude dít. Poněkud opodál stála se sepjatýma rukama majitelka hotelu s tváří bledou jako stěna.

„Tak tohle se mi vůbec nelíbí,“ zatvářila se pochybovačně Sally.

Důstojník, malý štíhlý muž s postavou rovnou jako svíce v neposkvrněné uniformě a vycíděných botách jim vykročil vstříc. Svižně se uklonil. „Mám tu čest se seňorem Tomem Broadbentem a seňoritou Sally Coloradovou? Jsem poručík Vespán.“ Potřásl si s nimi rukama a o krok ustoupil. Slabý závan větru donesl k Tomovu chřípí směsici Old Spice, doutníků a rumu.

„Co se děje?“ zeptala se Sally.

Důstojník odhalil v širokém úsměvu bělostný chrup. „Musím vám s upřímnou lítostí oznámit, že jste zatčeni.“

17

Tom na drobného mužíka v uniformě vytřeštil zrak. Jeden z vojáků se zjevně znelíbil místnímu psisku. Přikrčilo se před ním, vycenilo zuby a rozštěkalo se. Důstojník je vyleštěnou botou bleskově odkopl za bujarého řehotu svých mužů.

„Kvůli čemu?“ zeptal se Tom.

„To si probereme v San Pedro Sula. Teď mě prosím laskavě následujte.“

Nastalo trapné ticho, které přerušila až Sally svým stručným: „Ne.“

„Seňorito, prosím, nedělejte potíže.“

„Já žádné potíže nedělám. Prostě jen nikam nejdu. Nemůžete mě nutit.“

„Sally,“ ozval se Tom, „dovolíte, abych vás upozornil, že ti muži mají zbraně?“

„Fajn. Tak ať mě zastřelí a pak to vysvětlí vládě Spojených států.“ Teatrálně rozhodila paže, jako by ze sebe dělala živý terč.

„Seňorito, zapřísahám vás…“

Dva vojáci, kteří dělali poručíkovi doprovod, se začali nervózně ošívat.

„Jen do toho, dělejte, co umíte!“

Důstojník kývl na vojáky. Ti odložili zbraně, rázně vykročili a uchopili Sally každý z jedné strany. Začala ječet a zmítat se.

Tom udělal krok vpřed. „Nesahejte na ni!“

Oba muži v uniformách zvedli Sally nohama nad zem a s námahou s ní vykročili k džípu. Tom jednoho z nich zasáhl pěstí tak zdařile, že voják padl naznak jako hadrový panák. Sally toho okamžitě využila a osvobodila se ze sevření toho druhého, do něhož se Tom pustil vzápětí.

Pak si Tom uvědomil až to, že leží na zádech a civí do rozpálené blankytně modré oblohy. Důstojník, rudý ve tváři vzteky, stál doširoka rozkročen nad ním. Tom cítil pulsující bolest v zátylku, kam jej poručík udeřil pažbou pistole.

Vojáci mu drsně pomohli na nohy. Sally už se s nimi neprala a v obličeji byla bledá jako stěna.

„Parchanti nadržení,“ zasyčela. „Tohle napadení oznámíme americkému velvyslanectví.“

Důstojník smutně zavrtěl hlavou, jako by nechápal pošetilost jejího jednání. „Mohli bychom teď v klidu odjet?“

Nechali se trpně odvést k džípu. Toma strčil poručík dozadu a Sally dotlačil na sedadlo spolujezdce vedle sebe. Jejich batohy a tašky už byly vyzvednuty z hotelu a naskládány vzadu. Džíp prudce vyrazil směrem k letišti, kde už na travnaté přistávací ploše čekala stará vojenská helikoptéra. Na první pohled nebudila valnou důvěru a o jejím stavu svědčil i odmontovaný kryt motoru, v jehož prostoru cosi kutil chlapík s francouzským klíčem. Džíp smykem zastavil těsně u vrtulníku.

„Co to děláš?“ Důstojník vztekle vyjel španělsky na muže s klíčem.

„Omlouvám se, poručíku, ale je tu menší problém.“

„Jaký problém?“

„Potřebujeme jednu součástku.“

„Můžeš letět bez ní?“

„Ne, poručíku.“

„Kristova noho! Kolikrát se ten krám ještě porouchá?“

„Mám vysílačkou požádat, aby sem poslali letadlo s tou součástkou?“

„Pane na nebi, tys to ještě neudělal, ty idiote?“ Pilot vlezl do kabiny vrtulníku, chvilku mluvil do vysílačky, a když vylezl, oznámil důstojníkovi: „Přiletí zítra ráno, poručíku. Dřív to prý nejde.“

Poručík je zamkl do dřevěné kůlny na okraji letiště a oba vojáky postavil ke dveřím na stráž. Když za nimi zaklaply dveře, Tom se posadil na prázdný dvousetlitrový sud a složil rozbolavělou hlavu do dlaní.

„Jak je vám?“ zajímala se Sally.

„Mám pocit, že mám místo hlavy gong, na který někdo právě pořádně zazvonil.“

„Byla to hrozná rána.“

Tom jen přikývl.

Zvenčí se ozval šramot a vzápětí se dveře rozletěly. Objevil se v nich poručík, ale ustoupil stranou, aby jeden z jeho mužů mohl dovnitř hodit spací pytle a baterku. „Moc mě tyhle nepříjemnosti mrzí,“ prohlásil.

„Ještě víc vás bude mrzet, až si na vás budu stěžovat,“ ujistila ho Sally.

Důstojník se tvářil, jako by to přeslechl. „Dovoluji si vás varovat, abyste se nedopouštěli žádných nepředložeností. Bylo by velmi nepříjemné, kdyby snad musel být někdo zastřelen.“

„To by sis nedovolil, ty nácku mizernej,“ zavrčela Sally.

Poručíkovy zuby se v chabém světle žlutě zaleskly. „Nehody se stávají. Nebylo by to poprvé. Zvlášť ohroženi jsou Američané, kteří do La Mosquitia přicházejí nepřipraveni na útrapy, které na ně chystá džungle.“

Vycouval ze dveří a jeden z vojákuje okamžitě přibouchl. Tom ještě slyšel, jak poručík vojáky tlumeným hlasem upozorňuje, že jestli budou ve službě spát nebo chlastat, osobně jim uřízne varlata, usuší si je a pověsí na dveře místo klepadla.

„Nacisti mizerní,“ zasyčela vztekle Sally. „Díky, že jste se mě tam u hotelu zastal.“

„K ničemu to stejně nebylo.“

„Uhodil vás moc?“ zeptala se starostlivě a prohlížela si Tomovu hlavu. „Ta boule je strašná.“

„Jsem v pohodě.“

Sedla si vedle něj tak blízko, že cítil teplo, které sálalo z jejího těla. Pohlédl na ni a snažil se v přítmí boudy rozeznat její profil. Podívala se mu do očí. Byli si najednou tak blízko, že na své tváři cítil její horký dech, viděl křivku jejích rtů i malinký dolíček ve tváři a pihy rozstříknuté po nose. Pořád ještě voněla mátou. Aniž by uvažoval o tom, co dělá, předklonil se a rty se letmo dotkl jejích. Na okamžik oba strnuli a pak se Sally rázně odtáhla. „To není dobrý nápad.“

Co jsem si ksakru myslel? Tom se rovněž odtáhl a dusil v sobě směsici vzteku a studu.

Trapné ticho přerušilo zabušení na dveře. „Večeře!“ křikl jeden z vojáků. Dveře se nakrátko otevřely, Toma a Sally oslnilo světlo zvenčí a dveře se zase prudce přibouchly. Oba jen slyšeli, jak voják znovu zamyká těžký visací zámek.

Tom rozsvítil baterku a přejel světelným kuželem po boudě. Světlo dopadlo na tác. Večeři představovaly dvě zteplalé Pepsi-Coly, pár fazolových placek a hromada vlažné rýže. Stejně neměli na jídlo ani pomyšlení. Chvilku jen mlčky seděli ve tmě. Jak Toma pozvolna přestávala bolet hlava, začal se ho zmocňovat ukrutný vztek. Na něco takového neměli vojáci právo. On ani Sally nic špatného neudělali. Měl pocit, že jejich neoprávněné zatčení je dílem kohosi neznámého v pozadí, bezejmenného nepřítele, který už zabil Barnaby-ho a Fentona. Jeho bratři jsou tedy v ještě větším nebezpečí, než se domníval.

Věděl, že v tomhle měření sil musí vyhrát důvtipem.

Znovu baterku rozsvítil a zapátral po boudě. Chatrnější už ani být nemohla. Jednoduchá kostra z kůlů a trámů pobitá zvenčí prkny a překrytá plechovou střechou. Nápad, který mu začal klíčit v hlavě, dostával rychle konkrétní rysy. Plán útěku měl za chvíli.

18

Ve tři hodiny ráno zaujali pozice. Sally si stoupla ke dveřím a Tom se rozkročil u zadní stěny. Pak šeptem odpočítal: „Tři-dva-jedna-teď!“ V tu chvíli Sally prudce kopla do dveří a on zároveň s ní stejně razantně zaútočil proti prknům v zadní stěně boudy. Dvě rány se slily v jedno zadunění. V omezeném prostoru se rozlehl ohlušující rachot vibrujících prken. Chatrné prkno odskočilo přesně tak, jak Tom předpokládal.

Ve vesnici se rozštěkali psi a vzápětí se zvenčí ozvalo zaklení jednoho z vojáků. „Co tam děláte?“

„Musím na toaletu!“ rozkřikla se Sally.

„Ne ne, musíte to udělat tam.“

Tom znovu šeptem odpočítal další kopanec a Sally opět s rozběhem kopla do dveří přesně ve chvíli, kdy se Tom stejným způsobem pokusil zdolat další prkno.

„Dost!“ houkl voják zvenčí.

„Ale já musím, ty cabrón (paroháč, španělsky – pozn. překladatele)!“

„Seňorito, je mi líto, ale budete si to muset vyřídit uvnitř. Mám zakázáno otevírat dveře.“

Tři– dva –jedna – kop!

I třetí prkno povolilo. Teď byla mezera dostatečně široká, aby se jí dalo protáhnout. Psi ječeli přímo hystericky.

„Ještě jednou a zavolám teniente (poručík, španělsky –pozn. překladatele)!“

„Ale já musím!“

„Nemůžu vám pomoct.“

„Vy nejste vojáci, vy jste barbaři!“

„Máme své rozkazy, seňorito.“

„To říkali Hitlerovi lidi taky!“

„Sally, jdeme!“ syčel Tom a zuřivě na ni od zadní rozkopané stěny gestikuloval.

„Hitler nebyl zase tak špatný člověk, seňorito. Postaral se, aby vlaky jezdily včas.“

„To byl Mussolini, ty idiote! Oba skončíte na šibenici! Hezky si to užijte!“

„Sally!“ křikl Tom.

Sally k němu přiskočila. „Slyšel jste, co ten nácek řekl?“

Vystrčil ji ven a podal jí spací pytle. Přikrčeni se rozběhli do džungle a záhy narazili na cestu vedoucí k přístavu. Elektrické osvětlení tu neexistovalo, ale obloha byla jasná a měsíční světlo jim na cestu stačilo. Psi stejně štěkali, takže cestou nevyvolali o nic větší rozruch, než jaký už způsobili demolicí letištní boudy. Navzdory veškerému kraválu se nikde nehnula ani noha.

Tady se tedy lidi naučili starat se opravdu jen sami o sebe, napadlo Toma.

Za pět minut byli v přístavišti. Tom přejel světlem baterky po vojenském člunu se silným motorem. Byl v bezvadném stavu a obě umělohmotné benzinové nádrže měl plné. Tom začal odvazovat lano u přídě. Náhle zaslechl z temnoty tlumený hlas.

„Tenhle člun ne.“

Byl to chlapík, kterého si odpoledne najali.

„Ale to víš že jo,“ zasyčel Tom.

„Ať si ho vezmou pitomí vojáci. Voda klesá. Uváznou v každém zákrutu. Vy vezměte můj člun. Ten neuvázne. Tak uniknete.“ Mrštně jako kočka skočil na molo a odvázal štíhlou dlabanou kánoi se slabším motorem. „Nasedat.“

„Jedete s námi?“ zeptala se Sally.

„Ne. Řeknu pitomým vojákům, že vy mě oloupili.“ Rychle odmontoval benzinové nádrže z vojenského člunu a uložil je na záď své kánoe. Pak jim dal i nádrž z dalšího člunu. Tom a Sally rychle nastoupili do lodi. Tom zašátral v kapse a podal domorodci hrst bankovek.

„Teď ne. Když mě prohledat a najít peníze, zastřelit.“

„A jak ti zaplatíme?“ otázal se Tom.

„Později vy mně dát milion dolarů. Já Manuel Waono. Pořád tady.“

„Moment. Milion dolarů?“

„Vy bohatí Američani, vy snadno dát milion dolarů. Já, Manuel Waono, zachránil vám život. Teď vy zmizet. Rychle.“

„Jak se dostaneme do Pito Sóla?“

„Poslední vesnice na řece.“

„Ale jak zjistíme, že je…?“

indián už se ale s dalším vysvětlováním nezdržoval. Bosou nohou odstrčil člun od břehu a kánoe se začala nořit do tmy.

Tom sklopil motor šroubem do vody, nasál benzin, při-škrtil klapku a zatáhl za startovací lanko. Motor se okamžitě rozburácel. V nočním tichu to znělo jako řev sirén před náletem.

„Pryč!“ křikl Manuel ze břehu.

Tom zařadil rychlost. Plynovou páku posunul tak vpřed, jak jen to šlo, a dlouhá dřevěná kánoe vyrazila na temnou řeku. Tom zůstal u kormidla a Sally stála na přídi a pátrala světelným kuželem baterky po případných překážkách.

Po necelé minutě se za nimi v přístavišti rozlehl Manuelův jekot: „Pomoc! Oloupili mě! Moje loď, ukradli mi loď!“

„Kristepane, to moc dlouho nečekal,“ vztekal se Tom.

Záhy k nim přes říční hladinu dolehla kakofonie vzrušeně brebentících hlasů. Vzápětí se na břehu rozsvítilo mihotavé světlo plynové lampy, zablikaly baterky a na chatrném molu se začali shlukovat lidé. Chvíli zmateně a zlostně křičeli, náhle však ztichli jako pěny. Do ticha zaburácela angličtina – hlas poručíka Vespána: „Obraťte, nebo dám povel k palbě, prosím!“

„Blafuje,“ broukla Sally.

Tom si tím tak jist nebyl.

„Nemyslete si, že žertuji!“ rozkřikl se teniente.

„Nevystřelí,“ prohlásila Sally.

„Jedna… dvě…“

„Hraje na nervy,“ usmála se sebejistě Sally.

„Tři…“

Ticho.

„Co jsem říkala?“

Vzápětí se nad vodou rozlehl děsivý rachot palby z automatických zbraní. Příšerně hlasitý a nepříjemně blízký.

„Do prdele!“ zařval Tom a mrštil sebou na dno lodi. Jakmile člun začal uhýbat, hrábl jednou rukou po rukojeti kormidla a vrátil příď do původního směru.

Sally dál nevzrušeně stála na přídi. Nezdálo se, že by jí rachot dávek dělal nějaké starosti. „Tome, střílejí do vzduchu. Nedovolili by si riskovat, že nás zasáhnou. Jsme Američani.“

Vzápětí se rachot střelby rozlehl nanovo. Tentokrát Tom zřetelně slyšel pleskání střel do vody kolem nich. Sally okamžitě přistála na dně kánoe těsně vedle něj. „Ježíšikriste, oni po nás střílejí!“ zavřeštěla.

Tom znovu natáhl ruku a posunul kormidlo ostře do strany, takže člun zahájil prudký úhybný manévr. Dvě další krátké dávky mířily podle svistotu střel nad jejich hlavami tam, odkud vojáci slyšeli zvuk motoru. Očividně palbou pročesávali tmu a stříleli tak, aby zabili.

Tom řídil člun po řece cik-cak, chtěl střelce pokud možno zmást a setřást. Sally při každém zhoupnutí zvedla hlavu a posvítila baterkou dopředu, aby viděli na cestu. Pokud se jim podaří zmizet za zákrutem řeky, budou v bezpečí. Alespoň prozatím.

Ozvala se další dávka. Tentokrát se několik kulek zahryz-lo do bortu člunu a odštíplo z něj roj třísek.

„Do prdele!“

„Najdeme si vás!“ rozlehl se tmou poručíkův hlas, tentokrát však slaběji než předtím. „Dojedeme si pro vás a po ten kratičký zbytek života, co vám ještě zbývá, budete litovat, co jste udělali!“

Tom napočítal do dvaceti a pak se odvážil znovu pohlédnout vpřed. Člun zvolna proplouval zátočinou. Byli už mimo dosah palby. Tom zakormidloval tak blízko k zelené stěně pralesního porostu, jak si jen troufl. Když propluli zákrutem, světla z přístaviště byla ještě chvilku patrná mezi listovím a po chvíli pohasla úplně. •

Zvládli to.

Z přístaviště zarachotily další dávky z automatických zbraní. Tentokrát však už jejich zvuk tlumila džungle v zákrutu řeky, která také zachytila střely. Tom slyšel po své levicí svištění střel a praskot dřeva, které posloužilo jako ochranný val. Když dozněla ozvěna výstřelů, na řece se rozhostilo ticho.

Tom pomohl Sally na nohy. V chabém světle baterky byla bledá jako strašidlo. Posvítil si kolem. Po obou březích temné řeky se tyčila stěna pobřežní vegetace. Koruny stromů se nad jejich hlavami spojovaly do téměř neprostupné klenby, skrz niž probleskla jedna jediná hvězda a vzápětí zmizela. Motůrek kvílel a hnal člun řekou kupředu. Teď byli úplně sami, obklopeni černočerně vlhkou tropickou nocí.

Tom vzal Sally za ruku. Uvědomil si, že se celá třese, ale vzápětí mu došlo, že je na tom úplně stejně. Ti vojáci po nich stříleli. Snažili se je zabít. Ve filmu to viděl už mnohokrát, ale když to člověk prožije na vlastní kůži, je to něco úplně jiného.

Za stěnou pralesních velikánů pomalu mizel měsíc a řeku jako by dusila temnota. Tom blikl baterkou, aby zjistil, co mají před sebou, a snažil se co nejbezpečněji provést člun mezi vyčnívajícími i ponořenými pařezy, pahýly, kmeny a písečnými prahy. Mračno komárů, které kolem nich bzučelo a jehož přítomnost vzal Tom na vědomí až nyní, se každým okamžikem rozrůstalo. Jako by na sebe kánoe cestou nabalovala další tisíce a tisíce titěrných, ale neuvěřitelně otravných tvorů.

„Když máte takovou spoustu kapes, nezbyl vám náhodou v některé repelent?“ zeptal se s nadějí v hlase Tom.

„Docela náhodou se mi v džípu povedlo štípnout ledvinku, co mi sebrali,“ svěřila se mu Sally. „Strčila jsem si ji do kalhot.“ Z obrovské kapsy na stehně vylovila titěrný batůžek s řemínkem a rozepnula zip. Zalovila v něm a postupně vytahovala do světelného kruhu vytvořeného baterkou nejrůznější propriety – lahvičku s tabletami na dezinfekci vody, pár krabiček vodovzdorných zápalek, svitek stodolarových bankovek, mapu, čokoládovou tyčinku, pas a pár úplně zbytečných kreditních karet.

„Vlastně ani sama nevím, co všechno tu mám.“

Začala se tou změtí prohrabávat a Tom jí dál trpělivě svítil. Po repelentu však nikde ani stopy. Sally zaklela a začala všechno skládat zpátky. Přitom jí z kapsy vypadla fotografie. Tom na ni posvítil a spatřil překvapivě pohledného mladého muže v tvídovém saku s mohutným tmavým obočím a ostře řezanou výraznou bradou. Z vážného pod-mračeného výrazu, pevně semknutých rtů a mírně skloněné hlavy Tom usoudil, že tenhle pán se bere skutečně velice vážně.

„Kdo to je?“ neodpustil si zvědavou otázku.

„Profesor Clyve,“ odvětila Sally.

„Tohle je Clyve? Takový mladík? Představoval jsem si ho jako potrhlého staříka s brýlemi jako dva popelníky a s dlouhou fajfkou,“ podivil se Tom.

„Tohle by slyšel opravdu nerad. Je to nejmladší profesor v historii katedry. Na Stanford nastupoval už v šestnácti, absolvoval v devatenácti a ve dvaadvaceti měl doktorát z filozofie. Skutečný génius.“ Pečlivě snímek uložila zpět do kapsy.

„Proč s sebou taháte fotku svého profesora?“

„No proč,“ utrousila nevzrušeně. „Protože jsme zasnoubeni. To jsem vám neřekla?“

„Ne.“

Sally se na něj pátravě zadívala. „Nedělá vám to problémy. Nebo snad ano?“

„Samozřejmě že ne.“ Tom cítil, jak rudne v obličeji, a jen děkoval milosrdné tmě za utajení. Cítil, že ho Sally v chabém světle baterky upřeně pozoruje.

„Vypadáte, že vás to překvapilo.“

„No, vlastně ano. Ostatně – nemáte ani zásnubní prsten.“

„Profesor Clyve na tyhle buržoazní konvence nevěří.“

„A to mu nevadilo, že se na tuhle výpravu vydáváte se mnou?“ Zarazil se, bohužel pozdě. Uvědomil si, že se vyjádřil značně nevhodně.

„Podle vás ho musím prosit o dovolení, než se někam rozjedu? Nebo snad chcete naznačit, že se mi nedá věřit po sexuální stránce?“ Naklonila hlavu ke straně a upřeně se na něj zadívala přimhouřenýma očima.

Tom odvrátil zrak. „Mrzí mě, že jsem se ptal.“

„Mě taky. Sama nevím, proč jsem si myslela, že jste osvícenější, než se ukázalo.“

Tom se raději věnoval řízení lodi a snažil se zakrýt trapné rozpaky a nejistotu. Řeka byla zlověstně klidná. Člun halila vlhká rozpálená temnota, z níž tu a tam zakřičel pták. Ticho přerušil nečekaný hluk.

Tom okamžitě vypnul motor a uvědomil si, že se mu prudce rozbušilo srdce. Pak se zvuk ozval znovu. Poznali za-chrchlání startujícího motoru. Potom řeka opět ztichla.

„Zřejmě nějaký benzin našli. Jdou po nás.“

Proud je začal snášet nazpátek. Tom hrábl po bidle na dně lodi a odrazil se. Člun zpomalil a srovnal směr. Tom držel člun v proudu a napjatě naslouchal. Ozvalo se další zachrchlání, pak se motor rozeřval a přešel do tlumeného vyrovnaného hukotu. Teď už nemohlo být pochyb – byl to přívěsný lodní motor.

Tom se natáhl po startovacím lanku.

„Ne,“ zarazila ho Sally. „Uslyší to.“

„S bidlem jim neuteču.“

„Stejně s nimi nemůžeme závodit. Mají nás za pět minut.“ Světelným kuželem baterky zapátrala po obou stěnách pra-lesního porostu. Voda se rozlévala mezi stromy a lesklá hladina se táhla hluboko do džungle. „Lepší bude se schovat.“

Tom odstrčil člun bidlem k okraji zaplaveného pralesa. Objevili nevelkou mezeru ústící do úzkého ramene, které nejspíš vyznačovalo místo, kudy za nižšího stavu vody vedl přítok. Tom tudy kánoi nasměroval a vzápětí narazil přídí do potopeného kmene.

„Vystupovat,“ zavelel tlumeným hlasem.

Voda tu byla hluboká jen asi čtvrt metru, ale okamžitě se zabořili do nejméně půlmetrového nánosu bahna, z něhož se vyvalila mračna bublin provázená odporným zápachem ba-henního plynu. Záď člunu stále ještě vyčnívala do hlavního koryta řeky.

„Zvedáme a tlačíme.“

S námahou vyzdvihli příď lodi na kládu a společnými silami se opřeli do zádi, aby ji přetáhli na opačnou stranu. Potom přelezli a znovu nasedli do člunu. Hluk silného motoru se blížil. Loď s vojáky se hnala řekou směrem k nim.

Sally zdvihla druhé bidlo a oba se do nich opřeli ze všech sil. Odstrkovali člun hlouběji do nitra zatopené džungle. Tom zhasl baterku. Vzápětí mezi stromy problesklo prudké světlo palubního reflektoru.

„Pořád jsme moc blízko,“ zlobil se Tom. „Uvidí nás.“ Pokusil se odstrčit člun ještě dál, bidlo se však zapíchlo do nánosu bahna a uvízlo v něm. Vztekle ho vyrval, položil na dno člunu a raději se začal přitahovat za splývající úponky lián. Postupně dostal loď ještě hlouběji do pralesa, až se téměř polovinou zanořili do spleti kapradin a keřů. To už zněl motor vojenské kánoe téměř na jejich úrovni. Světelný kužel reflektoru prořízl džungli přesně v okamžiku, kdy Tom strhl Sally na dno kánoe. Leželi bok po boku, Tom ji paží tlaěil dolů. Jen se v duchu modlil, aby si vojáci nevšimli motoru vyčnívajícího z houštin.

Náhle vojenský člun zpomalil a reflektor začal pátrat džunglí v místech, kde se uprchlíci ukrývali. Tom slyšel šum a praskot vysílačky i mumlání hlasů. Reflektor nasví-til prales kolem nich jako scénu připravenou pro natáčení, pak ale kužel pronikavého světla zvolna sklouzl jinam. Opět je pohltila tma. Hukot motoru slábl, jak se vojáci vzdalovali.

Tom se posadil právě včas, aby zahlédl poslední záblesk reflektoru. Člun zmizel za zákrutem řeky. „Jsou pryč,“ vydechl s úlevou.

Sally se napřímila a odhrnula si z obličeje rozcuchané vlasy. Komáři se kolem nich v hustém bzučícím mračnu shlukli jako roj malých upírů. Tom je cítil všude. Lezli mu do vlasů, pískali v uších, pokoušeli se vlézt mu do nosu a kousali ho do krku. Každým plácnutím jich sice dobrý tucet zabil, okamžitě je však nahradil nejméně stejný počet. Jakmile se nadechl, vdechoval komáry.

„Musíme odsud vypadnout,“ ozvala se Sally mezi dvěma plácnutími.

Tom začal z okolních křovisek odlamovat suché větvičky.

„Co to provádíte?“

„Rozdělám oheň.“

„Kde?“

„Uvidíte.“ Když měl dostatečně velkou hromádku větviček, nahnul se přes bort lodi a vyhrábl z močálu hrst bahna. Na dně kánoe z něj uplácal jakýsi lívanec, který pokryl listím a teprve na to narovnal hraničku větviček a uschlých listů.

„Sirku,“ natáhl ruku.

Sally mu podala krabičku zápalek. Tom nelenil a podpálil hraničku. Jakmile se rozhořela, přihodil na ni hrst zeleného listí a mokrých klacíků. Kánoi zahalil oblak dýmu a v nehybném nočním vzduchu se jim rozprostřel nad hlavami. Tom urval z nedalekého keře veliký list a začal s ním jako s vějířem nahánět kouř ještě víc na Sally. Mrak zuřivých komárů to okamžitě vzdal. Kouř měl překvapivě příjemnou, sladce kořeněnou vůni.

„Skvělý trik,“ pochválila ho Sally.

„To mě naučil otec, když jsme se plavili na kánoi v severním Maine.“ Tom se natáhl přes bort člunu, natrhal další listí a větvičky a přihodil je na oheň.

Sally začala ve světle baterky studovat mapu. „Vypadá to, že řeka má spoustu bočních ramen. Myslím, že než se dostaneme do Pito Sóla, měli bychom se jich držet.“

„Dobrý nápad. A asi bychom měli od nynějška používat jen bidla. Hluk motoru nemůžeme riskovat.“

Sally přikývla.

„Udržujte oheň,“ vyzval ji. „Já budu řídit loď a pak si to vyměníme. Nezastavíme, dokud se nedostaneme do Pito Sóla.“

„Fajn.“

Tom vystrkal člun nazpátek do hlavního koryta a bidlem jej udržoval v těsné blízkosti zaplaveného pobřežního pralesa. Neustále dával pozor, jestli se neozve hluk motoru. Záhy objevili úzké boční rameno vinoucí se hlouběji do džungle a zahnuli do něj.

Po chvíli si neodpustil poznámku: „Nemůžu si pomoct, ale mám dojem, že poručík Vespán vůbec neměl v úmyslu dopravit nás do San Pedro Suly. Myslím, že nás chtěl cestou vyhodit z vrtulníku. Nebýt té chybějící součástky, byli jsme už po smrti.“

19

Vernon vzhlédl k nekonečné klenbě, jež se mu rozprostírala nad hlavou, a uvědomil si, že na močál Meambar padla noc. Současně s ní se dostavil pískot mračen hmyzu a oblaka páchnoucích hnilobných výparů vystupující ze spousty třaslavého bahna, která je obklopovala. Mlžný smradlavý opar se vznášel mezi mohutnými kmeny pralesních velikánů jako otravný plyn. Kdesi v hloubi džungle se ozval vzdálený jekot nějakého zvířete a těsně po něm k Vemonovu sluchu dolehl řev jaguára.

Už druhý den se jim nepodařilo najít suché místo, kde by se na noc utábořili. Uvázali tedy kánoi pod shlukem obřích bromélií v naději, že je jejich listy uchrání před nepřetržitým deštěm. Nic takového se však nestalo. Namísto toho listí svedlo kapky deště do jednolitých čůrků, před nimiž nebylo kam uniknout.

Mistr ležel v dešti na dně člunu. Choulil se pod promáčenou dekou u hromady zásob a navzdory dusivému vedru se třásl jako osika. Mračno komárů jej halilo jako pištící mlha, která byla nejhustší u jeho obličeje. Vernon rozeznával jednotlivé pisklouny, kteří mu lezli kolem úst a očí. Natáhl ruku a rozprášil mistrovi nad obličejem další dávku repelentu, ale nebylo to k ničemu. Pokud odpuzovač hmyzu nespláchne déšť, postará se o to pot.

Vzhlédl. Jejich dva průvodci dřepěli na přídi člunu, mastili při baterce karty a zvesela popíjeli. Vlastně se dá říct, že od počátku cesty ještě nevystřízlivěli. Vernon ke svému zděšení zjistil, že jeden z padesátilitrových kanystrů neobsahuje pitnou vodu, jak se bláhově domníval, nýbrž doma pálenou kořalku aguardiente.

Vernon se předklonil, obejmul pažemi kolena a začal se v zamyšlení kývat dopředu a dozadu. Nebyla ještě úplná tma, noc jako by si dávala načas. V močále něco jako západ slunce vůbec neexistovalo. Světlo prostě měnilo odstíny ze zelené na modrou, pak na purpurovou a najednou byla tma. Svítalo stejně, jen v opačném pořadí. Dokonce ani za slunečných dnů se žádného slunce nedočkali, všude temně zelené přítmí. Vernon zoufale toužil po troše jasného světla a čerstvém vzduchu.

Po čtyřech dnech bloudění močálem průvodci konečně přiznali, že zabloudili a budou muset obrátit. Otočili lodě. Zdálo se však, že do močálu zabředávají čím dál tím hlouběji. Rozhodně se nevraceli cestou, jíž sem připluli. S průvodci nebyla možná domluva. Vernon sice hovořil docela slušně španělsky a průvodci ovládali lámanou angličtinu, ale často byli opilí tak, že jazykem nevládli vůbec. Posledních pár dní Vernon postupně nabýval chmurnou jistotu, že zabloudili zase a že je to čím dál tím beznadějnější. Čím to bylo zřejmější, tím hlasitěji to průvodci popírali a tím zuřivěji se opíjeli. A pak mistr onemocněl.

Vernon uslyšel z přídě sprostou nadávku. Jeden z průvodců zahodil katy a s puškou v ruce vrávoravě vstal. Člun se povážlivě zakymácel.

„Cabrón!“ Ten druhý následoval jeho příkladu, se značnou námahou se vratce vztyčil a sáhl po mačetě.

„Dost!“ rozkřikl se Vernon, ale ignorovali ho jako obvykle. Za hlasitého klení se proti sobě mátožně vrhli a strhla se obvyklá opilecká potyčka. Výstřel z pušky šel kamsi pánu-bohu do oken, chvíli se ozývalo vzteklé supění, nadávky a křik, ale náhle jako by nebylo proč si dál vyměňovat názory. Průvodci znovu usedli, posbírali rozházené karty a pokračovali ve hře, jako by se nic nestalo.

„Co to bylo za střílení?“ zasípal mistr, který teprve nyní otevřel oči.

„Nic,“ odvětil Vernon. „Zase chlastají.“

Učitel se otřásl a přitáhl si pokrývku těsněji k tělu. „Měl bys jim sebrat zbraň.“

Vernon to nekomentoval. Bylo by bláznovství pokoušet se jim pušku vzít, i když byli opilí. Vlastně zvláš ťkdyž byli opilí.

„Komáři,“ zašeptal zoufale mistr slábnoucím roztřeseným hlasem.

Vernon vymačkal do dlaní další dávku repelentu a jemně ho mistrovi rozetřel po obličeji a krku. Mistr povzdechl úlevou, prudce se zachvěl a zavřel oči.

Vernon si přitáhl promáčenou košili úžeji k tělu. Cítil, jak mu do zad buší vytrvalý hustý déšť, a naslouchal zvukům pralesa. Ozývaly se odtud neznámé hlasy divočiny, kde se nový život rodil a jiný zároveň vyhasínal. Vernon přemýšlel o smrti. Zdálo se, že odpovědi na otázku, po níž se pídil celý život, se mu dostane už záhy, ovšem nečekaným a poněkud děsivým způsobem.

20

Dva dny halil řeku hustý ochranný příkrov mlhy. Tom a Sally odpichovali člun proti proudu, kličkovali bočními rameny a důsledně dbali na to, aby se neprozradili sebemenším hlukem. Střídavě vždy jeden spal a druhý poháněl loď dál. K jídlu neměli nic kromě dvou Sallyiných čokoládových tyčinek, které si pečlivě odměřovali kousek po kousku, a trochy ovoce, jež Sally cestou nasbírala. Zatím se nezdálo, že by je vojáci pronásledovali. Tom už se pomalu nechával ukolébávat nadějí, že muži poručíka Vespána pátrání vzdali a vrátili se nazpátek do Brusu, nebo někde uvázli. Řeka byla plná písečných prahů, bahnitých nánosů a potopených kmenů, které dokázaly loď zastavit. Waono mluvil pravdu.

Třetího dne ráno se začaly mlhy rozptylovat a po obou stranách černé říční hladiny nabídly promáčenou stěnu pralesa. Krátce nato se objevila chýše vystavěná na kůlech nad vodou; měla stěny spletené z proutí a doškovou střechu. Za ní zahlédli říční břeh posetý žulovými balvany a lemovaný strmým náspem. První kousek suché země, na jaký za celou dobu od svého útěku před vojáky narazili. Nad vodou bylo vidět molo podobné jako v Brusu. I zde ho tvořila chatrná plošina z bambusových klád, upevněná na štíhlé kmeny zaražené do bahna při břehu.

„Co vy na to? Zastavíme tu?“ navrhl Tom.

Sally se postavila. Uviděla na molu chlapce s nevelkým lukem a toulcem šípů přes rameno, jak loví ryby.

„Pito Sólo?“

Sotva je kluk spatřil, dal se na útěk tak překotně, že zapomněl sbalit prut.

„Tak to zkusíme,“ prohlásil Tom. „Jestli tu neseženeme něco k jídlu, stejně jsme skončili.“ Odpíchl bidlem člun směrem k molu.

Když vyskočili na dřevěnou plošinu, ozvalo se zaskřípání a celá konstrukce se povážlivě zahoupala. Z mola vedl chatrný můstek na strmý hliněný násep, tyčící se z okolní zatopené džungle. Nikde ani živáčka. Vylezli po příkrém svahu nahoru na násep, ačkoliv jim dalo dost práce nesklouzávat bahnem neustále zpátky. Všechno bylo dokonale prosáklé všudypřítomnou vlhkostí. Nahoře se ukázal nevelký přístřešek na kůlech. Pod ním hořel oheň a v houpací síti seděl muž. Na dřevěném rožni opékal nějaké zvíře. Tom se fascinovaně zahleděl do plamenů a lačně vdechoval báječnou vůni pečené. Zjištění, že se na rožni otáčí stažená opice, mu zchladilo chuť k jídlu jen nepatrně

„Holá,“ pozdravila Sally.

„Holá,“ odpověděl muž.

„Je tohle Pito Sólo?“ zeptala se Sally španělsky.

Dlouho bylo naprosté ticho. Pak na ni muž upřel nic neříkající pohled.

„Nemluví španělsky,“ usoudil Tom.

„Kudy město? Donde? Kde?“

Muž ukázal kamsi do mlhy, odkud se vzápětí ozval ostrý výkřik jakéhosi zvířete. Tom se lekl, až nadskočil.

„Je tam stezka,“ konstatovala Sally.

Vykročili po stezce a po chvíli skutečně došli do města nebo spíše osady. Krčila se na pahorku nad zatopeným deštným pralesem, nesourodá směsice chatrčí se stěnami z propleteného proutí a větví omazaných hlínou a s doškovými nebo plechovými střechami. Pod nohama jim uskakovaly slepice, podél stěn chýší se plížili vyzáblí psi a úkosem je pozorovali. Tom a Salty prošli celou osadou, která vypadala, že je vylidněná. Končila tak náhle, jako začínala. Najednou se před nimi objevila zelená stěna džungle.

Sally se na Toma tázavě podívala. „A co dál?“

„Zaklepeme.“ Vybral si namátkou jednu chýši a zaklepal na dveře.

Ticho.

Tom však po chvilce zaslechl jakési zašustění. Když se rozhlédl, nejdřív mu nebylo nic nápadné, ale náhle si uvědomil, že jej zpoza hustého příkrovu pralesa pozoruje snad stovka tmavých očí. Všechno to byly děti.

„Škoda, že mi nezbyly žádné bonbony,“ zalitovala Sally.

„Zkuste dolar.“

Vytáhla dolarovou bankovku. „Haló! Kdo chce americký dolar?“

Z pralesa se ozval křik desítek dětských hrdel. Vzápětí se z houští vyrojila horda místní omladiny, která se s nataženýma rukama vzájemně překřikovala a odstrkovala ve snaze přivlastnit si symbol západního světa.

„Kdo mluví španělsky?“ otázala se hlasitě Sally a zvedla dolarovku do výšky.

Najednou křičeli španělsky všichni. Z chumlu dětí náhle vystoupila asi tak třináctiletá dívka. „Mohu vám pomoci?“ promluvila s nečekanou vážností a důstojností. Byla nesmírně půvabná, měla na sobě batikované tričko a šortky, po zádech jí splývaly těžké tmavé copy a ostře kontrastovaly se zlatými náušnicemi.

Sally jí podala bankovku. Z hloučku dětí se ozvalo zklamané zahučení, zdálo se však, že to nikdo nebere zvlášť tragicky. Rozhodně se zdálo, že ledy jsou prolomeny.

„Jak se jmenuješ?“

„Marisol.“

„Krásné jméno.“

Dívka se potěšené usmála.

„Hledáme dona Orlanda Ocotala. Zavedeš nás k němu?“

„Odešel s yanquís. Už je to víc jak týden.“

„S jakými yanquís?‘

„Vysoký zlostný gringo s poštípaným obličejem a usměvavý pán se zlatými prsteny.“

Tom zaklel a podíval se na Sally. „Vypadá to, že nám Philip našeho průvodce vyfoukl.“ Obrátil se k děvčeti. „Říkali, kam mají namířeno?“

„Ne.“

„Jsou tady taky nějací dospělí? Cestujeme nahoru po řece a potřebujeme průvodce.“

Dívka prohlásila: „Zavedu vás k donu Alfonsu Boswaso-vi. Je to můj dědeček a náčelník vesnice. On ví všechno.“

Bez dalších řečí vykročila a Tom se Sally ji následovali. Vyzařovala z ní sebejistota a sebedůvěra ve vlastní schopnosti. Dojem umocňovala hrdým držením těla. Když procházeli mezi chýšemi, dolehla k Tomovu chřípí vůně z kuchyně. Málem v tu chvíli omdlel hlady. Dívka je zavedla k snad nejubožejší chatrči v celé osadě. Byla to vlastně jen chatrná kostra z kůlů propletená větvemi. V mezerách už nezůstal téměř žádný jíl. Stála hned u blátivého prostranství, jež nejspíš fungovalo jako místní náves. Uprostřed se tyčil nepravidelný shluk citroníků a banánovníků.

Dívka jim dala ve dveřích přednost a Tom se Sally vešli dovnitř. Uprostřed chýše seděl na nízké stoličce stařec. Z obrovských děr v nohavicích mu trčela kostnatá kolena, pár posledních chomáčků bílých vlasů mu na lesknoucí se pleši trčelo všemi směry. Pokuřoval z dýmky vyrobené z kukuřičného klasu a dým plnil chatrč štiplavým dehtovým zápachem. Na zemi vedle něho ležela mačeta. Mužík byl drobné postavy, brýle s tlustými skly mu opticky zvětšovaly oči a propůjčovaly jim neustále překvapený výraz. Jen těžko bylo možné si představit, že tohle je náčelník vesnice. Vypadal spíš jako nejubožejší z místních chudáků.

„Don Alfonso Boswas?“ zeptal se nejistě Tom.

„Kdo?“ vykřikl stařík, popadl mačetu a zamával jí kolem sebe. „Boswas? Ten všivák? Ten je pryč. Už je to dávno, co ho vyhnali z vesnice. Ten budižkničemu žil až příliš dlouho. Celé dny proseděl, jen kouřil dýmku a pokukoval po děvčatech, která chodila kolem jeho chýše.“

Tom na staříka vytřeštil oči a pak se otočil po dívce. Ta stála ve dveřích a potlačovala smích.

Stařec odložil mačetu a zasmál se. „Jen pojďte dál, pojďte dál. Já jsem don Alfonso Boswas. Posaďte se. Jsem jen starý muž, který rád vypráví vtipy. Mám sice dvacet vnoučat a šedesát pravnoučat, ale nikdo za mnou nechodí, tak musím vtipy vyprávět cizím lidem.“ Hovořil podivně strojenou, starobylou španělštinou.

Tom a Sally se usadili na rozvrzaných stoličkách. „Já jsem Tom Broadbent,“ začal Tom, „a tohle je Sally Coloradová.“

Stařík povstal, obřadně se uklonil a zase se posadil.

„Hledáme průvodce na cestu po řece.“

„No,“ broukl stařík, „vypadá to, že se najednou všichni yanquís zbláznili a chtějí honem nahoru po řece, aby se tam ztratili v močálu Meambar a sežraly je anakondy. Proč to?“

Tom zaváhal. Ta nečekaná otázka jej poněkud vyvedla z míry.

„Snažíme se najít jeho otce,“ ozvala se Sally. „Maxwella Broadbenta. Proplul tudy asi tak před měsícem se skupinou indiánů v dlabaných kánoích. Nejspíš s sebou měli spoustu beden.“

Stařík na Toma pohlédl zpod přimhouřených víček. „Pojď sem, chlapče.“ Natáhl kostnatou ruku potaženou kůží vysušenou jako pergamen a uchopil Toma za paži stiskem připomínajícím spíš svěrák než stařeckou ruku. Přitáhl si Toma blíž a upřeně se na něj zahleděl očima groteskně zvětšenýma tlustými skly brýlí.

Tom měl náhle pocit, že se mu ten stařec dívá přímo do duše.

Když se stařec nabažil usilovného zkoumání Tomových očí, pustil ho. „Vidím, že ty a tvoje manželka máte hlad. Ma-risol!“ Oslovil vnučku jakýmsi místním indiánským dialektem. Děvče se otočilo na patě a odběhlo. Pak se stařík znovu otočil k Tomovi. „Ten člověk, co tudy prošel, byl tvůj otec? No, mně nepřipadáš jako šílenec. Chlapec, co má šíleného otce, bývá obyčejně také šílený.“

„Moje matka byla normální,“ odvětil Tom.

Don Alfonso se dunivě zachechtal a plácl se do kolena. „To je dobré. Ty jsi taky vtipálek. Ano, zastavili se tu, aby nakoupili jídlo. Ten běloch vypadal jako medvěd a slyšet ho bylo na míle daleko. Říkal jsem mu, že je blázen, jestli chce jít do močálu Meambar, ale neposlechl mě. Musel to být v Americe velký náčelník. Hezky jsme spolu večer poseděli a moc jsme se nasmáli. Tohle mi dal.“

Natáhl se k hromadě nějakých složených jutových pytlů, zašátral v ní vyzáblýma rukama a vzápětí Tomovi cosi podal na otevřené dlani. Když na ten předmět ve tvaru dokonale pravidelné hvězdy dopadly sluneční paprsky, zaleskl se a zazářil barvou holubicí krve. Stařík ho vložil Tomovi do ruky.

„Hvězdný rubín,“ vydechl Tom. Byl to jeden z klenotů otcovy sbírky. Znamenal malé jmění. Možná ne tak malé. Tom se neubránil náhlému přívalu emocí. Dávat mimořádné dary někomu, kdo se mu zalíbil, to bylo pro otce typické. Jednou dal dokonce pouličnímu žebrákovi pět tisíc dolarů, protože ho ten chlápek pobavil nějakou vtipnou poznámkou.

„Ano. Rubín. Díky němu odjedou moje vnoučata do Ameriky.“ Pečlivě poklad ukryl zpátky do hromady špinavých jutových pytlů a hadrů. „Proč tvůj otec tohle dělá? Když jsem se to snažil zjistit, uhýbal jako nosál.“

Tom se bezradně podíval na Sally. Jak jen to vysvětlit? „Pokoušíme se otce najít. Je… nemocný.“

V tu chvíli se oči dona Alfonsa ještě více rozšířily. Sundal si brýle, otřel si je kusem ušmudlaného hadru a nasadil si je na nos ještě špinavější. „Nemocný? Je to nakažlivé?“

„Ne. Jak jste řekl, on je prostě tak trochu loco (blázen, španělsky – pozn. překladatele), to je všechno. Je to taková hra, kterou chtěl se svými syny hrát.“

Don Alfonso se na chvilku zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Už jsem viděl yanquís dělat hodně divných věcí, ale tohle je víc než divné. Něco jsi mi neřekl. Jestli ti mám pomoci, musíš mi povědět všechno.“

Tom si povzdechl a pohlédl na Sally. Přikývla. „Umírá. Odešel nahoru po řece se vším svým majetkem, aby se tam nechal pohřbít, a nám zanechal vzkaz, že pokud chceme dědictví, budeme muset najít jeho hrob.“

Don Alfonso přikývl, jako by to byla ta nejběžnější věc pod sluncem. „Ano, ano, tohle jsme kdysi my Tawahkové také dělávali. Nechávali jsme se pohřbívat se vším svým majetkem a naši synové se kvůli tomu pokaždé vztekali. Pak ale přišli misionáři a řekli nám, že Ježíš nám v ráji dá všechny věci nové, proto nemusíme mrtvé s ničím pochovávat. Tak jsme s tím přestali. Já si ale myslím, že postaru to bylo lepší. A taky si nejsem jistý, jestli má Ježíš pro všechny, kteří umřou, takovou spoustu nových věcí. Jak ho znám z obrázků, je to chudý muž, který nemá hrnce, prasata, slepice, boty a dokonce ani ženu.“ Don Alfonso hlasitě popotáhl. „Hlavně je ale lepší nechat se pohřbít se vším, co člověk má, už jenom kvůli tomu, aby se o to synové nervali. Rvou se dokonce ještě dřív, než člověk zemře. Proto jsem už svým synům a dcerám dal všechno, co jsem měl, a žiju jako žebrák. Je to rozumné. Teď se moje děti nemají oč přít a nepřejí si, abych zemřel.“

Sotva stařík dokončil proslov, znovu si vsunul troubel dýmky do úst.

„Prošli tu ještě nějací jiní bílí?“ ozvala se Sally.

„Před deseti dny se tu zastavili čtyři muži – dva bílí a dva indiáni z hor. Myslel jsem, že ten mladší z bělochů by mohl být Ježíš Kristus, ale v misijní škole říkali těmhle lidem hippie. Zůstali tu jeden den a pokračovali dál. Před týdnem sem připluly čtyři kánoe s vojáky a dvěma gringy. Najali si jako průvodce dona Orlanda a odpluli. Proto se sám sebe ptám: Proč se najednou všichni ti blázniví yanquís ženou do močálu Meambar? To všichni hledají hrob tvého otce?“

„Ano. To byli moji dva bratři.“

„Proč nespolupracujete?“

Na to Tom nedokázal odpovědět.

„Mluvil jste o horských indiánech, kteří přišli s prvním bílým mužem. Víte, odkud pocházeli?“

„To jsou nazí divoši z hor, co si natírají kůži černou a červenou hlinkou. Nejsou to křesťané. My tady v Pito Sólo jsme trochu křesťani. Ne moc, jen tak, aby to stačilo, když přijedou misionáři se severoamerickým jídlem a léky. To pak opěvujeme Ježíše. Takhle jsem přišel k novým brýlím.“ Sundal si je a podal je Tomovi, aby si je prohlédl.

„Done Alfonso,“ naléhal Tom, „potřebujeme průvodce na cestu nahoru po řece a taky zásoby a výstroj. Můžete nám pomoci?“

Don Alfonso mlčky bafal z dýmky a teprve po chvíli přikývl. „Povedu vás.“

„To ne,“ odmítl Tom a zděšeně si prohlížel vetchého starce. „Tak jsem to nemyslel. Nemůžeme vás odvést z vesnice, »když vás tu potřebují.“

„Potřebují? Mě? Po ničem tady tak netouží, jako aby se starého dona Alfonsa zbavili!“

„Ale vždyť jste jejich náčelník.“

„Náčelník! Pche!“

„Bude to dlouhá a namáhavá cesta,“ snažil se Tom. „Nic pro člověka ve vašem věku.“

„Pořád jsem ještě silný jako tapír! Jsem dost mladý, abych se mohl znovu oženit. Každý večer potřebuji šestnáctiletou dívku, pro kterou mi právě tak zbývá místo v houpací síti a která mě vzdycháním a polibky uspává.

„Done Alfonso…“

„A potřebuji, aby mě každé ráno budila šimráním jazyka v uchu. Vstávám za úsvitu! Prostě už si nedělejte starošti – já, don Alfonso Boswas, vás přes močál Meambar provedu.“

„Ne,“ prohlásil Tom tak rozhodně, jak to jen dokázal. „Vy ne. Potřebujeme mladšího průvodce.“

„Nic s tím nenaděláte. Měl jsem sen, že přijdete a já odejdu s vámi. Takže je rozhodnuto. Mluvím anglicky a španělsky, ale dávám přednost španělštině. Angličtina mě děsí. Zní, jako když člověka škrtí.“

Tom podrážděně pohlédl na Sally. Ten stařík byl zkrátka k neuvěření.

V tu chvíli vešla do chýše Marisol s matkou. Nesly dřevěné podnosy pokryté palmovými listy, na nichž byly naskládané čerstvé horké tortilly, smažené banány, pečené maso, pražené ořechy a čerstvé ovoce.

Tom neměl nikdy v životě takový hlad. Společně se Sally se pustili do hodování a don Alfonso se k nim přidal. Marisol s matkou je mlčky spokojeně sledovaly. Dokud se nenajedli, bylo v chýši ticho. Když Tom se Sally dojedli, matka mlčky sebrala talíře, znovu je naplnila a pak to zopakovala ještě jednou.

Když byli po jídle, don Alfonso se zaklonil a otřel si ústa.

„Teď mě poslouchejte,“ navázal Tom pevně na předchozí dohady. „Sen nesen, vy s námi nepůjdete. My potřebujeme mladšího muže.“

„Nebo ženu,“ doplnila Sally.

„Vezmu s sebou dva mladíky – Choriho a Pinga. Kromě dona Orlanda jsem já jediný, kdo zná cestu přes močál Meambar. Bez průvodce zahynete.“

„Musím vaši nabídku odmítnout, done Alfonso.“

„Moc času nemáte. Jdou po vás vojáci.“

„Oni tu byli?“ znervózněl Tom.

„Přišli dnes ráno a vrátí se.“

Tom pohlédl na Sally a pak na dona Alfonsa. „Nic špatného jsme neudělali. Vysvětlím vám.

„Nic mi vysvětlovat nemusíte. Vojáci jsou zlí. Musíme hned začít s přípravami. Marisol!“

„Ano, dědečku?“ Pozorně naslouchala.

„Budeme potřebovat celty, zápalky, benzin, olej na dvou-taktní motory, nářadí, pánev, hrnec, příbory, polní láhve…“ Tom jen fascinovaně sledoval, jak stařec plynně vypočítává seznam potřebných věcí.

„Léky máte?“ otázal se staříka.

„Díky misionářům máme dost léků ze Severní Ameriky. Abychom je dostali, museli jsme Ježíše hodně vychválit. Marisol, řekni lidem, ať přijdou s tím, co mají na prodej. Za slušné ceny.“

Marisol odběhla, až jí copy na zádech nadskakovaly. Za necelých deset minut byla zpátky a přivedla s sebou zástup starců, žen a dětí. Každý něco nesl. Don Alfonso zůstal v chýši, stranou od přízemního obchodování, a jednání s davem se chopila Marisol.

„Kupte si co chcete, ostatní pošlete pryč,“ doporučila Marisol. „Oni vám sami řeknou cenu. Nesmlouvejte. To není náš styl. Prostě jen řekněte ano, nebo ne. Ceny jsou docela slušné.“

Pak ostře promluvila k neuspořádanému zástupu lidí, který se shlukl blíž k sobě a soustředěně naslouchal jejím slovům.

„Z té bude jednou náčelník téhle osady,“ pronesl Tom k Sally anglicky, když sledoval, jak se domorodci poslušně řadí jeden za druhého.

„To už je teď.“

„My jsme připraveni,“ oznámila Marisol. Pokynula prvnímu muži v řadě. Ten předstoupil a v natažených pažích držel pět starých jutových pytlů.

„Čtyři sta,“ řekla Marisol.

„Dolarů?“

„Lempiras.“

„Kolik je to dolarů?“ vyzvídal Tom.

„Dva.“

„Bereme je.“

Další prodávající přinesl velký pytel fazolí, sáček vydrole-né sušené kukuřice a nepopsatelně otlučený hliníkový hrnec s poklicí. Původní ucho hrnec neměl, nahradil ho krásně vyřezávaný kus dřeva napuštěný olejem. „Jeden dolar.“

„Bereme.“

Muž položil zboží na zem a vystřídal jej další; nabízel dvě trička, dvoje špinavé šortky, kšiltovku a zbrusu nové sportovní boty značky Nike.

„Konečně mám něco na převlečení,“ pochvaloval si Tom. Pohlédl na boty. „Tohle je moje číslo. Chápete to? Úplně nové Air Jordan tady?“

„Tady se vyrábějí,“ připomněla Sally. „Nevzpomínáte si na ty skandály s vykořisťováním?“

„Aha.“

Procesí prodávajících pokračovalo. Přinesli umělohmotné plachty a celty, pytle fazolí a rýže, sušené a uzené maso, na jehož původ se Tom raději příliš nevyptával, banány, tříset-litrový sud benzinu a krabici soli. Hrstka lidí nabízela plechovky s mimořádně účinným značkovým repelentem Raid. Ten Tom odmítl.

Náhle v davu podezřele zašumělo. Vzápětí Tom zaslechl slabý hukot přívěsného lodního motoru. Dívka rychle promluvila ke shromážděným domorodcům.

„Musíte se mnou do lesa. Rychle,“ vybídla Toma a Sally.

Dav se ihned rozptýlil a osada vypadala jakoby úplně pustá. Dívka zamířila do pralesa po téměř neviditelné stezce. Ze stromů se začínal snášet večerní mlžný opar. Všude kolem byla bažina, ale klikatící se stezka vedla stále po vyvýšené zemi. Z vesnice nebylo slyšet ani hlásku. Pohltilo je přítmí pralesa, jehož zelený baldachýn tlumil jakýkoliv zvuk. Dívka se zastavila po deseti minutách chůze.

„Tady počkáme.“

„Jak dlouho?“

„Než odejdou vojáci.“

„A co náš člun?“ namítla Sally. „Copak ho nepoznají?“

„Váš člun už jsme schovali.“

„To byl dobrý nápad. Díky.“

„Není zač.“ Dosud tak sebejisté děvče obrátilo pohled tmavých očí zpátky po stezce a čekalo, napjaté a obezřetné jako laň.

„Kam chodíš do školy?“ otázala se Sally po chvíli.

„Baptistická škola dole po proudu.“

„To je misijní škola?“

„Ano.“

„Jsi křesťanka?“

„No ano,“ prohlásila dívka a s vážnou tváří na Sally pohlédla. „Vy ne?“

Sally zrudla. „No… tedy… moji rodiče byli křesťané.“

„To je dobře,“ prohlásila Marisol s úsměvem. „Nerada bych, abyste skončila v pekle.“

„No,“ pronesl Tom do trapného ticha, „mohla bys nám říct, Marisol, jestli je ve vsi kromě dona Alfonsa ještě někdo, kdo zná cestu přes močál Meambar?“

Vážně zavrtěla hlavou. „On je jediný.“

„Je těžké ho přejít?“

„Velmi těžké.“

„Proč tolik stojí o to, aby nás doprovodil?“

Marisol jen zavrtěla hlavou. „To já nevím. Má sny a vidění. Tohle byl taky jeho sen.“

„Jemu se opravdu zdálo, že přijdeme?“

„No jistě. Když přišel první bílý muž, dědeček řekl, že brzy přijdou jeho synové. A teď jste tady vy.“

„Tomu říkám odhad,“ prohlásil Tom anglicky.

Pralesem náhle zazněl výstřel a hned po něm další. Jejich rachot se valil džunglí jako hrom. Neprostupný prales zvuk podivně zkreslil. Trvalo dlouho, než ozvěna dozněla. Bylo hrozné sledovat, jak výstřely zapůsobily na Marisol. Zbělela jako křída, roztřásla se a zavrávorala, jako by ji zasáhly. Ne-řekla však ani slovo a nehnula se z místa. Toma se zmocnila čirá hrůza. Zastřelili tam někoho?

„Snad tam nestřílejí do lidí?“ vyhrkl zděšeně.

„Nevím.“

Tomovi neušlo, že se jí oči zalily slzami. Jinak však na sobě nedala žádné emoce znát.

Sally popadla Toma za paži. „Možná tam jen kvůli nám střílejí lidi! Musíme se vzdát!“

„Ne,“ odmítla ostře dívka. „Mohou střílet do vzduchu. Nemůžeme dělat nic. Jen čekat.“ To už si po její tváři razila cestu první slza.

„Vůbec jsme se tu neměli zastavovat,“ vyčítala si Sally anglicky. „Neměli jsme právo ty lidi ohrozit. Tome, my musíme zpátky do vesnice. Musíme se vojákům ukázat.“

„Máte pravdu,“ přisvědčil Tom a už se chystal vykročit po stezce zpátky.

„Jestli se vrátíte, pak nás opravdu postřílejí,“ upozornila je dívka. „Proti vojákům jsme bezmocní.“

„Tohle jim v žádném případě neprojde,“ zasyčela Sally třesoucím se hlasem. „Ohlásím to americké ambasádě. Ti vojáci budou potrestáni.“

Dívka na to nic neřekla. Dál mlčky a napjatě vyčkávala jako vystrašená laň, jen se sotva znatelně chvěla. Dokonce i slzy jí přestaly téci.

21

Lewis Skiba zůstal v kanceláři sám. Bylo sice teprve časné odpoledne, přesto však už všechny poslal domů, aby je uchránil před novináři. Telefon vypnul a oboje dveře vedoucí zvenčí do pracovny zamkl. Firma se mu hroutila pod rukama, on však zůstával zakuklen ve své ulitě ticha, obklopen nazlátlou září vlastní výroby.

Komise pro cenné papíry dokonce ani nepočkala na závěr dnešního obchodování a ohlásila zahájení vyšetřování účetních nesrovnalostí ve společnosti Lampe-Denison Phar-maceuticals. Ta zpráva zapůsobila na cenu akcií jako rána palicí. Nyní se obchodovaly za sedm a čtvrt bodu a klesaly dál. Firma připomínala umírající velrybu, která se – neschopna samostatného pohybu – jen převaluje a zmítá, obklopena rozběsněnými a nemyslícími žraloky spekulanty, kteří ji rvou kus po kuse až na kost. Primitivní, darwinovská posedlost žrádlem, nic víc. Každý dolar, který urvali z ceny akcií, vypálil do tržní hodnoty společnosti díru za sto milionů dolarů. A on proti tomu byl úplně bezmocný.

Právníci firmy Lampe dostáli svým povinnostem a vydali obvyklé prohlášení, že vznesená obvinění jsou „nepodložená“ a společnost bude ze všech svých sil ochotně spolupracovat, aby očistila svoji pověst. Finanční ředitel

Graff rovněž sehrál svoji roli a zveřejnil prohlášení, že firma Lampe vždy úzkostlivě dodržovala všeobecně platnou účetní metodiku. Auditoři společnosti vyjádřili šok a zděšení a jako jeden muž ujišťovali, jak vždy spoléhali na finanční výkazy a výroční zprávy firmy, a že pokud tam došlo k nějakým nepravostem, pak byli oklamáni zrovna tak jako všichni ostatní. Zazněly zkrátka všechny ty fráze a nesmysly, které kdy Skiba slyšel od vedení kterékoliv zkrachovalé společnosti a od lidí na ně napojených. Všechno jen tisíckrát obehrané divadlo. Všichni se ale drželi scénáře. Všichni – až na něj. Teď čekali, že uslyší něco i od něj – velkého a obávaného Skiby. Už se nemohli dočkat, až trhnou oponou. Všichni si přáli alespoň jedním očkem zahlédnout šarlatána, který vodil loutky ze zákulisí.

Ale tentokrát to bude jinak. Dokud bude dýchat, tu radost jim nedopřeje. Jen ať si žvaní a pošklebují se. On bude dál mlčet. Až dostane kodex a cena jejich akcií stoupne dvakrát, třikrát, čtyřikrát…

Podíval se na hodinky. Ještě dvě minuty.

Hauserův hlas se k němu přes satelitní spojení donesl tak jasně, jako by k němu ten chlap mluvil z vedlejší místnosti. Jen kvůli utajovacímu zařízení kvákal jako kačer Donald. Jeho uřvanost, drzost a chvastounství však nevymazala žádná rušička.

„Lewisi!“ zahlaholil Hauser. „Jak se máte?“

Skiba si dopřál několik sekund mrazivého mlčení. „Kdy budu mít kodex?“

„Skibo, situace se má následovně. Prostřední bratr – Ver-non –, přesně jak jsem předpokládal, se zatoulal v bažinách a nejspíš o něj máme postaráno. Ten druhý, Tom…“

„Já se neptal na bratry. Ti mě nezajímají. Ptal jsem se na kodex.“

„Ale ti by vás měli zajímat. Víte přece, jak se věci mají. Zkrátka a dobře – Tomovi se nějak podařilo vyklouznout vojákům, které jsem najal. Pronásledují ho po řece a možná ho dopadnou dřív, než se mu podaří dostat se do močálu, ale zatím se zdá, že jsem jeho nápaditost podcenil. Jestli ho máme zastavit, pak to musíme udělat nejpozději na druhé straně močálu. Nemůžu riskovat, že se mi i s tou holkou ztratí v horách. Stačíte mě sledovat?“

Skiba ztlumil hlasitost telefonu a tím i ten týrající, arogantní kvákavý hlas. Byl si v tu chvíli stoprocentně jist, že v životě nikoho nenáviděl tak jako teď Hausera.

„A druhý problém je nejstarší syn Philip. Až přijde čas, budu se s ním muset vypořádat. Ještě ho budu chvíli potřebovat, ale až bude zbytečný, nemůžeme připustit, aby si na kodex dělal nároky. Řekl jste to tenkrát vy, nebo já? Totéž platí pro Vernona a Toma. A vlastně i pro tu ženskou, co je s Tomem, pro tu Sally Coloradovou.“

Ve sluchátku bylo dlouho ticho.

„Chápete, co říkám, že ano?“

Skiba vyčkával a snažil se ovládnout. Tyhle rozhovory znamenaly kolosální mrhání časem. Ba co víc – byly doslova nebezpečné.

„Jste tam, Lewisi?“

„Proč to nevyřešíte?“ vyjel Skiba zlostně. „Proč tyhle telefonáty? Vaším úkolem je přivézt mi kodex. Jak to uděláte, je vaše věc, Hausere.“

Z uchechtávání se stal hlasitý řehot. „No to je nádhera. Aby bylo jasno, tak snadno se z toho nevykroutíte. Od začátku víte, co se musí stát. Doufal jste ale, že se o to postarám sám. Tak na to zapomeňte. Nepočítejte s tím, že něco popřete a toho mouřenína, co odvedl špinavou práci, hodíte přes palubu a vy si umyjete ruce. Až přijde čas, řeknete mi, abych je zabil. Je to jediné řešení a vy to víte.“

„Okamžitě přestaňte takhle mluvit. Žádné zabíjení nebude.“

„Ale Lewisi, Lewisi…“

Skibovi z toho začínalo být nevolno. Cítil stahy kolem žaludku a pokoušelo se o něj dávení. Koutkem oka zaznamenal na monitoru počítače další pokles ceny akcií. Burza vůbec nezastavila jejich obchodování a nechávala Lampe zmítat se v bouři. Na něm je teď závislých dvacet tisíc zaměstnanců, miliony nemocných lidí, kteří potřebují léky, je tady jeho žena a děti, dům, dva miliony opcí a šest milionů akcií…

Ze sluchátka uslyšel hlasité krákání. Nejspíš to byl smích. Náhle si připadal slabý jako moucha. Jak jen mohl dopustit, aby to došlo tak daleko? Jak se mu ten chlap mohl vymknout z rukou?

„Nikoho nezabíjejte,“ pronesl, ale než větu dokončil, musel polknout. Cítil, že zmítající se žaludek už dlouho nezvládne. Existují přece i legální způsoby – synové se vrátí s kodexem, on se s nimi dohodne, domluví se na ceně… Věděl však, že se to nestane. Ne, je-li firma Lampe vystavena takovým pomluvám a ohrožena vyšetřováním, ne, pokud se hroutí cena akcií…

Hlas ve sluchátku změkl. „Podívejte, já vím, že je to těžké rozhodování. Jestli se na to skutečně necítíte, vrátím se a na nějaký kodex zapomeneme. Opravdu.“

Skiba ztěžka polkl. Náhle měl pocit, že se knedlíkem v krku nejspíš zadusí. Jeho tři synkové s vlasy jako koudel se na něj usmívali z fotografií ve stříbrných rámečcích na psacím stole.

„Prostě jen řekněte slovo a my se vrátíme. Stačí naznačit.“

„K žádnému zabíjení nesmí dojít.“

„Podívejte, zatím není třeba se rozhodovat. Co kdybyste se na to vyspal?“

Skiba vrávoravě vstal. Snažil se stihnout to ke kůží potaženému a zlatem zdobenému koši na papír z Florencie, ale stačil to jen ke krbu. Zvratky ještě syčely a prskaly v ohništi, když se vrátil k telefonu a vzal do ruky sluchátko, aby do něj něco řekl, ale změnil názor a třesoucí se rukou je pomalu uložil do vidlice. Vzápětí zašátral po nejhořejší zásuvce psacího stolu a vylovil z ní umělohmotnou lékovku.

22

Po půlhodině zaznamenal Tom v pralese jakýsi pohyb. Po stezce se k nim klopýtavě blížila stařena zahalená do šátku. Marisol se k ní se vzlyknutím rozběhla. Pak se mezi nimi rozproudil čilý hovor v jejich mateřštině.

Marisol se po chvíli otočila k Tomovi a Sally. Ve tváři se jí zračila obrovská úleva. „Je to, jak jsem řekla. Vojáci stříleli do vzduchu, aby nás vyděsili. Pak odešli. Lidi je přesvědčili, že jste se v osadě neukázali a ani jste tudy neprojeli. Vrátili se po proudu.“

Když se přiblížili k chýši dona Alfonsa, spatřili ho stát venku a pokuřovat z dýmky. Vypadal bezstarostně, jako by se vůbec nic nestalo. Sotva se objevili na dohled, tvář mu prozářil široký úsměv. „Chori! Pingo! Vylezte a seznamte se se svými novými pány yanquísl Chori ani Pingo sice španělsky nemluví, hovoří jen jazykem tawahka, ale já na ně řvu Španělsky, abych jim dal najevo svoji nadřazenost. Vy na ně musíte řvát také.“

Ze dveří chýše vyšli dva muži. Spíš než nuzné domorodce připomínali pravé atlety. Aby prošli dveřmi, museli se oba sklonit. Jejich od pasu nahoru nahá těla hrála lesknoucími se vypracovanými svaly. Teti, jemuž říkali Pingo, měl paže tetované v západním stylu a v obličeji měl tetování indiánské.

V ruce svíral snad metrovou mačetu. Chori měl přes rameno přehozenou letitou pušku Springfield a kromě ní si nesl hasičskou sekeru.

„Teď naložíme člun. Musíme zmizet z vesnice co nejdříve.“ Don Alfonso byl ve svém živlu.

Sally pohlédla na Toma. „Vypadá to, že naším průvodcem bude on.“

Stařík už s hlasitým křikem a teatrální gestikulací dirigoval Choriho a Pinga při přenášení zásob k řece. Kánoe se pohupovala na svém místě, jako by je nikdy neopustila. Všechno bylo přichystáno během půl hodiny. Zásoby na veliké hromadě uprostřed kánoe Chori s Pingem překryli plachtou, kterou důkladně převázali. Na břehu se mezitím začali shromažďovat vesničané a rozdělávali ohně.

Sally se obrátila k Marisol. „Jsi báječné děvče,“ pochválila ji. „Zachránilas nám život. Dokázala bys v životě všechno, co bys chtěla, víš to?“

Dívka na ni upřela zrak. „Chci jen jedno.“

„A copak?“

„Jet do Ameriky.“ Víc neřekla, ale dál na Sally upírala vážné, inteligentní tmavé oči.

„Doufám, že se ti podaří se do Ameriky dostat,“ přikývla Sally.

Dívka se sebevědomě pousmála a hrdě se napřímila. „Podaří. Don Alfonso to slíbil. Má rubín.“

To už se říční břeh lidmi jen hemžil. Zdálo se, že odjezd se stane příležitostí k lidové veselicí. Skupina žen u ohně vařila společný oběd. Děti se honily kolem, hrály si, smály se a proháněly slepice. Když to vypadalo, že je celá osada pohromadě, prošel davem rozestupujících se lidí don Alfonso. Měl na sobě úplně nové šortky a tričko s nápisem BEZ OBAV. Když došel k Tomovi a Sally, kteří čekali na bambu-sovém molu, byla jeho vrásčitá tvář samý úsměv.

„Rozloučit se přišli všichni,“ sdělil pyšně Tomovi. „Vidíš alespoň, jak moc mě v Pito Sólu milují. Jsem prostě jejich jedinečný don Alfonso Boswas. To je důkaz, že jste si jako průvodce přes močál Meambar vybrali správného člověka.“

Nedaleko zapraskaly nějaké petardy a ozvaly se výbuchy ječivého smíchu. Ženy začaly roznášet jídlo. Don Alfonso vzal Toma a Sally za ruce.

„Teď nastoupíme do člunu.“

Chori a Pingo, kteří byli pořád ještě od pasu nahoru vysvlečení, už v lodi zaujali svá místa. Jeden seděl na přídi a druhý na zádi. Don Alfonso pomohl Tomovi a Sally nastoupit. Oba mladíci stáli každý na jednom konci člunu, drželi lana a čekali s odvázáním na povel. Pak nastoupil sám don Alfonso. Když opět získal rovnováhu, obrátil se a pohlédl do davu. Šum hlasů okamžitě ustal, všichni pochopili, že se chystá k proslovu. Do absolutního ticha promluvil tou nejspisovnější španělštinou.

„Mí přátelé a krajané! Před mnoha lety bylo vyřčeno proroctví, že jednoho dne přijdou bílí lidé a já se s nimi vydám na dalekou cestu. Teď jsou tady. Vyrážíme na nebezpečnou výpravu přes močál Meambar. Prožijeme dobrodružství a spatříme mnohé podivné a úžasné věci, jaké ještě lidské oko nevidělo.

Možná se ptáte, proč tuto velikou cestu podnikáme. Řeknu vám to. Tento Američan sem přijel zachránit svého otce, který přišel o rozum a opustil svoji manželku a rodinu. Vzal s sebou veškerý svůj majetek a je nechal napospas bídě. Jeho ubohá žena pro něj každý den prolévá slzy. Nedokáže uživit rodinu ani ji ochránit před divokými zvířaty. Jejich dům se rozpadá, střecha chátrá a dovnitř zatéká. Nikdo se nechce oženit s jeho sestrami. Brzy budou nuceny stát se poběhlicemi. Jeho synovci začali pít. Tento mladý muž, tento dobrý syn, sem přišel, aby svého otce vyléčil ze šílenství, které jej postihlo, a odvedl ho nazpět do Ameriky, kde se bude moci dožít úctyhodného věku a zemřít ve své síti, aniž by rodině dál způsoboval hanbu a strádání. Jeho sestry si pak konečně najdou manžely, synovci a neteře se o něj postarají ve stáří a on bude moci hrát za horkých odpolední domino, místo aby pracoval.“

Celá osada byla proslovem přímo fascinována. Toma napadlo, že don Alfonso je rozhodně talentovaný vypravěč.

„Už je to dávno, přátelé moji, co se mi zdál sen, že vás takto opustím a odeberu se na velikou cestu na konec světa. Dosáhl jsem věku sto dvacet jednoho roku a můj sen se konečně vyplní. Není mnoho mužů, kteří by takovou věc mohli v mém věku provést. Stále mi koluje bujná krev v žilách, a kdyby byla moje Rosita ještě naživu, usmívala by se každý den.

Sbohem, přátelé! Váš zbožňovaný don Alfonso opouští vesnici se slzami smutku v očích. Navždy na mne vzpomínejte, vypravujte můj příběh svým dětem a řekněte jim, aby ho vyprávěly svým dětem až do konce věků.“

Přístavištěm se rozlehl hlasitý jásot. Ozval se praskot dalších petard a všichni psi se rozštěkali jako o závod. Někteří ze starců začali společně v jednolitém rytmu bušit holemi do země. Člun byl odstrčen do proudu a Chori nastartoval motor. Plně naložená loď se jen zvolna dostávala do tempa a kolem přídě se čeřily mírné vlnky. Don Alfonso stál ve člunu, mával a posílal vzdušné polibky divoce jásajícímu davu ještě dlouho po tom, co člun zmizel za prvním zákrutem.

„Mám pocit, jako bychom právě odlétali v balonu s čarodějem ze země Oz,“ podotkla Sally.

Konečně se don Alfonso posadil a otřel si uslzené oči. „Tak vidíte, jak tu mají svého dona Alfonsa Boswase rádi.“ Uvelebil se na hromadě zásob, dýmku z kukuřičného klasu si napěchoval tabákem a začal se zamyšleným výrazem ve tváři bafat.

„Vám je doopravdy sto dvacet jedna let?“ ujistil se Tom.

Don Alfonso pokrčil rameny. „Nikdo neví, jak je ve skutečnosti starý.“

„Já to vím.“

„Počítal jste si od narození každý rok?“

„Ne, ale počítali to za mě jiní.“

„Takže to doopravdy nevíte.“

„Ale vím. Je to uvedeno v mém rodném listě. Podepsal ho lékař, který mě přiváděl na svět.“

„Kdo je ten lékař a kde je teď?“

„To nemám ponětí.“

„A vy vážně věříte obyčejnému cáru papíru podepsanému nějakým cizím člověkem?“

Tom na starce upřel zrak. Jeho potrhlá logika ho mátla. „Pro lidi jako jste vy máme v Americe profesi,“ řekl nakonec. „Říkáme jim právníci.“

Don Alfonso se hlasitě zachechtal a plácl se do kolen. „To je dobrý vtip. Jsi jako tvůj otec, Tomásito. To byl velice zábavný člověk.“ Ještě chvilku se střídavě pochechtával a bafal z dýmky. Tom zatím rozložil mapu Hondurasu a soustředěně se do ní zahleděl.

Don Alfonso si ji kriticky změřil a najednou ji Tomovi vytrhl z ruky. Prohlédl si ji nejdřív z jedné strany a pak vzhůru nohama. „Co je to? Severní Amerika?“

„Ne, to je jihovýchodní Honduras. Tady je řeka Patuca a tady Brus. Osada Pito Sólo by měla být tady, ale není tu vyznačena. A nejspíš ani močál Meambar.“

„Takže podle téhle mapy neexistujeme a neexistuje ani močál Meambar. Hlavně aby vám tahle veledůležitá mapa nezvlhla. Možná ji jednoho dne budeme potřebovat na pod-pal.“ Don Alfonso se rozchechtal vlastnímu vtipu a ukázal na Choriho a Pinga, kteří pochopili náznak a – ač poněkud opožděně – rozesmáli se s ním, i když nerozuměli ani slovo z toho, co řekl. Don Alfonso se dál bujaře řehnil, až mu tekly slzy z očí, a plácal se při tom do stehen.

„Cesta nám začíná dobře,“ prohlásil, když se uklidnil. „Zažijeme hodně legrace a moc se pobavíme. Jinak bychom z močálu zešíleli a zahynuli.“

23

Tábor byl vybudován s typicky vojenskou precizností na ostrůvku vyvýšené půdy obklopeném bažinou. Philip seděl u ohně, pokuřoval z dýmky a naslouchal večerním zvukům deštného pralesa. Překvapilo ho, s jakým přehledem se Hauser v džungli pohyboval a jak spolehlivě dokázal zorganizovat a uspořádat tábor i rozdělit vojákům jednotlivé úkoly. Po Philipovi nic nechtěl a veškeré jeho nabídky pomoci odmítal. Ne že by se Philip zrovna hrnul do lovu obřích krys v bahně, aby bylo co k večeři. Alespoň měl dojem, že to nic jiného než krysy být nemůže. Nesnášel však pocit vlastní neužitečnosti. Jeho otec si určitě nepředstavoval, že tu bude vysedávat u ohně, kouřit dýmku a čekat, až za něj všechnu práci udělají ostatní.

Odkopl doutnající kus dřeva nazpátek do ohniště. K čertu s tím jeho „úkolem“. Od dob krále Leara, který rozdělil své království, snad otec nemohl ušít na děti horší boudu.

Ocotal, průvodce, kterého vyzvedli v tom ubohém hnízdě, seděl stranou u ohně, přikládal a vařil rýži. Zvláštní chlapík – nevelký, mlčenlivý a hlavně neustále navýsost důstojný. Philipa na něm cosi neskutečně přitahovalo. Zdálo se mu, že Ocotal patří k lidem, kteří disponují neotřesitelnou vnitřní vírou v sebe sama. Své práci rozhodně rozuměl.

Labyrintem bočních ramen je den za dnem vedl s naprostou jistotou, aniž by sebeméně zaváhal či bral alespoň na vědomí Hauserovy narážky, poznámky a dotazy. Zároveň zachovával absolutní netečnost vůči pokusům kohokoliv o navázání hovoru.

Philip vyklepal zbytek nedokouřeného tabáku a v duchu se pochválil za prozíravost, díky níž si na cestu přibalil pár plechovek značky Dunhill Early Morning. Když si dýmku opět nacpával, zároveň si přislíbil, že kouření omezí. Zvlášť výrazně ho v tom podporovala připomínka otcovy rakoviny. Omezí to, ale až skončí tohle martýrium. Momentálně byl kouř jediným účinným prostředkem k zapuzení komárů.

Za Philipovými zády se ozvaly výkřiky. Když se otočil, spatřil Hausera vracejícího se z lovu. Čtyři vojáci za ním nesli na tyči zavěšeného zabitého tapíra. Když úlovek pověsili na silnou větev, Hauser je nechal pracovat a zamířil k Philipovi. Byla z něj slabě cítit směsice kolínské, tabáku a krve. Vytáhl doutník, ořízl ho a zapálil si. Zhluboka vdechl kouř a vypustil ho nosem jako drak.

„Pokroky děláme přímo vynikající, nemyslíte, Philipe?“

„Obdivuhodné.“ Ohnal se po komárovi. Nechápal, jak je možné, že Hauser není vůbec poštípaný. Přitom ho ani jednou neviděl použít repelent. Možná má v žilách smrtelnou koncentraci nikotinu, pomyslel si. Neušlo mu, že Hauser tlusté doutníky Churchill šlukuje jako většina lidí cigarety. Zvláštní, že jeden člověk na to zemře a druhý díky tomu přežívá.

„Říká vám něco Čingischánovo dilema?“ otázal se zadumaně Hauser.

„Netuším, o čem to je.“

„Čingischán chtěl být pohřben ve stejném luxusu, v jakém žil: s hromadami klenotů, s konkubínami i s koňmi, aby ho provázeli posmrtným životem. Byl si však jist, že jeho hrob bude vyloupen a on bude připraven o všechny slastí, na něž má na onom světě nárok. Usilovně o tom přemýšlel, ale žádné řešení ho nenapadalo. Nakonec se tedy obrátil na nejmoudřejšího muže své říše, velkého vezíra.

‚Co mám udělat, aby můj hrob nebyl vykraden?‘ zeptal se ho.

I vezír velmi dlouho přemýšlel, až nakonec přišel s řešením. Když je Čingischánovi sdělil, byl vládce spokojen. Po Čingischánově smrti vezír plán realizoval. Deset tisíc dělníků poslal do odlehlých a pustých hor Altaje, kde vytesali ve skále obrovskou hrobku. Tu naplnili zlatem, drahokamy, vínem, hedvábím, slonovinou, santalovým dřevem a kadidlem. Pro potěšení velikého chána na onom světě bylo obětováno více než sto krásných panen a tisícovka koní. Následoval slavný pohřeb s velkou hostinou uspořádanou pro dělníky a pak bylo Čingischánovo tělo uloženo do hrobky. Důkladněji zapečetili, celé okolí zasypali hlínou a deset tisíc jezdců jezdilo údolím tam a zpět, aby se zahladily stopy po provedených pracích.

Když se dělníci s jezdci vrátili, vezír jim vyrazil vstříc s chánovým vojskem a dal je do jednoho pobít.“

„Odporné.“

„Pak vezír spáchal sebevraždu.“

„Blázen. Mohl být bohatý.“

Hauser se uchechtl. „Ano, ale on byl především loajální. Věděl, že takové tajemství nemůže být svěřeno ani jemu –nejdůvěryhodnějšímu ze všech. Mohl by je prozradit, kdyby mluvil ze spaní, kdyby byl mučením donucen hovořit nebo by podlehl vlastní hrabivosti. Byl slabým článkem celého plánu, a musel tudíž zemřít.“

Philip zaslechl hlasité mlasknutí. Když se otočil, uviděl, jak vojáci v roli úspěšných lovců mačetami vyvrhují ulovené zvíře. Vnitřnosti se právě vyvalily z rozseknutého trupu a s pronikavým plesknutím dopadly na zem. Philip přivřel oči a znechuceně se odvrátil. Uvažoval, že vegetariánství může mít něco do sebe.

„A tím se dostáváme k jádru věci, Philipe. K onomu slabému článku vezírova plánu. Stačilo, aby se Čingischán se svým tajemstvím svěřil jednomu jedinému člověku.“ Hauser prudce vyfoukl modravý oblak čpavého kouře. „Otázka zní, Philipe: Komu jedinému se váš otec svěřil?“

To byla dobrá otázka a Philip sám si s ní už nějaký čas lámal hlavu. „Žádná přítelkyně ani exmanželka to nebyla. Na své lékaře a právníky v jednom kuse nadával. Tajemníci mu jeden jako druhý utekli. Žádné opravdové přátele neměl. Jediným člověkem, jemuž věřil, byl jeho pilot.“

„Jenže jak už jsem zjistil, ten v tom nejede.“ Hauser sevřel doutník v ústech, až se vztyčil jako doutnající vykřičník. „Máme tu zádrhel, Philipe. Nežil váš otec dvojím životem? Neměl nějaký tajný vztah? Co třeba nemanželský syn, kterému by dával přednost před vámi třemi?“

Philipovi přeběhl po zádech mráz. „Nemám ponětí.“

Hauser mu pokynul rukou svírající mezi prsty doutník. „A hned je o čem přemýšlet, co?“

Pak se odmlčel. To chvilkové sblížení dodalo Philipovi odvahu k otázce, která ho už nějaký čas pronásledovala. „Co se mezí vámi a otcem stalo?“

„Věděl jste, že jsme byli kamarádi od dětských let?“

„Ano.“

„V Erie jsme vyrůstali společně. Hrávali jsme fotbal ve čtvrti, kde jsme bydleli, spolu jsme chodili do školy a společně jsme poprvé zašli do bordelu. Mysleli jsme si, že se navzájem dokonale známe. Když se ale ocitnete v džungli a musíte se rvát o přežití, začnou vycházet najevo věci, o nichž jste do té doby neměl tušení. Dozvíte se sám o sobě naprosté novinky. Zjistíte, kdo doopravdy jste. A přesně tohle se nám stalo. Zabředli jsme do pekla džungle, kde jsme vyhladovělí, poštípaní a polomrtví zimnicí a horečkou bloudili jako mátohy a zjistili, co v nás ve skutečnosti je. Jestlipak víte, na co jsem přišel? Pochopil jsem, že se mi váš otec hnusí.“

Philip se na Hausera upřeně zahleděl. Ten pohled opětoval a jeho tvář byla klidná, nehybná a neproniknutelná jako vždy. Philip cítil, jak mu po celém těle naskakuje husí kůže. Teprve po chvilce se odvážil zeptat: „A co jste objevil v sobě, Hausere?“

Neušlo mu, že ho tou otázkou zaskočil. Hauser se vzápětí zasmál, ohodil nedopalek doutníku do ohně a vstal. „To se brzy dozvíte.“

24

Kánoe se prodírala hutnou kalnou vodou, až motor kvílel námahou. Řeka se donekonečna dělila, pak se změnila v labyrint ramen a stojatých rozlehlých tůní obklopených záplavou páchnoucího a třaslavého bahna. Ať Tom pohlédl kamkoliv, všude se chvěla mračna bzučícího hmyzu. Na přídi stál Pingo vysvlečený do půli těla a obrovskou mačetou čas od času přetnul liánu křížící kánoi cestu. Ramena byla leckde příliš mělká, takže nemohli použít motor. V takových případech ho vždy Chori vyzdvihl z vody a chopil se bidla. Don Alfonso setrvával v neměnné pozici na hromadě vybavení a zásob, již zakrývala plachta. Uvelebil se na ní se zkříženýma nohama jako mudrc, zuřivě bafal z dýmky a civěl do dáli. Pingo musel několikrát vysekat v kmeni zpola potopeného stromu zářez, aby bylo možné člun protáhnout.

„Co je to za příšerný hmyz?“ vykřikla Sally, když se už po bůhvikolikáté s hlasitým plesknutím ohnala.

„Ovádi,“ poučil ji don Alfonso, sáhl do kapsy a vytáhl dýmku z kukuřičného klasu. Natáhl se k Sally. „Měla byste začít kouřit, seňorito. Odhání to hmyz.“

„Ne, díky. Kouření způsobuje rakovinu.“

„Naopak – kouření je velmi zdravé a vede k dobrému zažívání a dlouhověkosti.“

„Určitě.“ Znechuceně nakrčila nos.

Nořili se stále hlouběji do močálu, rostliny jako by se na ně ze všech stran tlačily a vytvářely neproniknutelné stěny z lesklých listů, kapradin a lián. Hutný a nehybný vzduch páchl bahenním plynem a loď se jím prodírala jako horkou polévkou.

„Jak víte, že se můj otec vydal právě tudy?“ pochyboval Tom.

„Močálem Meambar vede spousta kanálů, ale jen jedním se dá proplout na druhou stranu. Já, don Alfonso, tu cestu znám stejně jako ji znal tvůj otec. Vidím stopy.“

„Co vidíte?“

„Před námi tu projely tři skupiny. Ta první asi před měsícem. Druhou a třetí od sebe dělilo pouze několik dní a propluly tudy zhruba před týdnem.“

„Podle čeho tohle všechno poznáte?“ užasla Sally.

„Přečtu to z vody. Vidím zásek v potopené kládě, useknutou liánu, stopu po bidle v písčině pod vodou i rýhu po kýlu v bahnité mělčině. V téhle stojaté vodě vydrží takové stopy celé týdny.“

Sally ukázala na strom. „Podívejte, tamhle je strom gum-bo-limbo neboli Bursera simaruba. Mayové jeho mízu používají na hmyzí štípnutí.“ Otočila se na dona Alfonsa. „Zajeďme si jí trochu nabrat.“

Don Alfonso vytáhl dýmku z úst. „Z tohohle stromu už sbíral mízu můj dědeček. My jí říkáme lucawa.“ Zahleděl se na Sally s nebývalým respektem. „Nevěděl jsem, že jste cu-randera (mastičkářka, španělsky – pozn. překladatele).“

„To nejsem,“ namítla Sally. „Nějaký čas jsem prožila na severu mezi Mayi. Studovala jsem jejich medicínu. Jsem etnofarmakoložka.“

„Etnofarmakoložka? To musí být na ženu hodně složité povolání.“

Zamračila se. „V naší kultuře mohou ženy dělat všechno, co mohou muži, a naopak.“

Den Alfonso prudce povytáhl obočí. „Tomu nevěřím.“

„Je to pravda,“ namítla vzdorovitě Sally.

„V Americe ženy loví a muži chovají děti?“

„Takhle jsem to nemyslela.“

Don Alfonso se vítězně pousmál a znovu si vložil troubel dýmky do úst. Považoval spor za vyhraný. Ještě na Toma nápadně mrknul. Sally po Tomovi střelila pohledem.

A to jsem přitom neřekl ani slovo, pomyslel si Tom podrážděně.

Chori manévroval s kánoí ke stromu. Sally sloupla mačetou pruh kůry a z dřeně začala stékat v načervenalých kapkách míza. Sally jí trochu seškrábla, vyhrnula si kalhoty a namazala poštípané nohy. Pak si stejným způsobem ošetřila i krk, zápěstí a hřbety rukou.

„Vypadáte děsně,“ zhodnotil její úsilí Tom.

Sally ze stromu břitem mačety seškrábla další dávku lepkavé mízy a napřáhla mačetu k němu. „Tome?“

„Na to zapomeňte, tohle svinstvo na mě patlat nebudete.“

„Pojďte sem.“

Tom přistoupil o krok blíž a Sally mu mízu vetřela do ošklivě seštípaného zátylku. Svěděni a pálení začalo téměř okamžitě ustupovat.

„Jaké to je?“

Zakroutil krkem. „Lepí to, ale jinak fajn.“ Neméně příjemný mu byl dotek jejích chladných dlaní.

Sally mu podala mačetu s další dávkou mízy. „Nohy a ruce si můžete namazat sám.“

„Díky.“ Poslechl už bez odporu, překvapený, jak ta záhadná látka funguje.

Dokonce i don Alfonso si posloužil. „To je pozoruhodné – yanquí zná léčebná tajemství rostlin. Opravdová curande-ra. Žiju sto jedenadvacet let a pořád ještě existují věci, které jsem neviděl.“

To odpoledne minuli první skálu. Zarůstající mýtinu za ní, vytvořenou na vyvýšeném ostrově, ozařovalo slunce.

„Tady se utáboříme,“ rozhodl don Alfonso.

Přirazili s kánoí ke skále a uvázali ji. Pingo s Chorim vyskočili s mačetami v rukou, přelezli balvany u břehu a dali se do vysekávání nového porostu. Don Alfonso zahájil obhlídku terénu. Tu a tam hrábl nohou do trávy, tady zvedl utnutou liánu, jinde zase list.

„To je úžasné,“ vydechla náhle Sally s vykulenýma očima. „Tamhle je zorillol Skunčí kořen, jedna z nejdůležitějších léčivek Mayů. Z listů připravují bylinnou lázeň a kořen používají na bolesti a vředy. Říkají tomu payche. A tohle je suprecayol“ Sally začala trhat listy z jakéhosi keře, smotala je do ruličky a důkladně k nim přičichla. Napřáhla ruku: „Strom Sweetia panamensis. Skutečně úžasné. Tady je jedinečný ekosystém v malém. Nebude vám vadit, když si obohatím sbírky?“

„Poslužte si,“ nebránil jí Tom.

Sally zamířila hlouběji do pralesa a dala se do sbírání.

„Vypadá to, že tu před námi už někdo tábořil,“ poznamenal Tom k donu Alfonsovi.

„Ano. Tahle velká plocha byla poprvé vysekána asi před měsícem. Tady jsou vidět zbytky ohniště a chatrče. Naposledy tu lidé byli zhruba před týdnem.“

„Tohle všechno vyrostlo za týden?“

Don Alfonso přikývl. „Prales nemá rád prázdná místa.“ Hrábl do pozůstatků ohniště, po chvilce cosi vylovil a podal to Tomovi. Ten poznal kroužek z doutníku Čuba Libře. Byl už plesnivý a zpola rozpadlý.

„Otcova značka,“ poznamenal Tom, aniž by předmět spustil z očí. Náhle se ho zmocnil zvláštní pocit. Tady byl otec, tábořil přímo na tomto místě a vykouřil doutník. Uschoval kroužek do kapsy a dal se do sbírání dřeva na oheň.

„Než tady vezmeš kus dřeva do ruky,“ doporučil mu don Alfonso, „musíš ho proklepat klackem, abys odehnal mravence, hady a veinte cuatros.“

„Veinte cuatros?“ podivil se Tom.

„Je to hmyz, který vypadá jako termit. My mu říkáme veinte cuatros – čtyřiadvacet, protože když tě kousne, nejsi čtyřiadvacet hodin schopen pohybu.“

„Vynikající vyhlídky.“

Za hodinu Tom spatřil Sally, která se z džungle vynořila s dlouhou holí přes rameno. Na ní visely svazky rostlin, kusy kůry i kořeny. Don Alfonso vzhlédl od kotlíku, v němž vařil papouška, a sledoval její příchod.

„Curandera, vy mi připomínáte mého dědečka dona Ca-liho. Ten se každý den vracel z pralesa zrovna takhle, jenže vy jste hezčí než on. Byl starý a scvrklý, vy jste pevná a přímo k nakousnutí.“

Sally rozvěšovala nasbírané rostliny. Nadzemní částí i kořeny upevňovala na klacek poblíž ohně, aby se co nejrychleji usušily. „Vyskytují se tu neuvěřitelně pestrá rostlinná společenstva,“ sdělovala vzrušeně Tomovi. „Julian bude mít opravdu radost.“

„Báječné.“

Tom se obrátil k Chorimu a Pingovi, kteří právě stavěli chatrč, zatímco don Alfonso vykřikoval příkaz za příkazem a zahrnoval je kritikou. Oba muži začali tím, že do země zarazili šest pevných kůlů, přichystali kostru z pražných větví a přes ni upevnili plachty z umělé hmoty. Mezi kůly pak zavěsili spací sítě. Každá byla vybavena závěsem proti komárům. Poslední díl plachtoviny zavěsili kolmo a oddělili část vnitřního prostora chatrče, čímž vytvořili soukromí pro Sally.

Když byli hotovi, odstoupili a počkali, až don Alfonso s přimhouřenýma očima zkontroluje jejich dílo. Nakonec přikývl a otočil se k ostatním. „Tady vám nabízím dům stejně dobrý jako ty americké.“

„Příště Chorimu a Pingovi pomůžu,“ prohlásil Tom.

„Jak si přeješ. Curandera tady má vlastní ložnici. Tu je možné zvětšit pro případ, že by potřebovala společnost.“ Významně zamrkal. Tom si uvědomil, že se proti své vůli červená.

„Docela klidně budu spát sama,“ ujistila je Saily příkře.

Don Alfonso se zatvářil zklamaně. Naklonil se k Tomovi, jako by mu chtěl sdělit cosi důvěrného, jeho hlas však dolehl k uším všech obyvatel improvizovaného tábora. „Je to velice krásná žena, Thomasi, i když je stará.“

„Když dovolíte –je mi devětadvacet.“

„No, seňorito, tak to jste ještě starší, než jsem si myslel. Thomasi, musíš si pospíšit. Už teď je na vdávání skoro stará.“

„V naší kultuře,“ vložila se do toho Sally, „je devětadvacetiletá žena považována za mladou.“

Don Alfonso jen smutně zavrtěl hlavou. Tom už nedokázal déle potlačovat smích.

Sally se k němu otočila. „Co je vám k smíchu?“

„Ten střet civilizací,“ vyhrkl Tom, když konečně popadl dech.

Sally okamžitě přešla do angličtiny. „Tyhle sexistické spiklenecké narážky, co si tu s tím špinavým staříkem prohazujete, se mi vůbec nelíbí.“ Pak se obrátila k donu Alfonsovi. „Na muže, kterému je údajně sto jedenadvacet let, věnujete opravdu hodně času myšlenkám na sex.“

„Na lásku muž nikdy nepřestane myslet, seňorito. Ani když zestárne a jeho nástroj se mu scvrkne jako ananas na slunci. Možná mně je sto jedenadvacet let, ale krev mám pořád jako mladík. Víš, Thomasi, moc rád bych se oženil se ženou jako je Sally, jen by jí muselo být šestnáct a musela by mít pevné prsy trčící vzhůru…“

„Done Alfonso,“ přerušila ho okamžitě, „nemyslíte, že by té dívce vašich snů mohlo být alespoň osmnáct?“

„Pak už by nemusela být panna.“

„V naší zemi,“ namítla Sally, „se většina žen nevdá, dokud jim není alespoň osmnáct let. Hovořit o vdávání šestnáctileté dívky je nechutné.“

„Omlouvám se! Mělo mě napadnout, že ve studeném podnebí Severní Ameriky vyspívají dívky pomaleji. Tady je ale šestnáctiletá…“

„Přestaňte s tím!“ vykřikla Sally a zacpala si uši. „Už dost! Done Alfonso, mám těch vašich řečí o sexu až po krk!“

Pokrčil rameny. „Jsem starý muž, curandera, což znamená, že mohu hovořit a žertovat, jak se mi zlíbí. Vy takovou tradici v Americe nemáte?“

„V Americe staří lidé v jednom kuse nemluví o sexu.“

„A o čem se baví?“

„Povídají si o vnoučatech, o počasí, o Floridě a tak.“

Don Alfonso zavrtěl smutně hlavou. „Zestárnout v Americe musí být opravdu nuda.“

Sally zamířila do chatrč. Než za ní zapadly dveře, sjela Toma vzteklým pohledem. Tom se nemohl ubránit podráždění. Co zase řekl nebo udělal, že ho tak nespravedlivě obvinila ze sexistických narážek?

Don Alfonso pokrčil rameny, znovu si zapálil vyhaslou dýmku a hovořil stejně hlasitě jako dosud. „Tomu nerozumím. Je jí devětadvacet a není vdaná. Její otec bude muset zaplatit obrovské věno, aby se jí zbavil. A přitom jsi tady ty – málem stařec a bez ženy. Proč se vy dva nevezmete? Jsi snad homosexuál?“

„Ne, done Alfonso.“

„Jestli ano, nic se neděje, Thomasi. Chori se o tebe postará. Není vybíravý.“

„Ne, díky.“

Don Alfonso opět užasle zavrtěl hlavou. „Pak už to nechápu vůbec. Thomasi, nesmíš si nechat uniknout příležitost.“

„Sally je zasnoubená,“ namítl Tom. „Slíbila sňatek jinému muži.“

Donu Alfonsovi obočí přímo vystřelilo vzhůru. „Aha. A kde je ten muž teď?“

„V Americe.“

„Pak ji nemůže milovat!“

Tom přimhouřil oči a ohlédl se po chatrči. Hlas dona Alfonsa se nesl jako zvon.

Vzápětí se z chatrče ozvala Sally. „Miluje mě a já miluji jeho! A byla bych vám vděčná, kdybyste už oba sklapli!“

Z pralesa se ozval výstřel a don Alfonso vstal. „Náš druhý chod,“ oznámil. Zdvihl mačetu a vydal se do míst, odkud prásknutí zaznělo.

Tom vstal a odnesl si do chatrče spací síť. Sally právě věšela nasbírané byliny najeden z opěrných kůlů.

„Don Alfonso je oplzlý dědek a sexistické prase,“ prohlásila rozhorleně. „A vy jste zrovna takový.“

„Vede nás přes močál.“

„Ty jeho poznámky mi vadí. Stejně jako vaše mrkání na znamení souhlasu.“

„Nemůžete čekat, že se bude chovat tak, aby se zalíbil i feministkám.“

„Neslyšela jsem žádnou narážku, že byste byl na ženění příliš starý vy, a přitom jste o dobré čtyři roky starší než já. To jen žena je na vdavky stará.“

„Uklidněte se, Sally.“

„Nepotřebuju se uklidnit!“

Dřív než stihl Tom něco říci, ozval se zvenčí don Alfonso. „Podává se první chod – vařený papoušek s maniokovým vývarem. Pak přijde na řadu tapíří steak. Všechno zdravé a chutné! Přestaňte se hádat a pojďte se najíst!“

25

Buenos tardes,“ zahučel Ocotal, když se posadil k ohni vedle Philipa. „Buenos tardes,“ odvětil překvapeně Philip, sotva vyjmul dýmku z úst. Bylo to poprvé, co na něj Ocotal promluvil.

Dostali se k rozlehlé laguně na okraji bažiny a utábořili se na písčitém ostrově, který měl dokonce i pláž. Hmyz zmizel, vzduch tu byl svěží a poprvé za celý týden Philip viděl alespoň v jednom směru dál než na pět metrů. Jediným kazem na kráse byl fakt, že voda pleskající o břeh měla barvu černé kávy. Hauser byl jako obvykle se dvěma vojáky na lovu a ostatní dřepěli u druhého ohně a mastili karty. Vzduch byl prosycen vedrem a zlatozeleným světlem pozdního odpoledne. Vlastně je to tu docela příjemné, napadlo Philipa.

Ocotal se náhle prudce předklonil. „V noci jsem slyšel, co si říkají vojáci.“

Philip jen povytáhl obočí. „No a?“

„Nereagujte na to, co vám řeknu. Chystají se vás zabít.“ Řekl to tak tiše a rychle, až Philip pochyboval, že rozuměl dobře. Zatímco mu obsah Ocotalova sdělení zvolna docházel, otupěle seděl jako přimražený.

„Chtějí zabít i mě,“ pokračoval.

„Jste si jistý?“ Byl zcela ochromený.

Ocotal přikývl.

Philipa se zmocnila panika, snažil se však logicky uvažovat. Dá se Ocotalovi věřit? Nemohlo jít o nějaké nedorozumění? Proč by ho Hauser zabíjel? Aby mu ukradl dědictví? To bylo docela možné. Hauser nebyl žádný dobroděj. Koutkem oka se ubezpečil, že vojáci stále sedí u ohně, hrají karty a zbraně mají opřené o strom. Na druhou stranu mu to ale připadalo nemožné. Připadal si jako ve špatném filmu. Hauser tak jako tak vydělá milion dolarů. To se pak přece lidé jen tak nezabíjejí…, nebo snad ano? „Co máte v plánu?“ , „Ukrást člun a zmizet. Schovat se v močále.“

„Myslíte teď?

„Chcete si počkat?“

„Ale vždyť jsou tu vojáci. Nepodaří se nám zmizet. A co vlastně říkali, že vás napadlo zrovna tohle? Třeba to bylo jen nějaké nedorozumění.“

„Dobře mě poslouchejte, vy zabedněnce,“ zasyčel Ocotal. „Uineníčas. Já jdu hned. Jestli chcete, pojďte se mnou. Jestli ne, adiós.“

Zvolna a jakoby líně vstal a klidně zamířil k pláži, kde byly na písku vytažené kánoe. Philip zatékal očima po vojácích. Stále hráli karty a nic jiného je očividně nezajímalo. Z místa pod stromem, kde seděli, nemohli ke člunům vidět.

Co dělat? Připadal si jako ochromený. Bez přípravy či varování stál před zásadním rozhodnutím. Bylo to šílené. Opravdu by byl Hauser tak chladnokrevný? Nebo si snad chce svoji polívčičku přihřát Ocotal?

Ten už se loudal po pláži a naoko lhostejně pokukoval po korunách stromů. Zastavil se u jedné z lodí a pomalu ji začal kolenem postrkovat do vody. Dělal to tak pomalu, že pohyb kánoe po písku nebyl téměř znát.

Seběhlo se to všechno příliš rychle. On bohužel vůbec neví, co je Hauser zač. Je doopravdy schopen vraždy? Pravda, zrovna roztomilý chlapík to není. Je v něm cosi divně zlověstného. Philip si vzpomněl, s jakým potěšením uťal hlavu ulovenému aguti, na jeho úsměv, když si všiml krvavé skvrny na Philipově košili, i na to, jak mu řekl to se brzy dozvíte.

To už měl Ocotal loď celou ve vodě. Klidně nastoupil, ze dna sebral bidlo a chystal se odrazit.

Philip se zvedl a rychle vykročil k pláži. Ocotal už dostal člun kousek od břehu, bidlo měl opřené o dno a byl připraven kánoi odstrčit. Ještě počkal, než se k němu Philip přebrodí a nastoupí. Pak zarazil bidlo do písčitého dna a tiše loď odrazil do vod močálu.

26

Následujícího rána pěkné počasí zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku. Obloha se zatáhla temnými mračny, hřmělo a zanedlouho se spustil liják. Když Tom a jeho společníci vyrazili na další cestu, byla už hladina řeky šedivá a zpěněná pod náporem prudce bušícího deště. Hluk takového množství vody řítící se neprostupnou vegetací k zemi ohlušoval. Labyrint ramen, jímž se proplétali, se ještě zúžil a byl čím dál spletitější. Tom si nikdy nepředstavoval močál tak neprostupný, tajemný a nebezpečný. Pochyboval, že don Alfonso vůbec ví, kudy pokračovat.

Odpoledne lijavec ustal tak náhle, jako by někdo nahoře otočil kohoutkem. Ještě pár minut voda stékala po kmenech stromů s hlukem připomínajícím vodopád. Džungli zahalila lezavá mlha, do níž znělo bušení kapek padajících z listí.

„A komáři jsou tu zase.“ Sally vzápětí jednoho plácla.

„Jejenes. Muchničky,“ vysvětlil don Alfonso, zapálil si dýmku a zahalil se do oblaku odporně páchnoucího modravého kouře. „S každým kousnutím si s sebou odnesou kousíček vašeho masa. Vznikly z dechu samotného ďábla po noci prohýřené s mizernou aguardiente.“

Cestu jim čas od času zablokovaly splývající liány a vzdušné kořeny. Pingo zůstal na přídi a klestil cestu mačetou, Chori na zádi odpichoval kánoi bidlem. Po každém úderu mačety do zelené opony padal do vody hmyz a stromové žáby. To byl signál pro piraně, jež se nemilosrdně vrhaly na hostinu. Pingo mával mačetou napravo nalevo, většina lián a popínavých rostlin skončila vždy ve vodě. Když klestil cestu jedním obzvlášť úzkým ramenem, nečekaně vykřikl: „Heculu!“

‚Avispa! Vosy!“ vyjekl don Alfonso, skrčil se a zakryl si hlavu kloboukem. „Nehýbat se!“

Ze závěsu popínavého rostlinstva se vyřítil hutný černý hučící mrak. Tom, který se rovněž stihl jen přikrčit a zakrýt si hlavu, ucítil téměř okamžitě bušení do zad následované pronikavým pálením vosích žihadel.

„Neohánějte se po nich!“ vykřikl don Alfonso. „Rozzuří se ještě víc!“

Neměli na vybranou – museli počkat, až vosy přestanou bodat. Bzučící mračno zmizelo stejně rychle, jako se objevilo, a Sally se dala do ošetřování. Naštěstí jí ještě zbyla nasbíraná míza ze stromu gumbo-limbo. Pak mohli zase pokračovat dál.

Kolem poledního se v zelené klenbě nad jejich hlavami ozval podivný zvuk. Připomínal hlasité mlaskání a srkání tisíců úst a doprovázelo ho zvláštní šustění větví, které nabývalo na síle, až připomínalo mohutný vichr. Pak se mezi listím začaly míhat jakési temné siluety.

Chori položil bidlo na dno člunu a v jeho rukou se okamžitě objevil nevelký luk a šíp. Zamířil vzhůru, napjatý a připravený kdykoliv vystřelit.

„Mono chucuto, „ pošeptal Tomovi don Alfonso.

Než stačil Tom něco říci, tětiva zabzučela a šíp vyletěl. Nad nimi se cosi zazmítalo a pak z klenby větvoví padala černá opice. Ještě žila a z posledních sil se neúspěšně snažila zachytit se větví. Nakonec s hlučným plácnutím dopadla na hladinu asi půldruhého metru od lodi. Chori vyskočil, hrábl po ní a vytáhl ji za černou srst z vody těsně předtím, než zběsile rozvířená hladina naznačila, že nebyl jediný, koho to napadlo.

„Ehi! Ehi!“ vyrazil ze sebe se širokým úsměvem. „Jaka-ri (druh opice – pozn. překladatele)! Mňam!“

, Jsou hned dvě!“ prohlásil nesmírně vzrušeně don Alfonso. „To byla opravdu skvělá trefa, Tomásito. Matka s mládětem.“

Opičí mládě se stále křečovitě drželo matčiny srsti a kvílelo hrůzou.

„Opice? Vy jste zastřelili opici?“ vyjekla roztřeseným hlasem Sally.

„Ano, curandera. To je štěstí, co?“

„Štěstí? To je hnusí“

Donu Alfonsovi pohasl úsměv ve tváři. „Vy nerada opici? Mozek tohohle druhu lehce opečený v lebce je skutečná delikatesa.“

„Nemůžeme přece jíst opici!“

„Pročpak ne?“

„Proč? Protože je to… je to v podstatě kanibalismus.“ Otočila se k Tomovi. „Jak jste mu mohl dovolit zastřelit opici?“

„Já jsem mu žádné střílení nedovoloval.“

Chori, který nerozuměl jedinému slovu a stále se pyšně usmíval, jim opici hodil na dno člunu pod nohy. Civěla na ně nevidoucíma očima, které pomalu vyhasínaly, s jazykem zpola vyplazeným. Mládě seskočilo z matčina mrtvého těla a v hrůze se přikrčilo. Ručkama si zakrylo hlavu a dalo se do pištivého nářku.

„Ehi! Ehi!“ ozval se Chori, natáhl se po opičím mláděti a druhou rukou už zdvíhal mačetu, aby mu zasadil ránu z milosti.

„Ne!“ zarazil ho Tom a popadl opičátko za černou srst. Jakmile se mládě ocitlo v jeho náručí, pohodlně se uvelebilo a zmlklo. Chori se zdviženou mačetou na něj překvapeně vytřeštil oči.

Don Alfonso se předklonil. „To nechápu. Jak jste to myslela s tím kanibalismem?“

„Done Alfonso,“ odpověděl namísto Sally Tom, „my opice považujeme za téměř lidské bytosti.“

Don Alfonso cosi Chorimu ostře řekl a úsměv v Choriho tváři vystřídal výraz zklamání. Don Alfonso se otočil k Američanům. „Nevěděl jsem, že pro obyvatele Severní Ameriky jsou opice posvátné. Pravda je, že jsou to skoro lidští tvorové, až na to, že jim bůh dal místo chodidel ruce. Omlouvám se. Kdybych to věděl, nedovolil bych mu ji zabít.“ Znovu na Choriho ostře vyjel a člun se dal okamžitě do pohybu. Pak zdvihl mrtvou opici a hodil ji do vody. Ta se okamžitě rozvířila a tělo zmizelo.

Tom cítil, jak se opičí mládě snaží zavrtat se mu co nejhlouběji do ohbí lokte. Za tichého kňourání se snažilo najít si teplý důlek. Pohlédl na ně. Titěrná černá tvářička s velikýma vykulenýma očima se k němu obrátila a pak po něm mládě natáhlo ručku. Nebylo delší než dvacet centimetrů a vážit mohlo nanejvýš něco málo přes kilogram. Chlupy mělo hebké a krátké, oči temně hnědé, drobounký růžový nosík, malá, téměř lidská ouška a drobné dlaně s jemnými prstíky tenkými jako párátka.

Tom si uvědomil, že se na něj Sally s úsměvem dívá.

„Co je?“

„Vypadá to, že máte nového kamaráda.“

„Ale ne.“

„Ale ano.“

Opička se konečně vzpamatovala z prožité hrůzy. Začala Tomovi šplhat po paži a tápat mu po hrudi. Titěrnýma černýma ručkama prozkoumávala záhyby jeho oblečení a tiše přitom pomlaskávala.

„Čistí si vás,“ ozvala se Sally. „Hledá vši.“

„Doufám, že ho zklamu.“

„Podívej se, Thomasi,“ přisadil si don Alfonso. „Ona si myslí, že jsi jeho matka.“

„Jak můžete jíst takhle krásné tvory?“ nechápala Sally.

Don Alfonso pokrčil rameny. „Všichni tvorové v pralese jsou krásní, curandera.“

Tom cítil, jak mu opička prohrabává záhyby košile. Pomalu šplhala nahoru a knoflíky používal jako úchyty. Pak nadzdvihla zapínání obrovské kapsy, chvilku ji prozkoumávala rukou, zamlaskala, vlezla dovnitř a uvelebila se. Seděla se založenýma rukama a s mírně zdviženým nosíkem vykukovala ven.

Sally zatleskala a rozesmála se. „Tedy Tome, teď si vás doopravdy oblíbila.“

„Co jedí?“ zeptal se Tom dona Alfonsa.

„Všechno. Hmyz, listí, larvy. Svého nového přítele uživíš snadno.“

„Kdo řekl, že ho budu mít na starost já?“

„On si tě vybral, Tomásito. Teď už k sobě patříte.“

Tom pohlédl na opičku, která se rozhlížela jako domácí pán po svém panství.

„Malý chlupatý prevít,“ poznamenala Sally anglicky.

„Chlupatý prevít. A už má jméno.“

Odpoledne dopluli do zvlášť spletitého labyrintu ramen. Don Alfonso přikázal zastavit člun a víc než deset minut zkoumal vodu. Ochutnával ji, házel do ní kuličky rozžvýkaného papíru a sledoval, jak zvolna klesají ke dnu.

„Máme problém,“ usoudil nakonec.

„Zabloudili jsme?“ předpokládal Tom.

„Ne. Zabloudili oni.“

„Kdo?“

„Jeden z vašich bratrů. Dali se tímhle ramenem doleva. Vede na Plaza Negra – Černé místo. To je srdce močálu, kde žijí démoni.“

Rameno se klikatilo mezi ohromnými kmeny stromů a záplavou popínavých rostlin. Nad temnou vodní hladinou visel závoj zelenavého oparu. Vyhlíželo to jako vodní cesta do pekla.

To musel být Vernon, pomyslel si Tom. Ten bloudil vždycky, doslova i v přeneseném smyslu. „Jak je to dlouho?“

„Přinejmenším týden.“

„Dá se tady někde poblíž utábořit?“

„Asi o půl kilometru dál je ostrůvek.“

„Zastavíme tam a vyložíme náklad,“ rozhodl Tom. „Pinga a Sally necháme v táboře a vy, já a Chori se vydáme s kánoí hledat mého bratra. Musíme si pospíšit.“

Když se vyloďovali na provlhlém bahnitém ostrůvku, spustil se takový liják, že to připomínalo vodopád. Don Alfonso za neustálého gestikulování a křiku řídil vykládání a opětovné naloďování věcí, které budou během pátrání potřebovat.

„Můžeme být pryč dva nebo tři dny,“ vysvětloval. „Musíme se připravit na pár nocí ve člunu. A může pršet.“

„No nazdar,“ vzdychla Sally.

Tom jí podal malého opičáka. „Postaráte se mi o něj, než se vrátím?“

„Samozřejmě.“

Člun odrazil od břehu. Sally se za ním dívala, jak mizí v příšeří a oparu džungle. „Tome, dejte na sebe pozor, prosím vás!“ křikla, právě když se jí úplně ztratili z očí.

Chori se mohutně odrážel bidlem a hnal člun ramenem. S menším počtem pasažérů plula loď mnohem rychleji než dosud. Zhruba po pěti minutách Tom zaslechl kvílivý zvuk ve větvích nad člunem a vzápětí se v zelené klenbě objevila letící černá koule. Hnala se větvemi níž a níž, až se nakonec ze stromu sklánějícího se nad vodou vrhla Tomovi rovnou na hlavu a vřískala přitom jako sirotek. Byl to opičák, Tomem a Sally před nedávném pokřtěný na Chlupatého prevíta.

„Ty spratku, to sis tedy pospíšil,“ poznamenal Tom a usadil si opičáka zase do kapsy u košile. Ten se pohodlně uvelebil a okamžitě zmlkl.

Kánoe se hnala stále hlouběji do deštěm bičovaného močálu.

27

Bouře dosáhla vrcholu, když se kánoe dostala k ramenu směřujícímu na Černé místo. Blesky a hromy rozechvívaly prales a následovaly v několikasekundových rozestupech jako dělostřelecká palba. Vrcholky stromů se ve výšce dobrých šedesáti metrů nad jejich hlavami kymácely a ozýval se odtamtud zlověstný praskot.

Rameno se záhy začalo dělit na bludiště mělkých kanálů klikatících se mezi velkými plochami slizkého, odporně páchnoucího bahna. Don Alfonso nechal čas od času zastavit kánoi, aby zkontroloval stopy po bidlech v mělkém dně. Lijavec bičoval džungli s neustávající silou a noc přišla tak nepozorovaně, že když don Alfonso nařídil ukončit cestu, Tom se až lekl.

„Přespíme v kánoi jako divoši,“ prohlásil don Alfonso. „Tady je zrovna vhodné místo, protože nad námi nejsou příliš silné větve. Nerad bych, aby mě vzbudil smradlavý jaguáří dech. Musíme si dát dobrý pozor, abychom tu nezahynuli, Tomásito, protože odsud by naše duše nikdy nenašly cestu.“

„Budu se snažit.“

Tom se důkladně zabalil do sítě proti komárům, našel si místo na hromadě výstroje a pokoušel se usnout. Déšť konečně ustal, Tom však byl stejně promočený do poslední nitky. Z džungle znělo nepřetržité odkapávání vody ze stromů a keřů prokládané výkřiky, steny a chraptivým řevem zvířat. Některé z těch zvuků zněly téměř lidsky. Možná, že lidské byly… třeba patřily těm zbloudilým duším, o nichž hovořil don Alfonso. Tom musel myslet na Vernona ztraceného v močále. Nejspíš bude i nemocný, možná dokonce umírá. Připomněl si ho jako chlapce s věčně zasněným, nadšeným a přátelským výrazem ve tváři. Když konečně usnul, trápil ho jeden ošklivý sen za druhým.

Následujícího dne našli mrtvolu. Plavala ve vodě a z dálky připomínala vyčnívající pahrbek s bílými a červenými pruhy. Chori k ní zamířil a záhy se ukázalo, že pahrbek tvoří košile nafouknutá plyny unikajícími z rozkládajícího se těla. Když se kánoe přiblížila, vzlétl z mrtvoly roj podrážděných much.

Chori opatrně zakormidloval k mrtvole, kolem níž se na hladině vznášelo dvanáct mrtvých piraní se skelnýma vypoulenýma očima a otevřenými tlamami. Znovu začalo drobně mžít.

Mrtvý muž měl krátké černé vlasy. Vernon to nebyl.

Don Alfonso cosi řekl a Chori do těla šťouchl bidlem. Zpod mokré košile unikl s hlasitým zabubláním plyn, který okolní vzduch okamžitě zamořil příšerným zápachem. Chori zasunu] bidlo pod mrtvolu, zapřel je o dno a rychle tělo převrátil. Opět se zvedlo mračno bzučících much. Voda se rozvířila a zatřpytila se stříbřitými těly ryb, které hodovaly pod mrtvolou a nyní vyděšeně prchaly.

Tom v šoku zíral na tělo ležící nyní tváří vzhůru. Ačkoliv… „tváří vzhůru“ nebyl ten nejpřesnější výraz. Piraně užraly celý obličej i s přední stranou těla, kde zůstaly jen kosti. Nos byl ohryzaný na cáry chrupavky, rty a jazyk byly úplně pryč a z úst zůstala odporná zející díra. V očním důlku se třepotala uvízlá drobná rybka v zoufalé snaze osvobodit se. Zápach rozkladu Toma udeřil do obličeje jako mokrý hadr. Voda se opět rozvířila, jak se ryby daly do díla na dosud nenačaté straně. K hladině se vznesly cáry rozervané košile.

„To je jeden z kluků z Puerto Lempira,“ s jistotou pronesl don Alfonso. „Uštkl ho had, když prosekával tohle houští. Nechali ho tu.“

„Jak víte, že ho zabil had?“ nevěřil Tom.

„Vidíš ty piraně? Sežraly maso v místě uštknutí a otrávily se, stejně jako se otráví zvíře, které sežere je.“

Chori tělo odstrčil bidlem a pokračovali v plavbě.

„Tohle není dobré místo k umírání. Musíme se odsud dostat před setměním. Nechci, aby mě ve snu navštívil duch toho chlapíka a ptal se mě na cestu.“

Tom mlčel. Pohled na mrtvolu jím otřásl. Nemohl se zbavit zlé předtuchy. Věděl, jak dovede Vemon panikařit a jaké zmatky umí natropit. Proto se nemohl ubránit obavám, že je možná zmrzačený nebo dokonce mrtvý.

„Jenom nechápu, proč neobrátí a nezmizí odsud. Možná se k nim do kánoe dostal démon, který jim našeptává samé lži.“

Pokračovali dál, ale postupovali pomalu. Močál se zdál být nekonečný. Častokrát se vraceli a vydávali se dalšími a dalšími rameny, jichž tu byl bezpočet. Pozdě odpoledne don Alfonso varovně vztyčil paži a Chori okamžitě ustal v odpichování kánoe. Všichni se zaposlouchali do zvuků pralesa, mezi nimiž Tom vzápětí rozeznal jakoby lidský hlas. Připomínalo to šílené kvílení. Zanedlouho rozpoznal, že kdosi hystericky volá o pomoc.

Tom vyskočil a přiložil dlaně k ústům. „Vernone!“

Nastalo ticho.

„Vernone! To jsem já, Tom!“

Kdesi mezi stromy se znovu rozezněl zoufalý křik. Jednotlivým slovům nebylo vůbec rozumět.

„Je to on,“ zařval Tom. „Rychle!“

Chori odpíchl člun a Tom zanedlouho mezi stromy v příšeří močálu rozeznal nejasné obrysy dlabané kánoe. Na přídi stála ječící a divoce gestikulující osoba. Vernon. Byl sice psychicky na dně, alespoň se však držel na nohou.

„Rychleji!“ vykřikl Tom.

Chori se opřel do bidla, co mu síly stačily. Jakmile se dostali ke kánoi, přetáhl Tom Vemona do jejich člunu.

Vernon se bratrovi zhroutil do náručí. „Řekni mi, že nejsem mrtvý!“ zakvílel.

„Jsi v pořádku, nejsi mrtvý. Už jsme tady.“

Vernon se rozvzlykal. Tom ho konejšivě popleskal po ra-menou a najednou se ho zmocnil intenzivní pocit déjá vu. Vybavila se mu vzpomínka na den, kdy přišel Vernon ze školy a úplně stejně se mu vrhl do náručí. Pronásledovala ho tehdy parta místních rváčů a Tom dodnes nezapomněl, jak se ho Vernon hystericky držel, vzlykal a jeho hubené tělo se třáslo jako osika. Tehdy musel jít Tom ven a poprat se s těmi grázlíky sám – mladší bratříček vedl bitky za svého staršího bratra.

„Už je to dobré,“ chlácholil ho Tom. „Je to v pořádku. Jsme tady. Jsi v bezpečí.“

„Díkybohu. Díkybohu. Už jsem si byl jistý, že je konec…“ Vernonův hlas zanikl v dalším přidušeném vzlyknutí.

Tom mu pomohl posadit se. Bratr vypadal příšerně. Obličej i krk měl opuchlé od nesčetných štípanců a žihadel a všude měl šmouhy krve z rozškrábaných ran. Napůl roze-drané oblečení bylo nepopsatelně špinavé, zacuchané vlasy mu páchly a vypadal ještě hubenější než obvykle.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho Tom.

Vernon přikývl. „Kromě toho, že mě ty bestie málem sežraly zaživa, jsem dobrý. Jen mám strach.“ Vernon si otřel obličej umolousaným rukávem, který víc špíny zanechal než odstranil, a potlačil další vzlyk.

Tom si bratra důkladně prohlédl. Jeho duševní stav mu dělal větší starosti než tělesný. Tom se rozhodl, že jakmile se vrátí do tábora, pošle Vernona s Pingem zpátky do civilizace.

„Done Alfonso, obrátíme a vypadneme odsud,“ rozhodl.

„Ale co mistr?“ ozval se Vernon.

Tom se zarazil. „Jaký mistr?“

Vernon pokývl směrem ke své kánoi. „Je nemocný.“

Tom se naklonil a nahlédl do člunu. Z promočeného spacího pytle schovaného ve změti zásob a promoklé výstroje na něj civěly uhrančivé modré oči muže s příšerně oteklým obličejem, divokou hřívou bílých vlasů a plnovousem. Ačkoliv byl plně při vědomí, zíral upřeně před sebe.

„Kdo je to?“

„Můj mistr z ašramu.“

„Co tady ksakru dělá?“

„Cestujeme spolu.“

Muž se upřeně zahleděl na Toma.

„Co je mu?“

„Má horečku. Mluvit přestal před dvěma dny.“

Tom vylovil z hromady výstroje lékárničku a přestěhoval se do druhé kánoe. Mistr sledoval pohledem každičký jeho pohyb. Tom se předklonil a položil mu dlaň na čelo. Úplně hořelo, musel mít aspoň čtyřicetistupňovou horečku. Puls měl muž nitkovitý a překotný. Tom mu přiložil k hrudi stetoskop. Zdálo se, že plíce by měly být čisté, srdce tlouklo velmi rychle, ale pravidelně. Tom mu píchl injekci širokospektrálního antibiotika a prostředek proti malárii. To bylo za daných okolností jediné a nejlepší, co pro zuboženého muže mohl udělat.

„Co je to za nemoc?“ zeptal se Vernon.

„Bez krevních testů to nepoznám.“

„Umře?“

„Nevím.“ Tom přešel do španělštiny. „Done Alfonso, máte představu, co tomu muži asi tak je?“

Don Alfonso také přestoupil do člunu a sklonil se nad nemocným. Poklepal mu po hrudi, pohlédl mu do očí, nahmatal puls, vzal ho za ruce a pak vzhlédl. „Ano, tuhle nemoc znám dobře.“

„Co je to?“

„Říká se jí smrt,“ sdělil neúčastným tónem.

„Ne,“ hlesl rozrušeně Vernon. „To nesmíte říkat. On neumírá.“

Toma mrzelo, že se dona Alfonsa ptal na jeho názor. „Vezmeme ho zpátky v kánoi. Chori ji povede, já budu řídit naši.“ Pak se otočil k Vernonovi. „Cestou sem jsme našli mrtvého průvodce. Kde je ten druhý?“

„V noci na něj skočil jaguár a odvlekl si ho na strom.“ Vernon se při té vzpomínce zimničně otřásl. „Slyšeli jsme jeho řev a praskot kostí. Bylo to…“ Nedokončenou větu přervalo tlumené vzlyknutí. „Tome, odvez mě odsud.“

„Hned,“ slíbil Tom. „Pojedeš s Pingem a s mistrem zpátky do Brusu.“

Do tábora se vrátili těsně před setměním. Vernon postavil jeden z jejich stanů a do něj pak přenesli mistra. Ten odmítal cokoliv sníst a stále mlčel, jen po nich civěl. Jeho pohled Tomovi na klidu nepřidával. Napadlo ho, jestli je ten člověk ještě vůbec při smyslech.

Vernon trval na tom, že přespí u mistra ve stanu. Ráno, sotva slunce začalo zlatit vrcholky stromů, všechny vzbudil zoufalým voláním o pomoc. Tom přiběhl jako první. Mistr seděl ve spacím pytli a byl značně rozrušený. Obličej měl bledý, bez kapičky potu, a oči se mu leskly jako střípky modrého porcelánu. Divoce těkal pohledem kolem sebe, aniž by se na cokoliv soustředil. Tápal kolem sebe rukama.

„Vernone!“ Současně s výkřikem kolem sebe opět naprázdno zatápal. „Panebože, kde jsi, Vernone? Kde to jsem?“

Tom si zděšeně uvědomil, že nejspíš oslepl.

Vernon si k němu klekl a vzal ho za ruku. „Jsem tady, mistře. Jsme ve stanu. Vezeme vás zpátky do Ameriky. Všechno bude v pořádku.“

„Co jsem to byl za idiota!“ vykřikl mistr. Ústa se mu křivila námahou, jak se pokoušel hovořit srozumitelně. Z koutků úst mu odletovaly spršky slin.

„Mistře, prosím, nerozčilujte se. Vracíme se domů – zpátky na Big Sur, zpátky do ašramu…“

„Měl jsem všechno!“ zařval mistr. „Měl jsem peníze, holky na šoustání, dům u moře, lidi si mě vážili! Měl jsem všechno!“ Na čele mu nabíhaly pulsující žíly, po bradě mu začal stékat pramínek slin a po celém těle se třásl tak, až se Tomovi zdálo, že slyší chrastit kosti. Nevidoucí oči bloudily v důlcích nazdařbůh jako u rozbité mrkací panenky.

„Vezmeme vás do nemocnice, mistře. Nemluvte, všechno bude v pořádku, všechno bude zase dobré…“

„A co jsem udělal? No? Nestačilo mi to! Jako idiot jsem chtěl víc. Chtěl jsem ještě sto milionů dolarů! A jak jsem skončil?“ Poslední slova vyrazil jako chroptění raněného zvířete a padl naznak tak prudce, až to hlasitě plesklo. Zůstal ležet s vytřeštěnýma očima, z nichž se rychle vytrácel lesk.

Byl mrtev.

Vernon na něj zděšeně civěl, neschopen jediného slova. Když mu Tom položil ruku na rameno, cítil, jak se bratr třese. Byla to skutečně strašlivá smrt.

I donem Alfonsem to hluboce otřáslo. „Musíme pryč,“ prohlásil. „Pro toho muže si přišel zlý duch a on s ním nechtěl odejít.“

„Jeden člun připravte na zpáteční cestu,“ požádal ho Tom. „Pingo může vzít Vernona do Brusu a my budeme pokračovat…, jestli tedy nemáte nic proti tomu.“

Don Alfonso přikývl. „Bude to tak nejlepší. Močál není nic pro tvého bratra.“ Okamžitě začal udílet hlasité rozkazy Chorimu a Pingovi. Ti se dali ihned do díla. Oba byli vyděšení tím, co viděli, a očividně se nemohli dočkat, až budou pryč.

„Já to nechápu,“ Vernon vrtěl nechápavě hlavou. „Byl to takový dobrý člověk. Jak mohl takhle zemřít?“

Vernon vždycky býval snadnou obětí podvodníků, ať už finančních, citových nebo duchovních, pomyslel si Tom.

Usoudil však, že teď není nejvhodnější doba mu to připomínat. Proto raději podotkl: „Někdy si myslíme, že někoho známe, a přitom je to omyl.“

„Prožil jsem s ním tři roky. Znal jsem ho. Muselo to být tou horečkou. Byl v deliriu, nebyl vůbec při smyslech. Nevěděl, co říká.“

„Pohřbíme ho a vyrazíme.“

Vernon se dal do kopání hrobu a Tom se Sally se k němu přidali. Nejprve nevelký prostor za táborem zbavili rostlinstva, pak sekerou prosekali spleť kořenů a teprve potom se pustili do kopání v odkryté půdě. Během dvaceti minut měli v ulehlém jílu vyhloubený mělký hrob. Vtáhli do něj mistrovo tělo, zakryli ho vrstvou jílu a zbylý prostor hrobu vyplnili oblázky z říčního břehu. Don Alfonso, Chori a Pingo už seděli ve člunech a nervózně čekali, až se konečně vypluje.

„Jsi v pořádku?“ Tom položil bratrovi paži kolem ramen.

Ten přikývl. „Už jsem se rozhodl. Nikam zpátky nejedu. Pokračuji s vámi.“

„Vernone, všechno už je zařízené.“

„Proč bych se měl vracet? Jsem na mizině, nemám ani auto. A do ašramu se vrátit nemůžu.“

„Na něco přijdeš.“

„Já už jsem na to přišel. Jdu s vámi.“

„Nemáš na to. Málem jsi tam umřel.“

„Musím,“ stál Vernon na svém. „Prostě musím. Už jsem v pohodě.“

Tom zaváhal. O Vernonově pohodě nebyl až tak úplně přesvědčený.

„Tome, prosím.“

Z jeho hlasu zazněla prosba tak vroucí, až to Toma překvapilo a vlastně proti jeho vůli i docela potěšilo. Stiskl bratrovi rameno. „Tak jo. Provedeme to společně, jak to chtěl otec.“

Don Alfonso tleskl do dlaní. „Nebylo už toho žvanění dost? Můžeme vyrazit?“

Tom přikývl a don Alfonso zavelel odrazit.

„Když teď máme dva čluny,“ ozvala se Sally, „budu taky pádlovat.“

„Pchá! Pádlování je mužská práce.“

„Done Alfonso, vy jste sexistické prase,“ vztekala se.

Don Alfonso svraštil obočí. „Sexistické prase? Co je to za zvíře? Nebyla to urážka?“

„To rozhodně byla,“ přisvědčila sladce.

Don Alfonso rázně odstrčil kánoi a ta plavně vyrazila kupředu. Usmál. „V tom případě jsem spokojen. Být uražen krásnou ženou je vždycky pocta.“

28

Marcus Aurelius Hauser si prohlédl svoji sněhobílou košili, a když zjistil, že se mu po prsou pracně dere vzhůru jakýsi brouk, opatrně ho sevřel mezi masitým palcem a ukazovákem a rozmáčkl ho, až chitinové krovky zapraskaly. Teprve pak jej odcvrnkl stranou a zaměřil pozornost na Philipa Broadbenta. Všechna ta afek-tovanost, důstojnost a nadutost byly najednou ty tam. Philip dřepěl na zemi se spoutanýma rukama i nohama špinavý, poštípaný od hmyzu a neholeny. Nechutné, jak jsou někteří lidé neschopní postarat se v džungli o osobní hygienu, napadlo Hausera.

Ohlédl se k místu, kde tři vojáci drželi průvodce (Manda Ocotala. Ten mu způsobil značné potíže. Moc nescházelo a útěk se zdařil. Hauser tomu zabránil jen díky své zarputi-losti při pronásledování, přišli tím však o celý den. Ocotal udělal osudovou chybu, když se domníval, že yanquí ho nedokáže v močálu vystopovat. Nejspíš nikdy neslyšel o díře jménem Vietnam.

Nakonec – všechno zlé je k něčemu dobré. Stejně už mají močál téměř za sebou a Ocotal by dál nebyl k ničemu. Lekce, kterou mu uštědří, bude užitečná i pro Philipa.

Hauser se zhluboka nadechl. „Vzpomínáte, Philipe, jak jste se mě při nakládání lodí ptal, k čemu nám budou pouta a řetězy?“

Philip neodpověděl.

Hauser si dobře pamatoval, jak Philipovi vysvětlil, že pouta jsou významným psychologickým nástrojem ke zvládnutí vojáků. Něco jako přenosná vojenská basa. Samozřejmě, že je nikdy nepoužije, tvrdil mu. „Tak teď už to víte. Jsou pro vás.“

„Proč mě prostě nezabijete, abyste měl pokoj?“

„Všechno má svůj čas. Zabít posledního z rodiny není jen tak.“

„Jak to myslíte?“

„To mě těší, že se ptáte. Už brzy se postarám o vaše dva bratry, kteří jdou močálem za námi. Až odstraním posledního z Broadbentů, vezmu si, co mi patří.“

„Jste psychopat.“

„Když dovolíte, jsem racionálně uvažující člověk, který kompenzuje velkou nespravedlnost, jež na něm byla kdysi spáchána.“

„Jakou nespravedlnost?“

„Byli jsme s vaším otcem partneři. On mě ale připravil o můj podíl na kořisti z jeho prvního velkého objevu.“

„To už je čtyřicet let.“

„Tím je ten zločin horší. Zatímco já jsem čtyřicet let dřel, abych si vydělal na živobytí, váš otec se topil v luxusu.“

Philip se vzepřel, až řetězy zachřestily.

„Karta se obrátila přímo báječně. Váš otec mě před čtyřiceti lety podvodem připravil o celé jmění. On si užíval bohatství, já musel do ráje zvaného Vietnam. A teď to všechno dostanu zpátky i s úroky. Ukázková ironie. A když si pomyslím, že jste mi to na stříbrném podnosu naservíroval vy sám, Philipe…“

Philip mlčel.

Hauser znovu zhluboka vdechl. Miloval to horko i ten vzduch. Nikde si nepřipadal tak zdravý a při síle jako právě v džungli. Chyběl mu už jen slabý zápach napalmu. Obrátil se k jednomu z vojáků. „Teď se postaráme o Ocotala. Pojďte, Philipe, tohle si nemůžete nechat ujít.“

Obě kánoe už byly naložené a vojáci do jedné z nich strčili Ocotala s Philipem. Pak nahodili motory a zamířili s kánoemi do labyrintu lagun a bočních ramen na opačném konci jezera. Hauser stál na přídi a pozorně sledoval okolí.

„Tudy.“

Čluny pokračovaly ke stojaté laguně odříznuté od hlavního ramene opadající vodou. Hauser věděl, že klesající hladina v laguně uvěznila piraně. Už dávno tu sežraly všechnu dostupnou potravu a nyní se požíraly navzájem. Běda každému živočichovi, který se do takovýchto stojatých tůní dostal.

„Vypnout motory. Vyhodit kotvu.“

Motory se zakašláním zmlkly a následné ticho přerušilo pouze dvojí šplouchnutí kotev.

Hauser se otočil a podíval se na Ocotala. Tak tohle bude zajímavé.

„Postavte ho.“

Vojáci Ocotala trhnutím postavili na nohy. Hauser udělal krok vpřed a upřeně se mu zadíval do obličeje. Indián, oblečený do obyčejné košile a šortek, stál zpříma a klidně. V jeho pohledu nebyl patrný strach ani nenávist. Tenhle Tawahka, pomyslel si Hauser, patří k těm nešťastníkům, co se řídí předpotopními zákony loajality a cti. Takoví lidé byli Hauserovi proti srsti. Byli nespolehliví a nepřizpůsobi-ví. I Max byl takový.

„No, done Orlando,“ pronesl Hauser s ironickým důrazem na zdvořilé oslovení, „chcete ještě něco říci?“

Indián na něj dál bez mrknutí oka civěl.

Hauser vytáhl kapesní nůž. „Držte ho pevně.“

Vojáci ho uchopili. Ruce měl Ocotal spoutané za zády a pevně svázané měl i nohy.

Hauser otevřel nožík a přiostřil čepel o brousek. Ozvalo se břitké zazvonění, a když Hauser zkusil ostří o palec, spokojeně se pousmál. Pak natáhl paži a přejel dlouhým tahem Ocotalovi po hrudi. Prořízl látku košile i kůži pod ní. Nebyl to hluboký řez, ale krev začala téci okamžitě a khaki látka rychle tmavla.

V indiánově tváři se nehnul ani sval.

Druhý řez vedl Hauser přes ramena a další dva udělal na pažích a zádech. Indián na sobě stále nedával sebeméně znát bolest. To na Hausera udělalo dojem. S takovou výdrží se nesetkal od doby, kdy vyslýchal jednoho zajatého příslušníka Vietkongu.

„Nechte chvilku téct krev,“ poručil.

Čekali tedy. Košile celá ztmavla krví. Kdesi v hloubi džungle zakvílel nějaký pták.

„Hoďte ho tam.“

Tři vojáci do Ocotala prudce strčili, až přepadl přes palubu. Po hlučném plácnutí nastalo na okamžik ticho a pak voda začala vřít. Nejprve pomalu, pod hladinou se pohyby však stále zrychlovaly, až celá tůň vzkypěla. Odporně kalná hnědá voda se začala stříbřitě blyštět, jako by se tam mihotaly drobné mince, a k hladině se vyvalil rudý oblak. Ten vodu zakalil ještě víc. Objevily se cáry khaki látky i kusy masa, které se vlnily ve zpěněné vodě zbarvené Ocotalovou krví.

Běsnění trvalo dobrých pět minut, než se voda konečně začala zklidňovat. Hauser byl navýsost spokojen. Když se otočil, aby si ověřil Philipovu reakci, jeho spokojenost vzrostla.

Výrazně vzrostla.

29

Tom a jeho společníci po tři dny cestovali nitrem močálu po vzájemně propojené síti ramen, tábořili na ostrůvcích bahna vyčnívajících jen nepatrně nad úrovní hladiny a vařili si fazole a rýži na čoudících ohníčcích z mokrého dřeva, protože se Chorimu nedařilo narazit na zvěř. Navzdory trvalému dešti voda stále klesala a odhalovala potopené kmeny, jimiž bylo nutno se prosekávat, aby mohli plout dál. Bez ustání je provázelo zlověstně bzučící mračno muchniček.

„Myslím, že si vezmu tu dýmku,“ kapitulovala Sally. „Raději umřu na rakovinu, než abych tohle snášela.“

Don Alfonso dýmku s vítězným úsměvem vylovil z kapsy. „Uvidíte sama – kouření je zárukou dlouhého a spokojeného života. Sám kouřím už déle než sto let.“

Vtom se z džungle ozval hluboký dunivý zvuk připomínající mužský kašel, jen hlasitější a táhlejší.

„Co to bylo?“

„Jaguár. Hladový jaguár.“

„To je úžasné, co všechno vy o pralese víře,“ pronesla uznale Sally.

„Ano.“ Don Alfonso vzdychl. „Dnes už ale prales nikoho nezajímá. Moje vnoučata a pravnoučata se zajímají jedine o fotbal a ty těžké bílé boty, co v nich člověku hnijí nohy, takové ty s ptákem na straně, jaké se vyrábějí v továrnách v San Pedro Sula.“ Přitom pokývnul směrem k Tomovým botám.

„Nike?“

„Ano. Poblíž San Pedro Sula jsou celé vesnice plné kluků, kterým z nošení těchhle bot uhnily a upadly nohy. Teď musejí chodit na dřevěných pahýlech.“

„To není pravda.“

Don Alfonso jen zavrtěl hlavou a zlobně mlaskl. Člun se dál prodíral clonami lián, jimiž Pingo prosekával cestu. Tom zahlédl vepředu prostor ozářený shora kuželem jasného slunečního světla. Když se přiblížili, zjistil, že tam v nedávné době padl obrovský strom, po němž zůstala v zeleném baldachýnu džungle díra. Kmen ležel napříč ramenem a blokoval cestu. Byl to největší strom, s jakým se dosud setkali.

Don Alfonso tlumeně zaklel. Chori sáhl po hasičské sekeře, seskočil z přídě rovnou na ležící kmen, zapřel se na kluzké kůře bosými chodidly a dal se do sekání, jen třísky létaly. Za půl hodiny vysekal v kládě otvor dostatečně hluboký, aby jím kánoe projely.

Všichni vystoupili a začali tlačit. Za padlým kmenem byla voda mnohem hlubší. Tom se brodil po pás hluboko a snažil se nepřipouštět si myšlenky na rybí párátko, piraně a všechny choroby číhající v odporně kalné vodě.

Vernon se o pár kroků před ním opíral o bort člunu a tlačil kánoi ze všech sil kupředu. Tom náhle zahlédl, jak se po jejich pravici voda zvolna rozvlnila. Současně uslyšel pronikavý výkřik dona Alfonsa: „Anakonda!“ Tom se vyhoupl do kánoe, Vernon byl však o zlomek sekundy pomalejší. Voda se rozvířila, hladina se prudce vzedmula a Vernon vyrazil krátký, ostrý výkřik, který zmlkl tak náhle, jako se ozval, protože Vernonova hlava zmizela v kalné vodě. Kolem člunu projel lesklý hadí hřbet, na okamžik se ukázal trup tlustý jako slabší strom a pak se nestvůra potopila a zmizela.

„Má Vernona!“

Tom vytrhl zpoza opasku mačetu a vrhl se do vody. Ráznými tempy se ponořil co možná nejhlouběji. V hnědé vodě neviděl ani půl metru před sebe. Zamířil do středu ramene a ve snaze najít obrovského hada před sebou tápal volnou rukou. Jakmile nahmatal cosi chladného, oblého a kluzkého, máchl proti tomu mačetou dříve, než si stačil uvědomit, že je to jen potopený kmen. Uchopil jej, přitáhl se k němu a zoufale tápal dál ve snaze najít buď hada, nebo bratra. Měl pocit, že se mu každým okamžikem roztrhnou plíce. Vyrazil k hladině, bleskurychle se nadechl, opět se potopil a šátral kolem sebe. Kde jen ten had může být? Jak už je to dlouho? Minuta? Dvě? Jak dlouho může Vernon vydržet? Zoufalství ho pohánělo kupředu a Tom pokračoval ve zběsilém pátrání. Nahmatal však pouze slizké potopené klády.

Jedna z klád se pod dotekem jeho ruky náhle smrštila. Svalnatý trup byl tvrdý jako mahagon, ale Tom cítil, jak se na něm pohybuje kůže, pod níž kmitaly vlny stahujících se svalů.

Vrazil hadovi mačetu do měkké spodní strany trupu a zatlačil tak hluboko, jak jen to šlo. Zlomek sekundy se nedělo nic. Pak sebou ale nestvůra začala mrskat jako mohutný těžký bič. Rána, kterou Tomovi uštědřila, jím mrštila vodou dozadu a vyrazila mu dech, až se mu z úst vyvalil gejzír bublinek. S vypětím všech sil se vyhrabal k hladině a znovu se nadechl. Voda jen vřela, jak ji had rozvířil. Tom si uvědomil, že nemá mačetu. Náhle se vynořily svíjející se křivky hadího těla, lesklý trup se zavlnil a na okamžik se objevila i Ver-nonova ruka zatnutá v pěst a vzápětí i jeho hlava. Zalapal po dechu a opět zmizel.

„Další mačetu!“

Pingo mu ji hodil rukojetí napřed. Tom ji popadl a začal sekat do smyček hadího trupu, které se svíjely na hladině.

„Na hlavu!“ křičel don Alfonso ze člunu. „Sekejte do hlavy!“

Kde ji ale ta bestie má? Náhle Toma napadlo píchnout do hada hrotem mačety –jednou, dvakrát – a skutečně se mu ho povedlo rozběsnit, takže se z vody vzápětí vynořila odporná malá hlava s rozevřenou tlamou posetou šupinami a očima připomínajícíma úzké škvírky, jimiž bestie pátrala po původci svého utrpení. S doširoka rozevřenou tlamou se vrhla proti Tomovi, který jí vrazil mačetu rovnou do růžové zející jeskyně chřtánu. Vší silou rval čepel strašné zbraně co nejhlouběji. Had sebou začal zmítat, bičoval vodu a nakonec sevřel čelisti, ale Tom nepovolil. Stiskl rukojeť mačety ještě pevněji a držel, i když ho anakonda bolestivě kousla. Neustále mačetou kroutil, aby uspíšil konec zběsilého zápasu. Ucítil, jak uvnitř povoluje maso; hned potom přišel náhlý příval plazí krve. Hlava sebou švihla dozadu a zase dopředu, až Tomovi málem vytrhla paži z ramenního kloubu. Z posledních sil mačetou rázně zakroutil a hrot prorazil kůži za hadovou hlavou. Ucítil křečovité zachvění čelistí. Druhou rukou anakondě násilím rozevřel tlamu, vytáhl mačetu a zoufale hledal v dosud zpěněné vodě bratra.

Náhle se na hladinu rozvířené laguny vynořilo Vernonovo tělo obrácené tváří do vody. Tom se po něm natáhl a rychle ho otočil. Bratr byl v obličeji rudý jako rak a oči měl zavřené. Vypadal jako mrtvý. Tom ho dovlekl ke kánoi, Pingo se Sally Vernona vyzvedli do lodě. Tom se do lodě svalil hned za ním a vzápětí ztratil vědomí.

Když se probral, skláněla se nad ním Sally. Plavé vlasy nad ním splývaly jako vodopád. Právě mu čistila stopy po hadích zubech na paži a vytírala je vatou napuštěnou alkoholem. Rukáv košile měl nad loktem roztržený a v kůži zely hluboké, ošklivé a hojně krvácející rány.

„Vernon…?“

„Je v pořádku,“ uklidnila ho Sally. „Stará se o něj don Alfonso. Prostě se jen trochu víc napil a má ošklivý kousa-nec na stehně.“

Pokusil se posadit. Náhle měl pocit, že má paži v jednom ohni. Muchničky se kolem něj rojily v mračnech hustších než kdy jindy a při každém nadechnutí se mu jich několik dostalo až do plic. Sally ho jemným, ale rozhodným tlakem na hrudník zase položila. „Nehýbejte se.“ potáhla z dýmky a vyfoukla kouř, aby odehnala muchničky.

„Máte kliku, že mají anakondy tak mizerné zuby,“ prohlásila a dál mu čistila rány.

„Au…“ Tom se pohodlněji uložil a zahleděl se do zeleného baldachýnu, který mu zvolna ubíhal nad hlavou. Nikde nebylo ani stopy po prosvítajícím modrém nebi. Listy zakrývaly úplně všechno.

30

Tom ten večer ležel ve spací síti a hýčkal si zabandá-žovanou paži. Vernon se rychle zotavil a nyní donu Alfonsovi ochotně pomáhal s přípravou večeře z jakéhosi ptáka, kterého ulovil Chori. V chýši bylo dusno, i když stěny z plachtoviny vyhrnuli nahoru.

Od chvíle, kdy Tom odjel z Bluffu, uplynulo teprve pouhých třicet dní, jemu to však připadalo jako věčnost. Dávnou minulostí se zdáli koně, rudé pískovcové skály rýsující se proti blankytně modré obloze, palčivé slunce i orli kroužící kolem San Juanu… Jako by to prožil někdo jiný. Zvláštní... Do Bluffu se přestěhoval se svou snoubenkou Sarah. Ta koně a přírodu zbožňovala stejně jako on, ukázalo se však, že Bluff je pro ni až příliš klidný. Jednoho dne si naskládala věci do auta a odjela. Tom v té době měl velký úvěr a investoval do své veterinární praxe, takže v žádném případě nemohl odejet s ní. Ani nechtěl. Když odjela, uvědomil si, že bude-li si muset vybrat mezi ní a Bluffem, vyhraje Bluff. To se stalo před dvěma lety. Od té doby s žádnou nechodil, říkal si, že nikoho nepotřebuje. Přesvědčoval sám sebe, že mu zatím úplně stačí klidný a spokojený život v nádherné přírodě. Veterinární praxe mu zabírala veškerý čas, práce to byla leckdy zničující a nejvýstižnější charakteristika pro zisk zněla „nula od nuly pojde“. Plně ho uspokojovala, zároveň se však pořád nedokázal tak docela zbavit touhy po paleontologii. Stále se mu vracely dětské sny o hledání koster obrovských dinosaurů pohřbených ve skalních masivech. Možná měl otec pravdu, když mu tvrdil, že z takových ambicí měl vyrůst, když mu bylo dvanáct.

Otočil se v síti, protože mu v pokousané paži začínalo bolestivě škubat, a ohlédl se po Sally. I ona ležela ve spací síti. Plachta, která ji oddělovala, byla vyhrnutá kvůli větrání, takže viděl, že Sally čte jednu z knih, které si na cestu vzal Ver-non. Jmenovala se Utopie. Utopie. Přesně to si Tom myslel, že najde v Bluffu. Ve skutečnosti však jen před něčím utíkal. Třeba před otcem.

Teď už před ním neutíká.

K jeho sluchu dolehl hlas dona Alfonsa, který cosi rázně nařizoval Chorimu a Pingovi. Záhy se chýší začala šířit vůně vařícího se masa. Tom se ohlédl po Sally a sledoval ji, jak čte. Obrátila stránku, prohrábla si vlasy a s povzdechem otočila další list. Byla krásná, i když mu občas pěkně lezla na nervy.

Sally odložila knihu. „Co koukáte?“

„Dobré čtení?“

„Vynikající.“ Usmála se. „Jak se cítíte?“

„Fajn.“

„Ta záchranná akce byla jak z Indiána Jonese.“

Tom pokrčil rameny. „Přece nebudu koukat, jak mi ten had žere bratra.“ Nechtělo se mu o tom však dál mluvit. „Povězte mi něco o profesoru Clyveovi.“

„No,“ Sally se zasněně usmála, „na Yale jsme nastupovali společně. Je konzultantem mé doktorandské práce. My… prostě do Juliana nebylo možné se nezamilovat. Je skvělý. Nikdy nezapomenu, jak jsme se poprvé setkali na pravidelném fakultním večírku. Myslela jsem si, že to bude jen další intelektuál, ale chyba lávky. Připadal mi jako Tom Cruise.“

„No páni.“ Tom se nepozorovaně ušklíbl.

„Samozřejmě, že pro něj vzhled nic neznamená. Julianovi záleží na tom, co má člověk v hlavě, nějak vypadá.“

„Chápu.“ Tom se na ni podíval. Lpění na intelektuálské čistotě Juliana jasně usvědčovalo ze lži. Tom usoudil, že je to prostě docela obyčejný mužský jako každý jiný, jen ne tak upřímný.

„Nedávno mu vyšla kniha Rozluštění mayského jazyka. On je opravdu génius.“

„Kdy bude svatba?“

„Na svatby Julian nevěří. Půjdeme jen ke smírčímu soudci (v USA může osoba v této funkci též stvrzovat sňatky, pozn. překladatele).“

„A co vaši rodiče? Nebudou zklamaní?“

„Já nemám rodiče.“

Tom cítil, jak rudne. „Omlouvám se.“

„To nemusíte. Otec zemřel, když mi bylo jedenáct, a matka před deseti lety. Zvykla jsem si –jak se zvyknout dá.“

„Takže vy si toho chlapa doopravdy vezmete?“

Zavrtala se do něho pohledem a chvíli mlčela. „Co to mělo znamenat?“

„Nic.“ Obrať list, Tome. „Povězte mi něco o svém otci.“

„Byl to kovboj.“

No jistě. Nejspíš pracháč, co choval dostihové koně. „Nevěděl jsem, že ještě existují,“ přiznal zdvořile.

„Existují, jen jsou jiní, než znáte z filmů. Skutečný kovboj je prostě dělník, co si na koňském hřbetě vydělává méně než minimální mzdu, nedodělal střední školu, má problémy s pitím a než se dožije čtyřicítky, ošklivě se zraní nebo zabije. Táta dělal předáka na dobytkářském ranči v jižní Arizoně, který patřil jedné velké společnosti. Spadl z větrného mlýna, který se snažil opravit, a zlámal si vaz. Neměli po něm chtít, aby tam lezl, ale soudce rozhodl, že si to zavinil sám, protože pil.“

„Promiňte. Nechtěl jsem šťourat.“

, Je třeba o tom mluvit. Alespoň to říká můj psychoanalytik.“

Tom si nebyl jist, zda to mínila vážně, nebo to měl být vtip, ale raději neriskoval. Usoudil, že v New Haven chodí k psychoanalytikovi nejspíš většina lidí. „Myslel jsem, že vašemu otci ten ranč patřil.“

„A já že jsem rozmazlená holčička z bohaté rodiny,“ doplnila ho.

Tom zrudl. „No, něco na ten způsob. Jste na Yale, a když uvážím, jak umíte jezdit…“ Vzpomněl si opět na Sarah. Děvčat z lepších rodin měl dost na celý zbytek života. Prostě jen předpokládal, že ona je jedna z nich.

Sally se zasmála, ale znělo to kysele. „Všechno jsem si musela vybojovat. Yale taky.“

Tom rudl čím dál tím víc. Uvědomil si, že jí v duchu křivdil. Se Sarah neměla nic společného.

„Přes všechny svoje nedostatky,“ pokračovala Sally, „to byl báječný táta. Učil mě jezdit, střílet i zahánět, stavět a obracet dobytek. Když zemřel, přestěhovaly jsme se s matkou do Bostonu. Měla tam sestru. Abych mohla studovat, dělala servírku v jednom lepším podniku. Střední školu jsem nezakončila zrovna s nejlepšími výsledky, takže jsem měla jedinou možnost – Framingham State College. Matka zemřela dřív, než jsem dostudovala. Cévní výduť. Šlo to rychle. Byl to pro mě konec světa. Pak mě ale konečně potkalo i něco dobrého. Měla jsem štěstí na učitelku antropologie, která mi pomohla pochopit, že učení je zábava a že nejsem jen blbá blondýna. Věřila mi. Chtěla, abych vystudovala medicínu. Začala jsem se na ni připravovat, ale pak mě začala zajímat farmaceutická biologie a od té už byl jen krůček k etnofar-makologii. Zmobilizovala jsem všechny rezervy a dostala se na postgraduál na Yale. Tam jsem poznala Juliana. Nikdy nezapomenu, jak jsem ho poprvé uviděla. Bylo to na fakultním večírku. Stál s partou uprostřed místnosti a vyprávěl nějakou historku. Julian umí báječně vypravovat. Jen jsem přistoupila a poslouchala. Vypravoval o své první cestě do Copánu. Byl tak… přitažlivý. Zrovna jako ti cestovatelé z dřívějška.“

„Jasně,“ přitakal Tom. „Rozumím.“

„A co vaše dětství?“ otázala se. „Jaké bylo?“

„O tom bych raději nemluvil.“

„To není fér, Tome.“

Vzdychl. „Moje dětství bylo velice nudné.“

„O tom pochybuji.“

„Tak od čeho začít? Narodili jsme se jako panští synkové, abych tak řekl. Obrovský dům, bazén, kuchařka, zahradník, hospodyně na plný úvazek, stáje, tisíciakrový pozemek. Otec nás zahrnul veškerým přepychem. Měl s námi velké plány. Měl plnou polici knih o výchově dětí a všechny je přečetl. Začínejte s velkými cíli, hlásaly jedna jako druhá. Už jako kojencům nám pouštěl Bacha a Mozarta, v pokojích nám visely reprodukce starých mistrů. Když jsme se začínali učit číst, polepil celý dům cedulkami s označením každé drobnosti. Sotva jsem ráno vstal, první, co jsem viděl, byly nápisy jako KARTÁČEK, ZRCADLO, KOHOUTEK – řvaly na mě ze všech koutů pokoje. V sedmi letech jsme si každý museli zvolit nějaký hudební nástroj. Já si vybral bicí, ale otec trval na něčem klasickém, takže z toho nakonec vyšel klavír. Každý týden mě pak týrala neunavi-telná slečna Greerová. Vernon se učil na hoboj a Philip musel vrzat na housle. V neděli jsme nešli do kostela – otec byl zapřísáhlý ateista –, ale ve svátečním obleku jsme pro něj koncertovali.“

„Kristepane.“

„Kristepane je to pravé slovo. Stejné to bylo se sportem. Každý jsme si museli nějaký vybrat. Abyste pochopila – ne pro zábavu nebo pro fyzičku, ale abychom v něm vynikli. Posílal nás do nejlepších soukromých kurzů a škol. Celý den jsme měli rozplánovaný po minutách – jezdecký kurz, soukromí učitelé, soukromí sportovní trenéři, fotbal, tenisový kroužek, počítačový kroužek, vánoční lyžařské zájezdy na Taos a Cortina ďAmpezzo.“

„Příšerné. A jaká byla vaše matka?“

„Myslíte asi naše tři matky. Jsme nevlastní bratři, každý jsme měli jinou matku. Dalo by se říci, že otec neměl štěstí v lásce.“

„A to dostal všechny tři děti do péče?“

„Co Max chtěl, vždycky dostal. Nebyly to klidné rozvody. Naše matky se nám životem spíš jen mihly, ta moje zemřela, když jsem byl ještě malý kluk. Otec nás chtěl vychovávat sám, nestál o žádné vměšování. Byl odhodlaný vytvořit tři génie, kteří změní svět. Snažil se nám vybírat i profesní dráhu a dokonce i děvčata.“

„To je mi líto. Muselo to být děsné dětství.“

Tom se v síti zavrtěl, její poznámka ho poněkud popudila. „Cortina mi o Vánocích děsná nepřipadala. A nakonec nám to přece jen něco dalo. Já jsem si zamiloval koně, Philip si oblíbil renesanční obrazy a Vernon…, no, ten se našel v toulání.“

„Takže on vám vybíral děvčata?“

Toma v tu chvíli nesmírně zamrzelo, že se o tom zmínil. „Snažil se.“

„A?“

Tomovi znovu zaplály tváře. Nedokázal se tomu ubránit. Myšlenky na Sarah – dokonalou, krásnou, inteligentní, talentovanou a bohatou Sarah – už tu byly zas.

„Jaká byla?“ otázala se Sally.

Neomylná ženská intuice. „Jednou mi prostě otec představil jednu dívku. Byla to dcera nějakého jeho známého. Paradoxně to byl jediný případ, kdy jsem chtěl udělat přesně to, co ode mě očekával. Začal jsem s ní chodit a zasnoubili jsme se.“

„Co bylo dál?“

Pozorně se na ni zadíval. Zdálo se mu, že je víc než jen zvědavá. Zajímalo by ho, co to má znamenat. „Prostě to nevyšlo.“ Už nevyprávěl, jak ji přistihl, když si užívala s jiným v jejich posteli. I Sarah vždycky dostala, co chtěla. Život je tak krátký, řekla mu tehdy. Chci si užít všechno. Co je na tom špatného? Neuměla si nic odepřít.

Sally ho zvědavě pozorovala. Pak zavrtěla hlavou. „Váš otec byl vážně číslo. Ten měl napsat knihu o tom, jak se nemají vychovávat děti.“

V Tomovi sílilo podráždění. Neměl by to říkat, bylo mu jasné, že z toho budou problémy, ale nedokázal si pomoci. „Otec by zbožňoval Juliana,“ vyhrkl vzápětí.

Najednou bylo ticho. Tom cítil, jak ho Sally spaluje pohledem. „Prosím?“ zasykla škrobeně.

Tom, ačkoliv věděl, že to není rozumné, pokračoval: „Chci jen říct, že Julian je prototyp toho, jací jsme měli být my. Stanford v šestnácti, proslulý profesor na Yale, ‚on je opravdu génius‘, abych použil vašich slov.“

„Na tohle snad ani nebudu odpovídat.“ Sally zrudla vzteky, znovu sáhla po knize a dala se do čtení.

31

Philip stál bezmocně u stromu, za jehož kmenem měl ocelovými náramky spoutané ruce. Tisíce muchniček mu lezlo po každém kousku odhalené kůže. Okusovaly mu obličej zaživa. Nemohl se bránit, když mu lezly do očí, do nosu i do uší. Potřásal hlavou, snažil se mrkat a odhánět je trhavými pohyby, ale všechna snaha byla marná. Oči už měl tak opuchlé, že se mu přivíraly. Hauser právě s kýmsi hovořil přes satelitní telefonní linku. Philip sice nerozumě] slovům, ten klidný výhružný tón však rozeznával zcela spolehlivě. Zavřel oči. Vlastně už mu bylo všechno jedno. Jedině si přál, aby Hauser jeho trápení co nejrychleji ukončil kulkou do hlavy.

Lewis Skiba seděl za psacím stolem, židli obrácenou k oknu, a civěl k jihu přes střechy manhattanských mrakodrapů. Hauser už se čtyři dny neozval. Před pěti dny mu řekl, aby se na to vyspal, a od té doby bylo ticho po pěšině. Skiba měl za sebou nejhorších pět dní života. Kurz akcií spadl až na šest bodů a Komise pro cenné papíry už začala s rozesíláním obsílek. Dala zabavit i laptopy a počítače z kanceláří ředitelství společnosti. Dokonce i jeho vlastní počítač mu ti bastardi sebrali. A prodejní šílenství na burze pokračovalo. Journal už oficiálně zveřejnil, že Federální úřad pro kontrolu léků Phloxatane neschválí. Analytická společnost Standard & Pooťs zařadila cenné papíry firmy Lampe do kategorie bezcenného smetí a poprvé se vyskytly spekulace o trestním stíhání.

Téhož dne mu nezbylo než ženě sdělit, že za současné situace musí okamžitě prodat dům v Aspenu. Je to nakonec jejich čtvrtý dům a využívají ho jediný týden v roce. Stejně to ale odmítla pochopit. Dala se do pláče a odešla spát do pokoje pro hosty. Takhle to tedy bude pokračovat? A co se stane, když budou muset prodat svůj opravdový domov? Jak se zachová, pokud bude nutné vzít děti ze soukromých škol?

Po celou tu dobu se mu Hauser ne a ne ozvat. Co ksakru dělá? Stalo se mu snad něco? Vzdal to? Skibalovi vyrazily na čele krůpěje potu. Nedokázal se smířit s tím, že osud jeho společnosti i jeho vlastní je v rukou takového člověka.

Vtom zazvonil telefon s rušičkou, Skiba v křesle doslova nadskočil. Bylo deset hodin ráno. Hauser dopoledne nikdy nevolal, tentokrát však Skiba nějak vytušil, že je to on.

„Ano?“ Moc se snažil, aby to neznělo nedočkavě.

„Skiba?“

„Ano, ano.“

„Jak je?“

„Fajn.“

„Už jste se na to vyspal?“

Skiba ztěžka polkl. Už zase cítil ten knedlík v krku, byl stále větší a těžší. Svíral mu hrdlo tak, že nebyl schopen slova. Měl už sice svoji denní dávku v sobě, usoudil však, že ještě jeden hlt mu nemůže ublížit. Přitiskl si sluchátko uchem k rameni, vylovil láhev a nalil si. S ředěním se ani neobtěžoval.

„Lewisi, já vím, že je to těžké, ale opravdu nastal čas se rozhodnout. Chcete ten kodex, nebo ne? Můžu to okamžitě odvolat. Co vy na to?“

Skiba polkl žhnoucí zlatohnědou tekutinu a konečně zase nalezl ztracený hlas. Zněl však jako skřípavý sípot. „Říkám vám už po bůhví kolikáté, že s tím nechci nic mít. Jste odsud deset tisíc kilometrů. Nemám nad vámi žádnou kontrolu. Dělejte si, co chcete, prostě mi jen přineste ten kodex.“

„Nerozuměl jsem… ta rušička.

„Udělejte, co je potřeba!“ zaburácel Skiba. „Mne z toho vynechte!“

„Nenenene, kdepak. Omyl. Už jsem vám to vysvětlil, Ski-bo. Jedeme v tom spolu, kolegáčku.“

Skibova ruka sevřela telefon vražednou silou. Třásl se po celém těle. Bojoval s představu, že kdyby stiskl dostatečně silně, Hausera zaškrtí.

„Tak mám se jich zbavit, nebo ne?“ ozval se znovu ten protivný hlas. „Pokud to neudělám, i když kodex dostanu, oni se vrátí a budou ho po vás chtít. A mezi námi, Lewisi, to nemůžete vyhrát. Oni vám kodex zase vezmou. Říkal jste mi přece, že ho chcete čistý – žádné komplikace, žádné soudy.“

„Zaplatím jim za licenci. Vydělají miliony.“

„Nebudou se s vámi dohadovat. Mají s kodexem jiné záměry. Já jsem vám to ještě neřekl? Ta ženská, ta Sally Colo-radová, má své plány. Velké plány.“

„Jaké plány?“ Skibova těla se opět zmocnila nezvladatelná třesavka.

„S Lampe se v nich nepočítá, víc vědět nepotřebujete. Podívejte, Skibo, s vámi byznysmeny je pořád jeden a tentýž problém – neumíte přijímat tvrdá rozhodnutí.“

„Bavíme se tu o lidských životech.“

„Já vím. Ani pro mě to není lehké. Zvažte ale přínosy a zápory. V zapadlé džungli zmizí pár lidí. To je jedna stránka věci. Na té druhé je lék, který milionům jiných lidí zachrání život, je tu dvacet tisíc lidí, kteří budou mít dál práci, jsou tady akcionáři, kteří vás budou milovat, místo aby prahli po vaší krvi, a vy v pozici miláčka Wall Streetu, jenž Lampe vytáhl z propasti.“

Skiba znovu polkl. „Dejte mi ještě den.“

„Nemůžu. Situace se příliš vyhrotila. Pamatujete si, jak jsem vám říkal, že je musím zastavit, než se dostanou do hor? Lewisi, jestli vám to ulehčí na duši, měl byste vědět, že to neudělám já. Mám tady pár místních vojáků. Odpadlí-ci, které těžko udržím na uzdě. Jsou všeho schopni. Takové věci se tady stávají pořád. Podívejte se, když obrátím, ti vojáci je zabijí tak jako tak. Co mám dělat, Lewisi? Vyřídit je a přinést vám kodex? Nebo mám obrátit a na všechno zapomenout? Musím už vyrazit. Co mi odpovíte?“

„Prostě to udělejte!“

Ze sluchátka se ozýval jen šum a praskání.

„Řekněte to, Lewisi. Řekněte mi, co tedy chcete, abych udělal.“

„Udělejte to! Do prdele s vámi, zabijte je! Zabijte Broadbentovy!“

32

Dva a půl dne po útoku anakondy, když se plavili zase jedním z nekonečného množství ramen klikatících se močálem, Tom zpozoroval, že do močálu začíná mezi stromy pronikat sluneční světlo. Pak se obě kánoe nečekaně vylouply z pralesa – a močál Meambar byl za nimi. Jako by vstoupili do jiného světa. Ocitli se na kraji obrovského jezera s vodou černou jako tuš. Mračny pronikalo v pozdním odpoledni slunce, svěží větřík rozehnal hejna muchniček a Tom pocítil obrovskou úlevu, že se zbavili zeleného vězení bažiny. Na protějším břehu rozeznal modravé pahorky a za nimi nejasně se rýsující horské hřebeny tyčící se k obloze.

Don Alfonso se vztyčil na přídi kánoe, rozpřáhl paže a s dýmkou z kukuřičného klasu ve svraskalé pěsti připomínal otrhaného vyzáblého strašáka do zelí. „Laguna Negra!“ vykřikl. „Překonali jsme močál Meambar! Já, don Alfonso Boswas, jsem navigoval správně a přesně!“

Chori a Pingo spustili do vody přívěsné motory a nastartovali. Kánoe se rozletěly po hladině k protějšímu břehu. Tom se opřel o hromadu výstroje a zásob a vychutnával příjemný proud vzduchu ochlazující rozpálený obličej. Chlupatý prevít vylezl z kapsy a vyšplhal se mu na hlavu, kde se uvelebil a začal spokojeně pomlaskávat a vrnět. Tom si uvědomil, že už málem zapomněl, jaké to je, cítit na kůži vítr.

Utábořili se na písečné pláži na konci jezera. Chori s Pin-gem se vydali na lov a asi za hodinu se vrátili s vyvrženým a rozčtvrceným jelenem. Jednotlivé kusy zvěřiny nesli zabalené do velikých palmových listů.

„Vynikající!“ zvolal don Alfonso. „Thomasi, k večeři si dáme jelení kotlety a zbytek si vyudíme na cestu!“

Okamžitě začal nad ohněm opékat kusy masa z jeleního hřbetu. Pingo a Chori nad druhým ohněm rozdělaným opodál postavili rošt na uzení a Tom jen zaujatě sledoval, jak zručně mačetami krájejí dlouhé plátky masa a skládají je na rošt. Pak na oheň navršili mokré dříví a maso okamžitě zahalila oblaka voňavého dýmu.

Kotlety byly brzy hotové a don Alfonso je ihned servíroval. Při jídle mu Tom konečně položil zásadní otázku, která ho už notnou chvíli trápila. „Done Alfonso, kudy budeme pokračovat dál?“

Don Alfonso za sebe do tmy odhodil kost a pak odvětil: „Do Laguna Negra se vlévá pět řek. Musíme zjistit, kterou se dal tvůj otec.“

„Kde pramení?“

„V horách ve vnitrozemí. Některé vytékají z Cordillera Entre Rios, jiné ze Sierra Patuca a jiné zase ze Sierra de las Neblinas. Nejdelší z těch řek je Macaturi. Ta pramení kdesi v Sierra Azul. To už je na půli cesty k Tichému oceánu.“

„Jsou splavné?“

„Říká se, že dolní toky by měly být.“

„Říká se? Vy jste tam ještě nebyl?“

„Nikdo z našich lidí tam nikdy nebyl. Ty končiny jsou velice nebezpečné.“

„Jak to?“ vložila se do hovoru Sally.

„Zvířata se tam nebojí lidí, dochází k zemětřesením, jsou tam sopky a zlí duchové. A z města démonů se ještě nikdo nikdy nevrátil.“

„Město démonů?“ Vernona to náhle zaujalo.

„Ano. La Ciudad Blanca. Bílé Město.“

„Co je to za město?“

„Kdysi je vystavěli bohové. Teďje v rozvalinách.“

Vernon urval poslední sousto z ohlodané kosti a hodil ji do ohně. Pak suše poznamenal: „A máme jasno.“

„V čem?“

„V tom, kam měl otec namířeno.“

Tom se na něj upřeně zahleděl. „Nespěchej na mě tolik. Jak to můžeš vědět?“

„Já neříkám, že to vím. Přesně tohle ale otce zajímalo. Taková historka ho musela zaujmout. Určitě si ji chtěl ověřit a takovéhle povídačky mívají často reálný základ. Vsadím se, že tam opravdu našel něco jako ztracené město – nějaké rozsáhlé zříceniny.“

„V těch horách by ale žádné zříceniny být neměly,“

„Říká kdo?“ Vernon bez dlouhých řečí vytáhl z palmových listů další opečenou kotletu a pustil se do ní.

Tom si vzpomněl, s jakou sebejistotou mu rudolící De-rek Dunn tvrdil, že anakondy nežerou lidi. Otočil se k donu Alfonsovi: „O tom Bílém Městě se všeobecně ví?“

Don Alfonso pomalu přikývl. Jeho obličej náhle připomínal nehybnou masku posetou rýhami vrásek. „Povídá se o něm.“

„Kde to je?“

Don Alfonso zavrtěl hlavou. „Nemá stálé sídlo. Přesouvá se po nejvyšších vrcholcích Sierra Azul. Pořád se stěhuje a ukrývá se v mlze hor.“

„Takže je to mýtus,“ prohlásil Tom a pohlédl na Verona.

„To ne, Thomasi, je to skutečnost. Říká se, že se tam lze dostat jen přes bezednou propast. Ti, kteří uklouznou a spadnou do ní, zemřou hrůzou a jejich těla pak padají tak dlouho, až jsou z nich jen kosti. Ty se pak řítí dál, dokud se nerozpadnou. Nakonec nezbude nic než oblak prachu z kostí, který věčně věkův klesá temnotou.“

Don Alfonso přistrčil do ohně kus dřeva. Tom se díval, jak se z něj zakouřilo a pak chytlo plamenem, který je začal z boků okusovat. Bílé Město mu nešlo z mysli.

„Dneska už žádná ztracená města nejsou,“ prohlásil.

„A v tom se právě mýlíte,“ přerušila jej Sally. „Jsou jich ještě desítky, možná i stovky. Nacházejí se v Kambodži, v Barmě, v poušti Gobi – a zvlášť tady ve Střední Americe. Například naleziště Q.“

„Naleziště Q?“

„Už třicet let je vylupováno a archeologové z toho přímo šílí. Vědí, že to musí být velké mayské město. Podle všeho by mohlo ležet někde v nížinách Guatemaly. Nemohou je ale najít. Vykradači je mezitím rozebírají kámen po kameni a rozprodávají na černém trhu.“

„Otec se potuloval po barech,“ ozval se Vernon, „a platil panáky indiánům, dřevorubcům a zlatokopům, aby mohl poslouchat historky o zříceninách a ztracených městech. Dokonce se naučil nějaký indiánský jazyk. Vzpomínáš, Tome, jak s ním oslňoval na večírcích?“

„Vždycky jsem si myslel, že jen plácá výmysly.“

„Uvažuj,“ naléhal Vernon. „Zamysli se nad tím na chvilku. Otec by přece nebudoval hrobku z ničeho, aby se mohl dát pohřbít. Prostě využil některý z hrobů, které už jednou vyloupil.“

Chvíli bylo naprosté ticho. Přerušil je až Tom. „Vernone, to nemá chybu.“

„A pomohli mu s tím místní indiáni.“

Kromě praskotu ohně nerušil hrobové ticho jediný zvuk.

„Otec se ale o nějakém Bílém Městě nikdy slovem nezmínil,“ namítl Tom.

Vernon se pousmál. „No jistě. A víš, proč o něm nikdy nemluvil? Protože právě tam učinil ten svůj velký objev. Díky němu mohl začít. Přišel sem s holým zadkem, a vracel se s nákladem pokladů. Pak začal s tou galerií.“

„Smysl to dává.“

„To si piš, že to dává smysl. Vsadím se, o co chceš, že se nechal pohřbít právě tam! Vždyť je to perfektní plán! V tom takzvaném Bílém Městě musí být bůhvíkolik hrobů připravených k použití. Otec věděl, kde jsou, protože je sám vyloupil. Stačilo jen se vrátit a s pomocí místních indiánů se tam nechat pohřbít. To Bílé Město existuje, Tome.“

„Mě to tedy přesvědčilo,“ ozvala se Sally.

„A já dokonce i vím, jak si otec indiány koupil, aby mu pomohli,“ řekl s úsměvem Vernon.

„Jakpak?“

„Vzpomínáš si na stvrzenky na všechno to kvalitní německé a francouzské nádobí a příbory, co otec objednával těsně předtím, než odjel? Našel je ten policajt ze Santa Fé! Tímhle jim zaplatil – nádobím.“

Don Alfonso si hlasitě a ostentativně odkašlal. Když se mu podařilo získat jejich pozornost, prohlásil: „Všechno tohle žvanění není k ničemu.“

„Proč?“

„Protože do Bílého Města stejně nikdo nemůže. Váš otec je nikdy nemohl najít. A i kdyby se mu to snad podařilo, město obývají démoni, kteří by ho zabili a uloupili mu duši. Vanou tam vichry, které člověka smetou, valí se tamtudy mlhy, co zakalí zrak i mysl, a tryská tam pramen, který vymazává paměť.“ Rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne, to je nemožné.“

„Po které řece se tam dá doplout?“

Don Alfonso svraštil obočí a v jeho velikých očích za špinavými skly brýlí se objevil nešťastný výraz. „Proč tě zajímá tak zbytečná informace? Říkám, že je to nemožné.“

„Nemožné to není a my tam poplujeme.“

Don Alfonso na Toma dobrou minutu jen upřeně zíral. Pak si povzdechl a řekl: „Kus cesty se dá urazit po Macaturi, ale dál než k vodopádům se nedostaneš. A Sierra Azul leží mnoho dní cesty za nimi a mezi vodopády a Sierra Azul jsou další hory a údolí a já nevím co ještě. Znovu ti říkám, že je to nemožné. Tvému otci se to nemohlo podařit.“

„Done Alfonso, vy našeho otce neznáte.“

Don Alfonso si nacpal dýmku a upřel pohled ustaraných očí do ohně. Po obličeji mu stékal pot a ruka svírající dýmku se mu třásla jako v horečce.

„Zítra vyrážíme po Macaturi,“ prohlásil Tom, „a míříme na Sierra Azul.“

Don Alfonso dál mlčky civěl do ohně.

„Jedete s námi, done Alfonso?“

„Je to můj osud, Thomasi,“ ozval se don Alfonso náhle změklým hlasem. „Samozřejmě, že všichni zemřeme dřív, než se do Sierra Azul dostaneme. Já jsem starý člověk a jsem na smrt a setkání se svatým Petrem připraven. Bude pro mě ale moc smutné dívat se, jak umírají Chori a Pingo, jak umírá Vernon, jak umírá curandera, která je tak hezká a má před sebou tolik krásných let plných milování. A velice smutné pro mě bude vidět umírat tebe, Thomasi, protože ty jsi můj přítel.“

33

Tomovi nedaly myšlenky na Bílé Město spát. Vernon měl pravdu. Všechno to do sebe naprosto dokonale zapadalo. Přímo se to nabízelo a Tom nechápal, proč ho to nenapadlo dřív.

Jak se neklidně převaloval a házel sebou, Chlupatý prevít podrážděně kňoural, až to nakonec odmítl snášet, vylezl ze spací sítě po opěrném sloupku nahoru a zjevně se rozhodl spát v trámcích nad Tomovou hlavou. Asi kolem čtvrté ráno to Tom vzdal. Vstal, vyšel z chýše, ze žhavého popela ze včerejšího dne rozdělal oheň a dal vařit vodu. Chlupatý prevít vylezl za ním. Očividně se pořád ještě zlobil, že mu narušoval spaní, přesto však Tomovi vyšplhal do kapsy a usadil se tam se zakloněnou hlavou, aby ho Tom mohl podrbat pod bradou. Zanedlouho přišel i don Alfonso. Posadil se k ohni a nechal si nalít hrnek kávy. Dlouho seděli v ještě potemnělé džungli beze slova.

„Na něco bych se vás chtěl zeptat,“ ozval se najednou Tom. „Když jsme odjížděli z Pito Sóla, mluvil jste, jako byste se neměl nikdy vrátit. Proč to?“

Don Alfonso upil kávy a ve sklech brýlí se mu odrážely mihotavé plameny ohně. „Až přijde čas, Tomásito, dozvíš se odpověď na tuhle otázku i na spoustu dalších.“

„Proč jste se s námi vydal na tuhle cestu?“

„Bylo to v proroctví.“

„To není dobrý důvod.“

Don Alfonso se k Tomovi prudce otočil. „Osud není důvod. Osud je vysvětlení. A už o tom nebudeme mluvit.“

Macaturi byla nejširší z pěti řek vlévajících se do Laguna Negra. Byla hluboká a čistá, mnohem splavnější nežli Patu-ca a v plavbě tu nebránily ani písečné nánosy nebo potopené kmeny. Kánoe už se za monotónního hukotu přívěsných motorů pohupovaly po hladině, když teprve vyšlo slunce. Zlatavé paprsky ozářily vzdálené vrcholky hor a ty se jako na povel zelenozlatě zatřpytily. Don Alfonso zaujal obvyklou pozici na hromadě výstroje, byl však v úplně jiném rozpoložení. Nefilozofoval o životě, nemluvil o sexu, nestěžoval si na nevděčné syny ani svým společníkům nesděloval názvy jednotlivých zvířat a ptáků. Seděl, kouřil a ustaranýma očima civěl do prázdna před sebe.

Obě kánoe pluly proti proudu několik hodin, aniž by někdo promluvil. Pak se za jedním říčním zákrutem objevil napříč korytem mohutný strom. Blokoval celou plavební dráhu. Padnout musel nedávno, protože listí v koruně bylo ještě zelené.

„To je zvláštní,“ zamumlal don Alfonso. Zavolal na Chori-ho a jejich kánoe zpomalila. Pingo, který kormidloval kánoi plovoucí za nimi, je dohonil a zvolna i předhonil. Vernon ležel uprostřed druhé lodi, opíral se o bort a chytal bronz. Když je míjel, zamával.

Pingo zakormidloval ke vzdálenějšímu břehu, kde byl kmen padlého stromu nejslabší, a tudíž se dal nejsnáze prosekat.

Don Alfonso se náhle vrhl po řídicí páce kormidla a posunul ji tak daleko doprava, jak to šlo. Kánoe se bleskově stočila a zakolébala tak prudce, že se málem překotila. „Dolů!“ zařval. „Lehnout!“

Klid pralesa přerval rachot dávek z automatických zbraní.

Tom skočil po Sally, srazil ji na dno kánoe a zakryl vlastním tělem. To už střely tříštily bok lodě, až odletovaly třísky. Tom jasně slyšel šplouchání kulek do vodní hladiny i řev útočníků. Pootočil hlavu a spatřil dona Alfonsa, jak se krčí na zádi s rukou pořád na řídicí páce a směruje kánoi do útočiště pod převislým břehem.

Vtom se z lodě za nimi ozval nelidský řev. Někdo musel být zasažen.

Tom dál ležel na Sally. Neviděl nic než hřívu plavých vlasů a poškrábané dřevo lodního trupu pod nimi. Řev v druhé kánoi neumlkal. Bylo to nelidské vytí plné hrůzy a bolesti. To je Vernon. Postřelili Vernona, pomyslel si Tom. Střelba zněla dál, teď už se však zdálo, že jim střely přeletují nad hlavami. Kánoe zachytila o dno –jednou, podruhé, a pak už se ozvalo i zadrhnutí lodního šroubu o kameny u břehu.

Palba a řev umlkly současně. Konečně se dostali do krytu pod břehem.

Don Alfonso se ztěžka vztyčil a ohlédl se dozadu. Tom slyšel, jak něco křičí v jazyce tawahka, ale odpovědi se nedočkal.

Tom opatrně vstal a pomohl Sally. Na tváři měla kapičky krve v místech, kde ji zasáhly třísky odštípnuté vypálenými střelami.

„Jste v pořádku?“

Mlčky přikývla.

Kánoe plula podél vysokého břehu plného balvanů a zarostlého keři. Pohybovali se téměř pod převislými větvemi pobřežního porostu. Tom se posadil a ohlédl se po druhé lodi. „Vernone!“ křikl. „Vernone! Co je? Jsi zraněný?“ Uviděl zkrvavenou ruku svírající řídicí páku druhé kánoe. „Vernone!“ zařval.

Vernon se nejistě zvedl uprostřed lodi. Vypadal značně otřeseně.

„Vernone, proboha, jsi v pořádku?“

„Pingo je zraněný.“

„Je to zlé?“

„Hodně.“

Vtom se kdesi proti proudu řeky ozvalo zakašlání lodního motoru, který se vzápětí plnou silou rozburácel. Naskočil i druhý a Tom zaslechl vzdálené výkřiky.

Don Alfonso zakormidloval kánoi tak blízko ke břehu, jak jen to šlo. Vernon popadl řídicí páku své lodi a napodobil ho.

„Nemůžeme jim uprchnout,“ prohlásil Tom.

Sally se otočila k Chorimu. „Dej mi zbraň.“

Chori se na ni nechápavě podíval.

Sally na nic nečekala, vytrhla mu pušku, povytáhla závěr, aby zjistila, jestli je náboj v komoře, dorazila ho zpátky a přikrčila se na zádi.

„S tím je nezastavíte!“ vykřikl zoufale Tom. „Vždyť mají automaty!“

„Nezastavím, ale určitě zpomalím.“

To už Tom spatřil dvě lodi vyplouvající zpoza říčního zákrutu. Vojáci na palubách měli zalíceno.

„Dolů!“

Ze Sallyiny pušky práskl jediný výstřel a v tom okamžiku dávka z automatických zbraní pročísla rostlinstvo nad jejich hlavami. Okamžitě je zasypala sprška listí. Výstřel měl však požadovaný efekt – vojáci v náhlé panice rychle zahnuli do úkrytu při břehu. Sally padla na dno vedle Toma.

Don Alfonso stále kormidloval loď tak, aby se držela v blízkosti břehu. Lodní šroub narážel do kamenů a vždy, když se vynořil z vody, nešťastně zakvílel. Nad hlavami jim zasvištěla další dávka střel a náhle se ozvalo nepříjemné kovové křísnutí. Jedna zasáhla motor. Ten zachrchlal, pak se s hučením vzňal a loď se natočila bokem proti línému příbřežnímu proudu. Oheň se šířil neuvěřitelnou rychlostí. Plameny už vyskakovaly z tavících se gumových hadiček palivového potrubí. Příď druhé kánoe, v níž pluli Pingo s Vernonem, jim zezadu narazila do trupu, zaklínila se a hořící benzin se začal rozstřikovat i po jejím dnu. Po několika sekundách už plameny olizovaly palivové nádrže.

„Všichni ven!“ hulákal Tom. „Bouchne to! Vezměte, co poberete!“

Vrhli se přes borty člunů do pobřežní mělčiny a zamířili ke břehu. Vernon a Chori popadli Pinga a vlekli ho na souš. Další dávka z automatických zbraní útočníků zasáhla břeh nad nimi a rozprskla gejzír oblázků a hlíny. Vojáci však byli po Sallyině varování obezřetní a udržovali si odstup. Pronásledovaní uprchlíci se škrábali po rozbahněném břehu nahoru a ukryli se za zelenou stěnou převislého pobřežního rostlinstva. Teprve tam se zastavili, aby nabrali dech.

„Musíme dál!“ vykřikl Tom.

Tom se nahoře na břehu ohlédl jen jednou. Jejich kánoe, unášené proudem, pohlcovaly plameny a za chvíli se ozvala tlumená exploze. To vybuchla palivová nádrž jedné z lodí. Nad hladinou se vyvalila ohnivá koule lemovaná černým dýmem. Vojáci opatrně kormidlovali ke břehu. Sally poklekla a zamířila Choriho pušku, kterou ani na okamžik nepustila z ruky, do hustých větví. Vzápětí práskl výstřel. Nikdo ho neopětoval, bylo ticho.

Ustupovali dál do pralesa. Střídali se v nesení Pinga a s námahou si klestili cestu hustou vegetací. Tom zezadu stále slyšel křik, do něhož pojednou zaznělo další zadunění explodující palivové nádrže. Vojáci nejspíš vystoupili na břeh a dali se do pronásledování. Nijak usilovně však nepostupovali. Dvě rány, které po nich Sally vypálila, jim zjevně vzaly chuť. Jak se nořili do džungle čím dál tím hlouběji, náhodné výstřely vojáků se ozývaly stále sporadičtěji, až nakonec umlkly docela.

Uprchlíci se zastavili na nevelké travnaté loučce. Tom a Vernon položili Pinga na zem a Tom se nad ním sehnul. Zoufale se pokoušel nahmatat mu puls. Zbytečně. Podíval se na ránu.

Byla příšerná. Kulka s tupým hrotem Pinga zasáhla do zad mezi lopatky, prošla srdcem a ven se prorvala měkkou olověnou špičkou hrudníkem, kde po sobě zanechala snad patnáct centimetrů širokou díru. Byl by zázrak, kdyby Pingo po takovém zásahu žil i jen několik sekund.

Tom se ohlédl po Chorim. Mladíkova tvář byla naprosto nehybná a chladná.

„Je mi líto.“

„Na lítost není čas,“ prohlásil don Alfonso. „Musíme dál.“

„A to ho tu necháme?“

„Chori zůstane s ním.“

„Ale určitě sem přijdou vojáci…“

Don Alfonso ho utnul v půli věty. „Ano. A Chori udělá to, co musí.“ Otočil se k Sally. „Vy si necháte jeho pušku a náboje. S Chorim už se nesetkáme. Jdeme.“

„Nemůžeme ho tu nechat!“ zaprotestoval Tom.

Don Alfonso Toma popadl za ramena. Ruce měl překvapivě silné. Tom měl pocit, že má ramena v ocelových svěrácích. Don Alfonso k němu promluvil sice tiše, ale nesmírně naléhavě. „Chori má s vrahy svého bratra nevyřízené účty.“

„A to si je bude vyřizovat bez pušky?“ vyjela Sally, když Chori otevřel koženou brašnu a vyndal z ní odřenou krabičku nábojů.

„V džungli jsou účinnější tiché šípy. Zabije jich dost, aby mohl zemřít se ctí. Takhle to u nás chodí. Nepleťte se do toho.“ Don Alfonso už se po Chorim a jeho mrtvém bratru ani neohlédl. Otočil se ke stěně pralesa, rozmáchl se a začal mačetou klestit cestu. Ostatní vykročili za ním a měli co dělat, aby stačili starci, který pralesem postupoval tiše a rychle jako netopýr. Tom neměl ponětí, kam míří. Celé hodiny postupovali roklemi a průrvami, brodili se divoce proudícími bystřinami a tu a tam se prodírali zdánlivě neprostupným porostem bambusu nebo kapradin. Shora se na ně sypali zběsile kousající mravenci a padali jim za košile. Don Alfonso mačetou několikrát vydráždil nevelké hady, které odhazoval stranou jako protivnou havěť. Krátký liják, který se během jejich strastiplné cesty spustil, je promočil na kůži. Pak vyšlo slunce a z provlhlých těl a oblečení začala stoupat pára. Mračna hmyzu, která se od nich neodloučila ani na okamžik, se jim neúprosně zakusovala snad do každého místa. Nikdo nemluvil. Nikdo ani mluvit nemohl. Jediné, co mohli, bylo jít dál.

Po několika hodinách, když už v korunách stromů začalo pohasínat světlo, se don Alfonso zastavil. Bez jediného slova se usadil na padlý kmen, vytáhl dýmku a zapálil si. Tom se jen díval, jak zápalka vzplanula a zase zhasla, a v duchu si říkal, kolik jich asi ještě mají. Téměř o všechno přišli při požáru a výbuchu lodí.

„A co teď?“ zeptal se Vernon.

„Utáboříme se,“ rozhodl don Alfonso. Mačetou ukázal opodál. „Rozdělej oheň. Támhle!“

Vernon se dal do práce a Tom mu šel pomoci.

Pak don Alfonso ukázal mačetou na Sally. „Vy – jděte na lov. Sice jste ženská, ale střílíte jako muž a odvahu máte zrovna takovou.“

Tom se po Sally podíval. Obličej měla samou šmouhu, dlouhé plavé vlasy zacuchané a přes rameno pušku jako partyzán. V její tváři viděl všechno to, co cítil i on sám – šok a překvapení z nenadálého útoku, hrůzu z Pingovy smrti, zoufalství ze ztráty veškeré výstroje a zásob i odhodlání přežít. Přikývla a zmizela v pralese.

Don Alfonso se podíval na Toma. „My dva postavíme chatrč.“

Za hodinu se setmělo. Seděli kolem ohně a dojídali guláš z jakéhosi velkého hlodavce, kterého se Sally podařilo střelit. Vedle se tyčila nevelká chýše se střechou z palmových listů. Don Alfonso seděl u hromady téhož materiálu a jeden list po druhém trhal na proužky a splétal z nich spací sítě.

„Co byli ti vojáci zač?“ obrátil se na něho Tom.

Don Alfonso ani na okamžik neustal v pletení sítí na spaní. „Šli po řece s tvým druhým bratrem – Philipem.“

„Philip by nikdy nedovolil, aby na nás zaútočili,“ prohlásil Vernon.

„Ne,“ přisvědčil Tom. Srdce měl v tu chvíli až v krku. V té Philipově výpravě muselo dojít ke vzpouře nebo se tam zkrátka něco stalo. Philip je každopádně určitě ve vážném nebezpečí, pokud není mrtev. Takže tím neznámým nepřítelem musí být Hauser. On zavraždil ty dva policisty v Santa Fé, on stál za jejich zatčením v Brusu a stejně tak nařídil tohle přepadení.

„Otázka zní,“ ozvala se Sally, „jestli jdeme dál, nebo se vracíme.“

Tom přikývl.

„Jít dál by byla sebevražda,“ uvažoval Vernon. „Nemáme nic – žádné jídlo, oblečení, stany, spací pytle, prostě nic.“

„Tam někde před námi je Philip,“ namítl Tom, „a má problémy. Je jasné, že v zavraždění těch policajtů ze Santa Fé má prsty Hauser.“

Nastalo ticho. „Snad bychom měli obrátit, znovu se vybavit a vrátit se. Takhle mu pomoci nemůžeme, Tome.“

Tom se podíval na dona Alfonsa, který nezúčastněně pletl spací sítě. Z jeho okázale neutrálního výrazu pochopil, že stařec už svůj názor má. Takhle vypadal pokaždé, když chtěl projevit nesouhlas. „Done Alfonso?“

„Ano?“

„Chcete k tomu říci svůj názor?“

Don Alfonso odložil rozpletenou síť a oprášil si dlaně. Pak se Tomovi podíval zpříma do očí. „Ani ne tak říci názor, jako konstatovat fakta.“

„A ta jsou?“

„Za sebou máme smrtící močál, v němž voda každým dnem opadá. Nemáme kánoi. Potrvá nejméně týden, možná dva, než si uděláme další. My ale nemůžeme zůstat týden na jednom místě, protože by nás našli vojáci. Při výrobě kánoe se nadělá spousta kouře, který by vojáky snadno přivedl na naši stopu. Proto musíme jít dál. Pěšky. Musíme se dostat džunglí na Sierra Azul. Jít zpátky znamená smrt. Taková jsou fakta.“

34

Marcus Hauser seděl u ohně na kládě s tlustým doutníkem v ústech a čistil svoji útočnou pušku Steyr AUG. Ne že by to zbraň potřebovala, ale pro Hausera byla tato pravidelná monotónní činnost něco jako meditace. Puška byla téměř celá z dokonale strojně opracovaného tvrzeného plastu, jehož dotek Hauser zbožňoval. Stáhl dozadu závěr, uchopil zbraň za hlaveň a levým palcem stlačil uzamykací pojistku hlavně. Pak hlavní pootočil ve směru hodinových ručiček a potáhl vpřed. Hlaveň vyskočila z pouzdra tak lehce, jak očekával.

Čas od času se podíval do pralesa, kde byl u stromu řetězy připoután Philip. Odtamtud se ale neozval ani hlásek. Hauser přes den několikrát zaslechl vzteklý řev hladového jaguára. Nestál o to, aby mu sežral jeho zajatce. Rozhodně ne dřív, než se dozví, kam zamířil starý Max. Přihodil na oheň další dříví, aby zahnal tmu a s ní jaguára pátrajícího po kořisti. Po jeho pravici plynula kolem tábora řeka Macaturi, z jejíhož koryta se ozývalo tlumené šplouchání a mlaskání vlnek narážejících na břeh a rozbíjejících se o kamení. Noc byla tentokrát skutečně krásná. Obloha připomínala černý samet posetý myriádami hvězd, které se jako roztančená světélka odrážely na říční hladině. Byly už dvě hodiny ráno,

Hauser však patřil k těm nemnoha šťastlivcům, jimž stačí pouhé čtyři hodiny spánku.

Přihodil na oheň ještě jedno poleno, aby měl více světla, a uvolnil závěr z pouzdra. Dlaní jemně polaskal hladké díly z plastu a kovu – jeden teplý, druhý chladný – a vychutnával si vůni zbrojního oleje i cvaknutí, které se ozvalo při rozebírání dokonale opracovaných dílů. Stačilo pár dokonale nacvičených pohybů a puška před ním ležela rozebraná na šest základních součástí. Vzal je do rukou, jednu po druhé, každou důkladně prohlédl, očistil, přejel dlaní a začal je zase skládat dohromady. Pracoval pomalu, téměř jakoby zasněně. Tady už se nemusel honit jako někde ve výcvikovém táboře pro bažanty.

K jeho vycvičenému sluchu dolehl slabý zvuk – motory navracejících se člunů. Ustal v práci a pozorně se zaposlouchal. Operace skončila, muži se vracejí na čas. Hauser byl spokojen. Dokonce ani takováhle špinavá banda hondu-raských žoldáků nemohla něco tak jednoduchého zbabrat.

Nebo mohla? Když se z temnoty nad říční hladinou vyloupl obrys kánoe, nerozeznal v ní pět postav, nýbrž jen tři. Člun přirazil k obrovskému balvanu, který sloužil jako vy-loďovací molo, a vyskočili z něj dva muži. Hauser je viděl jen jako tmavé siluety ozářené ohněm a rýsující se na ještě tmavším pozadí. Pomáhali vylodit se tomu třetímu. Kráčel velice ztěžka a Hauser zaslechl bolestné zasténání. Tři muži – a posílal jich pět.

Po hmatu usadil zpátky na místo všechny zbývající součásti dokonale vyčištěné zbraně. Zrak přitom upíral na tři postavy přibližující se k ohni. Muži kráčeli zvolna, zraněný se opíral o jednoho ze svých kolegů. Ve stehně mu vězel téměř metr dlouhý šíp, zubatý kovový hrot zpředu, opeřený konec trčel ze zadní strany. Kalhoty měl roztržené a zčernalé zasychající krví.

Vojáci se zastavili a mlčeli, dívali se do země. Hauser čekal. Chápal, jak obrovského se dopustil omylu, když těm chlapům věřil, že něco tak jednoduchého musejí hravě zvládnout. Znovu se vrátil ke zbrani, která mu nehybně spočívala na kolenou. Přejel dlaní po vycíděné hlavni, pevněji sevřel a sáhl po odloženém zásobníku. S hlasitým cvaknutím ho nasadil do zásobníkové šachty. Pak už jen čekal s puškou v klíně a se srdcem jako sevřeným ledovou prackou.

Ticho drásalo nervy. Někdo prostě promluvit musel.

„Jefe (veliteli, španělsky, pozn. překladatele) …“ Poručík to nevydržel jako první.

Hauser čekal, co uslyší za výmluvy.

„Dva jsme zabili, jefe, a spálil jim lodě a zásoby. Těla jsou v kánoi.“

Hauser si dal hezky načas, než se zeptal: „Které dva?“

Nikdo z vojáků se neměl k odpovědi. Nervozita a strach z nich přímo čišely.

„Ty dva indiány,“ podlehl opět poručík.

Hauser mlčel. Takže katastrofa.

„Ten dědek, co je s nimi, zpozoroval past dřív, než jsme mohli zahájit palbu,“ pokračoval poručík. „Obrátili. Pronásledovali jsme je po proudu, ale podařilo se jim vylodit se a zmizet do džungle. Spálili jsme jim čluny a zásoby. Když jsme je pronásledovali pralesem, napadl nás ze zálohy jeden z těch indiánů. Měl sice jen luk a šípy, ale tím to pro nás bylo horší. Nemohli jsme zjistit, kde je, dokud dva z nás nezabil a třetího nezranil. Pak jsme ho zabili. Víte, jací jsou tihle pralesní indiáni, jefe…, pohybují se džunglí potichu jako jaguáři…“

Roztřesený hlas mu selhal. Nervózně se zavrtěl a muž se šípem ve stehně proti své vůli hlasitě zasténal.

„Tak vidíte, jefe, dva jsme zabili a ostatní jsme zahnali do džungle bez zásob, bez jídla, nemají vůbec nic a určitě tam umřou…“

Hauser vstal. „Promiňte, poručíku, ale ten muž potřebuje okamžité ošetření.“

„Si, seňor.“

Hauser s puškou v jedné ruce vstal a položil zraněnému vojákovi paži kolem ramen. Odtáhl ho od druhého muže, o kterého se opíral, naklonil se k němu a jemně mu řekl: „Pojď se mnou. Postarám se o tebe.“

Poručík se strhanou tváří zůstal stát u ohně a čekal.

Hauser muže podepřel a odvedl dál od ohně. Voják vedle něj pokulhával za neustálého sténání. Kůži měl suchou a horkou, musel mít horečku.

„Jen pomalu,“ uklidňoval ho Hauser. „Tamhle to spravíme.“ Dovedl muže asi padesát metrů do tmy mimo dosah táborového ohně a tam ho u ležícího kmene pustil. Voják zavrávoral, zachrčel, ale s Hauserovou pomocí se přece jen dokázal na kmen posadit. Hauser mu vytáhl z pouzdra jeho vlastní mačetu.

„Pane, než ten šíp vyříznete, dejte mi whisky,“ zakňoural zraněný muž vyděšený představou bolesti, která ho čeká.

„Bude to jen vteřinka.“ Hauser muže zlehka popleskal po rameni. „Vyřešíme to jedna dvě.

Slibuji ti, že to bude bezbolestná operace.“

„Ne, pane, prosím vás, napřed whisky…“

Hauser se nad šíp sklonil s mačetou v ruce. Muž ztuhl, zatnul zuby, v hrůze na mačetu vytřeštil oči a nic jiného v tu chvíli nevnímal. Hauser mezitím pomalu zdvihl hlaveň pušky, až se její ústí ocitlo pár centimetrů před vojákovou hlavou. Přepínač režimu palby přestavil jedním prstem do polohy pro střelbu dávkou a stiskl krátce spoušť. Kratičká dávka muže srazila z klády a v pralese se rozhostilo ticho.

Hauser se vrátil do tábora a umyl si ruce. Znovu se posadil k ohni, sebral zpola dokouřený doutník a připálil si hořící větvičkou. Ani jeden z dvojice vojáků se na něj nepodíval, ostatní vyběhli se zbraněmi v rukou ze stanů. Zmateně a vyplašeně se rozhlíželi kolem sebe.

„Nic se neděje,“ poslal je Hauser mávnutím paže zpátky do stanů. „Potřeboval operaci. Byla krátká, bezbolestná a úspěšná.“

Vyjmul doutník ze rtů, z polní láhve si dopřál krátký doušek, znovu si vlhký náustek doutníku vložil do úst a zhluboka potáhl. Osvěžen si však připadal jen zčásti. Nebylo to poprvé, co chyboval, když těmhle honduraským žoldákům svěřil takový jednoduchý úkol a oni selhali. Je ale bohužel sám a všechno dělat nemůže. Pořád jeden a tentýž problém – pořád.

Otočil se k poručíkovi a usmál se na něj. „Jsem velmi dobrý operatér, poručíku – pokud byste kdykoliv potřeboval…“

35

Následující den strávili v táboře. Don Alfonso nařezal obrovskou hromadu palmových listů, usadil se před ni se zkříženýma nohama a téměř celý den z pruhů jejich vláken motal a pletl batohy na záda a další spací sítě. Sally se vydala na lov a vrátila se s malou antilopou, kterou Tom stáhnul a vyudil nad ohněm. Vernon sbíral ovoce a ma-niokové kořínky, takže na sklonku dne měli menší zásobu jídla na další cestu.

Pak si udělali jasno v tom, co zbylo. Objevilo se několik balení vodovzdorných zápalek, krabička s třiceti náboji; Tomův batoh obsahoval nevelký přenosný vařič se soupravou hliníkových ešusů a pánví, dvě plynové bombičky a lahvičku s odpuzovačem hmyzu. Vernonovi se podařilo uniknout jen s dalekohledem na krku. Don Alfonso měl hrst čokoládových tyčinek a tři dýmky, dva balíčky dýmkového tabáku, malý brousek a klubko rybářského vlasce s háčky, to všechno v promaštěném koženém pytli, který stačil popadnout, když prchali z hořící kánoe. Všichni zachránili mačety, které měli v okamžiku útoku zastrčené za opasky.

Hned ráno vyrazili. Tom klestil cestu čerstvě nabroušenou mačetou a don Alfonso kráčel vzadu za neustálého mumlání, kudy se musí trmácet. Po několika kilometrech se dostali na cestičku, kterou zřejmě vyšlapala zvířata. Klikatila se chladným lesem, kde rostly stromy s překvapivě hladkou kůrou. Připadali si, jako by kráčeli mezi sloupy obrovské zelené katedrály; panovalo tu příšeří a nevyskytoval se téměř žádný podrost. Překvapilo je nezvyklé ticho.

Brzy odpoledne je stezka dovedla k úpatí hor. Terén se začal rychle zvedat a prales záhy zůstal za nimi. Vystřídaly jej svahy poseté balvany obrostlými mechem. Stezka vedla téměř přímo vzhůru. Don Alfonso postupoval s ohromující rychlostí, ostatní mu stěží stačili. Energie, kterou v sobě ten stařec pořád ještě měl, všechny překvapovala. S přibývající nadmořskou výškou byl vzduch čím dál tím svěžejší. Majestátní stromy džungle vystřídali jejich pokroucení horští příbuzní trpasličího vzrůstu s větvemi obalenými lišejníky a mechy. Na sklonku dne se dostali na plochý hřeben zakončený skalami seskupenými do tvaru vějíře. Poprvé se mohli ohlédnout zpět za džunglí, kterou překonali.

Tom si otřel čelo. Hora se prudce svažovala jako fantastická smaragdová skluzavka, zakončená dobrých osm set, možná tisíc metrů pod nimi zeleným oceánem života. Nad hlavami jim zvolna plynuly masivní kumuly.

„Neměla jsem tušení, že jsme tak vysoko,“ užasla Sally.

„Díkybohu, že jsme došli až sem,“ prohlásil don Alfonso ochablým hlasem a odložil batoh z palmových listů. „Tohle je zrovna vhodné místo k utáboření.“ Usadil se na padlý kmen, zapálil si dýmku a začal udílet pokyny.

„Sally, vyjděte s Tomem na lov. Vernone, nejdřív rozdělej oheň a pak postav chatrč. Já si odpočinu.“

Zaklonil se a s přivřenýma očima líně pokuřoval.

Sally si hodila pušku přes rameno a vykročila jako první po stezce připomínající ze všeho nejvíc ochoz zvěře. „Ještě jsem vám ani nepoděkoval za to, jak jste střílela po těch vojácích,“ ozval se Tom, který jí kráčel v patách. „Nejspíš jste nám zachránila život. Odvahu tedy máte.“

„Vy jste stejný jako don Alfonso – překvapuje vás, když žena dokáže slušně zacházet s puškou.“

„Mluvil jsem o vaší duchapřítomnosti, ne o vašem střeleckém umění – ale musím přiznat, že překvapený jsem.“

„V tom případě mi dovolte, abych vám připomněla, že máme jedenadvacáté století a ženy dělají docela překvapivé věci.“

Tom zavrtěl hlavou. „To jsou v New Haven všichni takové netýkavky?“

Otočila se k němu a sjela ho chladným pohledem zelenavě se lesknoucích očí. „Mohli bychom se věnovat lovu? Vaše žvanění plaší zvěř.“

Tom si odpustil další komentář a namísto mluvení sledoval její štíhlé tělo postupující džunglí. Byla úplně jiná než Sarah – neomalená, výbojná a urážlivá. Sarah připomínala úhoře. Nikdy neřekla, co si doopravdy myslí, nikdy neřek-la pravdu, příjemná byla dokonce i na lidi, které nedokázala vystát. Klam a přetvářka pro ni znamenaly jen příležitost k vynikající zábavě.

Chladným a hlubokým pralesem postupovali po pružné vrstvě mokrého listí tiše. Průhledy mezi stromy Tom občas zahlédl srpovité záhyby řeky Macaturi, jež se hluboko pod nimi klikatila deštným pralesem.

Ze zalesněných svahů nad nimi se ozvalo chraptivé zakašlání. Znělo téměř lidsky, ale bylo mnohem hlubší a více hrdelní.

„Zní to jako kočka,“ poznamenala Sally.

„Jako třeba jaguár?“

„Ano.“

Kráčeli bok po boku hustým porostem a odhrnovali z cesty splývající listy i kapradiny. Na horských svazích panovalo podivné ticho, ustalo dokonce i ptačí švitoření, jen ještěrka šplhala po kmeni vzhůru.

„Působí to tu tak nějak zvláštně,“ rozhlédl se kolem sebe Tom. „Neskutečně.“

„Jsme ve vysokohorském deštném prales,“ připomněla mu Sally a kráčela s puskou připravenou v rukou dál. Tom klo-pýtal za ní.

Ozvalo se další zakašlání, tentokrát velice hluboké a dunivé. Hrůzu nahánějící zvuk v celém pralese, který vzápětí nepřirozeně ztichl.

„Teď to znělo blíž,“ upozornil Tom.

„Jaguáři z nás mají daleko větší strach než my z nich,“ poučila ho Sally.

Klopýtali po svahu pokrytém obrovskými balvany, protahovali se mezi mechem porostlými skalisky, až dospěli k bambusové houštině, na první pohled neprostupné. Sally pokračovala podél ní. Oblaka visela těsně nad nimi a mezi stromy se vznášely cáry mlhy, pod sebou neviděli nic než vrstvu bílé páry. Vzduch voněl po vlhkém lišejníku.

Sally se zastavila, zdvihla pušku a vyčkávala.

„Co je?“ zašeptal Tom.

„Tam nahoře.“

Obezřetně kráčeli dál. Před nimi se objevila další hromada gigantických, lišejníkem obalených balvanů navršených na sebe tak, že vypadaly jako včelí plást, včetně temných děr a skulin.

Tom zůstal za Sally a čekal. Mlha se kolem nich valila čím dál tím rychleji, ze stromů zůstaly pouhé siluety. Bílá oblaka připravila krajinu o všechny fantastické odstíny zelené a ponechala jí pouze fádní modravě šedou.

„Mezi těmi balvany se něco hýbe,“ špitla Sally.

Přikrčeni vyčkávali dál. Tom cítil, jak se na něm usazuje mlha a proniká oblečením.

Po dlouhých deseti minutách se ve skalní rozsedlině objevila hlava s nápadné blýskajícíma se černýma očima. Po chvilce vylezlo zvíře, které vypadalo jako obrovské morce, celé a začalo kolem sebe obezřetně čenichat.

Okamžitě zazněl výstřel. Zvíře hlasitě vykviklo a převalilo se břichem vzhůru.

Když Sally vstala, nedokázala se ubránit vítězoslavnému úsměvu.

„Dobrá rána,“ zhodnotil její výkon Tom.

„Díky.“

Tom vytáhl mačetu a vykročil k úlovku.

„Já půjdu dál.“

Tom přikývl a botou zvíře obrátil. Byl to jakýsi velký hlodavec se žlutými řezáky a velkým břichem. Tlusté tělo pokrývala hustá kožešina. Tom sevřel rukojeť mačety. Nikterak se na práci, která ho čekala, netěšil. Rozřízl zvířeti břicho, uvolnil a vytáhl střeva a ostatní vnitřní orgány, odsekal nohy a hlavu a zvíře stáhl. Do chřípí se mu dral pronikavý pach krve. Ačkoliv byl hladový jako vlk, začínala ho přecházet chuť k jídlu. Nebyl choulostivý a jako veterinář viděl krve víc než dost, ale nečinilo mu potěšení podílet se na zabíjení, které bylo pravým protikladem léčení.

Pak k jeho sluchu dolehlo tlumené zavrčení. Zarazil se a pozorně se zaposlouchal. Následovala série tichých zakašlání. Nedalo se určit, odkud přesně se ozývá. Zněly odněkud shora – ze skal nad nimi. Tom zapátral pohledem po Sally a objevil ji zhruba dvacet metrů daleko pod skalním sesuvem, štíhlá silueta pohybující se neslyšně v mlze.

Rozčtvrtil úlovek a jednotlivé kusy zabalil do palmových listů. Bylo skličující, jak žalostná troška masa z poměrně velkého zvířete zbyla. Zdálo se mu, že to ani nestálo za to. Snad se Sally povede dostat něco většího, něco jako jelena, pomyslel si.

Když dokončil balení masa, uslyšel měkké, jemné předení. Zaznělo tak blízko, až sebou škubl. Čekal a naslouchal. Každý sval měl napnutý jako strunu. Náhle se prales otřásl řevem, při němž stydla krev v žilách. Zuřivý kočičí jekot ke konci přešel do evidentně vyhladovělého vrčení. Tom vyskočil s napřaženou mačetou a pokoušel se zjistit, odkud se to ozvalo. Ani v korunách stromů, ani na skalách se však nic nepohnulo. Jaguár byl ukrytý velice dobře.

Tom pohlédl po svahu dolů do míst, kde Sally zmizela v mlze. Nelíbilo se mu, že jaguár neutekl ani poté, co tu práskl výstřel. Zdvihl mačetu, rozčtvrcený a zabalený úlovek nechal ležet a zamířil tam, kde Sally zahalily mlžné cáry.

„Sally?“

Jaguár zařval znovu, tentokrát jakoby přímo nad ním. Instinktivně padl na kolena a napřáhl nad sebe paži s mačetou. Neviděl však nic než mechem obrostlé skály a kmeny stromů, které vystupovaly z mlhy jako hrozivé přízraky.

„Sally!“ zavolal ještě hlasitěji. „Jste v pořádku?“

Ticho.

Rozběhl se po svahu dolů a srdce se mu rozbušilo jako zběsilé. „Sally!“

„Tady jsem,“ ozvala se slabě.

Běžel dál ze svahu. Nohy mu po mokrém listí podklu-zovaly a po příkrém srázu se sypaly kaménky, jež každým krokem uvolňoval. Mlha byla minutu od minuty hustší. Za sebou uslyšel další téměř lidské chraplavé zakašlání. To zvíře ho pronásledovalo.

„Sally!“

Vynořila se z mlhy s puškou v obou rukou a s podmrače-nou tváří. „Tím svým křikem jste mi zkazil ránu.“

Zastavil se, zasunul mačetu za opasek a náhle upadl do rozpaků. „Prostě jsem se bál, no. Nelíbí se mi chování toho jaguára. Ta bestie nás loví.“

„Jaguáři lidi neloví.“

„Neslyšela jste mého bratra povídat, co se stalo s jejich průvodcem?“

„Upřímně řečeno tomu nevěřím.“ Zamračila se jako čert. „Myslím, že se klidně můžeme vrátit. V téhle mlze už stejně nic neulovím.“

Vylezli nazpátek k místu, kde Tom ponechal odložené maso z uloveného hlodavce. Bylo pryč, zůstalo po něm jen pár roztrhaných a zkrvavených palmových listů.

„On nás nelovil,“ rozesmála se Sally. „Jediné, oč mu šlo, bylo odehnat vás, aby nám mohl sežrat večeři.“

Tom zrudl rozpaky. „Neodehnal mě. Sel jsem vás hledat.“

„Nic si z toho nedělejte,“ prohlásila Sally. „Nejspíš bych utekla taky.“

Tom vzal slovo nejspíš na vědomí značně podrážděně, ale neřekl nic. Kousavou poznámku spolkl na poslední chvíli, aby ho zase nesetřela. Vykročili nazpátek k táboru. Když se blížili k první hromadě balvanů, jaguár zařval znovu. V zamlženém pralese to znělo podivně jasně a ostře. Sally zastavila se zdviženou puškou. Napjatě vyčkávali. V listech se shromažďovaly kapky vody, které postupně kanuly dolů a džunglí se šířilo jejich tlumené pleskání.

„Předtím nebyl vpředu, Sally.“

„Vy si pořád ještě myslíte, že nás loví?“

„Ano.“

„Nesmysl. Kdyby po nás šel, nedělal by takový randál. A kromě toho je zrovna po jídle.“ Uličnicky na něj mrkla.

Obezřetně zamířili ke skaliskům plným temných děr a škvír.

„Já bych neriskoval. Pojďte to obejít!“ navrhl Tom.

„V pořádku.“ K jeho nezměrnému údivu neprotestovala.

Vydali se vzhůru, aby skály obešli shora. Mlha stále houstla, Tom cítil, jak vlhkost prosakuje jeho jediným oblečením. Náhle se zastavil. Zaslechl tiché zašustění.

Sally strnula.

„Sally, stoupněte si za mě,“ řekl Tom.

„Zbraň mám já. Měla bych být vpředu.“

„Jděte za mě.“

„Kristepane.“ Poslechla však.

Vytáhl mačetu a zvolna vykročil. Všude kolem samé stromy – pokřivené, s nízko svěšenými větvemi obrostlými mechem a lišejníkem. Mlha byla tak hustá, že Tom neviděl ani od větve ke kmeni. Uvědomil si, že vítr nyní vane od nich k jaguárovi. Šelma je obešla, takže je teď cítí, ale nevidí.

„Sally, já cítím, že nás loví.“

„Je jen zvědavý,“ odbyla ho.

Náhle Tom ztuhl jako přimražený. Asi deset metrů před nimi se jaguár z ničeho nic zhmotnil z mlhy. Stál na větvi nad jejich stezkou, klidně je pozoroval a švihal ocasem ze strany na stranu. Jeho nádhera i velikost Tomovi braly dech.

Sally nezdvihla pušku a Tom naprosto přesně pochopil proč. Nebylo možné myslet na zabití tak krásného zvířete.

Po chvilkovém zaváhání jaguár zdánlivě bez sebemenšího úsilí přeskočil na jinou větev a vykročil po ní. Po celou tu dobu je upřeně sledoval a svaly hrající mu pod zlatavou kožešinou s černými kroužky připomínaly vlnící se med.

„Ten je krásný,“ vydechla Sally.

Krásný skutečně byl. S neuvěřitelnou lehkostí šelmy přeskočil na další, ještě bližší větev a přidřepl na pokrčených tlapách. Odvážně, snad až drze si je prohlížel bez jakéhokoliv náznaku strachu. Nijak se nepokoušel skrýt, až na nepatrné švihání špičky ocasu se ani nehnul. Na tlamě se skvěly stopy krve. Toma napadlo, že má v očích výraz pohrdání.

„On se nebojí,“ hlesla Sally.

„Protože nikdy předtím člověka neviděl.“

Tom začal pomalu couvat a Sally ho napodobila. Jaguár zůstal na své vyvýšené pozorovatelně a upřeně je pozoroval. Díval se za nimi, dokud jim nezmizel z očí ve valící se mlze.

Když se vrátili do tábora, don Alfonso vyslechl jejich vyprávění o jaguárovi s ustaraně svraštělým obličejem. „Musíme být velice opatrní,“ pokýval hlavou. „Už o něm nesmíme mluvit. Jinak nás bude sledovat, aby slyšel, co si povídáme. Je hrdý a nemá rád, když se o něm špatně hovoří.“

„Myslela jsem, že jaguáři na lidi neútočí,“ ozvala se Sally.

Don Alfonso se zasmál a plácl Sally po koleni. „Výborný vtip. Co si myslíte, že vidí, když se na nás podívá?“

„To nevím.“

„Vidí slabý, hloupý, pomalý a neohrabaný kus masa bez rohů, zubů nebo drápů.“

„Proč tedy nezaútočil?“

„Stejně jako všechny kočky si se svou potravou rád hraje.“

Sally se bezděky otřásla.

„Curandera, být sežrán jaguárem není nic příjemného. Ze všeho nejdřív žerou jazyk, a to ještě ani nemusí být jejich oběť mrtvá. Až budete mít příště šanci ho zabít, udělejte to.“

Té noci bylo v pralese takové ticho, že Tom nemohl usnout. Někdy po půlnoci usoudil, že by mu prospělo projít se chvilku na čerstvém vzduchu. Vylezl ze spací sítě a vykoukl ze dveří chatrče. Podívaná, jež se mu naskytla, ho ohromila. Prales kolem dokola zářil fosforeskujícím leskem jako posypaný nějakým práškem. Fosforeskovaly tle-jící kmeny i pařezy, odumřelé listí i houby, leskla se půda v hloubi džungle a všechno splývalo v záplavě mlžného svitu. Jako by nebe sestoupilo na zem.

Zalezl zpátky a zlehka zatřásl Sally. Ta se obrátila na bok a záplava jejích zcuchaných vlasů zlatě zazářila. Stejně jako ostatní i ona spala oblečená. „Co je?“ broukla ospale.

„To musíte vidět.“

„Já spím.“

„Tohle prostě musíte vidět.“

„Já nemusím nic. Jděte pryč.“

„Sally, alespoň pro jednou mi, prosím, věřte.“

S nespokojeným brbláním vylezla ze sítě a vyšla ven. Strnule zůstala mlčky stát. Minuty míjely jedna za druhou. „Panebože,“ vydechla nakonec. „V životě jsem neviděla něco tak krásného. Je to jako dívat se na L. A. z desetikilo-metrové výšky.“

Tajemná záře slabě osvítila i Sallyinu tvář a zvýraznila ji na pozadí noční tmy. Dlouhé vlasy jí splývaly po zádech jako světelná kaskáda.

V náhlém popudu ji Tom vzal za ruku. Neodtáhla se. V tom obyčejném držení za ruce bylo cosi úžasně erotického.

„Tome?“

„Ano?“

„Proč jste chtěl, abych to viděla?“

„No,“ začal ztěžka, „protože…, já…“ Zaváhal. „Chtěl jsem se s vámi o to podělit, nic víc.“

„Nic víc?“ Dlouze se na něj zahleděla. Oči jako by se jí neobvykle leskly – ale možná to byl jen světelný klam. „Díky, Tome,“ řekla nakonec.

Noc najednou prořízl jaguáří řev. Černá silueta se zvolna vyhoupla na zářící pozadí jako samo zhmotnění noci. Když k nim šelma otočila obrovskou hlavu, spatřili mdlý lesk očí, v jejichž zřítelnicích se odrážely miliony hvězd. V tu chvíli připomínaly dvě galaxie.

Tom pomalu odtáhl Sally ke žhnoucí hromadě vyhasínajícího popela po táborovém ohni. Sehnul se a přihodil na žhnoucí oharky hromádku chrastí. Jakmile se roztančily žlutavé plameny, jaguár zmizel.

Za okamžik k ohni přistoupil i don Alfonso.

„Pořád si hraje s potravou,“ zahučel.

36

Když následujícího rána vyrazili na další cestu, byla mlha tak hustá, že neviděli dál než tři metry před sebe. Stoupali po svahu hory stále výš a drželi se vyšlapaného zvířecího ochozu. Překonali další hřeben a začali sestupovat. Zespodu k Tomovu sluchu dolehl hluk ženoucí se vody. Netrvalo dlouho a došli na strmý břeh řeky, která se drala horským úbočím a cestou svými peřejemi otloukala balvany.

„Porazíme strom,“ prohlásil don Alfonso. Začal se rozhlížet kolem a záhy objevil štíhlý strom. Místo a sklon napovídaly, že by mohl padnout správným směrem. „Tady,“ nařídil. Všichni se dali do práce. Po čtvrthodině strom padl a skutečně vytvořil přechod v místě, kde se řeka zužovala v koryto zakončené běsnící tůní vytvořenou nánosem naplavených kmenů.

Don Alfonso mačetou utnul nejbližší stromek a osekal mu kmínek, takže vzniklo zhruba čtyřmetrové bidlo. Podal ho Vernonovi. „Jdi první, Vernito.“

„Proč já?“

„Abys zjistil, jestli je most dost silný.“

Vernon se na něj upřeně zahleděl. Don Alfonso se zasmál a plácl jej po rameni. „Musíš si zout boty, Vernito. Bůh nám nenadělil holá chodidla jen tak pro nic za nic.“

Vernon si sundal boty, svázal je tkaničkami dohromady a zavěsil si je kolem krku. Don Alfonso mu podal bidlo.

„Jdi pomalu, a když se kmen rozhoupe, zůstaň stát.“

Vernon bázlivě stoupl na ležící kmen a balancoval jako provazochodec. Jeho nohy bíle svítily na tmavě zeleném pozadí. „Klouže to jako led.“

„Jen pomalu, pomalu,“ uklidňoval ho don Alfonso.

Vernon plíživými kroky překonával vzdálenost mezi oběma břehy, kmen se prohýbal a chvěl. Za několik minut byl na druhé straně a hodil bidlo nazpátek.

„Teď je řada na tobě,“ vyzval don Alfonso Toma a podal mu bidlo.

Tom si rovněž zul boty a zdvihl bidlo do rovnovážné polohy. Připadal si v té pozici cirkusového artisty poněkud nepatřičně. Opatrně stoupl na kmen a začal posouvat chodidla po chladné, kluzké kůře jedno po druhém. Zdálo se mu, že se strom při každém jeho pohybu kývá a třese. Po každém kroku počkal, a teprve když se pohyb klády uklidnil, pokračoval. Když byl asi v polovině, Chlupatý prevít, který až dosud spal v jeho kapse, využil příležitosti a vystrčil hlavu, aby se rozhlédl po okolí. Jakmile zahlédl běsnící proud vody pod sebou, vyjekl. Vysápal se z kapsy, šplhal vzhůru přes Tomu v obličej a uvelebil se mu ve vlasech. Tom se lekl a zapomněl udržovat rovnováhu bidla. Jeden konec poklesl, Tom ho v panice prudce nadzdvihl, takže se vyhoupl příliš vysoko. Ve snaze udržet rovnováhu udělal Tom dva rychlé kroky, čím docílil pouze toho, že se kmen divoce rozhoupal.

Pak spadl.

Na zlomek sekundy měl pocit, jako by zůstal viset ve vzduchu. Vzápětí ho pohltilo cosi temného a mrazivého. Ucítil prudké šlehnutí, jak ho objal dravý proud, a následoval let připomínající stav beztíže. Bubínky mu drásal zběsilý řev vodních mas. Mával kolem sebe rukama, aby se dostal nad vodu, jenže nevěděl, kde je nahoře a kde dole. Vtom si uvědomil, že ho proud vecpal do spleti kmenů pod hladinou.

Začal kolem sebe tápat a kopat. V plicích už moc vzduchu nezbývalo. Připadal si pohřbený zaživa. Před očima se mu začaly dělat mžitky, a když proti své vůli otevřel ústa a chtěl vykřiknout, voda se mu strašlivou silou drala do úst. V zoufalé snaze se pokusil odrazit se od shluku větví, ale opět ztratil prostorovou orientaci. Zmítal se a cítil, jak ho opouštějí síly. Začala ho zmáhat podivná lehkost, malátnost a pocit, že se vytrácí kamsi velice, velice daleko…

Náhle ho kolem krku cosi sevřelo. Tom si uvědomil, že ho kdosi vleče vodou přes kameny a najednou zase pouští. To už ležel na zemi a civěl do obličeje, který dobře znal. Chvilku však trvalo, než mu došlo, že je to Vernon.

„Tome!“ křičel Vernon. „Podívejte se, má otevřené oči! Tome, řekni něco! Kristepane, vždyť on nedýchá!“

Najednou se objevila i Sally a Tom ucítil náhlý tlak v hrudi. Všechno mu připadalo cizí a pomalé. Vernon se nad ním sehnul, prudce mu stlačil hrudník, někdo mu zdvihl paže. V tu chvíli jako by tlak povolil a on se prudce a nezadržitelně rozkašlal. Vernon ho obrátil na bok. Tom kašlal a kuckal a dávil se. Realita se neúprosně vracela.

Pokusil se posadit. Vernon ho uchopil v podpaží a podepřel jej.

„Co se stalo?“

„Ten tvůj bláznivý bratr Vernito skočil do řeky a vytáhl tě zpod těch klád. V životě jsem neviděl takové šílenství.“

„Co udělal?“

Tom se otočil. Z Vernona stékala voda a na čele měl čerstvý krvavý šrám. Krev s vodou mu stékala do vousů.

Vernon ho popadl v podpaží a Tom se konečně postavil na nohy. V hlavě už měl alespoň trochu jasno a pulzující bolest hlavy, která ho před chvílí ovládla, začala ustupovat. Pohlédl do řvoucích peřejí, které se řítily do vířící tůně úplně ucpané polámanými kmeny a větvemi stromů. Pak se znovu ohlédl po Vernonovi.

Konečně mu to došlo. „Ty?“ hles! nevěřícně.

Vernon pokrčil rameny a uličnicky se zazubil.

„Zachránils mi život.“

„No, tys ho zase zachránil mně,“ téměř se bránil. „Tys kvůli mně uřízl hlavu hadovi. Já akorát skočil.“

„Prokristapána, já tomu pořád ještě nevěřím,“ žasl don Alfonso.

Tom se znovu rozkašlal. „Díky…, Vernone.“

„Dnes tedy musí být Smrtka zklamaná!“ vykřikl don Alfonso a ukázal na drobnou, promočenou a hlavně vyděšenou opičku, která se krčila na skalisku nad vodou. „Podívejte, dokonce i ten malý grázlík ji oklamal.“

Chlupatý prevít, který v tu chvíli vypadal skutečně k politování, přihopkal, vlezl nazpátek k Tomovi do kapsy a za nespokojeného pochrochtávání zaujal své obvyklé místo.

„Nestěžuj si,“ obořil se na něho Tom. „Stejně to byla jen tvoje vina.“

Opičák zareagoval drzým zamlaskáním.

Za řekou vedla stezka opět vzhůru, stále výš do hor. Jak padala tma, vzduch byl čím dál chladnější. Tom, pořád ještě promočený, se začínal třást zimou.

Don Alfonso ledabyle prohodil: „Vzpomínáš na to zvíře, co jsme o něm včera mluvili?“

Tomovi chvilku trvalo, než mu došlo, o čem stařec mluví.

„Je to samice a pořád jde s námi.“

„Jak to víte?“

Don Alfonso ztlumil hlas. „Hrozně jí páchne z tlamy.“

„Vy jste ji cítili“ podivila se Sally.

Přikývl.

„Jak dlouho nás bude ještě sledovat?“

„Dokud se nenažere. Je březí a hladová.“

„Skvělé. A my jsme pro ni zmrzlina a kyselé okurky.“

„Modleme se k Panně Marii, aby jí seslala do cesty pomalého mravenečníka.“ Kývl na Sally. „Mějte pořád nabito.“

Stezka stoupala pralesem pokroucených stromů, který s přibývající nadmořskou výškou stále houstl. Najednou se

Tomovi začalo zdát, že je vzduch svěžejší a průzračnější. Připadalo mu, že je i jinak cítit. Jako by s sebou přinášel slabý závan těžko identifikovatelné vůně. Z mlhy najednou vešli do záplavy slunečního světla. Tom se ohromeně zastavil. Pod nimi se rozprostíral bílý oceán mraků, na oblačném obzoru se v ohnivě oranžovém moři utápělo slunce. Prales zářil spoustou pestrobarevných květů.

„Jsme nad mraky!“ vykřikla Sally.

„Nahoře se utáboříme,“ slíbil don Alfonso a rázně vykročil, jako by se mu do žil vlila nová krev.

Po obou stranách stezky vedoucí po hřebenu se rozprostírala rozlehlá louka plná květin, zvlněná svěžím větrem. Došli na vrchol. Směrem na severozápad, zhruba sto kilometrů daleko, za oceánem zvlněných mračen, se táhla linie zubatých modravých vrcholků prorážejících mraky.

„Sierra Azul,“ oznámil don Alfonso neobvykle tichým hlasem.

37

Lewis Skiba civěl do mihotajících se plamenů a utápěl se v jejich měňavých barvách. Za celý den neudělal vůbec nic. Nezvedal telefony, neúčastnil se jednání, nepsal žádné zprávy. Jediné, nač dokázal myslet, bylo: Udělal to Hauser? Udělal už ze mě vraha? Složil hlavu do dlaní a ponořil se do vzpomínek na břečťanem porostlé zdi Whar-tonu a na závratný pocit, že má před sebou netušené možnosti a u nohou mu leží celý svět. Tehdy na začátku to bylo krásné a opojné. Svět se otevíral dokořán, nabízel mu svoji náruč a všechno, co v ní bylo. A teď… připomněl si, že dal práci a šanci tisícům lidí, vybudoval firmu a vyrábí léky, které pomáhají lidem od nemocí a bolestí. Má tři báječné syny. První, nač si ale během uplynulého týdne každé ráno hned po probuzení vzpomněl, bylo: Jsem vrah. Jak rád by vzal svá slova zpátky, ale nemohl. Hauser se mu neozval a on ho nemohl kontaktovat.

Proč jen Hauserovi řekl, aby to udělal? Proč se nechal takhle vydírat? Skiba se pokoušel sám sobě namluvit, že by to Hauser stejně udělal. A možná to všechno byly jen vel-kohubé žvásty. Jsou lidé, kteří rádi vedou násilnické řeči, vychloubají se zbraněmi a tak podobně. Hauser mohl být jedním z nich. Samé řeči a činy nikde.

Ozval se bzučák interkomu a Skiba třesoucí se rukou stiskl tlačítko pro příjem hovoru.

„Je tu pan Fenner z Dixon Asset Management. Je objednán na druhou hodinu.“

Skiba ztěžka polkl. Tohle bylo jediné jednání, z něhož se vyvléci nemohl. „Ať jde dál.“

Fenner vypadal jako většina ostatních burzovních analytiků, které Skiba znal: malý, vyzáblý mužík, z něhož vyzařovala vše překonávající sebedůvěra. To byl také klíč k jeho úspěchu – Fenner byl typ, jemuž jste chtěli věřit. Skiba mu prokázal řadu drobných laskavostí. Tu a tam mu přihrál nějakou tajnou informaci, pomohl jeho dětem dostat se na exkluzivní soukromé školy na Manhattanu a na charitativní fond, v jehož představenstvu seděla Fennerova manželka, poslal dvě stě tisíc dolarů. Fenner za to bez ustání doporučoval nákup akcií společnosti Lampe, i když kurzy klesaly, a směroval tak nebohé klienty rovnou do stoky. Strkal je ovšem napřed a sám vydělával miliony. Stručně a krátce –typický úspěšný burzovní analytik.

„Jak se máte, Lewisi?“ zeptal se Fenner ze slušnosti, sotva se usadil u ohně. „Moc veselé to asi není.“

„To není, Stane.“

„Nerad bych ztrácel čas nějakými zdvořilostními žvásty. Na to se známe příliš dlouho. Chci po vás jediný důvod, proč bych měl svým klientům doporučovat, aby si akcie Lampe podrželi. Prostě potřebuji jediný dobrý důvod.“

Skiba polkl. „Mohu vám něco nabídnout, Stane? Minerálku? Sherry?“

Fenner zavrtěl hlavou. „Investiční výbor mě převálcuje. Všichni chtějí prodávat. Jsou vyděšení a já, upřímně řečeno, také. Věřil jsem vám, Skibo.“

Hajzl. Fenner měl o situaci ve společnosti podrobný přehled už hezkých pár měsíců. Tučná sousta, která mu Skiba předhazoval, však pro něj byla příliš velkým lákadlem a kromě toho si nedokázal odříci výnosy, které měla společnost Dixon z investičního bankovnictví pro klienty vlastnící cenné papíry Lampe. Hrabivý bastard. Na druhé straně ovšem…, pokud Dixon přestane radit nakupovat a přejde do pozice vyčkávací nebo – nedej bože – doporučí prodávat, je to konec firmy Lampe. Pak by nezbývalo nic než bankrot.

Odkašlal si, aby vůbec byl schopen promluvit. Slova mu však přesto nešla ze rtů, takže si odkašlal znovu. Zamaskoval tak ochromení, v němž se nacházel.

Fenner čekal.

Konečně se Skiba ozval. Přece jenom promluvil: „Stane, něco bych pro vás měl.“

Fenner nepatrně naklonil hlavu ke straně.

„Je to důvěrné, exkluzivní, a pokud toho využijete, bude to jasný případ zneužívání informací v obchodním styku.“

„Zneužívání je to teprve tehdy, pokud obchodujete. Já hledám důvod k tomu, abych neobchodoval. Moji klienti jsou až po krk zahrabaní v akciích Lampe a já jim potřebuji sdělit důvod, proč by dál měli v klidu sedět na zadku.“

Skiba se zhluboka nadechl. „Lampe během několika málo týdnů získá rukopis o rozsahu dvou tisíc stran. Jde o jediný exemplář sestavený dávnou indiánskou civilizací Mayů. Rukopis uvádí každou rostlinu a každého živočicha, kteří se vyskytují v tropickém deštném pralese a mají léčebné schopnosti a vlastnosti. Obsahuje i návody, jak z nich získávat aktivní látky, informace o dávkování a o vedlejších účincích. Kniha představuje celkový souhrn lékařského vědění starých Mayů, propracovaného tisíciletími života v nejpestřejším biotopu celé planety. Lampe bude tento materiál vlastnit a využívat naprosto bezvýhradně, exkluzivně a ihned. Obdržíme ho zdarma a bez jakýchkoliv dohod o hrazení autorských práv a provizí, bez podílnictví, dluhů a soudních sporů.“

Výraz Fennerovy tváře se nezměnil. Pokud přemýšlel, pak to na něm nebylo znát.

„Kdy to oznámíte? Smím znát datum?“

„Ne.“ Kdy, za jakou cenu… uvažoval Skiba chmurně.

„Nakolik je to jisté?“

„Velice jisté.“

Lhát je tak snadné. Kodex znamená jejich jedinou naději. Jestli to nevyjde, tak už stejně na ničem nezáleží.

Nastalo dlouhé ticho. Fenner na strohé upjaté tváři vyloudil cosi, co mohlo být při troše dobré vůle považováno za úsměv. Pak sáhl po kufříku a vstal. „Děkuji vám, Lewisi. Vyrazil jste mi dech.“

Skiba kývl a díval se, jak Fenner typickými drobnými a obezřetnými krůčky opouští kancelář.

Kdyby tak věděl…

38

Jak sestupovali z hor, deštný prales se měnil. Terén byl mimořádně drsný a krajina zbrázděná hlubokými průrvami a dravými řekami, mezi nimiž se tyčily vysoké hřebeny. Pokračovali po zvířecím ochozu, ten byl však tak zarostlý, že se museli střídat v prosekávání cesty. Na příkrých blátivých svazích klouzali a padali jak při cestě vzhůru, tak při sestupu.

Pachtili se tak kupředu po celé dny. Nikde nenašli rovné místo, kde by se utábořili, takže spali na svazích v sítích zavěšených mezi stromy, kde do nich po celou noc bušil déšť. Zrána bývala džungle temná a zamlžená. Celodenním usilovným pochodem urazili necelých deset kilometrů a na sklonku každého dne byli vyčerpaní k smrti. O lovu téměř nemohlo být řeči. Do sytosti se nenajedli nikdy. Tom tolik hladu v životě nezažil. V noci se mu zdálo o smažených hranolkách a silných steacích, přes den myslel na zmrzlinu a humry na másle. Večer se u táborového ohně nehovořilo o ničem jiném než o jídle.

Dny jim začaly splývat dohromady. Déšť neustával, mlha se nezvedala. Spací sítě plesnivěly a bylo třeba je přeplétat, oblečení se na nich pomalu rozpadalo a v tom, co z něj zbylo, se usadily blechy, které je soustavně kousaly. Stehy na botách začínaly povolovat. Šaty na převlečení neměli a vypadalo to, že se džungle záhy postará, aby pochodovali nazí. Jejich těla pokrývaly stopy po žihadlech, kousance, škrábance, tržné rány, vředy a boláky. Při výstupu ze strmé rokle Vernon uklouzl a zachytil se za keř, aby se nezřítil. Z keře se na něj sesypalo mračno bojovných mravenců. Pokousali ho tak ošklivě, že následujících čtyřiadvacet hodin zápolil s horečkou a sotva byl schopen chůze.

Jedinou světlou stránku deštného pralesa znamenalo bohatství jeho rostlinné říše. Sally se podařilo najít nepřeberné množství léčivých rostlin a dokázala připravit bylinnou mast, která dělala zázraky s hmyzími kousnutími, vyrážkami i plísňovými infekcemi. Pili čaj, který měl podle jejího tvrzení působit antidepresivně, před depresemi je ovšem neuchránil.

Za nocí a dokonce i ve dne slýchali kašlat a vrčet jaguára. Nikdo o tom nemluvil, protože to don Alfonso zakázal. To-movi to však nešlo do hlavy. V pralese bylo přece tolik jiných živočichů vhodných k sežrání. Co ta bestie chce? ptal se v duchu sám sebe. Proč je sleduje a nezaútočí?

Čtvrtého nebo pátého dne – Tom už začínal ztrácet přehled – se utábořili na vrcholu hřebene lemovaného mohutnými tlejícími kmeny pralesních velikánů. Pršelo a ze země stoupala pára. Snědli časnou večeři – vařenou ještěrku s nějakými kořínky – a Sally po jídle vstala.

„Jaguár nejaguár, jdu na lov.“

„Jdu taky,“ přidal se Tom.

Vydali se z tábora roklí dolů podél úzkého potůčku. Den byl pošmourný a šedivý a prales, z něhož stoupala oblaka páry, se jevil bezútěšně zasedlý a jakoby ochablý. Zvuk kapající vody se mísil s ptačím křikem.

Půl hodiny se prodírali strží přes mechem obalené balvany a padlé kmeny, než došli k rychle proudící bystřině. Pokračovali podle ní husím pochodem mlhou roztrhanou na cáry, která se valila roklí nad vodou. Toma napadlo, že Sally se pohybuje jako kočka. Když si to uvědomil, k myšlenkám na záhadného jaguára už nebylo daleko.

Sally se náhle zastavila a varovně vztyčila paži. Pak pomalu zdvihla pušku, zamířila a vypálila.

V podrostu se ozvalo zavřeštění jakéhosi zvířete a houština se prudce rozvlnila. Hluk však ustal stejně rychle, jako propukl.

„Nevím, co to bylo, vím jen, že to bylo tlusté a chlupaté.“ V křoví pak našli zvíře ležící na boku se všema čtyřma nohama vodorovně nataženýma.

„Něco jako pekari,“ určil Tom, když se na zabité zvíře znechuceně podíval. Na řezničinu si prostě nějak nemohl zvyknout, i když byla otázkou přežití.

„Teď je řada na vás,“ zářivě se usmála Sally.

Vytáhl mačetu a začal úlovek vyvrhovat. Z vnitřností se vyvalila pára.

„Když ho v táboře opaříme, můžeme z něj sedřít chlupy,“ uvažovala Sally nahlas.

„Už se nemůžu dočkat,“ houkl Tom. Dokončil vyvrho-vání, uřízl hůl a svázal zvířeti nohy. Pak je navlékli na hůl a zdvihli na ramena. Úlovek nevážil víc než nějakých patnáct kilo, znamenal však konečně pořádné jídlo a mohlo zbýt i na vyuzení. Zamířili strží vzhůru stejnou cestou, kterou přišli.

Neušli více než dvacet metrů, když před nimi uprostřed stezky vyrostl ze země jaguár. Upřeně si je prohlížel zelenýma očima a švihal špičkou ocasu ze strany na stranu.

„Zpátky,“ zavelel Tom. „Pomalu a v klidu.“ Jakmile však couvli, jaguár udělal krok vpřed a pak další. Elegantně se pohupoval na pružných měkkých tlapách a udržoval stále stejnou vzdálenost.

„Pamatujete si, co říkal don Alfonso?“

„Já nemůžu,“ zašeptala Sally.

„Tak mu vystřelte nad hlavu.“

Sally zdvihla ústí hlavně a stiskla spoušť.

Hluk výstřelu podivně ztlumila mlha a hustá vegetace. Jaguár se nepatrně otřásl, jinak však nedal ničím najevo, že něco slyšel. Dál je hypnotizoval pohledem a špička jeho ocasu sebou švihala rytmicky jako metronom.

„Obejdeme ho,“ navrhla Sally řešení.

Uhnuli ze zvířecí stezky do pralesa. Šelma nedala ničím najevo, že by měla v úmyslu je sledovat, pouze za nimi stočila zelené oči. Záhy jim zmizela z dohledu. Po několika stech metrech začal Tom prosekávat cestu zpátky ke hřebeni. Kdesi vlevo dvakrát zaslechli kašlání nebezpečné kočky. Zamířili podél hřebene poněkud níž. Ušli asi půl kilometru a zastavili se. Měli by narazit na strž s potokem, ale zatím se tak nestalo.

„Musíme se stočit víc doleva,“ rozhodl Tom.

Zahnuli vlevo. Prales byl čím dál tím hustší a temnější, stromy nižší.

„Nezdá se mi to tu vůbec povědomé.“

Zastavili se a naslouchali. Džungli jako by ovládlo zlověstné ticho. Sum potoka nebylo odnikud slyšet. Namísto něj se ozývalo pouze pleskání kapek padajících z větvoví.

Přímo za nimi zaznělo basové dunivé zakašlání.

Sally se vztekle otočila. „Zmiz odsud!“ vyjekla. „Táhni!“

Vydali se rychlejším tempem dál, Tom jako první prose-kával cestu podrostem. Čas od času zaslechl po levé straně šelmu, která s nimi hravě držela krok a tu a tam podivně zamručela. Ten zvuk nezněl vůbec přátelsky. Hluboký, temný, nepříjemně připomínal vrčení. Věděli, že bloudí a nejdou správným směrem. To už téměř běželi.

Pak se před nimi jaguár jako by zhmotnil z mlhy. Nejprve se jim zdálo, že vidí zlatavou šmouhu, vzápětí se z ní však vyklubala obrovská kočka. Stála na jedné ze spodních větví s každičkým svalem napjatým.

Zastavili se, a zatímco je zvíře sledovalo planoucíma očima, začali zvolna couvat. Šelma se však jediným plavným pohybem přehoupla do strany a třemi dalšími skoky se ocitla na větvi za jejich zády. Blokovala jim ústup.

Sally na jaguára stále mířila, ale nestřílela.

„Myslím, že je nejvyšší čas ho zabít,“ zašeptal Tom.

„Já nemůžu.“

Tom tuto odpověď vlastně chtěl slyšet. Ještě nikdy neviděl zvíře tak nabité životem, tak elegantní a nádherné.

Pak se jaguár otočil a vydal se pryč. Zlehka přeskakoval z větve na větev, až zmizel v pralese.

Mlčky stáli a zírali. Pak se Sally usmála. „Říkala jsem vám, že je jenom zvědavý.“

„Sledovat nás pomalu sto kilometrů, tomu už tedy říkám zvědavost.“ Tom se opatrně rozhlédl. Nakonec přece jen zasunul mačetu za opasek a zdvihl hůl se zavěšeným pekari. Připadal si nervózní a nejistý. Ještě to neskončilo.

Ušli asi pět kroků, když se na ně jaguár s drásavým řevem vrhl. Vyřítil se jako zlatý blesk z větví a s tlumeným žuch-nutím přistál Sally na zádech. Výstřel šel do prázdna. Sally se během pádu stočila, takže na zem dopadla oběť společně s útočníkem. Síla nárazu jaguára sice shodila, ale serval Sally dobrou polovinu košile.

Tom se vrhl šelmě na hřbet, sevřel ji nohama jako divokého mustanga a palce obou rukou se jí snažil zatlačit do očních důlků. Než se mu to podařilo, mohutné kočičí tělo se pod ním přikrčilo a vymrštilo jako ocelová pružina. Šelma zavřískala a vyskočila. Tom se skulil na zem, ale ještě stačil vytáhnout mačetu. Zvíře na něj padalo jako páchnoucí horká masa svalů obalená hebkou kožešinou. Dopadlo ale na nastavený hrot mačety. Tom ucítil, jak se čepel zabořila do jaguářího těla. Do obličeje mu vystříkl mohutný gejzír krve. Jaguár zavřeštěl, zazmítal se a Tom vší silou trhl mačetou do strany. Čepel musela proniknout až do plic, protože řev rychle přešel v přidušené bublání. Pak tělo obrovské kočky ochablo. Tom je odstrčil a vytáhl mačetu. Jaguár ještě jednou škubl tlapami a znehybněl.

Rozběhl se k Sally, která se pokoušela vstát. Sotva ho spatřila, vyjekla: „Panebože, Tome, jste v pořádku?“

„Jste vy v pořádku?“

„Co vám udělal?“ Pokusila se dotknout jeho obličeje. Teprve nyní pochopil.

„To není moje krev, ale jeho.“ Naklonil se nad ní. „Počkejte, podívám se vám na záda.“

Otočila se na břicho. Košili měla na cáry a přes rameno se jí táhly čtyři šrámy. Tom z ní stáhl to, co z téměř rozpadlé košile ještě zbylo.

„No tak, jsem v pořádku,“ ozvala se přidušeně.

„Tiše.“ Tom si svlékl košili a namočil ji do kaluže. „Teď to bude bolet.“

Když jí čistil rány, slabě sténala bolestí. Hluboké nebyly –nebezpečí představovala zejména infekce. Tom nasbíral trochu mechu, vytvořil z něj jakýsi polštářek a svou košilí ho pevně přivázal na ránu. Pak Sally pomohl znovu se obléci a posadit.

Znovu se na něj podívala a přimhouřila oči. „Panebože, vy jste celý od krve.“ Ohlédla se po jaguárovi, který ležel natažený v celé své kráse zlatočerné kožešiny s pootevřenýma očima. „Vy jste ho zabil tou mačetou?“

„Mačetu jsem měl vyndanou. On mi na ni skočil a všechnu práci udělal sám.“ Položil jí paži kolem pasu. „Můžete vstát?“

„Jistě.“

Pomohl jí na nohy. Nepatrně zavrávorala, ale vzápětí nabyla ztracenou rovnováhu. „Podejte mi pušku,“ požádala.

Tom se pro ni sehnul. „Já ji ponesu.“

„Ne. Hodím si ji přes druhé rameno. Vy ponesete pekari.“

Tom se s ní nehádal. Znovu úlovek přivázal na hůl, zdvihl ji na rameno a ještě se naposledy ohlédl po jaguárovi, který ležel natažený na boku v kaluži krve.

„Až se vrátíme, budete mít na večírcích čím oslňovat,“ poznamenala Sally s pokusem o úsměv.

Vernon a don Alfonso v táboře mlčky vyslechli jejich vyprávění. Když Tom skončil, don Alfonso mu položil ruku na rameno a podíval se mu do očí. „Jsi bláznivý yanquí, Tomáško, víš to?“

Tom a Sally se přemístili do chýše, kde Tom znovu ošetřit Sally ránu s pomocí jejích rostlinných antibiotik. Se zkříženýma nohama usedla na zem, sundala si košili a zašívala ji vláknem z kůry, které umotal don Alfonso. Neustále však koutkem oka pokukovala po Tomovi a snažila se potlačit úsměv. Nakonec se ho zeptala: „Už jsem vám poděkovala, že jste mi zachránil život?“

„Děkovat není třeba.“ Snažil se, aby zabránil stoupajícímu ruměnci ve tváři. Nebylo to poprvé, co ji viděl bez košile. Už dávno si tu přestali hrát na soukromí. Tentokrát však cítil nesmírně intenzivní erotický náboj. Všiml si, jak i jí se rozlévá červeň po hrudi a jak jí tuhnou bradavky. Že by to vnímala stejně?

„Ale je.“ Odložil košili, kterou zašívala, otočila se k němu, objala ho kolem krku a zlehka ho políbila na ústa.

39

Hauser zastavil své muže u řeky. Za ní viděl modravé hřebeny a vrcholky Sierra Azul tyčící se k mrakům. Připomínaly ztracený svět popisovaný Arthurem Conanem Doylem. Mýtinu přešel Hauser sám a pozorně si prohlédl blátivou stezku na protější straně. Dlouhotrvající déšť smyl téměř všechny stopy, Hauser však měl alespoň jistotu, že otisky bosých chodidel, které vidí, musejí být čerstvé. Jejich stáří odhadl nanejvýš na pár hodin. Vypadalo to na skupinu šesti lidí. Možná lovci.

Museli to být ti indiáni, s nimiž se Broadbent spřáhl. V těchto bohem zapomenutých končinách nikdo jiný nežil.

Zamyslel se. V téhle džungli by s pronásledováním neuspěl. Hráli by si s ním jako kočka s myší. Vyjednávání by také nikam nevedlo. Zbývala tudíž jediná přijatelná možnost.

Pokynul vojákům, že se pokračuje, a znovu vykročil jako první. Svižně se vydali po stezce ve směru, jímž odešli muži, kteří zde zanechali stopy. Spoutaného Philipa nechal Hauser ve společnosti jednoho ze svých vojáků vzadu. Broadben-tův syn už nebyl v takové kondici, aby mu stačil, a rozhodně neměl na to, aby uprchl. Alespoň ne s řetězy. Hausera sice mrzelo, že se musí zříci jednoho vojáka, zvlášť když těch schopných má takový nedostatek, zároveň však věděl, že až přijde čas, bude Philip trumf ve vyjednávání. Člověk nesmí nikdy podceňovat význam rukojmích.

Nařídil zdvojnásobit tempo.

Ukázalo se, že jeho domněnka byla správná. Indiáni je zaslechli právě včas a zmizeli v pralese. Hauser si však stačil všimnout, kterým směrem zamířili. Na stopování v džungli byl expert, měl za sebou spoustu zkušeností. Sledoval své oběti jako vždy maximálním tempem, aby se ani na okamžik nezbavily dojmu, že jim dýchá na záda. Tato útočná strategie měla vždycky úspěch. Vyděsila i sebelépe připraveného nepřítele, o tlupě nic netušících lovců nemluvě. Jeho muži se rozdělili a Hauser se dvěma z nich vyrazil oklikou, aby indiánům odřízl ústupovou cestu.

Bylo to rychlé, děsivé a ohlušující. Džungle se otřásala od kořenů k vrcholkům stromů. Najednou se mu s neuvěřitelnou barvitostí vybavily všechny přestřelky, jimiž prošel ve Vietnamu. Za necelou minutu bylo po všem – stromy rozstřílené a zbavené listí, z křovisek se kouřilo, země rozrytá a ve vzduchu se vznášel trpký, štiplavý pach kouře a spáleného střelného prachu. Na jednom z nevelkých stromků visely nejen popínavé orchideje, ale i vnitřnosti.

Bylo skutečně úžasné, co dokáží dva obyčejné granátomety.

Hauser posbíral jednotlivé části těl a zjistil, že zabiti byli čtyři muži. Zbylí dva unikli. Tentokrát tedy jeho vojáci dostáli svému úkolu. V jednoduchém, nekomplikovaném a bezprostředním zabíjení byli skutečně dobří. Bude si to muset pamatovat.

Moc času neměli. Musí se dostat do vesnice krátce po dvou uprchlících, kteří útok přežili. Jen tak je možné využít momentu největšího překvapení, zmatku a hrůzy a zároveň předejít tomu, aby se indiáni stačili dát dohromady.

Otočil se a křikl na své muže: „Arriba! Vamonos!“ (Pojďte! Vyrážíme! – španělsky, pozn. překladatele.)

Muži povzbuzení jeho nadšením divoce zaječeli. Konečně byli ve svém živlu. „Do vesnice!“

40

Celý týden hustě, vydatně a bez přestání pršelo. Postupovali každý den kaňony nahoru a dolů, podél zrádných útesů, překračovali běsnící bystřiny a pro-sekávali se džunglí tak hustou, že si Tom divočejší prales ani nedokázal představit. Když se jim podařilo urazit osm kilometrů za den, hovořili o úspěchu. Po sedmi dnech tohoto martýria se Tom ráno probudil a uvědomil si, že déšť konečně ustal. Don Alfonso už byl rovněž vzhůru a přikládal na obrovský oheň. Se zachmuřeným obličejem se k To-movi otočil a během snídaně mu oznámil: „V noci jsem měl sen.“ Toma zarazilo, jak vážně to pronesl. „Jaký sen?“

„Zdálo se mi, že jsem zemřel. Moje duše stoupala do nebe a začala hledat svatého Petra. Toho jsem našel před branami nebeskými. Když jsem k němu doletěl, pozdravil mě a zeptal se: Jste to vy, done Alfonso, vy starý lišáku?‘ „Přesně tak,‘ řekl jsem. Jsem to já, don Alfonso. Zemřel jsem v džungli daleko od domova ve věku sto jedenadvaceti let a chci jít dovnitř a vidět zase svoji Rositu. ‚A co jste tam v džungli dělal, done Alfonso?‘ zeptal se mě. ‚Doprovázel jsem tam nějaké potrhlé yanquís na cestě do Sierra Azul, povídám. ‚A dovedl jste je tam?‘ ptá se on. ‚Ne, odpověděl jsem. ‚No, tak to se budete muset vrátit zpátky, vy starý šakale, řekl mi svatý Petr.“

Don Alfonso na chvíli zmlkl a dodal: „No, a tak jsem se vrátil.“

Tom si nebyl jist, jak na to reagovat. Chvilku se domníval, že ta historka o snu je jedním z obvyklých žertů, jimiž je don Alfonso častoval, ale když uviděl, jak vážně se stařec tváří, pohlédl na Sally.

„A co ten sen znamená?“ vyzvídala.

Don Alfonso si vložil do úst další kousek šťavnatého kořínku a chvíli jej žvýkal. Pak se předklonil a vyplivl dužinu. „To znamená, že už s vámi budu jen pár dní.“

„Jak to? Nebuďte směšný.“

„Už o tom nebudeme mluvit. Raději vyrazíme na Sierra Azul.“

Ten den to bylo ještě horší než předtím. Po dešti se vyrojil hmyz. Cestovatelé se pachtili nahoru a dolů přes nekonečné strmé hřebeny po rozbahněných stezkách, neustále padali a klouzali a po celou tu dobu je pronásledovala mračna bzučících tyranů. Brzy po poledni začali sestupovat do další strže, z níž se ozýval hukot ženoucí se vody. Když sešli dolů, burácení zesílilo a před nimi se objevila široká řeka. Don Alfonso, který kráčel první, na břehu rozhrnul hustě olistěné větve. Vzápětí se zarazil a zmateně ucouvl. Ostatním rázně pokynul, aby zůstali mezi stromy.

„Co se děje?“ lekl se Tom.

„Tam za řekou je pod stromem mrtvola.“

„Indián?“

„Ne, ten člověk má na sobě oblečení, jako nosíte vy ze severní Ameriky.“

„Může to být nějaká past?“

„Ne, Thomasi. Kdyby to byla past, už bychom byli po smrti.“

Tom následoval dona Alfonsa na břeh. Na opačné straně asi padesát metrů od řeky uviděl nevelkou přirozenou mýtinku a uprostřed mohutný strom. Za ním rozeznal pouze barevnou skvrnu. Půjčil si od Vernona dalekohled. Viděl bosé, příšerně oteklé nohy a kus otrhaných kalhot. Ostatní zůstalo skryto za stromem, odkud stoupaly modravé obláčky kouře.

„Jestli mrtvoly nekouří, tak je ten člověk naživu,“ prohlásil udiveně.

„Panenko Maria, ty máš pravdu.“

Porazili přes řeku strom. Bušení sekery znělo pralesem jako dunění válečného bubnu, ale ten za stromem se ani nepohnul.

Když strom s rachotem padl přes říční koryto a vytvořil tak poněkud vratký most, don Alfonso se podezřívavě zahleděl na protější břeh. „Mohl by to být démon.“

Za pomoci bidla přešli po kymácejícím se kmeni. Na opačném břehu nebylo najednou po tom tajemném neznámém ani památky.

„Musíme jít dál a dělat, že jsme ho vůbec neviděli,“ zašeptal don Alfonso. „Určitě to je démon.“

„To je nesmysl,“ odporoval Tom. „Jdu se podívat.“

„Prosím tě nechoď, Thomasi. Ukradne ti duši a odnese si ji na dno řeky.“

„Jdu s tebou,“ ozval se Vernon.

„Curandera, vy zůstaňte tady. Nechci, aby si vás ten démon vzal všechny.“

Tom s Vernonem se vydali přes ohlazené balvany na říčním břehu k mýtině a nechali za sebou nespokojeně brblají-cího dona Alfonsa. Záhy došli ke stromu, který sledovali už z protějšího břehu.

Za ním objevili trosku lidské bytosti. Ten ubožák seděl opřený zády o strom a kouřil bryerku. Upřeně se na ně díval. Na indiána nevypadal, ale pleť měl téměř černou. Jeho oblečení bylo na cáry, strašlivě poštípaný obličej měl rozškrábaný do živého masa, z něhož odkapávala krev, bosé nohy pořezané a opuchlé. Byl tak hubený, že mu pod kůží groteskně vystupovaly klouby a kosti. Typický vyhladovělý uprchlík. Vlasy ulepené, špinavé a zacuchané, krátká bradka plná větviček a listí.

Na jejich příchod nijak nereagoval, jen na ně civěl prázdným pohledem bezvýrazných očí. Vypadal víc mrtvý než živý. Pak se ale pohnul. Spíš než cokoliv jiného to připomínalo pouze nepatrné zachvění. Dýmka mu vypadla z úst a hlasem připomínajícím chraplavý šepot pronesl: „Jak je, bratři moji?“

41

Tom až nadskočil, když z úst toho živého nebožtíka zazněl hlas jeho bratra Philipa. Pak se sehnul, aby si důkladně prohlédl obličej, neobjevil však sebemenší podobu. Vzápětí zděšeně ucouvl – v boláku na mužově krku se svíjel jeden červ vedle druhého.

„Philipe?“ zašeptal Vernon.

Ubožák souhlasně zachrčel.

„Co tady děláš?“

„Umírám,“ zasípěl bratr.

Tom poklekl a pohlédl mu do obličeje zblízka. Byl tak vyděšený, že až dosud nebyl schopen slova ani žádné jiné reakce. Položil Philipovi dlaň na kostnaté rameno a zeptal se: „Co se stalo?“

Nebožák na okamžik zavřel oči a pak je zase otevřel. „Později.“

„Jasně. Co vůbec blbnu?“ Tom se otočil k Vernonovi. „Vernone, dojdi pro dona Alfonsa a pro Sally. Řekni jim, že jsme našli Philipa a že se tady utáboříme.“

Znovu se dál upřeně díval na Philipa. Byl příliš v šoku, než aby dokázal hovořit. Philip byl tak strašlivě klidný… Jako by se smířil se smrtí. Bylo to nepřirozené. V jeho očích viděl jen vyrovnanou apatii.

Donu Alfonsovi se znovu ulevilo po zjištění, že z říčního démona se vyklubala lidská bytost. Ihned se dal s obvyklou zručností do přípravy místa pro táboření.

Jakmile Philip spatřil Sally, vyj mul z úst dýmku a zamžikal.

„Jsem Sally Coloradová,“ představila se a opatrně vzala jeho ruku do své.

Philip se vzmohl alespoň na kývnutí.

„Budeme vás muset očistit a ošetřit.“

„Děkuji vám.“

Přenesli Philipa k řece, uložili na improvizované lůžko z banánovníkových listů a svlékli. Tělo měl poseté boláky. Mnohé byly infikované a některé se jen hemžily červy. Když prohlížel rány, napadlo Toma, že ti červi jsou možná štěstí v neštěstí, protože požírali septickou tkáň a omezovali šíření gangrény. Všiml si, že v některých ranách, kde se červi činili, už byla vidět čerstvá granulační tkáň. Ty ostatní tak dobře nevypadaly.

S hrůzou se na bratra podíval. Neměli žádné léky, antibiotika ani obvazy – pouze Sallyiny bylinky. Pečlivě Philipa omyli, přenesli na palouk a nahého uložili na lůžko z palmových listů poblíž ohně.

Sally začala třídit svazky nasbíraných léčivých rostlin a kořínků.

„Sally je přírodní léčitelka,“ ozřejmil Vernon.

Philip hlesl: „Dal bych přednost injekci penicilinu.“

„Nemáme.“

Philip se položil na záda do palmových listů a zavřel oči. Tom se dal do ošetřování boláků. Odstranil nekrotickou tkáň, vyndal červy a rány vypláchl. Sally je posypala práškem z rostlin s antibiotickými účinky a ovázala pásy tlučené kůry sterilizovanými ve vroucí vodě a sušenými v kouři táborového ohně. Vyprali a usušili jeho rozedrané oblečení, a protože jiné nebylo, zase ho do něj navlékli. Když byli hotovi, slunce už se klonilo k západu. Pomohli mu se nadzvednout a Sally mu podala hrnek bylinného čaje.

Philip vypadal přece jen lépe. Najednou řekl: „Natočte se z profilu, Sally, ať vidím ta křídla.“

Jen se začervenala.

Philip se napil a pak ještě jednou. Don Alfonso mezitím v řece chytil půl tuctu ryb a teď je nabodnuté na rožních opékal nad ohněm. Vůně pečeného rybího masa záhy dolehla ke chřípí ostatních.

„To je zvláštní…, vůbec nemám chuť k jídlu,“ zasmušile řekl Philip.

„Když máš za sebou takový půst, je to normální,“ uklidnil ho Tom.

Don Alfonso servíroval ryby na listech. Chvíli jedli mlčky, pak Philip řekl: „Tak to vidíte. Rodinné setkání v hon-duraské džungli.“ Rozhlédl se kolem sebe, v očích mu to zajiskřilo a rozhlédl se po ostatních: „P.“

Rozhostilo se ticho, do něhož se ozval Vernon: „R.“

„D,“ navázal Tom.

„E,“ pokračoval v doplňovačce Philip.

Nyní nastala dlouhá pauza, až Vernon broukl: „Krucinál. A mám to. L.“

„Nádobí myje Vernon!“ zakňoural Philip.

Tom se otočil k Sally. „To je taková hra, co jsme spolu hrávali,“ usmál se plaše.

„Vy budete nejspíš doopravdy bratři,“ pokývala hlavou.

„Něco na ten způsob,“ ozval se Vernon, „i když Philip je sráč.“

Philip se pokusil o smích. „Chudáčku Vernone. Vždycky jsi skončil v kuchyni, viď?“

„Jsem rád, že už se cítíš líp,“ poznamenal Tom.

Philip k němu obrátil vyzáblý obličej. „To ano.“

„Máš pocit, že už nám dokážeš říct, co se stalo?“

Philip zvážněl. „Je to ponurá historka. Hotový horor. Doopravdy to chcete slyšet?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Tom. „Chceme.“

42

Philip si pečlivě nacpal dýmku tabákem Dunhill Early Morning, odložil plechovku a zapálil si. Postupoval úspornými, pomalými pohyby. „To jediné, co mi nesebrali, je dýmka a tabák. Díkybohu.“ Pomalu zapukal a s přivřenýma očima si začal sumírovat myšlenky.

Tom té příležitosti využil, aby si Philipův obličej důkladně prohlédl. Nyní, když byl důkladně umytý, rozeznával jeho výrazné aristokratické rysy. Bradka mu propůjčovala poněkud sešlý výraz, jímž se podivně podobal otci. Tvář však byla jiná. Philipovi se něco stalo – něco tak hrozného, že to změnilo podstatu jeho podoby.

Philip otevřel oči a dal se do vyprávění.

„Když jsem se s vámi dvěma rozešel, odletěl jsem nazpátek do New Yorku a vyhledal otcova někdejšího partnera Marcuse Aurelia Hausera. Usoudil jsem, že bude lépe než kdokoliv jiný vědět, kam se otec mohl vydat. Ostatně živil se jako soukromé očko. Připadal mi jako obyčejný, plešatý navoněný strejda. Stačily ale dva telefonáty, aby zjistil, že otec zmizel do Hondurasu, tak jsem si řekl, že schopný asi bude, a angažoval jsem ho. Odletěli jsme do Hondurasu. On tady zorganizoval výpravu a najal dvanáct vojáků a čtyři čluny. To všechno financoval díky tomu, že mě přiměl prodat nádherný akvarel od Paula Kleea, který mi daroval otec…“

„Philipe,“ hlesl Vernon. „Jak jsi mohl?“

Philip vyčerpaně zavřel oči. Vernon okamžitě zmlkl a Philip pokračoval: „Všichni jsme odletěli do Brusu a věci naložili do dlabaných kánoí. Pokračovali jsme po řece a v nějakém zapadlém hnízdě přibrali průvodce. Vydali jsme se přes močál Meambar a tam Hauser převzal velení. Ten napomádovaný zmetek to plánoval od začátku. Je to prostě úskočný zakomplexovaný parchant. Nacistický pohlavár v malém. Dali si mě na řetěz jako psa, průvodcem Hauser nakrmil piraně a pak připravil tu léčku, v níž vás chtěli zabít.“

Najednou se mu zachvěl hlas. Několikrát potáhl z dýmky a kostnatá ruka se mu roztřásla. Dosud vypravoval s typickou okázalou odvahou a předstíranou lhostejností. Tento povahový rys nejstaršího bratra měl Tom ještě velice dobře vštípen v paměti.

„Pět hrdlořezů nechal Hauser na Laguna Negra, aby vás vyřídili. Se mnou a s ostatními vojáky se vydal po Maca-turi k vodopádům. Nikdy nezapomenu, jak se vojáci vrátili. Byli jen tři a jednomu trčel ze stehna snad metr dlouhý šíp. Neslyšel jsem všechno, co říkali, vím jenom, že Hauser zuřil a toho zraněného odvedl stranou a ustřelil mu hlavu. Věděl jsem, že zabili dva lidi. Byl jsem přesvědčen, že nejméně jeden z vás je mrtvý, možná oba. Musím se přiznat, chlapci: když jste se objevili, napadlo mě: zemřeli a jsou uvítací výbor v pekle.“ Krátce a chraptivě se zasmál. „Lodě jsme nechali u vodopádů a dál jsme otcovu stopu sledovali pěšky. Když si Hauser zamane, dokáže v džungli stopovat i myš. Mě vlekl s sebou, protože mě chtěl využít jako trumf při vyjednávání s vámi. Narazil na skupinu horských indiánů, několik jich zabil a zbytek pronásledoval do vesnice. Tu přepadl a podařilo se mu zajmout náčelníka. Nic z toho jsem neviděl, protože mě drželi stranou v řetězech s koulí na noze, ale s výsledky jsem měl možnost se seznámit.“

Philip se viditelně zachvěl. „Jakmile měl náčelníka jako rukojmí, vyrazili jsme do hor k Bílému Městu.“

„Hauser o něm ví?“ Nepochybovali o tom.

„Dozvěděl se o něm od indiánského zajatce. Neví ale, kde leží otcův hrob. Jeho přesné umístění zná podle všeho jen ten náčelník a pár starších z vesnice.“

„Jak jsi utekl?“ otázal se Tom.

Philip zavřel oči. „Únos náčelníka indiány rozběsnil a vyvolal válku. Cestou do Bílého Města na Hausera zaútočili. I když měl dostatek výkonných zbraní, měl i se svými muži plné ruce práce. Sundal mi řetězy, aby do nich spoutal náčelníka. Když útok vrcholil, podařilo se mi utéct. Posledních deset dní jsem šel – nebo se spíš plazil – sem. Živil jsem se hmyzem a ještěrkami. Sem k řece jsem došel před třemi dny. Neměl jsem kudy přejít, byl jsem vyhladovělý a stejně už jsem nemohl udělat ani krok. Tak jsem se posadil pod strom a čekal, až to skončí.“

„Tys pod tím stromem seděl tři dny?“

„Tři, čtyři, kdoví. Byl jeden jako druhý.“

„Panebože, Philipe, to muselo být příšerné.“

„Právě naopak. Byl to nesmírně osvěžující pocit. Už jsem si totiž nedělal žádné starosti. O nic. Nikdy v životě jsem si nepřipadal tak svobodný. Myslím, že jsem byl možná chvilku doopravdy šťastný.“

Oheň vyhasínal. Tom na něj přihodil dalších pár větví a prohrábl řeřavá polena.

„A viděl jsi to Bílé Město?“ otázal se Vernon.

„Utekl jsem, než se tam dostali.“

„Jak daleko je odsud do Sierra Azul?“

„Nějakých dvacet kilometrů k úpatí hor a pak dalších dvacet, možná pětadvacet k městu.“

Kolem ohně se rozhostilo ticho, jen plameny praskaly a syčely. Kdesi na stromě spustil jakýsi pták truchlivou píseň. Philip zavřel oči a hlasem prosyceným sarkasmem zahučel: „Milý otče, zanechal jsi svým milujícím dětem skutečně báječné dědictví.“

43

Chrám byl pod liánami téměř neviditelný. Sloupořadí v průčelí tvořily hranaté vápencové pilíře obrostlé mechem a lišejníkem, na něm spočíval zbytek kamenné střechy. Hauser stál stranou a prohlížel si podivné znaky vytesané do sloupů, zvláštní tváře, zvířata, tečky a čáry. Připomínalo mu to kodex.

„Zůstaňte venku,“ nařídil svým mužům a sám vysekal v liánách otvor. Uvnitř panovalo přítmí. Posvítil si baterkou. Nikde žádní hadi ani jaguáři, jen v jednom koutě hromada pavouků a myš, která rychle hledala úkryt. Prostor byl suchý a pod střechou – ideální místo pro vybudování hlavního stanu.

Pomalu a opatrně vešel do nitra chrámu. Vzadu uviděl další řadu kamenných sloupů a mezi nimi rozpadlý vchod na potemnělé nádvoří. I tudy se mu podařilo bez úhony projít. Leželo tam pár povalených soch, na nichž se čas a déšť výrazně podepsaly. Přes kameny se plazily kořeny stromů, připomínající tlusté anakondy. Už dávno se jim podařilo rozbořit zdi a střechy, až se nakonec samy stromy staly nedílnou součástí systému, který držel stavbu pohromadě. Na opačné straně nádvoří vedl další průchod do nevelké místnosti, v níž byla vytesána socha muže s miskou ležícího na zádech.

Hauser se vrátil k čekajícím vojákům. Dva mezi sebou drželi zajatého indiánského náčelníka, shrbeného staříka. Až na bederní roušku a kus kůže přehozený přes ramena a sepnutý v pase na sobě neměl nic. Tělo měl samou vrásku. Hauser nikdy neviděl člověka, který by vypadal tak staře, a přitom věděl, že mu nejspíš nebude víc jak šedesát. V džungli se stárne rychle.

Pokynul poručíkovi. „Zůstaneme tady. Ať vojáci tuhle místnost vyklidí a dají mi sem lehátko a stůl.“ Pak pokývl směrem ke starci. „Toho uvažte v té cimře vzadu za dvorem a postavte k němu hlídku.“

Vojáci odvlekli indiána dovnitř. Hauser se usadil na kamenném kvádru a z kapsy u košile vytáhl pouzdro s doutníkem. Odšrouboval kryt a doutník vytáhl. Byl ještě v obalu z cedrového dřeva. Hauser k obalu přivoněl, stáhl jej, rozmačkal v dlani, přivoněl k doutníku, vdechl lahodnou vůni a zahájil rituál zapalování, který tolik miloval.

Zatímco pokuřoval, upíral zrak ke zříceninám pyramid tyčících se přímo před ním. Ve srovnání s Chichén Itzá nebo Copánem to sice nebylo nic, ale na mayské pyramidy to bylo docela působivé. Právě v pyramidách se často nacházela významná pohřebiště. Hauser byl přesvědčen, že se starý Max nechal pochovat v některém z hrobů, jež kdysi sám vyloupil. Pokud tomu tak bylo, muselo jít o hrob důležitý, aby se tam všechen jeho majetek vešel.

Schodiště vedoucí na vrchol pyramidy bylo rozerváno kořeny stromů; vypáčily četné kamenné kvádry, jež se svalily dolů. Úplně nahoře na čtyřech hranatých pilířích se nacházela malá místnost, do níž vedly čtverý dveře a kde stál nevelký kamenný oltář. Tady Mayové přinášeli oběti. Hauser vtáhl kouř. To musela být podívaná, když kněz rozřízl hrudník oběti, rozerval hrudní koš, vyřízl ještě bijící srdce a s triumfálním výkřikem je zdvihl ke slunci, zatímco se tělo kutálelo ze schodů k nohám čekajících šlechticů, kteří je rozsekali a naházeli do kotle s kukuřičným vývarem.

Barbaři. Nic než barbaři.

Hauser s rozkoší pokuřoval. Bílé Město bylo dost působivé i dnes, kdy je pohltila bujná vegetace. Max se zmocnil jen zlomku. Pořád tu zbývala spousta věcí, které měly obrovskou cenu. Dokonce i obyčejný kamenný kvádr s vytesanou jaguáří hlavou hodil takových sto tisíc. Bude si muset dát pozor, aby tohle místo uchoval v tajnosti.

Hauser si dokázal živě představit, jak město kypělo v dobách vrcholného rozkvětu. V duchu viděl nové bělostné chrámy, provozované míčové hry (po nichž poražení přicházeli o hlavu), řvoucí davy diváků a procesí kněží zahalených do zlata, peří a nefritu. A jak všechno dopadlo? Jejich potomci teď žijí v chatrčích z kůry, nejvyšší kněz je otrhanec v hadrech. Zajímavé, jak se věci mění.

Znovu zhluboka vdechl kouř. Pravda – ne všechno jde podle plánu. Na tom ale nezáleží, letité zkušenosti ho poučily, že každá operace je další lekcí improvizace. Ti, kdo se domnívali, že mohou naplánované bez jediné odchylky a chybičky provést, umírali, ačkoliv se přesně drželi plánu. Nebo právě proto. Jeho skutečně silnou stránkou je totiž improvizace. Lidé jsou v podstatě nevypočitatelní.

Jako třeba Philip. Při prvním setkání vypadal s těmi afektovanými manýry a pečlivě nacvičeným akcentem vyšších vrstev jako nažehlený panák. Stále nechtěl uvěřit, že se mu podařilo uprchnout. Sice někde v džungli zkape, protože už při útěku mlel z posledního, ale stejně to Hauserovi dělalo starosti a zároveň to na něj zapůsobilo. Ten ubohý namyšlený zmetek v sobě možná má přece jen něco ze starého Maxe. Max. Z něho se nakonec vyklubal obyčejný šílenec.

Teď jde hlavně o to nepoplést priority. Nejdřív kodex, pak to ostatní a nakonec Bílé Město. Hauser v posledních letech se zájmem sledoval rabování naleziště Q. Bílé Město bude jeho vlastním nalezištěm Q.

Podíval se na konec doutníku a přidržel ho, aby mu proužek dýmu stoupal přímo do nosu. Doutníky cestu deštným pralesem přečkaly v naprostém pořádku, dokonce mu připadaly snad ještě lepší.

Z chrámu vyšel teniente (poručík – španělsky, pozn. překladatele) a zasalutoval. „Hotovo, pane.“

Hauser za ním vkročil do zříceniny. Vojáci už upravovali venkovní trakt. Shrabovali zvířecí lejna, pálili pavučiny, stříkali podlahu vodou, aby se neprášilo, a pokládali na ni čerstvě nařezané kapradiny. Hauser se sehnul, prošel nízkým kamenným průchodem a ocitl se na vnitřním nádvoří. Minul povalené sochy a vstoupil do zadní místnosti, kde byl k jednomu z kamenných sloupů připoután řetězy starý scvrklý indián. Hauser na něj posvítil baterkou. Staroch sice vypadal jako hromádka neštěstí, ale pohled opětoval bez sebemenší známky strachu. To se Hauserovi ani trochu nelíbilo. Připomínalo mu to Ocotala. Tihle zatracení indiáni jsou zrovna jako Vietkong.

„Díky, poručíku,“ kývl hlavou k důstojníkovi.

„Kdo bude tlumočit? Španělsky nemluví vůbec.“

„My si porozumíme.“

Poručík se vytratil. Hauser se na indiána podíval a ten jeho pohled znovu opětoval. Netvářil se vzdorovitě, ani vztekle, ba ani ustrašeně – prostě ho jen pozoroval.

Hauser se usadil na roh kamenného oltáře, pečlivě oklepal popel z doutníku, který mu mezitím vyhasl, a znovu si ho zapálil.

„Jmenuji se Marcus,“ začal s úsměvem. Už mu bylo jasné, že tohle bude tvrdý oříšek. „Věc se má následovně, náčelníku. Chci, abys mi řekl, kde jsi se svými lidmi pohřbil Maxwella Broadbenta. Když poslechneš, nemám problém. Prostě tam dojdeme, vezmeme si, co chceme, a necháme vás být. Když ne, čekají tebe i tvůj lid ošklivé zážitky. A tak jako tak ten hrob najdu a vyberu. Takže jak to chceš?“

Pohlédl na staříka a důkladně zadýmal z doutníku, aby se jeho konec pořádně rozžhavil. Bylo mu sice jasné, že ten chlap nerozumí jedinému slovu, na tom však nezáleželo.

Ten indián přece není idiot, aby nepochopil, co po něm chce.

„Maxwell Broadbent?“ zopakoval Hauser pomalu s důrazem na každou slabiku. Pak udělal univerzální tázací gesto –pokrčil rameny a rozhodil rukama.

Indián mlčel. Hauser vstal a přistoupil k němu. Znovu důkladně potáhl, až se na konci doutníku rudý oharek dostatečně rozdýmal. Pak vytáhl doutník z úst a přidržel ho starci před obličejem. „Je libo doutníček?“

44

Philipovo vyprávění bylo u konce. Slunce dávno zapadlo a z ohně zbyla jen zářící hromada oharků. Tom nemohl uvěřit, co všechno bratr vydržel.

Jako první se ozvala Sally. „Hauser tam provádí obyčejnou genocidu.“

Odpovědí jí bylo rozpačité ticho.

„Musíme něco udělat.“

„Co jako?“ Vernonův hlas zněl nesmírně unaveně.

„Půjdeme k těm horským indiánům a nabídneme jim pomoc. S nimi můžeme Hausera porazit.“

Don Alfonso bezmocně rozhodil rukama. „Curandera, zabijí nás dřív, než je stačíme pozdravit.“

„Do vesnice půjdu já a neozbrojená. Neozbrojenou ženu přece nezabijí.“

„Ale to víte že ano. A co jim můžeme nabídnout? Jednu pušku proti profesionálním žoldákům s automatickými zbraněmi. Jsme slabí, vyhladovělí a nemáme dokonce ani šaty na převlečení. Navíc jeden z nás není schopen chůze.“

„Co tedy navrhujete?“

„Je konec. Musíme se vrátit.“

„Říkal jste, že se nedostaneme ani přes močál.“

„Víme, že čluny nechali u vodopádů na Macaturi. Půjdeme tam a vezmeme si je.“

„A potom?“ dotírala Sally.

„Já se vrátím do Pito Sóla a vy domů.“

„A Hausera tam necháme, ať si všechny pozabíjí?“

„Ano.“

Sally se rozběsnila. „S tím se nesmířím! Musíme ho zastavit! Obrátíme se na úřady, aby tam poslaly vojáky. Ti ho zatknou!“

Don Alfonso vypadal velice vyčerpaně. „Curandera, úřady neudělají vůbec nic.“

„Jak to víte?“

„Ten muž se s úřady dávno dohodl. Nemůžeme dělat nic než se smířit s vlastní bezmocností.“

„Se mnou nepočítejte!“

Don Alfonso na ni upřel smutný pohled starých, unavených očí. Pečlivě si vyčistil dýmku, vyklepal zbytky nedokouřeného tabáku, znovu ji nacpal a zapálil hořícím klacíkem z ohniště. „Vzpomínám si,“ povzdychl pak, „jak k nám před mnoha lety, když jsem byl ještě chlapec, přišel do vsi první běloch. Takový drobek s velkým kloboukem a špičatou bradkou. Mysleli jsme, že je to duch. Ukazoval nám žluté kousky kovu, co vypadaly jako lejna, a ptal se nás, jestli jsme to někdy viděli. Ruce se mu třásly a oči podivně svítily. Měli jsme strach a řekli jsme mu, že ne. Za měsíc, když přišlo období dešťů, po řece připlula nazpátek jeho shnilá kánoe. Nebylo v ní nic než jeho lebka a vlasy. Člun jsme spálili a předstírali, že se nic takového nestalo.

Rok nato po řece připlul muž v černých šatech a klobouku. Byl to laskavý člověk. Dal nám jídlo, kříže, všechny nás vykoupal v řece a řekl, že nás spasil. Zůstal s námi několik měsíců, dostal ženu s dítětem a pak se pokusil přejít močál. Víckrát jsme ho neviděli.

Po něm přišla ještě spousta mužů, kteří hledali to žluté svinstvo. Říkali mu oro (zlato – španělsky, pozn. překládatele). Byli to ještě větší šílenci než ten první. Obtěžovali naše dcery, ukradli nám lodě a jídlo a pokračovali proti proudu. Jeden se vrátil, ale neměl jazyk, takže jsme se nikdy nedozvěděli, co se mu stalo. Pak přišli další mužové s kříži. Každý říkal, že dobré jsou jedině ty jeho a kříže ostatních jsou k ničemu. Zase nás koupali v řece a další nás pak vykoupali znovu, protože ti před nimi to prý dělali špatně. Potom se objevili jiní a všichni nás koupali, až jsme byli pořád mokří a úplně zmatení. Později se objevil další běloch. Ten přišel sám, žil s námi, naučil se náš jazyk a řekl nám, že ti s kříži jsou hlupáci. Říkal o sobě, že je antropolog. Celý rok strkal nos do našich soukromých věcí. Vyptával se na samé hlouposti. Zajímal ho sex, kdo je s kým příbuzný, co se s námi stane, když zemřeme, co jíme a pijeme, jak válčíme i jak pečeme prase. Všechno si zapisoval. Mazaní mladíci z kmene, ke kterým jsem tehdy také patřil, mu navykládali spoustu neuvěřitelných výmyslů a on si je s vážnou tváří napsal. Tvrdil, že to použije při sepisování knihy, kterou budou v Americe lidé číst a my budeme díky ní slavní. Přišlo nám to k smíchu.

Potom po řece připluli další muži, tentokrát s vojáky. Měli zbraně a nějaké papíry. Ty jsme podepsali a oni nám řekli, že jsme souhlasili s tím, že budeme mít nového náčelníka, prý mnohem většího než je náčelník vesnice, a že jsme mu postoupili všechnu svoji půdu, zvěř, stromy i minerály a ropu pod nimi, pokud tam nějaké jsou. Připadalo nám to směšné. Dostali jsme od nich obraz nového náčelníka. Byl hrozně ošklivý, obličej měl podobaný, vypadal jako ananas. Když proti tomu náš skutečný náčelník protestoval, odvedli ho do lesa a zastřelili.

Pak se objevili vojáci a muži s aktovkami. Řekli nám, že byla revoluce a že máme nového náčelníka. Ten starý byl prý zastřelen. Nařídili nám, abychom udělali své značky na nějaké další papíry, a přišli noví misionáři, zřídili školy a přinesli léky a taky se pokoušeli chytat chlapce a odvádět je do škol, ale nikdy se jim to nepodařilo.

V té době jsme měli velice moudrého náčelníka. Byl to můj dědeček don Cali. Jednoho dne nás všechny svolal a řekl, že musíme pochopit ty nové lidi, co se chovají jako šílenci, ale jsou šikovní jako démoni. Musíme prý zjistit, co jsou doopravdy zač. Požádal nás, mladé, abychom se hlásili dobrovolně. Přihlásil jsem se. Když misionáři zase přišli, nechal jsem se chytit a poslat do internátní školy v La Ceibě. Ostříhali mi vlasy, navlékli do šatů, co svědily, a bot, ve kterých mi bylo horko, a tloukli mě, kdykoliv jsem mluvil rodným jazykem. Zůstal jsem tam deset let. Naučil jsem se španělsky a anglicky a na vlastní oči jsem zjistil, jací ‚ bílí lidé jsou. To byl můj úkol – poznat je.

Potom jsem se vrátil a řekl svému lidu, co jsem zjistil. Říkali: ‚Je to strašné, ale co můžeme dělat?‘ Já jsem odpověděl: ‚Nechte to na mně. Ubráníme se jim tím, že s nimi budeme souhlasit.

Už jsem věděl, co říkat mužům, kteří k nám do vesnice přicházeli s aktovkami a vojáky. Naučil jsem se číst jejich papíry, věděl jsem, kdy je podepsat a kdy raději ztratit a dělat hlupáka. Naučil jsem se, co říkat Ježíšovým mužům, abychom dostali léky, jídlo a oblečení. Pokaždé, když nám přinesli obraz nového náčelníka a řekli mi, abych ten předchozí zahodil, poděkoval jsem jim a nový obraz si v chýši ověnčil květinami.

Tak jsem se stal náčelníkem Pito Sóla. Vidíte, curandera, že chápu, jak se věci mají. Nemůžeme udělat nic, čím bychom horským indiánům pomohli. Jen bychom obětovali životy pro nic za nic.“

„Já prostě jen tak odejít nemohu,“ tvrdohlavě stála na svém Sally.

Don Alfonso položil dlaň na její ruku. „Curandera, jste ta nejstatečnější žena, jakou jsem kdy poznal.“

„Nezačínejte s tím zase, done Alfonso.“

„Jste dokonce ještě statečnější než většina mužů, co znám. A horské indiány nepodceňujte. Nechtěl bych být na místě vojáků, kteří jim padnou do rukou, a těsně před smrtí vidět, jak se mé mužství peče na rožni nad ohněm.“

Hezkých pár minut bylo ticho. Tom si připadal unavený. Velice, velice unavený. „Je to naše vina, done Alfonso, že se tohle všechno děje. Nebo spíš vina našeho otce. Jsme za to zodpovědní.“

„Thomasi, tohle není k ničemu. Nač všechny ty řeči? Moje vina, jeho vina, tvoje vina… Nemůžeme dělat nic. Věřte mi. Jsme bezmocní.“

Philip přikývl na souhlas. „Mně už tenhle šílený výlet stačil. Nemůžeme spasit svět.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Vernon.

Tom si uvědomil, že se všichni dívají na něj. Vlastně se tu svým způsobem hlasovalo a rozhodnout musí on. Všiml si, že Sally na něj hledí s jistou zvědavostí. Nedokázal si představit, že to vzdá. Došel už příliš daleko. „Nemohl bych dál žít s vědomím, že jsme se vrátili. Souhlasím se Sally.“

Pořád to ale bylo tři proti dvěma.

Don Alfonso vstal ještě před východem slunce a dal se do balení tábora. V obvykle neproniknutelném obličeji starého indiána se zračila nevýslovná hrůza.

„Ani ne kilometr od našeho tábora byl v noci horský indián. Viděl jsem jeho stopy. Já se smrti nebojím, ale už jsem zavinil smrt Pinga a Choriho a nechci mít na rukou další krev.“

Tom dona Alfonsa sledoval, jak hází na jednu hromadu jejich nuzný majeteček. Najednou mu bylo zle. Všechno skončilo. Hauser vyhrál.

Sally prohlásila: „Ať Hauser s tím kodexem půjde kamkoliv a udělá cokoliv, já mu budu v patách. Mně neunikne. Možná se vracíme do civilizace, ale já se vrátím. V žádném případě to nekončí.“

Philip stále nemohl chodit, protože infekce na nohou ne-polevovala. Don Alfonso tedy upletl síť na přenášení, jakási nosítka se dvěma krátkými tyčemi k nesení na ramenou. Balení netrvalo dlouho. Když nadešel čas k odchodu, Tom s Vernonem si tyče nosítek, v nichž odpočíval Philip, dali na ramena a husím pochodem všichni vykročili úzkou cestičkou v bujném pralesním porostu. Sally se vpředu oháněla mačetou a průvod uzavíral don Alfonso.

„Mrzí mě, že jsem takovou přítěží,“ omlouval se Philip s dýmkou v ruce.

„To si piš, že jsi,“ rýpl si Vernon.

„Dovol, abych se na znamení lítosti bil chvíli v prsa.“

Tom je poslouchal a říkal si, že je to zase jako kdysi. Zpola žertovné provokace bývaly na denním pořádku. Někdy to v přátelském duchu skončilo, někdy ne. Každopádně byl Philip natolik v kondici, že už si Vernona začínal opět dobírat.

„Jenom doufám, že mi neujede noha a nevyklopím tě do bahna,“ ozval se Vernon.

Don Alfonso ještě naposledy obešel jejich malý průvod a zkontroloval zavazadla. „Musíme být tak potichu, jak jen to půjde,“ upozorňoval. „A žádné kouření, Philipe. Oni to ucítí.“

Philip zaklel a dýmku schoval. Pak se rozpršelo. Ukázalo se, že nést Philipa bude daleko těžší, než Tom předpokládal. Dřít se s ním vzhůru po rozbahněných stezkách se zdálo téměř nemožné. Překonávat vratké klády položené přes burácející řeky znamenalo především poprat se s vlastním strachem. Don Alfonso na ně bedlivě dohlížel a vyžadoval dodržování striktního zákazu hovoru. Nesměli dokonce ani používat mačetu. Jakýkoliv hluk ho děsil. Naprosto vyčerpaní se odpoledne utábořili na rozbahněném, ale jediném plochém místě, které našli. Z oblohy se valila voda, jež se lehce dostala i do chatrné chýše, kterou Vernon postavil. Všechno pokrývalo bláto. Tom a Sally se vydali na lov. Dvě hodiny bloumali džunglí a vůbec na nic nenarazili. Don Alfonso z obavy, že se pralesem rozšíří pach kouře, zakázal rozdělat oheň. Večeřeli syrový kořen, který chutnal jako krabice od bot, a po dvou nahnilých plodech prolezlých bělavými červíky.

Déšť neustával. Z potoků se staly dravé bystřiny. Zjistili, že po deseti hodinách zoufalého úsilí neurazili víc než nějakých pět kilometrů. Následující den byl v podstatě stejný. Totéž se opakovalo i další den. Lovit se nedalo a donu Alfonsovi se nepodařilo chytit žádné ryby. Žili o koříncích, bobulích a pochybném shnilém ovoci, které don Alfonso cestou našel. Za čtyři dny překonali vzdálenost necelých dvaceti kilometrů. Philip, který byl podvyživený už na počátku cesty, rychle slábl. V jeho tváři se opět usadil prázdný výraz. Protože nesměl kouřit, většinu času trávil civěním do zelené klenby džungle, a když byl osloven, sotva odpověděl. Toma s Vernonem oslaboval transport bratra, takže museli stále častěji odpočívat. Don Alfonso jako by se celý scvrkával. Kosti se na něm rýsovaly až děsivě, kůže mu ochabovala a pokrývaly ji vrásky. Tom už zapomněl, jaké to je mít na sobě suché šaty.

Pátého dne kolem poledního don Alfonso náhle nařídil zastavit. Sehnul se a ze stezky cosi sebral. Pero, na němž visel útržek spleteného vlákna.

„Horští indiáni,“ zašeptal roztřeseně. „A není to tu dlouho.“

Odpovědí mu bylo ticho.

„Z téhle stezky musíme okamžitě zmizet.“

Putování po stezce bylo těžké, chůze mimo ni však prakticky nemožná. Prodírali se stěnou kapradin a lián tak hustou, až se zdálo, že se na ně valí. Plazili se pod padlými stromy, přelézali je a brodili se bažinatými tůněmi, kde jim bahno leckdy dosahovalo až do pasu. Rostliny byly plné mravenců a bodavého hmyzu, který se na ně při sebemenším podráždění zuřivě vrhl, lezl jim do vlasů, padal za límec, štípal, kousal a bodal. Philip trpěl ze všech nejvíc, protože byl v síti táhnut tím nejhustším podrostem. Don Alfonso však rezolutně trval na tom, že dál půjdou mimo stezku.

Ani peklo nemohlo být horší. Déšť neustával. Střídali se v prosekávání stezky. Dva v hustém podrostu prosekali úsek dlouhý několik set metrů, druzí dva poponesli Philipa v síti dál. Zastavili se, vystřídali a opět prosekali další kus cesty pralesem. Dva dny postupovali rychlostí dvou set metrů za hodinu a z oblohy se na ně s neztenčenou intenzitou valila voda. Brodili se po kolena v blátě, klouzali, padali a někdy se po čtyřech plazili do svahů, z nichž sklouzávali zpátky a s buldočí houževnatostí se drali znovu vzhůru. Tom přišel o většinu knoflíků u košile a boty se mu rozpadly tak, že si několikrát ošklivě rozřízl nohu o skryté trny. Ostatní na tom nebyli o mnoho lépe. Po zvěři nikde ani památky. Dny jim splynuly v jediný nepřetržitý zápas, kdy se v zelenavém šeru prodírali houštinami a močály, poštípaní a pokousáni tolikrát, že jejich kůže připomínala na omak spíš režné plátno. Philipa už museli zvedat všichni čtyři a někdy odpočívali i hodinu, jen aby ho poponesli o nějakých deset metrů.

Tom začal ztrácet pojem o čase. Uvědomoval si, že konec se blíží. Brzy nadejde chvíle, kdy už nebudou moci dál. Pociťoval podivnou závrať. Noci i dny mu splynuly v jedno. Co chvíli upadl do bláta a zůstal tam ležet, dokud ho Sally nezvedla. Za půl hodiny udělal totéž on s ní.

Doplahočili se na volné prostranství, kde obrovský padlý strom vytvořil průnik v nekonečné pralesní klenbě. Půda kolem byla alespoň relativně rovná. Strom navíc padl tak, že bylo možné se pod jeho gigantickým kmenem ukrýt.

Bez jediného slova se všichni zastavili, aby se utábořili. Tom už sotva šel. Připadal si tak slabý, že byl až zvědav, jestli bude ještě někdy schopen pohybu. Z posledních sil nařezali kůly, opřeli je o kmen a naskládali přes ně kapradí. Mohlo být tak kolem poledne. Vlezli si dovnitř, schoulili se jeden ke druhému a zůstali ležet na holé zemi nebo spíše na pěticentimetrové vrstvě vlhkého bláta. Později se Sally s Torném pokusili něco ulovit, vrátili se však ještě před setměním s prázdnýma rukama. Když začala padat tma, byli opět schouleni pod kmenem.

Za ubývajícího světla Tom ještě prohlédl Philipa. Byl v zoufale zuboženém stavu. Trpěl horečkou a začínal blouznit. Místo tváří hluboké propadliny, pod očima temné kruhy. Jeho paže s oteklými klouby připomínaly hůlky. Některé infikované boláky, tak pečlivě ošetřené, se znovu otevřely a už v nich zase byli červi. Philip umíral. Tomovi pukalo srdce.

Byl v hloubi duše přesvědčen, že tuhle rozbahněnou loučku už nikdo z nich neopustí.

Mdlá apatie zaviněná hladověním už přemáhala všechny. Tom celou noc proležel, aniž zavřel oči. Nemohl usnout. Během noci začal déšť slábnout, a když nadešel úsvit, vykouklo mezi vrcholky stromů slunce. Poprvé po několika týdnech viděl modrou oblohu – blankytně modré nebe bez jediné poskvrnky. Mezerami v zelené pralesní klenbě k nim pronikaly sluneční paprsky, v nichž jako tornáda vířila mračna hmyzu. Z obřího kmene stoupala pára.

Ironií bylo, že mezera mezi stromy skýtala kýčovitě krásný výhled přímo na Sierra Azul. Jejich vrcholky, modré jako broušené safíry, se tyčily v cárech mračen. Hlad už Tom ani nepociťoval. To je tím věčným půstem, pomyslel si.

Vtom ucítil na rameni čísi ruku. Sally.

„Pojďte sem!“ pronesla vážně.

Vyděsil se. „Philip?“

„Ne. Don Alfonso.“

Tom se zvedl a následoval ji podél padlého kmene k místu, kde ve spací síti na mokré zemi ležel don Alfonso. Upřeně hleděl k Sierra Azul. Tom si klekl a vzal ho za scvrklou vrásčitou ruku. Okamžitě si uvědomil, jak je horká.

„Je mi líto, Tomásito, ale jsem starý a zbytečný. Nejsem k ničemu, a proto umírám.“

„Takhle nemluvte, done Alfonso.“ Položil dlaň starci na čelo. Ten žár ho šokoval.

„Smrt se blíží a jí člověk nemůže říci, aby přišla za týden, že teď nemá čas.“

„To se vám v noci zase zdálo o svatém Petrovi nebo co?“ provokovala ho Sally.

„Člověku se nemusí zdát o svatém Petrovi, aby věděl, že přišel konec.“

Sally pohlédla na Toma. „Máte ponětí, co mu je?“

„Bez testů, rozborů krve, mikroskopu…“ Zaklel a vstal. Musel přitom přemáhat nával slabosti. A je to tady, pomyslel si. Zmocňoval se ho vztek, aniž by sám dobře věděl, na co. Tohle není fér.

Odsunul myšlenky, které nebyly momentálně k ničemu, a šel se podívat na Philipa. Ten spal. I on měl vysokou horečku a Tom si nebyl jistý, jestli se vůbec vzbudí. Vernon navzdory nesouhlasnému mumlání dona Alfonsa rozdělal oheň a Sally se dala do vaření bylinného čaje. Celý starcův obličej byl ochablý a jako by se propadal. Pleť ztrácela barvu a nabývala voskovitého odstínu. Dýchal ztěžka a přerývaně, zatím však byl při vědomí. „Já ten váš čaj vypiju, curandera“ souhlasil, „ale ta vaše medicína mě nezachrání.“

Klekla si k němu. „Done Alfonso, to umírání jste si namluvil, tak se z něj můžete zase vykecat.“

Vzal ji za ruku. „Ne, curandera, můj čas nadešel.“

„To nemůžete vědět.“

„Moje smrt byla předpovězena.“

„Nechci slyšet nějaké další nesmysly. Do budoucnosti vidět nemůžete.“

„Když jsem byl malý chlapec, dostal jsem ošklivou horečku. Matka pochopila, že pomůže jedině bruja, čarodějnice. Ta tvrdila, že ještě nenadešel čas mé smrti, ale že zemřu daleko od domova mezi cizími lidmi a s vyhlídkou na modré hory.“ Jeho oči se stočily k obrysu Sierra Azul.

„Mohla mluvit o jakýchkoliv jiných horách.“

„Curandera, mluvila o těchhle. Jsou modré jako samotný rozlehlý oceán.“

Sally rychle zamrkala, aby zahnala slzy. „Done Alfonso, přestaňte žvanit nesmysly.“

Náhle se usmál. „Je báječné, když u smrtelného lože starého muže pláče krásná dívka.“

„Tohle není vaše smrtelné lože a já nepláču.“

„Nic si z toho nedělejte, curandera. Nijak mě to nezaskočilo. Vydal jsem se na tuhle cestu s vědomím, že bude moje poslední. U nás v Pito Sólu jsem byl jen stařec, který už se k ničemu nehodí. Nechtěl jsem zemřít ve své chýši jako slabý a pomatený dědek. Já, don Alfonso Boswas, jsem chtěl zemřít jako muž“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a zachvěl. „Jen jsem si nemyslel, že zemřu pod shnilým stromem v páchnoucím bahně a nechám vás osudu.“

„Tak neumírejte. My vás máme rádi, done Alfonso. Do háje s tou brujou.“

Don Alfonso ji vzal za ruku a usmál se. „V jednom se bru-ja zmýlila, curandera. Říkala, že zemřu mezi cizími lidmi. Nebyla to pravda. Umírám mezi přáteli.“

Zavřel oči, něco zamumlal a zemřel.

45

Sally se rozplakala. Tom vstal a odvrátil zrak. Cítil, jak v něm roste vztek. Popošel hlouběji do pralesa. Tam se posadil na padlý kmen a střídavě zatínal a povoloval pěsti. Ten staroch neměl právo je opustit. Úplně se poddal svým pověrám. Prostě si umírání namluvil jen proto, že zahlédl nějaké modré hory.

Vybavil si, jak dona Alfonsa uviděl poprvé. Seděl tehdy na stoličce ve své chýši, mával mačetou a vtipkoval. Je to vůbec pravda?

V rozbahněné půdě vykopali hrob. Byla to pomalá a vyčerpávající práce a oni byli tak slabí, že sotva uzvedli rýč. Tom se nedokázal ubránit otázkám: Kdy budu takhle kopat hrob Phili-povi? Zítra? Hrob měli hotový kolem poledního. Zabalili tělo dona Alfonsa do spací sítě, skulili je do jámy, jež už se začínala plnit vodou, a hodili na ně pár vlhkých květů. Pak jámu zahrnuli blátem. Tom vyrobil neumělý kříž svázaný dohromady liánami a zatlačil ho do země. Plaše postávali, jako by nevěděli, co dál.

„Rád bych řekl pár slov,“ ozval se Vernon.

Nepatrně se zapotácel. Zbytky šatů na něm visely a vlasy i vousy měl divoce rozježené. Vypadal jako žebrák.

„Done Alfonso…“ Hlas mu selhal. Odkašlal si a pokračoval: „Jestli jste ještě někde tady, než se vydáte k bránám nebeským, zůstaňte na chvilku a pomozte nám odsud, prosím. Jsme na tom totiž dost bledě.“

„Amen,“ dodala chmurně Sally.

Nad jejich hlavami se začala stahovat temná, těžká mračna. Slunce si dlouho neužili. Zahřmělo a pak už v zelené klenbě nad nimi zase zašuměly první těžké krůpěje.

Sally přistoupila k Tomovi. „Půjdu zkusit něco ulovit.“

Tom přikývl. Vzal si rybářský vlasec a rozhodl se pokoušet štěstí v řece, kterou překročili asi dva kilometry dosud. Vernon zůstal, aby se někdo postaral o Philipa.

Vrátili se brzy odpoledne. Sally neulovila nic a Tom přišel s jedinou rybkou, která nevážila víc než dvacet deka. Philipa přepadla vysoká horečka provázená blouzněním, jež hraničilo s deliriem. Doširoka otevřené oči se mu leskly žárem, hlavou bez ustání kýval zepředu dozadu a mumlal nesouvislé bláboly. Tom byl přesvědčený, že bratr umírá. Když chtěli, aby vypil čaj, který Sally uvařila, začal křičet nesmysly a ruku s hrnkem odstrkoval. Uvařili tedy rybu v kotlíku s maniokovým kořenem a vývar se do něj snažili dostat lžící. Chvíli trvalo, než přestal křičet a zmítat sebou, ale nakonec se dal přesvědčit. Zbytek si rozdělili mezi sebe. Po jídle, které ani jídlem nebylo, zůstali v úkrytu pod kmenem, protože z oblohy se stále valily proudy vody. Mlčky čekali, až se setmí.

Tom se těsně před úsvitem probudil jako první. Philipo-vi se přes noc přitížilo a horečka mu stoupla. Házel sebou, divoce mumlal, prsty se bez ustání tahal za límec a jeho vyzáblý, propadlý obličej připomínal tvář šílence. Tom propadal zoufalství. Neměli žádné léky, dokonce ani obyčejnou lékárničku. A Sallyiny bylinné medicíny na zuřící horečku nezabíraly.

Vernon rozdělal oheň. Seděli u něj za tíživého ticha. Tmavé kapradiny se nad nimi tyčily jako výhružný zástup a pokyvovaly roztřepenými listy, do nichž bušil déšť. Jejich úkryt se utápěl v zelenavém přítmí.

Nakonec promluvil Tom: „Musíme tady zůstat, než se Philip sebere.“

Sally s Vernonem přikývli, ačkoliv všichni dobře věděli, že Philip se už nesebere.

„Zatím budeme lovit, rybařit a sbírat jedlé rostliny. Využijeme ten čas k nabrání sil a přípravě na dlouhou cestu domů.“

I tentokrát přisvědčili.

„Fajn,“ prohlásil Tom a vstal. „Takže do práce. Sally půjde na lov. Já si vezmu vlasec a háčky. Vernone, ty zůstaň tady a postarej se o Philipa.“ Rozhlédl se kolem sebe. „A nevzdáváme to.“

Vrávoravě vstali. Tom s uspokojením kvitoval, že v sobě ještě najdou energii. Vzal si vlasec s háčky a vykročil do džungle. Kráčel nejkratší cestou od Sierra Azul, vytrhával kusy kapradin, aby si vyznačil cestu, a neustále pátral po nějakých jedlých rostlinách. Pořád vytrvale pršelo. Po dvou hodinách vyčerpaně dorazil ke kalnému říčnímu proudu ženoucímu se přes balvany. Jako návnadu chytil nevelkou ještěrku. Zoufale se zmítajícího plaza napíchl na háček a hodil ho do zvířené vody.

Po pěti hodinách mu zbýval čas právě tak na návrat do tábora za světla. Přišel o tři ze šesti háčků a o značnou část vlasce. Těsně před setměním dorazil do tábořiště. Vernon přikládal na oheň a Sally byla ještě pryč.

„Jak je na tom Philip?“

„Moc dobře ne.“

Tom se na Philipa podíval. Nejstarší z bratrů sebou zmítal v neklidném spánku a neustále jako by ho sužovaly zmatené sny. Tom rozuměl jen útržkům vět. Co ho však vyděsilo nejvíc, to byla ochablost Philipova obličeje, která mu připomněla poslední chvilky dona Alfonsa. Vypadalo to, že Philip vede hovor s otcem: přerušovaná série výčitek a obvinění. Padlo i Tomovo jméno, Vernonovo a nakonec i jméno Philipovy matky, kterou syn neviděl dvacet let. Pak jako by se Philip ocitl na dětském narozeninovém večírku, podle všeho se slavily jeho páté narozeniny. Philip rozbaloval dárky a výskal radostí.

K ohni se Tom vrátil s rozbolavělým srdcem a smutkem v duši. Posadil se vedle Vernona. Ten mu položil paži kolem ramen. „Takhle vypadal celý den.“ Podal mu hrnek čaje. Tom si ho vzal a napil se. I jeho ruka vypadala, jako by patřila starci – samá prosvítající žíla a skvrna. V žaludku měl prázdno, ale hlad nepociťoval.

„Sally se ještě nevrátila?“

„Ne, ale zaslechl jsem dvě rány.“

Jako na povel zašustila houština a Sally se objevila. Beze slova shodila pušku z ramene a sedla si k ohni.

„Nedařilo se?“ otázal se Tom.

„Jo, dvakrát jsem trefila pařez.“

Tom se pousmál a vzal ji za ruku. „Žádný pařez v pralese není v bezpečí, když velká lovkyně Sally slídí po kořisti.“

Otřela si bláto z tváře. „Mrzí mě to.“

„Když zítra brzy vstanu,“ navrhl Tom, „mohl bych se dostat k řece, u které jsme našli Philipa. Budu sice přes noc pryč, ale je to velká řeka a určitě tam nachytám spoustu ryb.“

„Vynikající nápad, Tome,“ pronesl Vernon přiškrceným hlasem.

„My to nevzdáme.“

„Ne,“ přizvukovala Sally.

Vernon zavrtěl hlavou. „Jen by mě zajímalo, co by si pomyslel otec, kdyby nás teď takhle viděl.“

Tentokrát zavrtěl hlavou Tom. Na Maxwella Broadbenta se mu nechtělo ani myslet. Jestli věděl, že posílá své tři syny na smrt… O tom se přemýšlet ani nedalo. Nestačili mu za jeho života, nestačili mu ani po smrti.

Tom chvíli upřeně hleděl do ohně. „Máš na něj vztek?“ zeptal se.

Vernon zaváhal. „Ano,“ přiznal po chvíli.

Tom bezmocně máchl rukou. „Myslíš, že mu dokážeme odpustit?“

„Záleží na tom?“

Tom se těsně před rozedněním vzbudil s podivným pocitem tlaku vzadu v lebce. Byla ještě tma a stále pršelo. Šumění deště jako by mu pronikalo až dovnitř do hlavy. Otočil se na vlhké zemi jednou, pak podruhé a z tlaku se vyklubala bolest. Natáhl nohy, posadil se a ke svému obrovskému překvapení zjistil, že se sotva udrží sedět ve vzpřímené pozici. Svalil se zpátky. Hlava se mu točila a civěl do tmy, která jako by se plnila vířícími červenými a hnědými mžitkami, mezi nimiž šuměly hlasy. Kdesi blízko slyšel měkké, ustrašené štěbetání Chlupatého prevíta. Rozhlédl se a ve tmě vedle sebe spatřil malou opičku. Seděla na zemi a úzkostlivě pomlaskávala. Tomovi bylo jasné, že něco není v pořádku.

To není jen z hladu. Tom pochopil, že je nemocný. Panebože, zasténal v duchu, teď ne. Pootočil hlavou a pokoušel se v rozvířené temnotě objevit Sally nebo Vernona. Neviděl však vůbec nic. Nos měl plný dusivého pachu tlejícího rostlinstva, deště a bahna. Hluk deště bubnujícího do listů pra-lesních velikánů jako by se mu provrtával do lebky. Cítil, jak jej opět přemáhá spánek. Pak otevřel oči a uviděl Sally, která ho ve tmě pozorovala ve světle baterky.

„Dneska jdu na ryby,“ prohlásil Tom.

„Nejdete nikam,“ namítla. Natáhla ruku a položila mu ji na čelo. Ani tma nezatajila úzkost, která se jí objevila ve tváři. „Přinesu vám čaj.“

Vrátila se s kouřícím hrnkem a přidržela ho Tomovi tak, aby ho mohl vypít. „Spěte,“ přikázala.

A Tom spal.

Když se vzbudil, bylo sice vidět o trochu víc, ale pořád pršelo. Nad sebou uviděl Sally. Jakmile otevřel oči, pokusila se o úsměv.

Navzdory dusivému vedru, které v přístřešku pod kmenem panovalo, se Tom zachvěl. „Philip?“ vypravil ze sebe s námahou.

„Pořád to samé.“

„Vernon?“

„Taky nemocný.“

„Ksakru.“ Pohlédl na Sally a zmocnilo se jej neblahé tušení. „A vy? Jak jste na tom vy?“ Zdálo se mu, že je v obličeji červená. „Na vás nic neleze?“

Sally mu položila dlaň na tvář. „Ano, na mě to leze taky.“

„Za chvíli mi bude líp,“ prohlásil Tom přesvědčivě. „Pak se o vás postarám. Dostaneme se z toho.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, Tome, z toho se nedostaneme,“ pronesla pomalu.

Prosté a suché konstatování jako by mu náhle pročistilo hlavu, v níž pulsovala prudká bolest. Zavřel oči. Takhle je to tedy. Zemřou v dešti pod shnilým stromem a sežerou je divoká zvířata. Nikdo se nikdy nedozví, co se s nimi stalo. Pokusil se sám sebe přesvědčit, že to je z horečky a že situace ve skutečnosti není tak zlá. V hloubi duše však věděl, že lže sám sobě. Hlava se mu točila. Zemřou. Otevřel oči.

Pořád tam ještě byla a ruku měla položenou na jeho tváři. Dlouho na něj mlčky hleděla. Obličej měla špinavý, poškrábaný a poštípaný, vlasy zacuchané a mastné, oči zapadlé. Pokud se vůbec ještě něčím podobala dívce, která za ním v Utahu přicválala na nesedlaném koni, nevěděl čím. Až na tu sytě tyrkysovou barvu očí a pořád ještě nepatrně vysunutý spodní ret.

Konečně promluvila. „Moc času nemáme.“ Zmlkla a upřeně se na něj zadívala. „Něco ti musím říct, Tome.“

„Co?“

„Mám dojem, že jsem se do tebe zamilovala.“

Tom byl najednou zpátky v realitě. Nebyl schopen slova.

Rychle pokračovala: „Prostě nějak… no, už je to venku.“

„Ale co…?“

„Julian? Je to dokonalý muž snů, pohledný, inteligentní, samé správné názory… prostě ten typ, jaký si pro svoji dceru představují všichni rodiče. Taková moje Sarah. Kdo o to stojí? To, co k němu cítím, nemá nic společného s tím, co cítím k tobě, i se všemi tvými…“ Na okamžik zaváhala a pak se pousmála. „Nedokonalostmi?“

Po těch slovech jako by najednou všechny komplikace zmizely. Jak je všechno jasné a jednoduché. Chtěl promluvit, ale až po chvilce zaskřehotal: „Taky tě miluju.“

Usmála se a najednou jako by její někdejší krása probleskla pod nánosem špíny a únavy. „Já to vím a jsem ráda. Mrzí mě, že jsem na tebe byla zlá. Bránila jsem se sama sobě.“

Chvíli mlčeli.

„Myslím, že jsem se do tebe zamiloval, už když jsi mi v Utahu ukradla koně a přijela za mnou,“ přiznal Tom. „Doopravdy jsem to ale věděl potom, cos nevystřelila na toho jaguára. Za to tě budu vždycky milovat.“

„Že jsem se do tebe zamilovala, mi začalo docházet, když jsi mě vzbudil, abys mi ukázal ten svítící prales,“ vysvětlovala Sally.

„Nikdy jsi mi nic neřekla.“

„Chvíli trvalo, než jsem se s tím srovnala. Už sis asi stačil všimnout, že nejsem zvyklá couvat. Nechtělo se mi přiznat, že jsem se spletla.“

Tom ztěžka polkl, hlava se mu opět začínala točit. „Ale já jsem jen obyčejný chlap. Nešel jsem v šestnácti letech na Stanford…“

„Obyčejný? Mužský, co holýma rukama bojuje s jaguáry a anakondami? Co odvážně a s vtipkováním vede expedici do neznáma?“

„To všechno jsem dělal jenom proto, že jsem musel.“

„To je další tvoje dobrá vlastnost – skromnost. Teprve s tebou jsem začala chápat, jaký vlastně Julian je. Nechtěl se mnou jet; usoudil, že by mu to k ničemu nebylo. Přerušilo by to jeho práci a nejspíš se taky bál. Došlo mi, že je člověk, který nezkusí nic, u čeho nemá absolutní jistotu úspěchu. To ty se pokusíš i o nemožné.“

Pokusil se ovládnout vracející se točení hlavy. Poslouchat takové řeči mu dělalo nesmírně dobře.

Sally se smutně usmála a položila mu hlavu na prsa. „Mrzí mě, že nám zbývá tak málo času.“

Pohladil ji opatrně po vlasech. „Tohle je vynikající místo k randění.“

„Nedělej si legraci.“

„Třeba v dalším životě…“ Zoufale se snažil zůstat v realitě. „Budeme mít zase šanci nějak… někde…“ Myšlenky se mu rozutekly. Co chtěl vlastně říci? Ve snaze zastavit závrať zavřel oči, ale bylo to ještě horší. Znovu je otevřel, ale neviděl nic než gejzír hnědé a zelené barvy. Na okamžik ho napadlo, jestli to všechno nebyl jenom sen – otcova rakovina, výprava, džungle, Sally, umírající bratr. Ano, vlastně to byl sen, uvědomil si. Dlouhý a zvláštní. Za chvíli se vzbudí v posteli jako malý kluk a otec bude křičet: „Dobré ráno, vstávat, škola nepočká!“

S touto myšlenkou se spokojeně oddal zapomnění.

46

Marcus Hauser seděl na rozkládací židličce ve vchodu do zříceniny chrámu a vychutnával si ro-zednívání. Na nedalekém stromě za neustálého skřehotání poskakoval tukan a pokyvoval obrovitým zobanem. Rodil se nádherný den. Obloha byla průzračně modrá, džungle sytě zelená a jako vymydlená. Tady v horách bylo chladněji a ne tolik vlhko, i vzduch jako by byl svěžejší. Vznášela se v něm vůně květiny, kterou neznal. Hauser cítil, jak se do jeho duše navrací náznak míru a pokoje. Byla to dlouhá noc a on si připadal nějak vyždímaný, prázdný a zklamaný.

Uslyšel kroky po spadaném listí. To mu jeden z vojáků přinášel snídani – slanina s vajíčky, káva a smažený banán, vše na smaltovaném podnosu ozdobném snítkou jakési rostliny. Výzdoba ho podráždila. Smetl ji na zem, a teprve pak si položil tác na kolena. Vzal do ruky vidličku a dal se do jídla. Duchem však byl stále u událostí předešlé noci. Věděl, že z náčelníka musí dostat pravdu, jinak neuspěje. Po necelých deseti minutách mu ale bylo naprosto jasné, že staříka jen tak nezlomí. Přesto postupoval metodicky dál. Bylo to stejné jako sledovat pornografický film – člověk není schopen to stopnout, na konci se ale proklíná za ztracený čas a zbytečně vynaloženou energii. Zkusil to. Dělal, co mohl. Teď bude muset vymyslet, jak problém vyřešit jinak.

V průchodu se objevili dva vojáci vlekoucí tělo. „Co s tím máme dělat, jefel“

Hauser ukázal vidličkou a s ústy plnými smažených vajec zamumlal: „Do rokle.“

Vojáci vykročili ven a Hauser pokračoval ve snídani. Bílé Město je velké a celé zarostlé. Max může být pohřben kdekoliv. Problém je s vesnicí: je teď tak rozbouřená, že se tam těžko podaří chytit další rukojmí, z něhož by bylo možné vyždímat informaci o umístění hrobu. Na druhé straně se mu ovšem nikterak nezamlouvala představa, že by měl další dva týdny sám prolézat ty rozvaliny plné krys.

Odsunul tác a prohrabal si kapsy. Vytáhl Štíhlé hliníkové pouzdro, otevřel je a po obvyklém oblíbeném minutovém rituálu byl doutník zapálený. Zhluboka vtáhl kouř a záhy cítil, jak se mu po těle rozlévají uklidňující účinky nikotinu. Pro každý problém lze stanovit několik variant řešení. Existují dvě možnosti – buď najde hrob sám, nebo to někomu svěří. Pokud to svěří někomu jinému, musí vyřešit další problém – komu.

„Poručíku?“

Poručík, který venku čekal na první rozkazy toho dne, vešel dovnitř a zasalutoval. „Si, seňor?“

„Pošlete jednoho muže po stezce zpátky, aby zjistil, co je s bratry Broadbentovými.“

„Ano, pane.“

„Ať na ně neútočí, ať o něm nevědí. Chci jen vědět, jak na tom jsou, jestli se blíží, nebo obrátili – prostě všechno, co půjde zjistit.“

„Ano, pane.“

„Dnes začneme s tou pyramidou. Otevřeme ji dynamitem a postupně ji budeme odstřelovat, jak bude postupovat průzkum. Připravte výbušniny i muže. Za hodinu tu jste všichni nastoupeni.“ Položil tác na zem. Hodil si přes rámeno útočnou pušku a vyšel do slunečního světla. S pohledem upřeným na pyramidu uvažoval, kam umístit nálože. Ať už v pyramidě Maxe najde nebo ne, alespoň to vojáky zaměstná – a zabaví. Pořádný výbuch se líbí každému. Slunce. Bude příjemné pracovat pro změnu na slunci.

47

Pro Toma Broadbenta si přišla smrt. Nebyla však v černém hábitu a nenesla kosu. Zjevila se mu v podobě zlověstného divokého obličeje natřeného červenými a žlutými proužky a rámovaného zeleným peřím a černými vlasy. Ta nestvůra na něj civěla zelenýma očima, cenila bělostné špičaté zuby a šťouchala do něj. Smrt, kterou Tom očekával, však nenastávala. Ten děsivý zjev mu násilím vlil do krku jakousi horkou tekutinu, a když ji spolkl, procedura se opakovala. Tom se chabě vzepřel, pak se však podvolil a nakonec usnul.

Vzbudil se s pocitem sucha v krku a s pulzující bolestí hlavy. Ležel v suché spací síti v chýši se střechou z palmových listů. Na sobě měl něčí tričko a šortky. Před chýší svítilo slunce a džungle zurčela kaskádou zvuků. Dost dlouho nemohl přijít na to, kdo je a co tu dělá. Pak mu to začalo kousek po kousku docházet: otcovo zmizení, podivná závěť, cesta po řece, don Alfons s jeho vtípky a úslovími, palouk s vyhlídkou na Sierra Azul a umírání v dešti pod tlejícím stromem.

Připadalo mu, že se všechno seběhlo strašlivě dávno. Měl dojem, že je nějak nový, znovuzrozený – a hlavně slabý jako děcko.

S přemáháním nadzvedl hlavu alespoň tak, jak mu to dovolila kladiva bušící uvnitř. Síť vedle něj byla prázdná. Srdce se mu sevřelo úzkostí. Kdo v síti ležel? Sally? Vernon? Kdo zemřel?

„Haló!“ ozval se chabě slabým hlasem a pokusil se posadit. „Je tu někdo?“

Zvenčí zaslechl nějaký zvuk, závěs ve vchodu se nadzvedl a Sally vstoupila. V tu chvíli jako by v chýši vyšlo slunce. „Tome! Já jsem tak ráda, že už je ti líp!“

„Panebože, Sally, viděl jsem prázdnou síť a myslel jsem.

Přistoupila k němu a vzala ho za ruku. „Jsme tu všichni.“

„A Philip?“

„Pořád nemocný, ale je na tom mnohem líp. A Vernonovi by se mělo ulevit zítra.“

„Co se stalo? Kde jsme?“

„Pořád na stejném místě. Poděkovat můžeš Borabayovi, až se vrátí. Šel na lov.“

„Borabay?“

„Horský indián. To on nás našel a zachránil. Staral se o nás, dokud jsme se nezačali zotavovat.“

„Proč?“

„To nevím.“

„Jak dlouho jsem marodil?“

„Všichni jsme marodili asi týden. Měli jsme horečku, které on říká bisi. Je totiž curandero. Ne jako já, ale opravdový curandero. Léčil nás a krmil, zachránil nám život. Dokonce mluví takovou směšnou angličtinou.“

Tom se opět pokusil posadit.

„Ještě ne.“ Jemně, ale rozhodně ho zatlačila zpátky do sítě. „Tohle vypij.“

Podala mu hrnek s jakýmsi sladkým nápojem. Tom ho vypil do dna a najednou si uvědomil, jaký má had. „Čichám, že se tu někde vaří nějaká lahůdka.“

„Želví polévka a la Borabay. Přinesu ti.“ Pohladila ho po tváři.

Vzhlédl k ní a najednou si vybavil úplně všechno.

Naklonila se nad ním a políbila ho. „Čeká nás ještě hodně dlouhá cesta, než to bude za námi.“

Přikývl. Sally mu přinesla trochu želví polévky. Sotva ji snědl, usnul zdravým, hlubokým spánkem. Když se vzbudil, bolest hlavy byla pryč a dokonce dokázal vylézt ze sítě a na vratkých nohou vyšel z chýše. Byli pořád na stejném místě s oním padlým pralesním velikánem, ale kde bylo dřív provlhlé, plesnivějící houští, tam se nyní nacházelo účelné a prosvětlené tábořiště. Posekané kapradiny vytvářely na roz-bahněné zemi příjemný pružný koberec. Mezi dvěma upravenými chýšemi se střechami z palmového listí se vyjímalo ohniště se špalky na sezení. Mezerou mezi korunami stromů sem pronikalo slunce a v dálce se rýsovalo pohoří Sierra Azul, jež na pozadí modré oblohy nabylo temně purpurového odstínu. Sally seděla u ohně, a jakmile Tom vyšel z chýše, vyskočila, vzala ho za paži a pomohla mu posadit se.

„Kolik je hodin?“

„Deset ráno,“ odvětila Sally.

„Jak je na tom Philip?“

„Odpočívá v síti. Je pořád ještě slabý, ale bude v pořádku. Vernon vyspává po posledním stadiu horečky. Vezmi si polévku. Borabay doporučil, abychom jí snědli tolik, kolik můžeme.“

„Kde ten tajemný Borabay je?“

„Na lovu.“

Tom snědl další porci želví polévky, nad ohněm jí bublal plný kotlík. Plavaly v ní nejen kusy masa, ale i spousta podivných kořínků a rostlin. Dojedl a zamířil do druhé chýše za Philipem. Odhrnul vchodový závěs z palmových listů, sehnul se a vešel.

Philip ležel v síti a pokuřoval. Pořád byl ještě strašlivě vyhublý, z boláků už se ale staly jizvy a oči neměl tak děsivě zapadlé.

„To jsem rád, že tě zase vidím, Tome,“ usmál se.

„Jak se cítíš?“

„Trochu slabý v kolenou, ale jinak fit. Nohy už mám skoro zahojené. Za den nebo dva budu zase chodit.“

„Už ses seznámil s tím Borabayem?“

„No jistě. Zvláštní figurka. Celý pomalovaný, náušnice mu div neutrhnou uši, tetování a takové ty věci. Sally by ho nejspíš navrhla na svatořečení, ale já mám určité pochybnosti, jestli je katolík.“

„Vypadáš jako jiný člověk, Philipe.“

„To ty taky, Tome.“

V chýši se rozhostilo rozpačité ticho, které ukončilo volání zvenčí: „Haló! Bratři!“

„Aha, Borabay se vrátil,“ oznámil Philip.

Tom se sehnul a vyšel z chýše. Tak zajímavou postavu, jaká se k němu blížila přes palouk, v životě neviděl. Trup a obličej nepříliš vysokého indiána byly natřeny rudou barvou, kolem očí měl černé kruhy a přes hrudník úhlopříčné, řvavě žluté proužky. Pod páskami nad lokty se mu ježilo peří. Kromě bederní roušky na sobě neměl vůbec nic. Ve vytažených ušních lalůčcích, které se mu pohupovaly při každém kroku, visely obrovské válečky. Na břiše se mu klikatil složitý obrazec z jizev a přední zuby měl upilované do špičky. Oči mu svítily podivným hnědozeleným odstínem, rovně zastřižené vlasy se leskly jako antracit. Obličej s ostře řezanými rysy byl překvapivě pohledný a kůže hladká, napjatá a lesklá jako z bronzu.

Přistoupil k ohni. Přes svoji nevelkou postavu působil nesmírně důstojně. V jedné ruce držel přes dva metry dlouhou foukačku, ve druhé zabité zvíře, jehož druh Tom nedokázal ani odhadnout.

„Bratře, nesu maso,“ hlásil Borabay anglicky a usmál se. Pak zvíře pohodil na zem a překročil je. Dvakrát Toma obejmul a políbil ho na obě strany krku. Nejspíš šlo o nějaký indiánský obřadný pozdrav. Pak odstoupil a položil si dlaň na prsa. „Mé jméno Borabay, bratře.“

„Já Tom.“ Zvědavě ho pozoroval.

„Já Jane,“ rýpla si Sally.

Borabay se otočil. „Jane? Ty ne Sally?“

Sally se zasmála. „To byl jen takový vtip.“

„Ty, já, on, my bratři.“ Borabay zakončil seznamování další obřadnou sérií objetí a polibků na Tomův krk.

„Díky, žes nám zachránil život,“ pronesl Tom. Znělo mu to zoufale uboze, ale zdálo se, že Borabaye uznání potěšilo.

„Díky, díky. Ty jíš polévka?“

„Ano. Vynikající.“

„Borabay dobrý kuchař. Ty jíst ještě!“

„Kde ses naučil anglicky?“

„Matka učila.“

„Mluvíš dobře.“

„Mluvím špatně. Ale já naučím se od vás a pak mluvit lépěji.“

„Lépe,“ ozvala se Sally.

„Díky. Jednou s tebou pojedu do Ameriky, bratře.“

Toma ohromovalo, jak v těchto končinách, na hony vzdálených civilizaci, všichni chtějí do Ameriky.

Borabay pohlédl na Chlupatého prevíta, který zaujal obvyklé stanoviště v Tomově kapse.

„Ta opice křičet a křičet, když ty nemocný. Jak se jmenovat?“

„Chlupatý prevít,“ odvětil Tom.

„Proč ty opici nesníst, když hladovět?“

„No, prostě jsem si ho oblíbil,“ pokusil se mu to vysvětlit Tom. „A kromě toho by z něj nebylo víc než jednou do úst.“

„A proč mu říkat Chlupatý prevít? Co je Chlupatý prevít?“

„No, to je prostě taková přezdívka pro zvíře se srstí.“

„Dobře. Naučím nové slovo. Chlupatý prevít. Chci naučit anglicky.“

Sally ho opravila: „Chci se naučit anglicky.“

„Díky! Ty mi říkat, když já chybovat.“ Indián natáhl prst k opičákovi. Ten ho za něj popadl drobounkou prackou a podíval se na něj. Pak zaskřehotal a skrčil se do kapsy.

Borabay se zasmál. „Chlupatý prevít myslí, že já ho chci sníst. On ví, že my Tarové opice jíst. Já teď udělat jídlo.“ Vrátil se k úlovku, zvedl ho ze země a vzal si kotlík. Poodešel kousek dál od tábořiště, přidřepl a začal zvíře stahovat a čtvrtit. Všechno včetně vnitřností a kostí ihned házel do kotlíku. Tom si přisedl k ohni vedle Sally.

„Pořád v tom mám ještě trochu zmatek,“ svěřil se jí. „Co se vlastně stalo? Odkud Borabay přišel?“

„Nevím o nic víc než ty. Borabay nás našel na pokraji smrti tady pod tím stromem. Všechno to tu vysekal, postavil chýše, přestěhoval nás do nich, krmil a léčil. Nasbíral spoustu bylin a dokonce i nějaký zvláštní hmyz. Všechno má zavěšené u sebe v chatrči. Z toho dělá ty svoje léky. Já se uzdravovala jako první, už jsou to dva dny. Začala jsem mu pomáhat vařit a starat se o vás. Ta horečka, bisi, jak jí říká on, prý má sice krátký, ale prudký průběh. Naštěstí to není malárie. Borabay mi říkal, že nemívá žádné trvalé následky a nevrací se. Když nemocný nezemře během prvních dvou dnů, je z toho venku. Vypadá to, že právě bisi zabila dona Alfonsa. Staří lidé jsou na ni prý citlivější.“

Při zmínce o jejich průvodci Toma bodlo u srdce.

„Já vím,“ hlesla Sally. „Taky mi chybí.“

„Já na toho staříka a jeho moudra nikdy nezapomenu. Nemůžu uvěřit, že už není.“

Sledovali Borabaye, jak porcuje úlovek a hází jednotlivé kusy do kotlíku. Prozpěvoval si přitom jakousi melodii, která jako by stoupala a klesala s šuměním větru.

„Neříkal něco o Hauserovi a o tom, co se děje v Sierra Azul?“

„Ne. O tom on mluvit nebude.“ Pohlédla na něj a zaváhala. „Jednu chvíli už jsem si byla jistá, že je po všem.“

„Jo.“

„Pamatuješ si, co jsem říkala?“

„Pamatuju.“

Sally se začervenala jako pivoňka.

„Chceš to vzít zpátky?“ vyzvídal Tom.

Zavrtěla hlavou tak prudce, až se kolem ní rozvířila záplava blond vlasů, pohlédla na něj a stále ještě uzardělá prohlásila: „Nikdy.“

Tom se usmál. „Fajn.“ Vzal ji za ruku. To, čím prošli, jako by její krásu ještě zvýraznilo, prohloubilo. Věčná nasupená výbojnost, naježenost a pohotovost kdykoliv přejít do útoku jako by se vytratily. Blízké setkání se smrtí je změnilo všechny.

Borabay k nim zamířil se syrovými kousky masa na listu. „Chlupatý prevít!“ zavolal a zamlaskal mezi zuby tak, že by si ho člověk s opicí až spletl. Opičák vystrčil hlavu z To-movy kapsy. Borabay natáhl ruku a Chlupatý prevít za neustálého štěbetání a pomlaskávání vystrčil pracičku, popadl kousek masa a nacpal si ho do úst. Pak se natáhl po dalším, pak ještě po jednom a už si cpal jídlo oběma rukama do úst, přičemž vydával přidušené spokojené broukání.

„Chlupatý prevít a já teď přítel,“ oznámil Borabay s nadšeným úsměvem.

Vernonovi té noci klesla horečka. Následujícího rána se vzbudil. Byl při vědomí, ale slabý jako moucha. Borabay se točil jen kolem něj a nutil mu nejrůznější bylinné čaje a další odvary. Když se Borabay vydal shánět další potravu, trosečníci odpočívali v táboře. Indián se odpoledne vrátil s vakem z palmových listů, z něhož vyložil kořínky, plody, ořechy i čerstvé ryby. Zbytek dne strávil opékáním, uzením a solením jídla, které pak balil do suché trávy a listí.

„My někam jdeme?“ podivil se Tom.

„Ano.“

„Kam?“

„My promluvit později.“

Z chýše ztěžka vyšel Philip s obvázanými chodidly a dýmkou v ústech. „Nádherné odpoledne,“ prohlásil. Přibelhal se k ohni a posadil se. Když si nalil hrnek čaje, který Borabay uvařil, prohlásil: „Ten indián by se skvěle vyjímal na obálce National Geographic.“

Po chvíli se k nim připojil i Vernon. Když si sedal na špalek, třásl se ještě jako osika.

„Vernon jíst!“ Borabay okamžitě naplnil misku vývarem a podal mu ji. Vernon si ji vzal roztřesenýma rukama a zamumlal cosi, co mělo být nejspíš poděkováním.

„Vítej zpátky mezi živými,“ pokusil se zažertovat Philip.

Vernon si otřel čelo a mlčel. Byl bledý a zoufale hubený. Namísto mluvení polkl další sousto polévky.

„No, tak vás tady mám,“ pronesl Philip. „Moji tři synové.“

V Philipově hlase náhle zazněl podtón, který Tom zaznamenal s nepříjemným a nejistým pocitem. V ohni praskl kus dřeva.

„A do jaké šlamastyky jsme se to dostali,“ pokračoval Philip. „A všechno jen díky starému dobrému taťkovi.“ Ironicky pozvedl hrnek k přípitku. „Tak na tebe, taťko.“ Hodil do sebe všechno, co v hrnku ještě měl.

Tom se zahleděl na Philipa pozorněji. Podivuhodně se zotavil. Oči se mu konečně zase leskly – vztekem.

Philip se rozhlédl kolem sebe. „A co teď, bratři moji?“

Vernon pokrčil rameny. Byl bledý, tváře měl propadlé a pod očima šedivé kruhy. Polkl další sousto silného vývaru.

„Vycouváme z toho, stáhneme ocasy a vypadneme? A necháme Hausera, ať se kochá Lippim, Braquem, Monetem a vším ostatním?“ Odmlčel se. „Nebo vyrazíme na Sierra Azul a budeme riskovat, že skončíme se střevy rozvěšenými po křoví?“ Znovu si zapálil dýmku. „Tak totiž vypadají naše možnosti.“

Philip se rozhlížel kolem a jednoho po druhém hypnotizoval pohledem. Nikdo neodpovídal.

„Tak co?“ zeptal se znovu. „Ptám se docela vážně: Necháme tam toho obtloustlého Cortése vtáhnout a ukrást naše dědictví?“

Vernon vzhlédl. Obličej měl po nemoci pořád ještě strhaný a hlas slabý. „Odpověz si na to sám. Přivedls ho sem ty.“

Philip ho sjel chladným pohledem. „Řekl bych, že na výčitky není vhodná doba.“

„Podle mě je na ně tak akorát vhodná chvíle.“

„Ne tady a teď,“ vložil se do toho Tom.

Vernon se k němu otočil. „Philip sem toho psychopata přivedl, takže by si to měl zodpovědět.“

„Jednal jsem v dobré víře. Neměl jsem ponětí, že se z Hausera vyklube takováhle zrůda. A zodpověděl jsem si to až dost, Vernone. Jen se na mě podívej.“

Vernon zavrtěl hlavou.

Philip pokračoval: „Nikdo to nechce přiznat, ale tady jde ve skutečnosti hlavně o otce. Copak na něj nemáte ani trošičku vztek za to, co nám provedl? Vždyť nás málem zabil!“

„Chtěl nás vyhecovat,“ namítl Tom.

„Doufám, že se ho nechceš zastávat.“

„Snažím se ho pochopit.“

„Já ho chápu až moc dobře. Tahle podělaná hra na vy-kradače hrobů je prostě jen další výzva. Jen si vzpomeň na všechny ty sportovní trenéry, lyžařské instruktory, kurzy historie umění, jízdy na koni, hudební kroužky, šachové kroužky, poučování, proslovy, výhrůžky… Už jsi zapomněl? Pamatuješ, jak to chodilo, když jsme přinesli vysvědčení? On si myslí, že jsme sračky, Tome. Vždycky si to myslel. A možná je to pravda. Jen se na mě podívej – v sedmatřiceti obyčejný asistent na škole, kterou nikdo pořádně nezná. A ty? Léčíš koně indiánům v nějakém zapadákově v Utahu. A Vernon tráví nejlepší léta vyzpěvováním s hipíky. Jsme nuly“ Philip se chraplavě rozesmál.

Borabay vstal. Ten pohyb sám o sobě nic neznamenal, byl však proveden tak pomalu a okázale, že je okamžitě umlčel. „Tohle ne dobrá řeč.“

„Tebe se to netýká, Borabayi,“ prohlásil Philip.

„Spatná řeč už ne.“

Philip ho ignoroval a otočil se k Tomovi. „Otec nám mohl nechat peníze jako každý normální člověk. Neboje mohl dát někam jinam. Fajn, já bych to taky přežil. Byly to jeho peníze. Ale kdepak. On si musel vymyslet plán, kterým by nás mučil.“

Borabay na něj upřel zlobný pohled. „Drž hubu, bratře.“

Philip se k němu prudce otočil. „Mně je jedno, žes nám zachránil život. Prostě se nepleť do našich rodinných záležitostí.“ Na čele mu zběsile pulzovala žíla. Tom ho takhle rozezleného viděl málokdy.

„Poslouchej, bratříčku, nebo ti Borabay seřezat prdel.“ Se sevřenými pěstmi vzdorovitě stál ve své výšce sto padesáti centimetrů.

Na okamžik se kolem ohně rozhostilo ticho. Pak se Philip rozesmál a zavrtěl hlavou. Napjaté svaly na celém těle i v obličeji mu povolily. „Kristepane, ten chlap se mi snad zdá!“

„Jsme všichni trochu nervózní,“ ozval se Tom, „ale Borabay má pravdu. Tohle není vhodné místo na hádky.“

„Dnes večer,“ vložil se do toho opět Borabay, „my promluvit, moc důležité.“

„O čem?“ podivil se Philip.

Borabay se otočil ke kotlíku a dal se do míchání. V jeho pomalovaném obličeji se nehnul ani sval. „Uvidíš.“

48

Lewis Skiba se uvelebil v koženém křesle své dřevem obložené pracovny a otevřel si Journal. Pokusil se začíst do úvodníku, ale vzdálené skřeky a troubení prozrazující, že syn cvičí na trubku, mu znemožňovaly soustředit se. Od Hauserova posledního telefonátu uplynuly už dva týdny. Ten člověk si s ním zjevně hraje a napíná ho. Nebo se snad něco stalo? A… udělal to?

Upřel zrak na hlavní článek úvodníku ve snaze zaplašit příval výčitek, slova se mu však míhala před očima, aniž by vnímal jejich význam. Honduraské vnitrozemí není zrovna nejbezpečnější. Je docela dobře možné, že Hauser někde uklouzl, udělal nějakou chybu, něco podcenil, dostal horečku… Mohla se mu přihodit spousta věcí. Každopádně se po něm ale slehla zem. Dva týdny jsou dlouhá doba. Možná, že se pokusil Broadbentovy zabít a ukázalo se, že jsou na něj příliš dobří. Třeba zabili oni jeho.

Přes veškerou nepravděpodobnost Skiba doufal, že se právě tohle stalo. Opravdu Hauserovi řekl, aby je zabil? Co si vůbec myslel? Ze rtů se mu proti jeho vůli vydral přidušený sten. Kéž by byl Hauser mrtev. Nyní – bohužel příliš pozdě – Skiba věděl, že by raději přišel o všechno, než aby stál za vraždou. Je vrah. Řekl to. Řekl mu zabte je. Rád by věděl, proč Hauser tak neodbytně trval na tom, aby to řekl. Kristepane. Lewis Skiba, středoškolská fotbalová hvězda, absolvent Stanfordu a Whartonu, držitel Fulbrightova stipendia, generální ředitel společnosti umísťující se v žebříčku Fortune 500… Jak mohl připustit, aby ho dostal, vydíral a ovládal takový šestákový podřadný kriminálníček? Skiba se vždycky považoval za muže pevných morálních zásad a pronikavého intelektu, za člověka spravedlivého a eticky na úrovni, prostě za slušného. Byl dobrým otcem. Nepodváděl manželku. Chodil do kostela. Zasedal v nejrůznějších spolcích a slušnou část výdělků dával na dobročinné účely. A stejně se mu pod kůži dostal takovýhle umolousaný zmetek se špinavým límcem a přehazovačkou. Odhalil ho, strhl mu masku a ukázal, co je ve skutečnosti zač. Na to Skiba nikdy nezapomene a nikdy mu to neodpustí. Ani sobě, ani Hauserovi.

V myšlenkách se zatoulal do dob, kdy jako dítě trávil léto u jezera. Vzpomínal na srub sbitý z obyčejných prken, na rozvrzané molo vedoucí nad klidné stojaté vody i na vůni hořícího dřeva a borovic. Kéž by mohl vrátit čas, znovu se ocitnout v tom požehnaném období a začít nanovo. Co by za to dal, kdyby mohl všechno zkusit ještě jednou.

S nešťastným zasténáním to všechno násilně vyhnal z hlavy a usrkl skotské ze sklenky, kterou měl před sebou. Je to pryč. Všechno. Musí na to přestat myslet. Co se stalo, stalo se. Zkrátka to udělal. Čas vrátit nelze. Dostanou kodex, Lampe možná začne znovu a nikdo se o ničem nedozví. Nebo je Hauser mrtev, kodex nedostanou, ale nikdo se nic nedozví. On s tím žít dokáže. Bude muset. Vědět o tom bude jen on. On o sobě bude vědět, že je člověkem schopným vraždy.

Zlostně urovnal noviny a znovu se dal do čtení úvodníku.

V tu chvíli zazvonil telefon pro služební hovory přes bezpečnou linku. Skiba složil noviny, přistoupil k telefonu a zvedl sluchátko.

Jakoby z obrovské dálky, přesto však naprosto jasně uslyšel hlas volajícího. Byl to jeho vlastní hlas.

Udělejte to! Do prdele s vámi, zabte je! Zabijte Broadben-tovy! Znělo to jako ozvěna.

Skiba měl pocit, že dostal ránu pěstí na solar. Zalapal po dechu, ale nedostávalo se mu ho, jako by mu neznámá síla sevřela hrdlo. Ozvalo se zašumění a pak jeho hlas jako nějaký zrůdný duch z minulosti zopakoval: Udělejte to! Do prdele s vámi, zabte je! Zabijte Broadbentovy!

Nato zazněl Hauserův hlas přes zkreslovací zařízení. „Slyšel jste to, Skibo?“

Skiba polkl, zalapal po dechu a snažil se přimět plíce k činnosti.

„Haló!“

„V žádném případě mi nevolejte domů,“ zachraptěl Skiba.

„To jste mi nikdy neřekl.“

„Jak jste sehnal tohle číslo?“

„Jsem soukromé očko, vzpomínáte?“

Skiba opět ztěžka polkl. Reagovat nemělo smysl. Teď mu bylo jasné, proč Hauser tak trval na tom, aby to řekl. Je v pasti.

„Jsme tady. Jsme v Bílém Městě.“

Skiba vyčkával.

„Víme, že Broadbent měl namířeno právě sem. Nechal se bandou indiánů pohřbít v hrobě, který před čtyřiceti lety sám vyloupil. Nejspíš v tom, v němž našel kodex. A víte, co je největší legrace? Zbývá nám najít ten hrob.“

Skiba zaslechl tlumené zadunění, z něhož zkreslovací zařízení udělalo protáhlé zaskřípění. Pak je Hauser musel vypnout, aby byl slyšet jeho vlastní, nezkreslený hlas. Pryč byly doby, kdy Skiba s úsměškem zamítl Hauserův požadavek na padesát milionů. Všechno bylo jinak. Skiba měl neodbytný pocit, že bude platit víc – daleko víc, a to po zbytek života. Hauser ho dostal do slepé uličky. Musel se úplně pomátnout, když se nechal od takové navoněné nuly vyšachovat na celé čáře. K neuvěření.

„Slyšel jste to? Rozkošný zvuk pracujícího dynamitu. To se moji muži vypořádávají s jednou pyramidou. Bílé Město je bohužel obrovské a zarostlé a Max může být pohřben kdekoliv. Volám ale hlavně kvůli tomu, že došlo k menší změně. Až najdeme hrob a kodex, budeme pokračovat na západ – přes hory a El Salvador k Pacifiku. Napřed pěšky a pak po řece. Bude to trvat poněkud déle. Kodex budete mít tak do měsíce.“

„Říkal jste…“

„Já vím. Původně jsem počítal, že ho vrtulníkem přepravíme do San Pedro Suly. Máme tu ale bohužel pár mrtvých honduraských vojáků a to bude určitě chtít někdo vysvětlit. Kromě toho jeden nikdy neví, kdy se nějaký generál rozhodne dělat si na váš majetek nárok jako na národní poklad. Jediné vrtulníky, které tu jsou, patří armádě a při přeletu sem musíte překonat vojskem kontrolovaný vzdušný prostor. Proto pokračujeme na západ – nečekaně a v klidu a tichosti. Věřte mi, že je to tak nejlepší.“

Skiba opět polkl. Mrtví vojáci? Stačil krátký rozhovor s Hauserem a už mu bylo nevolno. Cítil strašlivé nutkání zeptat se, jestli to Hauser udělal, nějak však ze sebe ta slova nemohl vypravit.

„Jen pro případ, že byste zapomněl – váš příkaz jsem nesplnil. Všichni tři Broadbentovi jsou ještě naživu. Nezmaří, to vám tedy povím. Ale nezapomněl jsem. Slibuji vám, že to udělám.“

Jeho příkaz. Skibovi už se zase tvořil ten knedlík v krku. Polkl, ale neulevil si. Naopak – začalo ho to dusit. Jsou naživu. „Změnil jsem názor,“ zachraptěl.

„Co to?“

„Nedělejte to.“

„Co jako?“

„Nezabíjejte je.“

V telefonu se ozvalo tlumené uchechtnutí. „Tak na to už je dávno pozdě.“

„Prokristapána, Hausere, nedělejte to! Nesmíte je zabít! Můžeme to vyřešit jiným způsobem…“

Telefon oněměl. Za zády zaslechl jakýsi zvuk. S obličejem zmáčeným potem se otočil a spatřil ve dveřích svého synka v pyžamu, s rozježenými blonďatými vlásky a s trubkou v ruce. „Koho nesmí zabít, tati?“

49

Toho večera jim Borabay naservíroval večeři o třech chodech. Začal rybí polévkou se zeleninou a po ní následovaly opečené steaky a míchanice z drobounkých vařených vajíček, v nichž byly vidět titěrné zárodky ptačích mláďat. Jako zákusek se podávala kaše z vařeného ovoce. Borabay každému vnutil druhou a pak ještě třetí porci, takže toho snědli tolik, až jim bylo skoro špatně. Když zmizelo všechno jídlo, přišly na řadu dýmky proti hmyzu, který zejména po setmění obzvlášť obtěžoval. Byl klidný večer a na jasné obloze nad temným obrysem Sierra Azul se vyhoupl měsíc, jenž už neměl daleko k úplňku. Všichni tři bratři i se Sally usedli do půlkruhu kolem ohně, mlčky pokuřovali a čekali, až Borabay promluví. Indián chvíli bafal, pak dýmku odložil a rozhlédl se kolem sebe. Pohled jeho očí lesknoucích se odrazem ohně klouzal postupně z jednoho na druhého a u každého se na chvíli zastavil. V pralese se začaly ozývat noční žáby, jejichž kvákání, kuňkání a skřehotání se mísilo s dalšími, daleko záhadnějšími zvuky pralesa. Jekot, vrčení, řev, houkání a sykot nebraly konce.

„Takže, bratři,“ Borabay se zhluboka nadechl. Zřejmě měl před sebou dlouhou řeč. „Já vyprávět úplně od začátku. Je to už čtyřicet let. Rok předtím, než já se narodit. Tehdy přišel po řece a přes hory bílý muž. Úplně sám. Do osady kmene Tara on dorazit víc mrtvý než živý. On první bílý muž, jakého tu viděli. Uložili ho do chýše, nakrmili ho a přivedli k životu. Ten muž žil s kmenem a naučil se naší řeči. Oni ptát se ho, proč on přišel. On řekl, že hledá Bílé Město. My Bílému Městu říkáme Sukia Tara. Je to město našich předků. Teď už tam chodíme jen pohřbívat mrtvé. Oni ho do Sukia Tara zavedli. Nevěděli, že tam chce krást. A ten muž se brzy oženil s dívkou z kmene.“

„To by sedělo,“ ušklíbl se Philip a jedovatě se zasmál. „Otec nikdy netroškařil.“

Borabay se na něj upřeně zahleděl. „Kdo vypráví, bratře, já, nebo ty?“

„Jasně, jasně, jen pokračuj,“ prohlásil Philip chlácholivě a mávl rukou.

„Ten muž, jak já řekl, si vzít dívku z kmene za ženu. Ta dívka moje matka.“

„On se oženil s tvou matkou!“ otázal se nevěřícně Tom.

„Samozřejmě s mou matkou,“ horlivě přikyvoval Borabay. „Jak jinak my být bratři, bratře?“

Když Tomovi došel význam Borabayových slov, šokovalo ho to tak, že na dost dlouhou dobu ztratil řeč. Upřeně na Bo-rabaye civěl. Uvědomil si, že si ho vlastně poprvé doopravdy prohlíží. Jeho pohled bloudil po pomalovaném obličeji, po tetování, špičatých zubech a obrovských náušnicích, zároveň si ale všiml i zelenavých očí, vysokého čela, výboj ně semknutých rtů a ostře řezaných lícních kostí. „Panebože,“ vydechl pouze.

„Co je?“ dožadoval se Vernon vysvětlení. „Tome, co to má být?“

Tom se podíval na Philipa a zjistil, že ten je právě tak v šoku jako on. Philip pomalu vstával, aniž by z Borabaye spustil na okamžik zrak.

Borabay pokračoval: „A když otec vzít matku, matka porodila mě. Borabay já po otci.“

„Borabay,“ zahučel Philip. „Broadbent,“ doplnil vzápětí.

Kolem ohně se nadlouho rozhostilo ticho.

„Copak to nechápeš? Borabay, Broadbent – je to totéž jméno,“ utrousil Philip směrem k Vernonovi.

„Chceš říct, že je to náš bratr?“ vyjel Vernon divoce, když mu to konečně došlo.

Nikdo mu neodpověděl. Philip se mezitím vztyčil, přistoupil k Borabayovi o krok blíž, předklonil se a pátravě studoval jeho obličej. Působil dojmem psychiatra zkoumajícího zvlášť zajímavý případ. Borabay se zavrtěl, vytáhl dýmku z úst a nervózně se zasmál. „Co vidíš, bratře? Ducha?“

„Dalo by se to tak říct.“ Philip natáhl paži a dotkl se Bora-bayova obličeje.

Borabay klidně seděl, ani se nepohnul.

„Panebože,“ zašeptal Philip. „Ty jsi náš bratr. Náš nejstarší bratr. Kristepane, tak já nejsem prvorozený. Byl jsem druhý a vůbec jsem o tom neměl tušení.“

„Vždyť já to povídal! My všichni bratři! Proč já vám říkat bratři? Borabay nedělat vtipy.“

„Nenapadlo nás, že to míníš doslovně,“ ozval se Tom.

„A co vy mysleli, že já vám zachránil život?“

„To jsme nevěděli. Připadal jsi nám jako světec.“

Borabay se zasmál. „Světec? Já? S tebou veliká legrace, bratře! My všichni bratři! Pro všechny stejný otec – Masse-ral Borabay. Ty Borabay, já Borabay, my všichni Borabay.“ Pyšně se udeřil pěstí do prsou.

„Broadbent. To jméno je Broadbent,“ opravil ho Philip.

„Borabeyn. Já nemluvit dobře. Vy mi rozumíte. Byl jsem Borabay tak dlouho, že už Borabay zůstanu.“

Tábořištěm se náhle rozlehl Sallyin smích. Dívka vyskočila a začala v kruhu obcházet oheň. „Jako by nebylo Broadbentů dost! Teď máme ještě jednoho navíc! Čtyři Broadbentové! Není to najeden svět už moc?“

Vernon to sice pochopil jako poslední, jako první se však z toho nenadálého zjištění vzpamatoval. Vstal a přistoupil k Borabayovi. „Jsem moc rád, že tě mohu pozdravit jako svého bratra,“ prohlásil a objal ho. Poněkud z míry vyvedený Borabay jeho gesto po indiánském způsobu napodobil.

Vernon ustoupil a před Borabaye předstoupil Tom s nataženou pravicí. Borabay se na ni zmateně zadíval.

„Stát se ti něco s rukou, bratře?“

On je můj bratr a ani neví, jak si potřást rukama, napadlo Toma. S úsměvem Borabaye obejmul, indián reagoval opět svými rituálními objetími. Tom odstoupil, pohlédl bratrovi do tváře a najednou v ní uviděl sám sebe. Sebe, svého otce i bratry.

Pak přišla řada na Philipa. Rovněž natáhl ruku. „Borabayi, já na objímání a líbání moc nejsem. My gringové si potřásáme rukama. Naučím tě to. Natáhni ruku.“

Borabay poslechl. Philip mu ruku stiskl a pořádně s ní potřásl. Nepřipravenému Borabayovi se rozhoupala paže, a když ho Philip pustil, Borabay ruku odtáhl a prohlížel si ji pozorně, jako by hledal poškození.

„No, Borabayi,“ ozval se Philip, „vítej v klubu. Jsme klub zparchantělých synů Maxwella Broadbenta. Členská základna se neustále rozrůstá.“

„Co to znamená zparchantělý?“

Philip mávl rukou. „To je jedno.“

K Borabayovi přistoupila Sally a objala ho. „Já nejsem Broadbentová.“

„Zaplaťpánbůh.“

Když se opět rozesadili kolem ohně, nastalo trapné ticho.

„Tak tomu říkám rodinné setkání,“ prohlásil Philip po chvíli uznale a užasle zavrtěl hlavou. „Tatík byl vždycky samé překvapení, a jak je vidět, vydrželo mu to i po smrti.“

„Ale to vám právě chci říct,“ zamával Borabay netrpělivě rukama. „Otec ne smrt.“

50

Na kraj se snesla noc, v útrobách hrobky na tom však vůbec nezáleželo. Tam žádné světlo neproniklo dobrých tisíc let. Marcus Hauser překročil rozbitý práh a zamířil hlouběji do temnoty. Když vdechl chladný prach usazený zde po celá staletí, s údivem si uvědomil, že je tu poměrně chladný a čerstvý vzduch. Nikde ani náznak zápachu, rozkladu nebo hniloby. Posvítil si do tmy mohutným kuželem halogenové svítilny a okamžitě si všiml roztříštěných mihotavých odlesků zlata a nefritu, které se míhaly mezi zahnědlými kostmi a nánosem prachu. Na kamenném náhrobním oltáři pokrytém znakovým písmem ležel kostlivec. Ještě dnes bylo zřejmé, že sem tělo muselo být uloženo honosně oděné a ozdobené.

Hauser přistoupil blíž a zdvihl zlatý prsten. Vyklepl z něj kůstku prsteníku, která v něm dosud zůstala uvězněna, a uložil nádherný kousek osazený nefritem, vybroušeným do tvaru jaguáří hlavy, do kapsy. Probíral se dalšími předměty, které na kostře objevil. Zlatý náhrdelník, několik ne-fritových přívěsků a další prsten spolu s menšímu zlatými i nefritovými předměty, které během své obezřetné prohlídky umrlčí komory našel, ukryl do kapes.

Došel k lebce na protější straně náhrobního oltáře. V průběhu staletí se čelistní kloub uvolnil a spodní čelist poklesla, takže lebka nabyla výrazu věčného údivu. Jako by kostlivec nedokázal pochopit, že je doopravdy mrtev. Měkké tkáně byly prakticky všechny pryč, z temene však splývaly vlasy zapletené do copánků. Hauser se po lebce natáhl a zvedl ji do výše. Čelist spadla a zůstala viset za vysušené chrupavky. Přední zuby byly upilované do špiček.

Hauser si najednou připadal jako Hamlet.

Přejel světelným kuželem po stěnách hrobky. Pokrývaly je matné fresky, jež postupem času mizely pod nánosem vápence a plísní. Stropem se sem už draly kořeny a jejich spleť visela v nehybném vzduchu.

Hauser se obrátil k poručíkovi. „Jiné hroby tady nejsou?“

„Na téhle straně pyramidy ne. Ještě nám zbývá prozkoumat tu druhou. Pokud je to symetricky stavěné, měl by se tam jeden nacházet.“

Hauser zavrtěl hlavou. V pyramidě Maxe nenajde, to mu bylo jasné. Nechal se pohřbít jako Tutanchamon – někde, kdy by ho nikdo nehledal. To byl Maxův styl.

„Poručíku, svolejte muže. Chci k nim promluvit. Prohledáme tohle město od východu k západu.“

„Ano, pane.“

Hauser stále ještě držel lebku v ruce. Naposledy se na ni podíval a odhodil ji. Udeřila do kamenné podlahy a s dutým lupnutím se rozpadla.

V úvahu přichází prohledat celé město za pomoci dynamitu; chrám po chrámu, hrobku po hrobce. Hauser zavrtěl hlavou. Kéž by se vrátil muž, kterého vyslal na výzvědy za Broadbentovými. Dá se to udělat lépe. Daleko lépe.

51

Otec je pořád naživu! vykřikl Philip. „Ano.“

„Chceš říct, že ještě není pohřbený?“

„Prosím, chci dopovědět. Otec zůstat rok u kmene a narodit se já. Otec mluvit o Bílém Městě, neustále tam chodit. Někdy dva dny, někdy týdny. Náčelník říkal, že zakázáno, ale on ho neposlouchat. Kopal tam a hledal zlato. Najít ukryté hroby, otevřít hrobku starého náčelníka Tarů a vyloupit ji. S pomocí špatných mužů z kmene uplavat po řece i s pokladem. Zmizet.“

„A tvoji matku nechal s holým zadkem a děckem,“ doplnil Philip sarkasticky. „Zrovna jako to provedl dalším manželkám.“

Borabay se otočil a sjel Philipa zlobným pohledem. „Teď mluvím já, bratře. Ty seď a šoupej nohama!“

Tom si šokované uvědomil to nepochopitelné déjá vu. Jako by slyšel otce. Fráze ty seď a šoupej nohama byla jedna z jeho oblíbených průpovídek. Teď ji tu najednou vysloví tenhle přízračný chlapík z pralesa – potetovaný, polonahý indián s vytahanýma ušima. Myšlenky mu v hlavě vířily jedna za druhou. Došel málem na konec světa a co tu našel? Bratra.

„Otce už nikdy nevidět – až teď. Matka zemřela, dva roky. A pak, nedávno, objevil otec. Velké překvapení. Moc rád ho zase vidět. Říkal, že on umírá, že všeho lituje. Přiveze poklad, který ukradl kmeni Tara. Za to chtít pohřbít do hrobu náčelníka i s poklady bílých mužů. Promluvil s Cahem, náčelníkem kmene. Cah řekl ano, my tě tam pohřbíme. Vrať se s pokladem, my tě pochovat jako náčelníka. Otec odejít, později vrátil se spoustou beden. Cah poslal muže na pobřeží pro poklad.“

„A otec se na tebe pamatoval?“ otázal se Tom.

„No ano. Byl moc šťastný. My spolu chytali ryby.“

„Vážně?“ ozval se Philip podrážděně. „Ryby? A kdo chytil největší?“

„Já,“ prohlásil Borabay pyšně. „Harpunou.“

„No prima.“

„Philipe…,“ začal Tom.

„Kdyby otec s Borabayem strávil nějakou dobu,“ nedal se Philip zastavit, „začal by ho nenávidět stejně jako nás.“

„Philipe, to není pravda, že nás nenáviděl,“ namítl Tom.

„Já jsem tam málem umřel. Mučili mě. Dovedeš si představit, jaký to je pocit, když víš, že musíš zemřít? Takové mi otec nechal dědictví. A teď se tu najednou vynoří tenhle pomalovaný indián, hraje mi staršího bratra a chodí si s otcem na ryby, zatímco my umíráme v džungli.“

Borabay se zeptal: „Už skončil s tím vztekáním, bratře?“

„S tím neskončím nikdy.“

„Otec také vzteklý muž.“

„Mně to vyprávěj.“

„Ty nejvíc po otci.“

Philip obrátil oči v sloup. „To mě podržte. Indián z džungle psychoanalytikem.“

„Protože ty nejvíc po otci, ty ho nejvíc miluješ a on tobě nejvíc ublížil. A teď ty ubližuješ, protože ty ne nejstarší syn. Já nejstarší.“

Po krátké pauze se Philip chraptivě, rezavě rozesmál. „To už je na mě moc. To mám vážně soupeřit s negramotným po-tetovaným indiánem s upilovanými zuby?“

Chvíli bylo ticho a pak Borabay oznámil: „Budu vyprávět dál.“

„Jen si posluž!“

„Cah zařídit všechno pro otcovu smrt a pohřeb. Když přišel ten den, měl otec velkou smuteční slavnost. Velikou, moc velikou. Přišli všichni z kmene. Otec taky. Moc se mu jeho pohřeb líbit. Rozdat spoustu dárků. Všichni dostali hrnce, pánve a nože.“

Tom a Sally se na sebe podívali.

„To se mu vážně muselo líbit, šéfovat vlastnímu funusu,“ prohlásil Philip. „Jako bych toho starého bastarda viděl.“

„Ty máš pravdu, Philipe. Otci se to líbit. Jedl, hodně pil, smát se a zpívat. Pak otevřít bedny, aby všichni vidět posvátné poklady bílých. Všem moc líbit posvátná Panna Maria s Ježíškem. Bílí mají krásné bohy.“

„Lippi!“ vykřikl Philip. „Jak obraz vypadal? Přečkal tu cestu?“

„To nejkrásnější, co já kdy vidět, bratře. Když se na to dívat, já viděl v bělochovi něco, co ne předtím.“

„Ano, ano, je to jedna z nejlepších Lippiho prací. Když si pomyslím, že to trčí v nějakém vlhkém hrobě!“

Borabay pokračoval: „Ale Cah otce oklamat. On slíbit, že na konci pohřbu dát otci jedovatý nápoj, aby bezbolestná smrt. Ale Cah neudělal. Dal otci pití, aby jen usnul. Nevěděl nikdo, jen Cah sám.“

„To zní přímo shakespearovsky,“ poznamenal Philip.

„A spícího otce přenést i s poklady do hrobu. Dveře zavřeli a otce tam zamknout. Jen Cah věděl, že otec ne mrtvý, že spí. Takže později vzbudit v temném hrobě.“

„Počkej moment,“ vložil se do toho Vernon. „Já to nechápu,“ dodal skoro neslyšně.

„To já jo,“ řekl Philip. „Oni ho pohřbili zaživa.“

Kolem ohně se rozhostilo ticho.

„Ne oni,“ namítl Borabay. „Cah. Lidé z kmene o tom triku nic nevědět.“

Philip hlesl: „Bez jídla a vody… Panebože, to je příšerné. „ Otřásl se.

„Bratři,“ opravil ho Borabay, „u kmene Tara zvyk dávat do hrobu na posmrtný život spoustu jídla i vody.“

Tom cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. Teprve teď mu to všechno začalo docházet. Konečně se odvážil k otázce: „Takže ty si myslíš, že otec je naživu? Uvězněný v hrobě?“

„Ano.“

Najednou nikdo nebyl schopen slova. Jen sova truchlivě zahoukala kdesi ve tmě.

„Jak dlouho už je tam zavřený?“ odvážil se zeptat Tom.

„Třicet dva dny.“

Tomovi se udělalo nevolno. Něco takového si nedokázal představit. Ani nechtěl.

Borabay řekl: „Je to strašné, bratři.“

„Proč to ksakru Cah udělal?“ ozval se Vernon.

„Cah mít na otce vztek, že ten hrob kdysi vyloupit. Tehdy Cah chlapec – syn náčelníka. Náš otec ponížit jeho otce, když hrob vykradl. Tohle Cahova odplata.“

„A tys tomu nemohl zabránit?“

„Nevěděl, jaké mít Cah plány. Až později. Pak já pokusil otce zachránit. Do hrobu obrovské kamenné dveře. Nešly pohnout. Cah dověděl, že já šel do Sukia Tara otce zachránit. Moc zlobil. Nechal mě uvěznit a chtěl zabít. Prý já špinavec, napůl Tara, napůl bílý. Pak přijít šílený bílý muž s vojáky a zajal Caha. Vzal ho do Bílého Města. Já utekl. Slyšel jsem vojáky, oni o vás mluvili, tak já se pro vás vrátil.“

„Jak jsi věděl, že jsme tady?“

„Slyšel vojáky.“

Oheň praskal a plál do noci, která se snášela na pětici mlčících lidí. Borabayova slova visela ve vzduchu ještě dlouho poté, co je vyslovil. Borabay těkal pohledem kolem ohně z jednoho na druhého. „Bratři, tohle strašlivá smrt. To smrt pro krysu, ne pro člověka. On náš otec.“

„Co můžeme dělat?“ zeptal se Philip.

Dlouho bylo ticho. Teprve pak Borabay hlubokým a zvučným hlasem prohlásil: „Zachráníme ho.“

52

Hauser hloubal nad nákresem města, který si vytvořil během uplynulých dvou dnů. Jeho muži prohledali celé město dvakrát, ale bylo pohlcené vegetací; udělat nějakou přesnější mapu bylo téměř nemožné. Stálo tu několik pyramid, tucet chrámů a dalších staveb a všude v nich i mimo ně mohl být hrob ukryt. Pokud se na ně ne-usměje štěstí, může jim to trvat celé týdny.

Ve vchodu se objevil voják a zasalutoval.

„Podejte hlášení.“

„Synové jsou čtyřicet kilometrů za námi, pane. Za přechodem přes řeku Ocata.“

Hauser pomalu odložil mapu. „Živí a zdraví?“

„Zotavují se po nemoci. Stará se o ně indián z kmene Tara.“

„Jak jsou na tom se zbraněmi?“

„Jedna ubohá lovecká puška, navíc ji má ženská. Pak jen luky a šípy a samozřejmě foukačka…“

„Ano, ano.“ Jakkoliv se Hauser bránil, musel si přiznat, že vůči těm třem a zejména vůči Philipovi pociťuje cosi jako respekt. Podle všech pravidel už měli být po smrti. Max byl zrovna takový – odolný a vždycky měl kliku. Vynikající kombinace. Najednou si Maxe vybavil: svlečený do půli těla prosekává cestu džunglí, zpocená záda má posetá třískami, větvičkami a listím. Prodírali se takhle pralesem celé měsíce; byli samé kousnutí, štípanec, infekce a nemoc, a nenašli vůbec nic. Pak ho Max hodil přes palubu, vyrazil po řece nahoru a našel poklad, po kterém pátrali více než rok. Hau-ser se vrátil s prázdnými kapsami a nezbylo mu nic jiného, než se nechat odvést do armády… Zavrtěl hlavou, jako by chtěl zaplašit příval zášti. To všechno je minulost. Budoucnost a Broadbentovo bohatství patří jemu.

Do jeho úvah zazněl poručíkův hlas: „Mám tam poslat oddíl mužů, aby je zabili? Slibuji vám, jefe, že tentokrát to s nimi skončíme jednou provždy.“

„Ne,“ rozmyslel si to najednou Hauser. „Ať přijdou.“

„Nerozumím.“

Hauser se k němu pomalu otočil. „Nechte je na pokoji. Vůbec jim neklaďte překážky. Ať přijdou.“

53

Philip se zotavoval pomaleji, než ostatní, po dalších třech dnech Borabayova ošetřování byl však již schopen chůze. Jednoho slunečného rána tak mohli konečně sbalit tábor a vydat se do osady kmene Tara na úpatí pohoří Sierra Azul. Borabayovy bylinné odvary, masti a čaje měly na všechny pozoruhodné účinky. Borabay s mačetou v ruce jako první udával ostré tempo. V poledne se dostali k široké řece, u níž nedávno našli Philipa. Za pět hodin urazili vzdálenost, která jim tehdy trvala pět dní. Za řekou, jak se blížili k Sierra Azul, Borabay postupoval poněkud obezřetněji. Došli k úpatí hor a pomalu stoupali do vyšších nadmořských výšek. Pralesem pronikalo více slunce, ztrácel na pochmurnosti a kmeny i větve stromů obalovaly popínavé orchideje.

Noc strávili ve staré indiánské osadě tvořené půlkruhem přístřešků z palmového listí, které již pohltila bujná pralesní vegetace. Borabay se jí začal brodit. Švihal kolem sebe mačetou tak dlouho, až proklestil stezku ke dvojici chýší, jež vyhlížely nejzachovaleji. Zmizel uvnitř jedné z nich a pak slyšeli jen svistot mačety, dupot a jakési tlumené kletby. Totéž se ozývalo i z druhé chýše. Nakonec se Borabay vynořil s nepříliš dlouhým hadem napíchnutým na hrotu mačety.

Jediným prudkým pohybem ho odhodil do pralesa. „Chýše čisté. Vyjít dovnitř, připravit si sítě a odpočinout. Já udělám večeři.“

Tom se podíval na Sally. Cítil, že mu srdce v hrudi buší tak silně, že to snad musí být slyšet. Aniž by si řekli jediné slovo, věděli, co bude následovat.

Vešli do menší z chýší. Uvnitř bylo teplo a voněla tam suchá tráva. Sluneční paprsky pronikající škvírkami mezi palmovými listy ozdobily vnitřek chýše třpytivými skvrnkami. Tom si pověsil spací síť a sledoval Sally, jak si chystá svoji. Světelné paprsky jí tančily ve vlasech jako zlaté pramínky. Když byla hotová, Tom k ní přistoupil a vzal ji za ruku. Slabě se chvěla. Přitáhl ji k sobě, vjel jí prsty do vlasů a políbil. Přivinula se k němu blíž, až se jejich těla dotkla. Pootevřela rty a on ucítil její jazyk. Líbal ji na ústa, na bradu i na krk. Přitáhla si ho ještě blíž a zaryla mu prsty do zad. Líbal postupně každý knoflík na košili, který rozepínal. Líbal její prsa i tuhé vztyčené bradavky. Potom sjel dlaněmi po hladkém pevném břiše. Cítil, jak mu dlaněmi hněte svaly na zádech. Rozepnul jí kalhoty a poklekl před ní. Políbil ji na podbřišek a sjel dlaněmi na hýždě. Pevně uchopil kalhoty za pásek a stáhl je z ní. Vysunula proti němu kyčle a rozevřela stehna. Krátce zalapala po dechu, když pokračoval v líbání. Ucítil, jak mu zaťala prsty do ramen. Pak se prudce nadechla, slabě vyjekla a celé její tělo se zachvělo.

Milovali se v horké temnotě, venku zapadalo slunce a mihotavé záblesky světla rudly a pak slábly, jak slunce mizelo za vrcholky stromů. Chýše se utápěla v přítmí prosyceném vášní, do něhož zaznívaly pouze tlumené vzdechy a výkřiky.

54

Probudilo je až Borabayovo veselé volání. Na osadu se snesla noc, vzduch se ochladil a do chatrče se linula vůně opékaného masa.

„Večeře!“

Tom a Sally se oblékli a vyšli z chýše. Najednou se jich zmocnily rozpaky. Obloha byla plná hvězd a Mléčná dráha se jim klenula nad hlavami jako řeka světel. Tom snad nikdy v životě neviděl noc tak černou a Mléčnou dráhu tak jasnou.

Borabay seděl u ohně, opékal kebab a přitom si pohrával s vyschlou tykví. Vrtal do ní otvory a na jednom konci udělal zářez. Když byl hotov, přiložil tykev k ústům a foukl. Ozval se příjemný, hluboký tón, po něm další a ještě jeden. Borabay zmlkl a usmál se.

„Kdo chce slyšet hudbu?“

Začal hrát. Jednotlivé tóny splývaly v podmanivou melodii. Jakmile se začaly ozývat jasné, čisté zvuky, džungle umlkla. Sled tónů se začal zrychlovat, stoupal a zase klesal a plynul jasně a chvatně jako horská bystřina. Melodii střídaly okamžiky ticha, kdy hudba jako by se jenom vznášela vzduchem kolem nich, a potom píseň pokračovala. Končila sérií hlubokých tónů, které zněly strašidelně jako zavytí vichru v jeskyni.

Když Borabay zmlkl, ticho trvalo ještě několik dlouhých minut. Teprve pak začala džungle svými zvuky postupně ovládat prostor uvolněný ztichnuvší melodií.

„Krása,“ vydechla Sally.

„Tohle jsi musel zdědit po své matce,“ usoudil Vernon. „Otec neměl sluch.“

„Ano. Matka krásně zpívat.“

„Jsi šťastný člověk,“ pokračoval Vernon. „My jsme své matky sotva poznali.“

„Vy nemáte stejná matka?“

„Ne. Každý jinou. Ale vlastně nás všechny vychoval otec sám.“

Borabay vykulil oči. „Nerozumím.“

„Po rozvodu…“ Tom se zarazil. „Prostě… někdy dostane děti jeden z rodičů a ten druhý zmizí.“

Borabay zavrtěl hlavou. „To moc divné. Já bych chtěl mít otce.“ Otočil kousky kebabu a požádal: „Vypravujte, jaké vyrůstat u otce.“

Philip se rezavě zasmál. „No, tak kde začnem? Když jsem byl kluk, myslel jsem si, že je děsný.“

Veron ho přerušil: „Zbožňoval krásu. Miloval ji tolik, že někdy před krásným obrazem nebo sochou slzel.“

Philip si opět sarkasticky odfrkl. „Jo, slzel, protože to nemohl mít. On chtěl krásu vlastnit. Chtěl ji jen pro sebe. Ženy, obrazy, prostě všechno. Co bylo krásné, to chtěl.“

„To je dost drsně řečeno,“ nesouhlasil Tom. „Na tom, že někdo zbožňuje krásu, není ještě nic špatného. Svět bývá někdy sám o sobě dost odporný. On miloval umění jako takové. Ne proto, že by to bylo v módě nebo že mu to vydělávalo peníze.“

„On svůj život nežil podle pravidel těch druhých,“ navázal Vernon. „Byl to cynik. Tancoval prostě na jinou písničku.“

Philip máchl rukou. „Na jinou písničku? Omyl, Vernone, tón udával on a ostatní museli tancovat, jak on pískal. Takový byl jeho životní postoj.“

„Co jste s ním dělali?“ domáhal se svého Borabay,

„Rád nás bral tábořit,“ napadlo Vernona.

Philip se zaklonil a chraptivě se zachechtal. „Děsné výlety! Samý déšť a komáři a on nás vždycky ještě týral zálesác-kým výcvikem.“

„Na jednom z těch výletů jsem chytil svoji první rybu,“ připomněl důležitě Vernon.

„Já taky,“ přidal se Tom.

„Tábořit? Co je to tábořit?“

V tu chvíli Borabaye nevnímali. „Otec potřeboval utíkat od civilizace, aby si v jednoduchosti odpočinul. Protože byl sám tak komplikovaný, občas ji potřeboval a nacházel ji při rybaření. Zbožňoval muškaření.“

Philip se zaškaredil. „Rybaření je hned po svatém přijímání ta největší pitomost, jakou člověk vymyslel.“

„Tahle poznámka byla dokonce i na tebe příliš jedovatá,“ podivil se Tom.

„Ale prosím tě, Tome! Neříkej mi, že se v tomhle věku ještě necháš oblbovat nějakými žvásty? U Vernona mě to nepřekvapí, ale ty? Odkud se ta víra najednou vzala, prosím tě? Tím spíš, že otec byl ateista. Zajedno ti asi patří uznání, Bo-rabayi – otec se narodil jako katolík, ale stal se z něj rozumný, přímočarý a přesvědčený bezvěrec.“

„Na světě je daleko víc zajímavých věcí než tvoje kvádra od Armaniho, Philipe,“ neodpustil si Vernon.

„To jistě,“ rozchechtal se Philip. „Vždycky je tu ještě Ralph Lauren.“

„Počkejte!“ vykřikl Borabay. „Mluvit všichni najednou. Nerozumím!“

„To udělal ten tvůj dotaz,“ stále ještě se smál Philip. „Nemáš nějaký další?“

„Ano. Co vy jako synové?“

Philipův smích rázem umlkl.

„Nechápu, jak to myslíš,“ přiznal Tom.

Borabay mu to vysvětlil: „Vy pověděli, jaký byl pro vás otec. Teď se ptám, jací vy byli pro něj synové.“

„Synové jsme byli dobří,“ přemýšlel nahlas Vernon. „Snažili jsme se dodržovat pravidla. Dělali jsme všechno, co chtěl. Řídili jsme se jeho pokyny, každou neděli jsme mu hráli ty zatracené koncerty, chodili jsme na všechny ty kurzy a kroužky a pokoušeli se vyhrávat ve sportech, které jsme museli dělat. Třeba ne zrovna úspěšně, ale snažili jsme se.“

„Vy dělali, co on žádal, ale dělali jste také, co on nežádal? Pomáhali jste jemu lovit? Dávat novou střechu po bouři? Vy s ním dělat kánoi? Pomohli jemu, když on být nemocný?“

Tom měl najednou neodbytný pocit, že se je Borabay snaží vyhecovat. Tohle už tu přece bylo. Moc rád by věděl, o čem Maxwell Broadbent hovořil se svým nejstarším synem během posledního měsíce svého života.

„Na tohle všechno si otec najímal lidi,“ uvedl Philip. „Měl zahradníka, kuchařku, ženskou na úklid i lidi na opravu střechy. A měl i ošetřovatelku. V Americe si to, co potřebuješ, koupíš.“

„Takhle on to nemyslí,“ namítl Vernon. „On chce vědět, co jsme pro otce dělali, když byl nemocný.“

Tom si uvědomil, že rudne v obličeji.

„Když rakovina, co vy dělali? Byli v jeho domě? Zůstali s ním?“

„Borabayi,“ řekl Philip rezavým hlasem, „vnucovat se starému pánovi by bylo úplně zbytečné. On by nás tam ani nechtěl.“

„Takže když otec nemocný, jeho ošetřovat cizí člověk?“

„Já se od tebe ani od nikoho jiného nenechám poučovat, co je a není moje synovská povinnost!“ rozkřikl se Philip.

„Já nepoučovat. Jen se prostě ptát.“

„Odpověď zní ano. Souhlasili jsme, aby otce ošetřoval cizí člověk. Když jsme vyrůstali, dělal nám ze života peklo a my se nemohli dočkat, až vypadneme. To se stává, že špatného otce děti opustí. Utečou. Zdrhnou. Jednoduše se nemůžou dočkat, až prásknou do bot!“

Borabay vstal. „On váš otec, dobrý nebo špatný. Živil vás, chránil a vychoval. A udělal.“

Philip se rovněž vztyčil jako ztělesněný vztek. „Tím, že nás udělal, máš na mysli to chvilkové vzbouření hormonů? Udělal nás? Jeden jako druhý jsme byli nehoda! Co je to za otce, když matce vezme děti? Co je to za otce, který své děti vnímá jako materiál při experimentu vytváření génia? A který nás nakonec zavleče do džungle, kde málem umřeme?“

Borabay ho praštil tak prudce, že Philip jednoduše zmizel ve tmě. Sám zůstal stát jako pomalovaný bůh pomsty, jen zatínal a rozevíral pěsti. Philip dosedl do prachu kus od ohniště a rozkašlal se. Pak si odplivl a olízl krev ze rtu, který mu rychle otékal.

Borabay na něj upřeně civěl a ztěžka dýchal.

Philip si otřel tvář, po níž náhle přelétl úsměv. „No tak vida. Nejstarší bratr si konečně dobyl své místo v rodině.“

„Tak už o otci nikdy nemluv.“

„Budu o něm mluvit, jak budu chtít, a žádný negramotný divoch mě nepřinutí změnit názor.“

Borabay zatnul pěst, ale nehýbal se z místa.

Vernon pomohl Philipovi vstát. Philip si opatrně osahal ret, ve tváři však měl vítězný výraz. Borabay nejistě postával u ohniště a vypadalo to, jako by si uvědomoval, že udělal nějakou chybu a když bratra udeřil, tak spor vlastně prohrál.

„Fajn,“ promluvila náhle Sally. „Dost řečí o Maxwellu Broadbentovi. V tuhle chvíli si rvačky dovolit nemůžeme a vy to všichni víte.“

Podívala se na Borabaye. „Vypadá to, že se nám připaluje večeře.“

Borabay mlčky odstranil zčernalé kousky kebabu a začal je rozkládal na palmové listy.

Tomovi nešla z mysli Philipova tvrdá slova: To se stává, že špatného otce děti opustí. V duchu se ptal sám sebe: Opravdu jsme to udělali?

55

Mike Graff se usadil v ušáku u krbu a štíhlé nohy přehodil jednu přes druhou. V tváři měl soustředěný a přitom příjemný výraz. Skiba žasl, jak se dokáže chovat sebejistě. Ten by snad řídil Cháronovu vesli-ci přes Styx k bránám pekelným a s tím svým svěžím a spokojeným obličejíkem spolucestujícím namlouval, že ráj je hned za rohem.

„Co pro tebe můžu udělat, Miku?“ otázal se Skiba sladce.

„Co se za poslední dva dny stalo s akciemi? Vyletěly o deset procent nahoru.“

Skiba zavrtěl hlavou. Barák hoří a Graff si v kuchyni stěžuje na studené kafe. „Buď prostě rád, že jsme přežili ten článek o Phloxatanu v Journalu.“

„To je jen důvod navíc dělat si starosti, proč jdou naše akcie nahoru…“

„Podívej, Miku…“

„Lewisi, neřekl jsi minulý týden Fennerovi o kodexu, že ne?“ sondoval.

„Řekl.“

„Kristepane! Nevíš, co je to za všiváka? Máme už tak dost problémů a nepotřebujeme, aby nám k dobru připsali ještě zneužívání důvěrných informací!“

Skiba na něj upřeně hleděl. Graffa se opravdu měl dávno zbavit. Teď už je ale oba zkompromitoval natolik, že propuštění nepřichází v úvahu. A co na tom záleží? Stejně všechno skončilo – pro Graffa, pro společnost a především pro něj samotného. Nejraději by na něj řval, proč se teď stará o takové malichernosti. Řítí se volným pádem do bezedné propasti, ale Graff o tom stále nemá tušení.

„Chtěl začít doporučovat k prodeji Lampe. Musel jsem to udělat. A Fenner není hlupák. Ten o tom nikde nepustí ani slovo. Myslíš, že by riskoval všechno, co má, kvůli pár stům tisíc?“

„Děláš si legraci? Ten by srazil vlastní babičku pod auto, jen aby mu na chodníku nesebrala cent!“

„Ne Fenner, ale spekulanti se začali projevovat.“

„Tím se vysvětluje sotva tak třicet procent toho nárůstu.“

„Náhodné obchody. Minoritní akcionáři. Investiční fondy. Miku, už dost. Dost. Copak ti nedochází, co se děje? Je po všem. Skončili jsme. Lampe končí.“

Graff ohromeně vytřeštil oči. „O čem mluvíš? Tohle usto-jíme. Jakmile dostaneme kodex, Lewisi, bude všechno zase v pořádku.“

Skibovi při pouhé zmínce o kodexu tuhla krev v žilách. „Ty si vážně myslíš, že kodex vyřeší všechny naše problémy?“ zeptal se tiše.

„A proč ne? Ušlo mi snad něco? Nějaká změna?“

Skiba zavrtěl hlavou. Záleží na tom? Záleží vůbec ještě na něčem?

„Lewisi, tohle poraženectví ti vůbec není podobné. Kde je tvoje proslulá řvavost?“

Skiba se cítil nesmírně unavený. Strašlivě unavený. Tohle dohadování je zbytečné. Už je po všem. Nemá smysl se o tom dál bavit. Jediné, co mohou dělat, je čekat – čekat na konec. Jsou naprosto bezmocní.

„Až se vytasíme s kodexem,“ pokračoval Graff s neochvějnou jistotou, „akcie Lampe poletí nahoru. Nic tak netáhne jako úspěch. Akcionáři nám odpustí a Komisi pro cenné papíry vezmeme vítr z plachet. Proto se bojím toho zneužívání důvěrných informací. Stačí, aby o kodexu někdo řekl známému, ten to plácne před tchyní, ta zavolá neteři do Lhoty a už to smrdí. Je to jako s daňovými úniky – dostanou na to každého. Jen si vzpomeň, jak dopadla Martha…“

„Miku?“

„Copak?“

„Táhni do prdele.“

Skiba zhasnul světla, vypnul telefony a čekal, až padne tma. Na stole měl pouze tři věci – nevelkou umělohmotnou lékovku, láhev šedesátileté Macallan a čistou sklenici.

Nejvyšší čas pořádně si loknout.

56

Následujícího dne vyrazili z opuštěné indiánské osady a zamířili dál k pohoří Sierra Azul. Stezka místy klikatě stoupala, střídavě pralesem a loukami. Míjeli i ladem ležící pole, která už zarůstala plevelem. Tu a tam Tom v džungli zahlédl zbytky opuštěné a rozpadající se chatrče.

Vstoupili do hlubokého, chladného pralesa a Borabay si usmyslel, že půjde vpředu. Přestože dosud kráčel potichu a mlčky, najednou začal být neuvěřitelně hlučný. Zpíval si, zbytečně švihal mačetou kolem sebe a často zastavoval kvůli odpočinku, který Tomovi připadal spíš jako průzkum. Něco ho zjevně znervózňovalo.

Když došli na nevelkou mýtinu, dal Borabay pokyn k zastavení. „Oběd!“ vykřikl, a když začal vybalovat svazky palmových listů, dal se do hlasitého zpěvu.

„Obědvali jsme před dvěma hodinami,“ postavil se na odpor Vernon.

„Obědvat znovu!“ Indián shodil z ramene luk a toulec se šípy a Tomovi neušlo, jak daleko od sebe je odkládá.

Sally se posadila vedle Toma a poznamenala: „Něco se bude dít.“

Borabay pomohl ostatním shodit cestovní vaky. Všechny je odložil k luku a šípům na opačnou stranu, než seděli. Pak přistoupil k Sally, položil jí paži kolem ramen a přitáhl si ji blíž. „Dát mi pušku, Sally,“ přikázal tlumeně.

Sundala ji z ramene. Pak jim Borabay odebral i mačety.

„Co se děje?“ otázal se Vernon.

„Nic, nic, jen si tu odpočinout.“ Začal rozdávat sušené banány. „Mít hlad, bratři? Výborné banány!“

„Tohle se mi nelíbí,“ usoudil Philip.

Vernon, který si napětí zřejmě ještě neuvědomil, bezstarostně hrábl po sušeném banánu. „Vynikající,“ prohlásil s plnými ústy. „Dva obědy denně bychom měli dodržovat každý den!“

„Výborně! Dva obědy! Dobrý nápad!“ souhlasil Borabay a hlučně se rozřehtal.

A pak se to stalo. Aniž se cokoliv změnilo nebo pohnulo, ze všech stran je obklopila snad stovka mužů s napjatými luky. Mířilo na ně sto šípů s kamennými hroty. Nezdálo se, že by ti muži vystoupili z džungle, ale spíš jako by džungle nepozorovaně ustoupila a ty muže jen odhalila. Tomovi to připomnělo odliv, při němž se obnaží i neviditelná skaliska.

Vernon zaječel, padl na zem a byl okamžitě obstoupen napjatými, hrozivě se tvářícími muži, kteří mu ze vzdálenosti necelého metru mířili na krk a prsa.

„Nehýbat se!“ vykřikl Borabay. Otočil se a rychle začal na divochy mluvit. Tětivy šípů začaly pomalu povolovat a muži ustoupili o krok zpátky. Borabay hovořil dál, sice už ne tak rychle a nervózně, ale pořád stejně naléhavě. Konečně muži udělali další krok vzad a luky zcela sklonili.

„Teď pohnout,“ poručil Borabay své skupince. „Vstaňte. Neusmívat se. Nepodávat ruce. Dívat všem do očí. Žádné úsměvy.“

Vstali a dělali přesně to, co jim řekl.

„Vezměte vaky, zbraně a nože. Nedávat najevo, že bojíte. Dělat zlostné obličeje, ale nic neříkat. Nesmát se. Usmějete se a zemřít.“

I tentokrát dali na jeho rady. Jakmile Tom zdvihl mačetu, muži opět zvedli luky, ale sotva ji zasunul za opasek, tětivy se opět povolily. Tom přesně podle Borabayových pokynů sjel nejbližší válečníky zlostným pohledem. Dívali se na něj tak zuřivě, že cítil, jak se pod ním podlamují kolena.

Nyní Borabay hovořil tlumeným hlasem, znělo to však vztekle. Obracel se přitom na jednoho z divochů, který byl vyšší než všichni ostatní a na svalnatých nadloktích se mu ježily ozdoby z pestrobarevných per. Kolem krku měl šňůru, na níž se jako okrasa pohupovaly pozůstatky technických vymožeností typických pro západní civilizace. Tom si všiml kompaktního disku s demoverzí bojové počítačové hry, kalkulačky s provrtanou dírou na zavěšení a číselníku ze starého telefonu.

Muž pohlédl na Toma, pokročil vpřed a zůstal stát.

„Bratře, udělej k němu krok. Zlostný hlas mu řekne, že musí omluvit.“

Tom jen doufal, že Borabay má v situaci přehled a vystihl ji psychologicky správně. Zamračil se tedy a pokročil naproti válečníkovi. „Co si na nás dovolujete vytahovat luky?“ vyjel.

Borabay Tomova slova přetlumočil. Muž odpověděl právě tak vztekle a šermoval přitom kopím Tomovi těsně pod nosem.

Pak znovu promluvil Borabay: „Ptá se, kdo jste. Proč přicházet bez pozvání do země Tarů. Řekni mu a zlobit se, že přišli zachránit otce. Křič.“

Tom poslechl. Udělal ještě krok proti válečníkovi a zvýšeným hlasem mu křičel do tváře ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů. Muž odpověděl ještě zuřivěji, mával mu opět kopím pod nosem a mnozí z divochů znovu namířili luky.

„Říká, že otec způsobit Tarům velké potíže a on moc zlobí. Bratře, teď muset být moc, moc zlostný. Řekni, ať odložit luky. Ty nemluvit, dokud oni neodložit zbraně. Musíš ho urazit.“

Tom, jemuž už stékal pot po celém těle, se zoufale snažil zapomenout na hrůzu, kterou cítí, a předstírat zuřivost. „Jak se nám opovažuješ vyhrožovat?“ rozkřikl se. „Přišli jsme do tvé země v míru, a ty nám vnucuješ válku! Takhle Tarové jednají s hosty? Jste zvířata, nebo lidi?“

Když Borabay tlumočil, vrhl na Toma souhlasný pohled. Tom nepochyboval, že jeho slova ještě podle potřeby náležitě přibarvil.

Luky se opět sklonily, tentokrát muži šípy odložili a zasunuli je zpět do toulců.

„Teď úsměv. Jen krátce, ne velký úsměv.“

Tom se na okamžik pousmál a opět nasadil přísnou masku.

Borabay dlouze promluvil a pak se k Tomovi otočil. „Teď ho obejmout a políbit po způsobu Tarů.“

Tom muže plaše obejmul a políbil ho ze strany na krk tak, jako to viděl mnohokrát dělat Borabaye. Když to měl za sebou, měl tváře i rty od červeného a žlutého barviva. Válečník mu zdvořilé gesto oplatil, takže ho zamazal ještě víc.

„Dobře,“ vydechl Borabay, jemuž se úlevou málem zatočila hlava. „Teď všechno v pořádku! Jít do vesnice.“

Vesnice byla vlastně jen náves, prostranství pokryté udusanou hlínou, a dva nepravidelné kruhy chýší z palmového listí, kůlů a trávy. Byly zrovna takové, v jakých nedávno přespali. Chýše neměly okna, jen otvor ve střeše. Před mnoha z nich hořely ohně, kolem nichž se otáčely domorodé ženy. Tomovi neušlo, že vaří ve francouzských hrncích a na měděných pánvích a že používají značkové německé nerezové příbory, které dostaly od Maxwella Broadbenta. Když kráčel za skupinou válečníků do středu návsi, z chýší vycházeli domorodci, kteří je okamžitě začali zvědavě okukovat. Malé děti byly úplně nahé, ty větší měly na sobě špinavé šortky nebo bederní roušky. Ženy si omotaly kus látky kolem pasu, obnažené prsy měly potřené červenou barvou. Mnohým visely ve rtech a v uších velké kruhy. Ozdoby z peří nosili pouze muži.

Žádný oficiální uvítací obřad se nekonal. Válečníci, kteří je přivedli, si šli naprosto lhostejně po své práci, ženy a děti civěly s otevřenými ústy.

„Co budeme dělat teď?“ zeptal se nejistě Tom, zatímco stáli uprostřed špinavé návsi a rozhlíželi se kolem sebe.

„Čekat,“ prozradil Borabay.

Záhy se z jedné z chýší vybelhala bezzubá šedivá stařena shrbená věkem, která vzezřením připomínala čarodějnici. Opírala se o hůl a mučivě pomalu k nim kráčela, aniž by z nich na okamžik spustila oči jako korálky. Neustále si přitom pomlaskávala a cosi mumlala. Konečně se zastavila před Tomem a vzhlédla k němu.

„Nedělat nic,“ ozval se potichu Borabay.

Stařena zdvihla vrásčitou scvrklou ruku a udeřila Toma do kolen. Pak ho pleskla po stehnech – jednou, dvakrát i potřetí… Na takovou stařenku to byly údery překvapivě bolestivé. Přitom si neustále cosi mumlala. Pak zvedla hůlku, švihla Toma přes holeně a po hýždích. Potom hůlku odhodila, natáhla ruku a oplzle mu zajela mezi nohy. Tom jen polkl a snažil se neškubnout sebou, když důkladně zkontrolovala jeho mužství. Pak zdvihla ruku směrem k Tomově hlavě a vyzývavě pokynula prstem. Tom se mírně sehnul. Stařena ho popadla za vlasy a trhla za ně tak silně, až mu vhrkly slzy do očí.

Ustoupila o krok dál. Inspekce byla zjevně hotová. Usmála se na Toma bezzubými ústy a dlouze promluvila.

Borabay opět tlumočil. „Říká, že i když tak nevypadat, jsi rozhodně muž. Zve tebe i bratry, abyste zůstat ve vesnici. Vy hosté kmene. Přijímá vaši pomoc v boji proti zlým mužům v Bílém Městě. A říká, že teď velet ty.“

„A ona je kdo?“ Tom se stařenu upřeně prohlížel. I ona si jej neustále měřila od hlavy až k patě.

„Je Cahova žena. Podívej, Tome, jak se jí líbíš. Možná dnes v noci přijít do tvé chýše.“

To uvolnilo napětí a všichni se rozesmáli. Ze všech nejvíc se řehnil Philip.

„A čemu že to vlastně velím?“ nechtěl věřit Tom svým uším.

Borabay na něj vážně pohlédl. „Ty teď náčelník válečníků,“ prohlásil.

Toma to ohromilo. „Jak to? Vždyť jsem tu sotva deset minut!“ zasténal.

„Říká, že válečníci kmene v útoku proti bílým mužům neuspěli, mnoho zabito. Ty také bílý, tak snad nepřítele lépe pochopit. Zítra proti nim povedeš boj.“

„Zítra?“ vybrebtl Tom. „Vážně díky, ale tuhle zodpovědnost odmítám.“

„Nemít na vybranou,“ upozornil ho Borabay. „Říká, že když ty nejít, válečníci kmene nás zabijí do jednoho.“

Toho večera postavili domorodci na návsi hranici a uspořádali jakousi oslavu. Začala hostinou o mnoha chodech, která vyvrcholila tapírem pečeným v jámě. Muži tančili a pak předvedli značně neobvyklé orchestrální vystoupení na primitivní flétny, jež vedl Borabay osobně. Spát šli všichni pozdě. Už po několika hodinách je však Borabay budil, přestože venku byla ještě tma.

„Jdeme. Ty promluvit k lidem.“

Tom na něj vytřeštil zrak. „Já mám mít prosloví“

„Já ti pomoci.“

„Tak tohle musím vidět,“ ozval se Philip.

Na oheň už byla naskládána nová polena a v záři plamenů Tom viděl, že se na návsi shromáždila celá vesnice. Všichni mlčky a uctivě stáli a čekali na jeho projev.

Borabay zašeptal: „Tome, řekni mi, já do boje vybírat deset nejlepších válečníků.“

„Do boje? Do jakého boje?“

„Budeme bojovat s Hauserem.“

„My nemůžeme…“

„Zticha a dělat, co říkám“ zasyčel Borabay.

Tom tedy vydal rozkaz a Borabay procházel davem. Chvílemi tleskl do dlaní, tu a tam plácl některého z mužů po rameni a do pěti minut stálo za Tomem deset válečníků vyšňořených peřím, barevnou hlinkou a náhrdelníky. Každý si nesl luk a toulec s šípy.

„Teď proslov.“

„Co mám říkat?“

„Velké řeči, jak otce zachráníš a pobít zlé muže. Neboj, ať říct cokoliv, já to napravím.“

„Nezapomeň slíbit do každého hrnce kuře,“ rýpl si Philip.

Tom udělal pár kroků vpřed a rozhlédl se po tvářích shromážděných domorodců. Tlumený hovor okamžitě umlkl. Všichni na něj hleděli s nadějí. Tomovi přeběhl mráz po zádech. Neměl ani ponětí, co říci.

„Ehm… dámy a pánové…?“

Borabay ho sjel nesouhlasným pohledem a bojovným hlasem vykřikl něco, co znělo daleko účinněji než chabý úvod, na jaký se vzmohl on. Davem to zašumělo, všichni zpozorněli. Toma přepadl pocit déjá vu. Vzpomněl si na projev dona Alfonsa k jeho lidu v den, kdy opouštěli Pito Sólo. Bude muset promluvit stejně, ačkoliv to všechno budou jen lži a prázdné sliby.

Zhluboka se nadechl a zvolal: „Mí přátelé! Přišli jsme do země Tarů ze vzdáleného kraje zvaného Amerika!“

V davu to zašumělo vzrušením ještě dříve, než Borabay stačil všechno přetlumočit.

„Urazili jsme tisíce kilometrů letadlem, lodí i pěšky. Putovali jsme čtyřicet dní a nocí.“

Borabay rázně tlumočil. Tom viděl, že mu všichni visí na rtech.

„Kmen Tara postihlo veliké zlo. Z druhého konce světa přišel barbar jménem Hauser se žoldáky, aby zabíjel lid kmene a vylupoval jeho hroby. Unesl vám velekněze, zabil vaše válečníky. Teď je v Bílém Městě a znesvěcuje ho svou přítomností.“

Borabay tlumočil a z davu se ozvalo tlumené souhlasné mumlání.

„My, čtyři synové Maxwella Broadbenta, jsme tady, abychom kmen Tara tohoto muže zbavili a vysvobodili svého otce z temnoty hrobu.“

Odmlčel se a nechal Borabaye tlumočit. Pět stovek tváří ozářených obrovskou vatrou na něj civělo s napjatou pozorností.

„Tady můj bratr Borabay nás povede do hor, kde vypátráme zlé muže a naplánujeme útok. Nazítří budeme bojovat.“

Pak dav explodoval podivným překotným chrochtáním nebo pochechtáváním. Zdálo se, že takto Tarové projevují nadšený souhlas. Tom cítil, jak se mu opičák v kapse skrčil a pokusil se schoulit co nejhlouběji.

Borabay na Toma sykl: „Řekni, ať vzývat bohy a přinášet oběti.“

Tom si odkašlal. „Celý kmen Tara sehraje v nadcházejícím zápase důležitou roli. Žádám vás, abyste se za nás modlili a přinášeli za nás oběti. Žádám vás, abyste tak činili každý den, dokud se nevrátíme jako vítězové.“

Borabay zvučným hlasem zopakoval v místním jazyce celé jeho prohlášení, které dav přímo zelektrizovalo. Zástup se rozvlnil a rozezněl se vzrušeným mumláním. Tom cítil, jak ho zmáhá pocit beznadějné absurdity všeho toho dění. Ti lidé mu věří mnohem víc, než on věří sám sobě.

Vtom se návsí rozezněl ječivý ženský hlas a dav se okamžitě rozestoupil. Uprostřed stála žena náčelníka Caha a opírala se o hůlku. Vzhlédla a upřela zrak na Toma. Nastalo hrobové ticho. Stařena se rozmáchla a zasadila Tomovi ránu přes stehna. Musel se hodně snažit, aby sebou neškubl ani se nezašklebil bolestí.

Nakřáplým hlasem cosi vykřikla.

„Co říkala?“

Borabay se k Tomovi otočil. „Nevím, jak přeložit. Takový divný výraz. Něco jako zabiješ, nebo zemřeš.“

57

Profesor Julian Cly ve si natáhl nohy a opřel se ve starém křesle s rukama za hlavou. Byl větrný květnový den a vítr za oknem rval listí z platanu. Sally už byla pryč přes měsíc. Ani jednou se mu neozvala. Sice ani nečekal, že se tak stane, Clyveovi však vždycky připadalo delší mlčení nesnesitelné. Když odjížděla, oba se domnívali, že kodex bude znamenat v životě profesora Clyvea další akademický triumf. Stačilo mu však týden či dva o tom přemýšlet, aby změnil názor. Má za sebou stipendium na Oxfordu, profesuru na Yale a celou sérii ocenění, úspěchů, akademických poct a publikací. Ta šňůra je tak dlouhá, že ji většina profesorů neshro-máždí za celý život. On už vlastně další akademické pocty ani nepotřebuje. Co teď potřebuje doopravdy, to jsou peníze. Hodnoty americké společnosti jsou úplně naruby. Opravdového bohatství – toho finančního – se nedostává těm, kteří si je nejvíce zaslouží, totiž intelektuálním kapacitám, jejichž mozky hýbou světem. Kdo tu ve skutečnosti vydělává pořádné peníze? Sportovci, rockové hvězdy, herci a generální ředitelé, kdežto on na vrcholu své vědecké dráhy vydělává méně než průměrný instalatér. Připadalo mu to ponižující a nefér. Kamkoliv se vrtne, všude se kolem něj točí lidé, potřásají si s ním rukama, vychvalují ho a obdivují. Všichni boháči z New Havenu chtějí patřit k jeho známým, zvou ho na večeři, chtějí ho prostě do sbírky, aby se mohli vychloubat, jak dobrý a vytříbený mají vkus. Jako nějakým obrazem starého mistra nebo starožitným kusem stříbra. Není to jen nechutné, je to pokořující a především nákladné. Téměř každý, koho zná, má víc peněz než on. Je úplně jedno, jakých poct dosáhl, nezáleží na oceněních, jaká obdržel, nebo jaké knihy vydal. Pořád si nemůže dovolit zaplatit účet ve slušné restauraci. Vždycky platí oni. Oni ho zvou k sobě domů. Oni mu zasílají pozvánky na nóbl dobročinné večírky, platí za celý stůl a velkoryse odmítají jeho neupřímně míněné nabídky na revanš. A když je po všem, nezbývá mu než se vrátit do svého dvou-pokojového, nechutně měšťáckého bytu v akademické čtvrti, zatímco oni se rozjíždějí do vil na Heights.

Teď s tím konečně něco udělá. Podíval se na kalendář. Je jednatřicátého května. Zítra přijde první splátka z celkové částky dvou milionů od mamutí švýcarské farmaceutické společnosti Hartz. Brzy by měla elektronickou poštou dorazit kódovaná zpráva o převodu na Kajmanské ostrovy. Pochopitelně bude ty peníze muset utratit mimo území Spojených států. Nejvýhodnější bude vrazit je do luxusní vily na Costiera Amalfitana. Milion za vilu, druhý na náklady. Ideální se zdá Ravello. Mohli by tam se Sally strávit líbánky.

Znovu si vybavil schůzku s generálním ředitelem a představenstvem společnosti Hartz. Všichni byli nesmírně seriózní, švýcarští. Samozřejmě, že mu nedůvěřovali, ale když uviděli stránku, kterou už přeložil, málem si slintali na vousy. Kodex jim vydělá miliardy. Většina farmaceutických společností má výzkumná a vývojová oddělení, která využívají domorodou medicínu, ale tohle je hotový poklad. Kuchařka, v níž už je všechno vysvětleno, a Julian je kromě Sally jediný člověk na světě, který je schopen ji spolehlivě a přesně přeložit. Firma Hartz sice může uzavřít obchod s Broadbentovými sama a jako jedna z největších firem ve svém oboru na světě bude pochopitelně moci zaplatit jakoukoliv požadovanou částku, ale ani Broadbentovým, ani Hartzu nebude kodex k ničemu bez jeho překladatelských schopností. A všechno musí samozřejmě proběhnout ve vší korektnosti – na tom firma zvlášť trvala. Švýcaři už jsou zkrátka takoví.

Zauvažoval nad tím, jak zareaguje Sally, až se dozví, že kodex zmizí v nenasytném chřtánu gigantického nadnárodního koncernu. Jak ji znal, asi to nevezme nejlépe, ale čím rychleji začnou užívat těch dvou milionů dolarů, které společnost Hartz přislíbila vyplatit jako odměnu nálezci, nemluvě o velkorysé odměně za překlad, tím lépe se přes to přenese. Jistě. On ji přesvědčí, že to bylo správné rozhodnutí a že Hartz je ta pravá firma, která vyvine nové léky a uvede je na trh. Je to správné rozhodnutí. Vývoj nových léků vyžaduje peníze. Nikdo nedělá zadarmo. Světem hýbe zisk.

Pokud šlo o něj samotného, chudoba mu nikterak nevadila těch pár let, kdy byl mladý a samý ideál, po třicítce je však naprosto nesnesitelná a nepřípustná. A profesorovi Julianu Clyveovi se třicítka kvapem blížila.

58

Po deseti hodinách pochodu překročil Tom s bratry holý, větrem ošlehaný hřeben. Jejich očím se naskytl úžasný výhled. Před nimi se táhlo divoce zbrázděné moře horských vrcholků a údolí, které se zvětšující se vzdáleností nabývalo stále sytějších purpurových odstínů. Borabay ukázal před sebe. „Sukia Tara. Bílé Město.“ Tom zamžoural do jasného odpoledního slunce. Ve vzdálenosti zhruba deseti kilometrů uviděl za hlubokou průrvou dva bílé skalní vrcholky. Mezi nimi se uhnízdilo mělké, izolované sedlo, odříznuté z obou stran roklinami a obklopené rozeklanými horskými vrcholy. Byla to osamělá skvrna zeleně – svěží kus horského pralesa, který vypadal, jako by ho kdosi vyrýpnul a přenesl sem mezi ty dva bílé skalní výstupky na okraji propasti. Tom si město představoval jako rozvaliny s bílými věžemi a zdmi, místo toho neviděl nic než hustý, bujný koberec korun stromů.

Vernon zdvihl k očím dalekohled, Bílé Město si prohlédl a podal dalekohled Tomovi.

Zelený ostroh vypadal při zvětšení jinak. Tom pomalu přejížděl celou jeho plochu. Náhorní planina byla hustě porostlá stromy a na první pohled neproniknutelnou záplavou lián a dalších popínavých rostlin. Pokud v tom podivném údolí nad propastí skutečně leželo nějaké rozpadlé město, pak se velmi dobře ukrývalo v džungli. Když se podíval ještě pozorněji a zaměřil se na jednotlivé detaily vystupující ze zdánlivě jednolité plochy zeleně, rozeznal tu a tam bě-lavé výstupky, které nabývaly nejasných obrysů – jednou podoby nároží, podruhé porušené zdi, tmavší čtverec zase mohl být oknem. A když se soustředil na to, co považoval za strmý pahorek, poznal v něm zničenou a hustě zarostlou pyramidu, jež měla na jednom úpatí široký otvor.

Stolová hora, na níž město stálo, připomínala ostrov na obloze. Vypínala se mezi dvěma vrcholy a od celého Sierra Azul ji oddělovaly strmé srázy. Vypadala jako zcela odříznutá od okolního světa, dokud si Tom nevšiml nenápadného žlutavého proužku táhnoucího se přes jednu z propastí. Poznal v něm nahrubo opracovaný visutý most. Když si ho prohlédl pozorněji, zjistil, že ho důkladně střeží vojáci, kteří si jako strážní stanoviště vybrali rozpadlou kamennou pevnůstku. Tu k ochraně Bílého Města určitě vystavěli už původní obyvatelé. Hauser a jeho muži vymýtili u okraje mostu velký kus pralesa, aby měli dostatečně přehledný prostor k ostřelování.

Na opačné straně Bílého Města nedaleko od mostu přitékala z hor úzká říčka, která se řítila přímo do propasti. Při pohledu z této vzdálenosti se měnila v jemnou bílou nit, která mizela kdesi dole v mlhách. Zatímco Tom scenérii sledoval, mlhy se z propasti vyvalily, zahalily visutý most a nakonec mu zabránily i ve výhledu na samotné Bílé Město. Pak se rozptýlily, znovu se nahromadily a opět se rozplynuly v nikdy nekončícím reji světla a tmy.

Tom se zachvěl. Jejich otec Maxwell Broadbent stál před čtyřiceti lety s největší pravděpodobností právě na tomto místě. Nepochybně v té záplavě rostlin rozeznal obrysy starobylého města. Zde učinil svůj první objev a započal celoživotní dílo. Tady také skončil, zaživa pohřbený v nějaké temné hrobce. Bílé Město je tak alfa a omega životní dráhy Maxwella Broadbenta.

Podal dalekohled Sally. Ta si Bílé Město prohlížela nesmírně dlouho. Když ho konečně odtrhla od očí a otočila se k Tomovi, tvářejí hořely vzrušením. „Je to po Mayích,“ hlásila nadšeně. „Střed tvoří hřiště na míčové hry, je tam pyramida i nějaké víceposchoďové pavilony. Vrcholně klasické období mayské kultury. Ti, co to vystavěli, přišli z Copánu, tím jsem si naprosto jistá. Sem se tedy Mayové pravděpodobně stáhli po pádu Copánu v roce 900. Jedna obrovská záhada je vyřešena.“

Oči jí jiskřily a od hřívy zlatých vlasů se odráželo slunce. Ještě nikdy ji neviděl tak nabitou energií. Napadlo ho, že je to překvapivé už vzhledem k tomu, jak málo spali.

Otočila se a jejich pohledy se střetly. Pochopila, nač myslí; trochu zrudla, a když se odvrátila, nepatrně se usmála.

Pak si vzal dalekohled Philip. Vzápětí zalapal po dechu. „Tam dole jsou lidi,“ vyhrkl překvapeně. „Kácejí stromy pod pyramidou.“

Ozvalo se slabé žuchnuti. Podle oblaku prachu, který se z města vyvalil jako drobný bělavý kvítek, nebylo těžké pochopit, že se tam používá dynamit.

„Budeme muset otcův hrob najít dřív než oni. Jinak…“ Tom tu větu raději nedokončil.

59

Zbytek odpoledne strávili v úkrytu mezi stromy a pozorovali Hausera a jeho muže. Jedna skupina vojáků kácela stromy v okolí kamenného chrámu u paty pyramidy, druhá kopala a odstřelovala menší pyramidu opodál. Vítr, který neustále měnil směr, k nim přinášel slabý zvuk motorových pil a zhruba každou půlhodinu výbuch trhaviny, provázený valícím se mračnem prachu.

„Kde je otcův hrob?“ otázal se Tom Borabaye.

„Ve skalách pod městem na protější straně. Místo mrtvých,“ oznámil.

„Najde to Hauser?“

„Ano. Stezka sice schovaná, ale nakonec ji objevit. Možná zítra, možná za dva týdny.“

Když se setmělo, rozsvítila se v Bílém Městě dvojice silných filmařských reflektorů a další souprava osvětlovala visutý most a jeho okolí. Hauser zjevně neponechával nic náhodě a vybavil se vším potřebným, včetně generátoru.

Večeři snědli mlčky. Tom sotva vnímal chuť žab, ještěrek nebo co jim to Borabay vlastně přichystal k jídlu. Podle toho, co ze své pozorovatelny na hřebeni viděli, bylo Bílé Město dobře střežené a prakticky nedobytné.

Když dojídali, vyslovil Philip nahlas to, co leželo v hlavě všem. „Myslím, že nejlepší bude, když vypadneme a přivedeme si pomoc, protože tohle sami zvládnout nemůžeme.“

„Philipe, co myslíš, že se stane, když ten hrob najdou a otevrou?“ napadlo Toma.

„Vyloupí ho.“

„Ne. Nejdřív Hauser otce zavraždí.“

Philip neodpověděl.

„Než se odsud dostaneme, potrvá nám to nejméně čtyřicet dní. Jestli máme otce zachránit, musíme jednat hned‘’ pokračoval Tom.

„Nechci být proti záchranné akci jediný, ale uvědom si, proboha, že máme jednu starou pušku, asi deset nábojů a pár pomalovaných divochů s luky a šípy. Oni mají automatické zbraně, granátomety a dynamit. A kromě toho jsou ve výhodě, protože brání dokonale zajištěné pozice.“

„Nejsou zase tak dokonale zajištěné, pokud existuje do města tajná cesta,“ namítl Tom.

„Žádná tajná cesta,“ zavrtěl hlavou Borabay. „Jen most.“

„Musí tam být ještě jedna cesta,“ nedal se Tom. „Jak jinak by ten most původně postavili?“

Borabay na něj vytřeštil zrak a Tom si uvědomil, že se červená triumfální pýchou.

„Most postavili bohové,“ tvrdil přesto Borabay neústupně.

„Bohové nestavějí mosty.“

„Tenhle most ano.“

„Krucinál, Borabayi! Tenhle most nepostavili žádní bohové, ale lidé, a k tomu potřebovali být na obou stranách!“

„Máš pravdu,“ souhlasil Vernon.

„Most postavili bohové,“ trval Borabay na svém. „Ale,“ dodal po chvilce, „i Tarové vědí, jak postavit jen z jedné strany.“

„To je nemožné.“

„Bratře, ty pokaždé tak jistý, že máš pravdu? Povím ti, jak Tarové stavět most jen z jedné strany. Nejdřív vystřelit na druhý břeh šíp s navázaným provazem a hákem. Ten se zachytit na stromě. A pak se tam po provaze poslat v košíku na kolečkách malý chlapec.“

„Jak se dostane přes propast?“

„Přitahuje se.“

„Jak by člověk přestřelil dvousetmetrovou průrvu šípem, který táhne provaz s hákem?“

„Tarové používat zvláštní veliký luk a opeřený šíp. A moc důležité je počkat na takový den, kdy vane vítr správným směrem.“

„Pokračuj.“

„Když chlapec na druhé straně, muž vystřelit druhý šíp s provazem. Chlapec sváže provazy dohromady, provaz dá na kolečko…“

„Kladka.“

„Ano. Muž už pak kladkou přetáhnout na druhou stranu mnoho věcí. Ze všeho nejdřív tam přetáhnout v koši tlusté lano, které se odvíjet, jak se koš posouvat. Lano chlapec na druhé straně přivázat ke stromu. Po něm se na opačnou stranu dostat i muž. Teď už tam muž a chlapec. Druhou kladku muž použít k přitažení dalších tří lan, jednoho po druhém. To už přes údolí čtyři lana. Teď na druhou stranu jet v koši další muži…“

„To stačí,“ skočil Borabayovi do řeči Tom. „Pochopil jsem to.“

Vzápětí zmlkli, protože jim došla bezvýchodnost jejich situace.

„Už válečníci zkusili léčku a odříznutí mostu?“

„Ano. Spousta mrtvých.“

„Zkoušeli zápalné šípy?“

„Nedostřelit k mostu.“

„Nezapomínejte,“ vložil se do toho Philip, „že když bude most odříznutý, uvězníme tam i otce.“

„To si plně uvědomuji. Jen probírám naše možnosti. Třeba bychom mohli Hauserovi nabídnout dohodu – on otce pusti a může si nechat všechno, co je v hrobě. Prostě mu to přenecháme a hotovo.“

„S tím by otec nikdy nesouhlasil,“ namítl Vernon.

„Ani kdyby mu šlo o život?“

„Umírá na rakovinu.“

„A co naše životy?“

Philip na ně pohlédl. „Ať vás ani nenapadne Hauserovi důvěřovat nebo s ním uzavírat nějakou dohodu.“

„Fajn,“ uzavíral debatu Vernon. „Vyloučili jsme, že do Bílého Města vede jiná cesta, a zrovna tak jsme zavrhli frontální útok. Umí tady někdo postavit závěsný kluzák?“

„Ne.“

„Takže máme už jen jedinou možnost.“

„A to?“

Vernon ze všeho nejdřív uhladil písek kus od ohniště, a zatímco vysvětloval svůj plán, kreslil do něj mapu. Když skončil, promluvil jako první Philip.

„To je šílenství,“ prohlásil a rázně zavrtěl hlavou. „Povídám, že nejlepší bude zmizet, sehnat pomoc a vrátit se. Jim může trvat měsíce, než otcův hrob najdou.“

Borabay ho přerušil: „Philipe, ty to asi nechápat. Jestli teď utéct, Tarové nás zabít.“

„Kecy.“

„My dali slib. Nemůžeme porušit.“

„Já jsem žádný pitomý slib nedával, to Tom. A kromě toho můžeme kolem té jejich vesnice proklouznout a být pryč, než si vůbec všimnou, že jsme se vypařili.“

Borabay zavrtěl hlavou. „Zbabělost, bratře. A otec pak zemřít v hrobě. Když Tarové chytit, smrt zbabělce pomalá a odporná. Uříznou…“

„My už jsme slyšeli, co dělají,“ utnul ho Philip.

„V hrobě už ne moc vody ani jídla. Dlouho nevydržet.“

Kolem praskajícího ohně zavládlo mlčení. Tom vyhlédl mezi stromy přes propast. Pod nimi ve vzdálenosti téměř deseti kilometrů zářila v Bílém Městě trojice jasných světel. Právě se odtud slabě ozvala další exploze. Hauser a jeho muži pracovali nepřetržitě. Tom si uvědomil, že jsou přitlačeni ke zdi. Žádné nadějné vyhlídky nemají, plán jediný a ještě mizerný. Nic lepšího jim ale nezbývá.

„Dost řečí,“ prohlásil tedy. „Plán máme. Kdo je pro?“

„Já,“ řekl Vernon.

Borabay kývl. „Já.“

„Já taky,“ přidala se Sally.

Oči všech ostatních se nyní upřely na Philipa. Ten vztekle máchl paží, jako by je chtěl všechny odehnat. „Prokristapá-na, všichni přece víte, co řeknu!“

„A co?“ otázal se Vernon.

„Tak když to chceš mermomocí slyšet – ne, ne, ne\ Tohle je plán pro Jamese Bonda. V reálném životě nemůže vyjít. Nedělejte to. Proboha vás prosím, já nechci ztratit ještě bratry! Nedělejte to!“

„My musíme, Philipe,“ pomalu pronesl Tom.

„Nikdo nic nemusí! Možná je to rouhání, ale není alespoň trochu pravdy na tom, že si to otec zavinil sám?“

„Takže ho prostě necháme umřít?“

„Já vás jenom žádám… prosím, abyste neobětovali i svoje životy.“ Vztekle rozhodil rukama a zmizel ve tmě.

Vernon se nadechoval, aby za ním něco vykřikl, ale Tom se dotkl jeho paže a zavrtěl hlavou. Možná má Philip pravdu a tohle je skutečně cesta na smrt. Tom však věděl, že on sám nemá na vybranou. Pokud nic neudělá, stejně s tím nedokáže žít dál. Bylo to vlastně docela jednoduché.

Seděli kolem ohně, který jim vrhal do tváří mihotavé záblesky. Dlouhé rozpačité ticho přerušoval pouze praskot polen.

„Nemá smysl čekat,“ prohlásil pak Tom. „Vyrážíme dnes v noci ve dvě. Než se tam dostaneme, potrvá nám to nějaké dvě hodiny. Všichni víme, co máme dělat. Borabayi, ty můžeš těm vašim válečníkům vysvětlit, co se od nich čeká.“ Pak se ohlédl po Vernonovi. Byl to jeho plán. Vernon ještě nikdy do ničeho nešel jako první. Tom se k němu natáhl a stiskl bratrovi rameno. „Dobrý nápad.“

Veron se polichoceně usmál. „Připadám si jako v Čaroději ze země Oz“

„Jak to myslíš?“

„Já jsem našel rozum. Ty jsi našel srdce. Borabay rodinu. Jen Philip pořád ještě nenašel odvahu.“

Tom opatrně usoudil: „Něco mi říká, že na Hausera taky nebude stačit kbelík s vodou.“

„Ne,“ zamumlala Sally, „to určitě nebude.“

60

Tom se vyhoupl ze spací sítě v jednu hodinu po půlnoci. Panovala černočerná noc. Mraky zakryly hvězdy a v korunách stromů hučel a šuměl nepokojný vítr. Jediné světlo vystupovalo z narudlé hromady žhnoucích oharků uprostřed ohniště, která vrhala červenavý svit do tváří deseti domorodých válečníků kmene Tara. Pořád ještě seděli v kruhu kolem ohně. Celou noc se nepohnuli, nepromluvili.

Ještě než šel vzbudit ostatní, vzal si Tom dalekohled a vyšel zpoza stromů, aby se podíval na Bílé Město. U visutého mostu svítila světla a vojáci hlídkovali v rozvalinách pevnosti. Tom uvažoval, co je asi čeká. Možná, že měl Philip pravdu a je to sebevražda. Možná, že Maxwell Broadbent je v hrobě mrtvý a oni riskují své životy pro nic za nic. Stejně to je ale úplně jedno, protože on to prostě udělat musí.

Šel probudit ostatní, většina však už stejně byla vzhůru. Borabay prohrábl ohniště, naskládal na ně nová polena a dal vařit vodu. Záhy se k nim přidala Sally a začala v záři ohně kontrolovat pušku. V obličeji byla strhaná a unavená. „Víš, co je podle generála Pattona vždycky první obětí v boji?“ podívala se na Toma.

„Ne.“ Obdivoval ji a zároveň se o ni bál.

„Plán.“

„Takže podle tebe to nevyjde?“ pro jistotu se zeptal Tom.

Zavrtěla hlavou. „Nejspíš ne.“ Odvrátila od něj oči, sklopila je k pušce a začala ji docela zbytečně leštit hadříkem.

„Co se podle tebe stane?“

Beze slova zavrtěla hlavou a pohodila přitom těžkou hřívou hustých zlatých vlasů. Tom si uvědomil, že je nesmírně rozrušená. Položil jí ruku na rameno. „My to musíme udělat, Sally.“

Přikývla. „Já vím.“

K ohni přisedl i Vernon a všichni čtyři mlčky vypili čaj. Tom se rozhlédl, jestli někde neuvidí Philipa, ale bratr ani nevyšel z chýše. Kývl na Borabaye a všichni vstali. Sally si hodila přes rameno pušku, ostatní si rozdělili nevelké vaky z palmových listů, které obsahovaly zásoby jídla, vody, zápalky, přenosný vařič a další nezbytné potřeby. Husím pochodem vykročili. Jako první šel Borabay, průvod uzavírali válečníci. Jeden za druhým kráčeli pralesem, až vyšli na volné prostranství.

Když byli od tábora asi deset minut chůze, uslyšel Tom zezadu dusot kroků. Všichni se zastavili a naslouchali, válečníci vytáhli šípy a nasadili je do tětiv. Vzápětí se ze tmy vynořil udýchaný Philip.

„Jdeš nám popřát šťastnou cestu?“ zeptal se Vernon a z jeho hlasu čišel sarkasmus.

Philipovi chvilku trvalo, než popadl dech. „Sám nevím, proč mě vůbec napadlo přidat se k téhle potrhlosti, ale samotné vás prostě na smrt jít nenechám.“

61

Marcus Aurelius Hauser hrábl do batůžku po dalším doutníku značky Churchill, a když si jeden vybral, chvíli ho převaloval mezi palcem a ukazovákem. Pak následoval nezbytný rituál ořezávání, zvlhčování a zapalování. Teprve potom si ho přidržel ve tmě tak, aby mohl obdivovat mohutný, tlustý žhnoucí konec a zároveň vychutnávat aroma jemného kubánského tabáku, jež ho obklopilo zdánlivou atmosférou uspokojení a elegance. Znovu si potvrdil svůj úsudek, že doutníky v džungli vždycky chutnají lépe, sytěji a výrazněji.

Hauser byl dobře ukryt na strategicky výhodném místě nad visutým mostem v houští kapradin, odkud měl dobrý výhled na most i na vojáky v jejich nevelké kamenné pev-nůstce na protější straně. Odhrnul stranou listí vějířovi-tých kapradin a přiložil dalekohled k očím. Byl přesvědčen, že bratři Broadbentovi se o průlom a přechod mostu pokusí právě dnes v noci. Čekat nebudou, ani nemohou. Musí se dostat k hrobu dřív než on, pokud chtějí něco z těch mistrovských děl zachránit pro sebe.

Zatímco spokojeně bafal, opět myslel na Maxwella Broadbenta. Z pouhého rozmaru sem táhl špičkové umělecké předměty za půl miliardy dolarů. Jakkoliv to bylo šílené, odpovídalo to jeho povaze. Max byl mužem velkých gest. Vždycky potřeboval dělat divadlo. Show, to bylo jeho. Ve velkém stylu žil, ve velkém stylu zemřel.

Hauser zavzpomínal na jejich rozhodující padesátidenní pochod džunglí. Na ty dny plné útrap do nejdelší smrti nezapomene. Doslechli se, že někde v Cerros Escondidos v guatemalských nížinách se nachází nějaký mayský chrám. Padesát dní a padesát nocí se prodírali džunglí, prosekávali se zarostlými stezkami, byli poštípaní, pokousáni a poškrábaní po celém těle, měli hlad a trpěli nemocemi. Když konečně do té osady doklopýtali, vesničanům se nechtělo mluvit. Chrám tam někde byl, o tom nebylo pochyb, ale venkované mlčeli jako zařezaní. Hauserovi už se málem podařilo přimět jednu dívku mluvit, když mu to Max překazil. Ten bastard mu přiložil zbraň k hlavě a odzbrojil ho. To byl konec, poslední kapka. Pohár přetekl. Max ho pak poslal pryč, jako když odkopne prašivého psa. Hauser tehdy neměl na vybranou; musel pátrání po ztracených městech vzdát a vrátit se domů. Max pokračoval, až našel Bílé Město, kde vyloupil hrob plný bohatství. Za čtyřicet let nato se stal jeho vlastním hrobem.

Kruh se tedy uzavřel, ne?

Hauser si dopřál další dlouhé potáhnutí z doutníku. Za roky, které strávil v bojových operacích, pochopil mimo jiné i to, že když mezi lidmi dojde na lámání chleba, je těžké odhadnout, kdo vydrží a kdo se položí. Chlapáci od speciálních jednotek, co se nosili jako Arnold Schwarzenegger, svaly nabouchané skoro jako on a samé silné řeči, se někdy složili, kdežto z chudinky, do něhož by to nikdo neřekl, třeba z kluka od zpravodajců nebo od vysílačky, se často vyklubal hotový nezmar, který přežije všechno. A stejně to dopadlo i s těmi Broadbentovými kluky. Takže to nechá na nich. Dovolí jim ještě předvést mu, co v nich je, a pak jejich cesta skončí.

Zaposlouchal se do tmy. Odkudsi z dálky dolehlo k jeho sluchu vytí, řev a jekot. Zdvihl dalekohled k očím. Nalevo od kamenné pevnůstky vyrazila z džungle sprška šípů. Jeden z nich s hlasitým cvaknutím zasáhl reflektor.

Indiáni zaútočili. Hauser se usmál. Samozřejmě, ta léčka má odlákat pozornost vojáků od mostu. Viděl své muže, jak se krčí za kamennými zdmi se zbraněmi připravenými k palbě a nabíjejí granátomety. Doufal, že svoji roli zvládnou: tentokrát mají předstírat selhání.

Pak z pralesa vyletěly další šípy následované výbuchem řevu, při němž stydla krev v žilách. Vojáci zareagovali ne-soustředěnou, zpanikařenou palbou. A pak ještě jednou. Potom do pralesa docela zbytečně vyletěl granát. Následoval záblesk a výbuch.

Alespoň jednou to udělali tak, jak měli.

Nyní, když Broadbentovi začali jednat, věděl Hauser naprosto přesně, jak se to bude vyvíjet. Bylo to dané předem jako sled vynucených tahů v šachu.

Pak se přesně podle plánu objevili. Opět zdvihl dalekohled k očím. Tři bratři s indiánským průvodcem běželi přikrčeni přes otevřené prostranství za zády vojáků a mířili k mostu. Určitě si připadali mazaně, ale hnali se rovnou do pasti!

Hauser se prostě musel zasmát.

Sally se připlížila na vzdálenost asi dvou set metrů od vojáků střežících most. Lehla si za padlý kmen a pušku položila na hladkou kůru. Všude byl klid. S Tomem se ani nerozloučila. Prostě se jen políbili a šli. Snažila se nemyslet na to, co se stane. Byl to šílený plán a ona pochybovala, že se vůbec dostanou přes most. A i kdyby se jim to podařilo a dokázali dokonce zachránit otce, nedostanou se zpátky.

O tomhle ale nechtěla přemýšlet. Proto raději zaměřila pozornost na pušku. Byl to sice starý Springfield vzor nula tři, vyrobený před první světovou válkou, jí však seděl a měl vynikající optiku. Chori se o svoji zbraň staral opravdu dobře. Už si spočítala vzdálenost od svého úkrytu k místu, kde se vojáci krčili ve zborcené kamenné pevnůstce. Dvě stě deset metrů. Podle toho také nastavila zaměřovači dalekohled. Střelivo, které jí zůstalo po Chorim, byla standardní armádní munice – náboje se střelou o hmotnosti devět celých, sedm desetin gramu. Proto nepotřebovala žádné dodatečné výpočty, a i kdyby se bez nich neobešla, stejně neměla příslušné tabulky. Mířidla nastavila i s ohledem na vliv větru s takovou přesností, jak dokázala povětrnostní podmínky odhadnout. Dvě stě metrů pro ni zase nebyl až tak velký problém, když šlo o střelbu na nehybný cíl velikosti dospělého muže.

Od chvíle, kdy se ukryla za kládu, myslela na to, jaké to bude zabít člověka. Dokáže to vůbec? Teď věděla, že ano. Aby zachránila Toma. Chlupatý prevít seděl v klícce spletené z lián. Sally byla docela ráda, že jí dělá společnost, ačkoliv znechuceně prskal a brumlal, podrážděn uvězněním a Tomovou nepřítomností. Sally vylovila z kapsy hrst oříšků, pár mu jich dala a zbytek snědla.

Už by to mělo začít.

Přesně podle plánu uslyšela z pralesa výkřik. Pak následovala strašlivá kakofonie řevu, jekotu a hulákání, která zněla, jako by ji nevyluzovalo deset válečníků, ale nejméně stovka. Z tmavého pralesa vyletělo mračno šípů vypálených tak vysoko, aby na vojáky dopadaly pokud možno kolmo.

Rychle přiložila oko k zaměřovači, aby lépe viděla, co se děje. Vojáci propadli panice a začali po pevnůstce pobíhat ve snaze zaujmout výhodnější postavení. Nabíjeli granátomety a skrčili se za kamennou zdí. Pak palbu opětovali neorganizovanými, nesouvislými dávkami vypálenými bez míření proti stěně pralesa vzdálené dvě stě metrů. Nato vyletěl granát. Naprosté plýtvání. Letěl sice k pralesu, nedoletěl však a explodoval s oslnivým zábleskem a hlasitým třesknutím bez jakéhokoliv efektu. Po něm následovaly další. Vybuchly v korunách stromů, takže jen orvaly větve. Skutečně neobvyklá ukázka vojenské neschopnosti.

Po své levici Sally zaznamenala pohyb. To se všichni čtyři Broadbentové přikrčeni hnali přes otevřené prostranství k mostu. Museli překonat dvě stě metrů podrostem přes padlé kmeny, zatím se jim však dařilo. Zdálo se, že vojáci jsou plně zaměstnáni klamným útokem z boku. Sally dál pozorně sledovala dění zaměřovacím dalekohledem, aby mohla kdykoliv zahájit krycí palbu.

Jeden z vojáků vstal a otočil se pro další granáty. Sally mu zamířila na hruď a položila prst na spoušť. Chlapík přiskočil k bedně s granáty, přikrčil se, aby se vyhnul spršce šípů, vzal dva granáty a vrátil se na místo. K mostu se ani nepodíval.

Sally povolila pokrčený ukazovák. To už Broadbentovi dosáhli mostu, pod nímž se šklebila propast široká sto osmdesát metrů. Most byl velmi dobře vymyšlený a upevněný. Tvořila ho čtyři lana z kroucených vláken, dvě nahoře a dvě dole, jež nesla tíhu břemene. Kolmé provazy mezi horní a spodní dvojicí lan vytvářely operu pro povrch mostu. Tím byly bambusové tyčky svázané uprostřed mezi dvojicemi lan. Broadbentové po mostě jeden po druhém přeručkovali. Stačilo postupovat bokem po jednom ze spodních lan a horního se držet. Když propast překonávali, jako na zavolanou začala mlha z řeky milosrdně stoupat vzhůru, takže v ní asi po padesáti metrech všichni zmizeli. Útok pokračoval ještě dalších deset minut. Indiáni řvali, ječeli a vystřelovali šípy, a teprve ve stanovenou dobu se stáhli. Stal se zázrak. Podařilo se překonat most. Šílený plán vyšel.

Teď jim jen zbývalo dostat se nazpět.

63

Rozvrzaný bambusový most se před Tomem táhl kamsi do neznáma a neustále se houpal. Pod ním zela zdánlivě bezedná propast, z níž vystupovala stále hustší mlha, takže Tom viděl sotva pět metrů před sebe. Zdola k němu doléhal hluk vodopádu připomínající řev rozzuřené šelmy. Most se při každém kroku třásl.

Jako první šel Borabay, pak Vernon a po něm Philip. Tom postupoval jako poslední.

Posunovali se bokem po spodním laně a snažili se nedívat dolů. Tom následoval bratry tak rychle, jak mu to obavy dovolily. Hlavní lano bylo od stoupající mlhy a páry vlhké a kluzké, kroucená vlákna zpuchřelá a shnilá, mnohé kolmé provazové podpěry léty popraskaly a zbyly po nich díry. Pokaždé, když to zdola zafoukalo, most se rozhoupal, takže Tom musel zůstat stát a držet se jako klíště, dokud to nepominulo. Snažil se soustředit se pouze vždy na nejbližších pár metrů mostu před sebou a na nic jiného. Pokaždé jeden krok, říkal si v duchu. Hezky postupně.

Jeden z provazů, který byl ještě zpuchřelejší než ostatní, mu povolil přímo v ruce. Tom rychle nahmátl další, ale musel se zastavit a chvíli počkat, než se mu po hrozícím pádu do rokle uklidnilo zběsile bušící srdce. Když se pak vydal kupředu, každý provaz testoval řádným škubnutím, než se mu svěřil a použil ho jako úchyt. Podíval se před sebe, bratry viděl jen jako stíny. Zčásti je halily mlhy, zčásti se koupali v mihotavém přísvitu reflektorů, jež zářily do mlhy za nimi.

Čím dál postupovali, tím více se most třásl a kymácel. Bambus skřípal, lana vrzala a úpěla. Uprostřed mostu vzdušné víry zesílily a pokaždé, když zaduly vzhůru, bylo to jako rána pěstí. Tom musel myslet na vyprávění dona Alfonsa o bezedné propasti, do níž se lidská těla řítí tak dlouho, až se rozpadnou na prach. Otřásl se a snažil se vyhnout pohledu dolů, ale musel vždy aspoň mrknout na nohy, aby věděl, kam je klást. Z toho nekonečného prostoru pod ním ho jímala závrať. Chuchvalce mlhy mizely v bezedné temnotě. Byli téměř uprostřed, v nejnižším zakřivení mostu; odtud se most zvedal k protějšímu okraji rokle.

Zdola přišel nečekaně mimořádně silný závan. Most se celý zatřásl. Tom se chytil pevněji a stihl to na poslední chvíli, protože málem sklouzl. Vzápětí uslyšel tlumený výkřik. Před ním padaly do propasti dva kusy zpuchřelé-ho provazu. Chvíli se divoce zmítaly ve vzdušných vírech, zemská přitažlivost však zvítězila. Pak Tom uviděl, že Philip visí za lano jen ohbím lokte a nohama komíhá a kope do prázdna.

Panebože, pomyslel si. Spěchal dopředu tak rychle, jak mohl. Věděl, že bratr se nemůže dlouho udržet, i když se snažil přehodit nohu přes vodorovné lano. Obličej měl zkřivený hrůzou, která ho zřejmě připravila o hlas. Ostatní zmizeli v mlze.

Tom se skrčil, zavěsil se paží za lano a druhou se pokoušel zachytit Philipa. „ Tome,“ zasípěl Philip hláskem vysokým jako dítě.

Tom se natáhl na lano nad bratrem. „Vyhoupni se,“ přikázal pokud možno klidným hlasem. „Pomoz mi. Vyhoupni se celým tělem nahoru. Chytím tě.“ Natáhl ruku, aby zachytil Philipa za opasek.

Philip se vymrštil a pokusil se nohama zachytit za lano, neměl k tomu však dostatečný švih. Kňouravě a vyděšeně zakvílel. Byl už téměř bezmocný.

„Zkus to znovu!“ zařval Tom. „Vyhoupni se celým tělem nahoru. Nahoru!“

Philip sebou s obličejem zkřiveným námahou švihnul a Tom zkusil zachytit ho za opasek.

Noha mu však uklouzla a několik děsivých okamžiků visela ve volném prostoru. Držel se za jediný zpuchřelý provaz. Přitáhl se nazpátek a zoufale se snažil zklidnit rozbušené srdce. Kus bambusu, který svými prudkými pohyby uvolnil, padal dolů a pomalu se během pádu otáčel kolem své osy, dokud mu nezmizel z očí.

Má ještě nějakých pět sekund, pomyslel si Tom. Tohle bude Philipova poslední šance. „Vyšvihni se! Dej do toho všechno. Připrav se! Raz – dva – tři!“

Philip švihnul celým tělem a tentokrát se Tom jednou rukou pustil. Nezbylo mu než spolehnout se na zpuchřelý provaz a svou jednu ruku, jíž se provazu držel. Proto se také mohl více naklonit a popadnout Philipa za opasek. Oba skoro minutu viseli na jediném provaze. Teprve pak se Tomovi podařilo se strašlivým vypětím všech sil Philipa vytáhnout na lano. Oba ho objali jako záchranný kruh.

Zůstali ležet, svírali lana, lapali po dechu a oba byli tak vyděšení, že nebyli schopni slova. Tom slyšel jen Philipův chraplavý dech.

„Philipe?“ vypravil ze sebe konečně. „Jsi v pořádku?“

Chraplavý dech se začal ztišovat.

„Jsi v pořádku,“ konstatoval to jako hotovou věc. „Je to dobré. Je to za tebou. Jsi v bezpečí.“

Jenže další póry v větru most znovu rozkomíhal. Philip znovu zachrčel a celé jeho tělo se na laně napjalo.

Uplynula minuta, která Tomovi připadala jako věčnost.

„Musíme pokračovat dál,“ ozval se nakonec. „Zkus se zvednout.“

Mostem zakymácel a zahoupal další póry v.

„Nemůžu.“

Tom mu rozuměl. I on usilovně přemáhal touhu přivinout se k hlavnímu lanu a zůstat na něm viset navždycky.

Mlha začínala řídnout. Zdola přicházely další poryvy, tentokrát velice silné. Most se začal vlnit, otřásat a kroutit. Na jeho nepředvídatelné pohyby se dalo jen velmi těžko reagovat a hrozilo, že lidi zlomyslně setřese do propasti.

Kymácení na chvíli ustalo.

„Vstaň, Philipe.“

„Ne.“

„Musíš. Hned.“ Pokud se jim něčeho nedostávalo, pak to byl čas. Mlhy se rozptýlily a reflektor zářil jako slunce. Stačilo, aby se některý z vojáků otočil a podíval se tímto směrem. Tom natáhl ruku. „Chyť se mě, já tě zvednu.“

Philip natáhl roztřesenou ruku, Tom ho za ni popadl a pomalu bratra vytahoval nahoru. Most se zakymácel a Philip se chytil za kolmé provazy. Potom přišla další série pory-vů. Most se děsivě komíhal a Philip zasténal hrůzou. I Tom se měl co držet. Než se most uklidnil, uplynulo dobrých pět minut. Bylo to nejdelších pět minut v celém jeho životě. Od křečovitého držení cítil v pažích únavu. Konečně se pohyby mostu zklidnily.

„Jdeme.“

Philip roztřeseně posunul jednu nohu, pak druhou, potom posunul ruce a měl za sebou jeden úkrok. Zbytek mostu přešli za pět minut. Borabay s Vernonem na ně čekali. Všichni se rozběhli horským pralesem, co jim síly stačily.

64

Borabay je vedl pralesem. Cestu jim osvětlovala podivná fosforeskující záře, kterou už Tom jednou viděl – každý zetlelý pařez, každý padlý kmen jako by vyzařoval slabé nazelenalé světlo. Dnes to Tomovi nepřipadalo krásné, spíš hrozivé.

Po dvaceti minutách pochodu se před nimi ze tmy vynořila pobořená kamenná zeď. Borabay se zastavil, sehnul a pak kolem něj zaplálo světlo. V ruce držel hořící svazek rákosí. Nyní viděli zeď daleko lépe. Obrovské vápencové kvádry obaloval mohutný porost popínavých rostlin. Tom si všiml basreliéfu znázorňujícího jakési tváře z profilu, lebky s prázdnými očními důlky, bizarně tvarované jaguáry a ptáky s obrovitými pařáty a vyvalenýma očima.

„Městské hradby,“ konstatoval.

Chvíli kráčeli podél zdi a zanedlouho došli k nevelkému průchodu zamaskovanému liánami, jež přes něj splývaly jako závěs. Když je odhrnuli, skrčili se v průchodu vedle sebe.

V chabém světle Borabay natáhl ruku, uchopil Philipa za paži a přitáhl jej k sobě blíž. „Bratříčku Philipe, ty moc odvážný.“

„Ne, Borabayi, jsem ustrašený zbabělec a přítěž.“

Borabay ho rázně pleskl po paži. „To není pravda. Já sám mít strach z podělání.“

..Říká se k podělání.“

„Díky.“ Borabay znovu zdvihl svazek rákosí, který mu sloužil jako pochodeň, a foukl do něj, aby plamen zazářil jasněji. V mihotavém světle se jeho obličej leskl a zelenavé oči zezlátly. Zář ohně zvýraznila i charakteristickou broadbentovskou bradu a výrazně formované rty. „Teď půjdeme k hrobům. Najdeme otce.“

Průchodem vešli na pobořené nádvoří, po jedné jeho straně vedlo schodiště. Borabay, následován ostatními, přeběhl přes dvůr a vydal se nahoru po schodech. Zahnul doprava, vykročil po zdi kupředu a dlaní zakrýval pochodeň, aby světlo neupoutávalo pozornost. Na druhé straně po schodišti seběhl dolů. Vtom se v korunách stromů nad jejich hlavami rozlehl hlasitý vřískot a tlukot. Tom se lekl, až nadskočil.

„Opice,“ zašeptal Borabay, ale s ustaranou tváří zůstal stát. Po chvíli pokračovali dál. Změtí povalených a pobořených sloupů se propletli na vnitřní dvůr, plný popadaných kamenných kvádrů, z nichž některé byly dlouhé až tři metry. Hromada opracovaných balvanů původně nejspíš představovala gigantickou hlavu. Tom rozeznal nos, tam zase vyvalené oko a jinde ucho, které tu a tam vystupovaly ze záplavy rostlinstva a plazících se kořenů stromů. Hromadu kamenů přelezli a dalším průchodem lemovaným sochami jaguárů se dostali do podzemní chodby. Vzduch tady byl chladný a poněkud páchl plísní. Plamen pochodně se zamihotal. Stáli v kamenném tunelu, jehož stěny pokrýval vápenec a strop se ježil krápníky. Po vlhkých stěnách se to hemžilo hmyzem, který zmateně hledal úkryt před světlem. Tlustá zmije se stočila do esovitého tvaru, s hlasitým syčením pohupovala hlavou a varovala, že je připravena zaútočit. Obešli ji širokým obloukem a pokračovali dál. Dírami v kamenném stropě viděl Tom kymácející se koruny stromů, mezi nimiž tu a tam probleskly hvězdy. Venku vál vítr, který vířil zatuchlý vzduch i zde,-v podzemí starobylého mayského města. Minuli prastarý kamenný oltář, kolem něhož se povalovala spousta kostí, a ocitli se na konci tunelu. Přešli přes další prostranství plné rozbitých soch. I zde se v koberci rostlin a lián tu a tam objevila kamenná hlava, paže a nohy, jako by se v oceánu zeleně utápěla jakási monstra.

Náhle se ocitli na okraji široké průrvy, což znamenalo, že se dostali na opačný konec náhorní plošiny. Za roklí se na druhé straně rozkládalo kamenné moře černých horských vrcholků osvícených mdlým svitem hvězd. Borabay zapálil další svazek rákosu a téměř spálenou pochodeň hodil ze srázu dolů. Ještě několikrát zazářila a zmizela v temnotách. Vykročili po stezce lemující okraj útesu, pokračovali šikovně skrytou skalní rozsedlinou, jež na první pohled padala přímo dolů ze strmého srázu. Když soutěskou prošli, objevili cestičku, spíše příkré schodiště, směřující po úbočí stolové hory do propasti. Klikatila se po skále dolů jako stopa po dávném blesku a končila jakousi terasou nebo dokonce kamenným balkonem vydlážděným dokonale opracovanými kameny. Terasa byla vysekána ve skále, takže chráněná před pohledy shora. Na jedné straně se tyčily rozeklané srázy stolové hory Bílého Města, na druhé strmý útes končící kdesi v bezedné hlubině. Skála byla poseta stovkami temných otvorů vzájemně propojených strmými schodišti a stezkami.

„Pohřebiště,“ řekl prostě Borabay.

Vítr kolem nich hvízdal nocí, jeho poryvy přinášely až nepříjemně nasládlou vůni jakési rostliny. Sem žádné zvuky noční džungle nedolehly, tady slyšeli jen vytí větru. Bylo to strašidelné, tajuplné místo.

Panebože, napadlo Toma, když si pomyslím, že otec je někde tam v těch skalách…

Borabay je provedl temným průchodem ve skále a dál pokračovali vzhůru spirálovitým schodištěm vytesaným ve srázu. Skalní stěna posetá otvory hrobů připomínala včelí plástev. Schodiště procházelo kolem výklenků, v nichž bylo vidět kosti, sem tam lebku, na níž ještě držel chomáč vlasů, jinde se na ruce kostlivce zaleskl prsten. Mezi mumifiko-vanými mrtvolami se proháněl hmyz, myši a hadi. Všechnu tu havěť popuzovalo světlo pochodně, takže se stahovala do temnoty. V několika výklencích byli mrtví, kteří zemřeli docela nedávno. Odtud vystupoval zápach rozkladu, hemžení hmyzu a dalších živočichů tu bylo hlasitější než kdekoliv jinde. Minuli tělo, na němž se krčilo několik velkých krys, jež bez zábran hodovaly.

„Kolik takových hrobů otec vyloupil?“ zajímal se Philip.

„Jen jeden,“ odvětil Borabay, „ale ten nejbohatší.“

Některé dveře byly roztříštěné, jako by je vypáčili vykra-dači hrobů, nebo jimi otřáslo dávné zemětřesení. Náhle se Borabay zastavil a cosi zdvihl ze země. Mlčky předmět podal Tomovi. Ten s úžasem zíral na lesknoucí se křídlovou matici.

Schodiště se stáčelo a končilo zhruba v polovině srázu na skalní římse široké přibližně tři metry. Upoutaly je masivní kamenné dveře. Větší dosud neviděli. Mlčky hleděly na temnou záplavu horských vrcholků, nad níž se klenulo černé hvězdnaté nebe. Když Borabay u dveří přidržel planoucí svazek rákosu, všichni zůstali stát a upřeně se na ně zahleděli. Žádné ze vstupních dveří hrobů, které dosud míjeli, nebyly zdobené. Na těchto však byl vytesán nevelký reliéf připomínající mayské znaky. Borabay o krok ustoupil a pronesl cosi v domorodém jazyce. Znělo to jako krátká modlitba. Pak se otočil a zašeptal: „Otcův hrob.“

65

Kolem dlouhého stolu zasedací místnosti představenstva, umístěné vysoko nad ruchem Ženevy, seděli jako mumie důstojní prošedivělí pánové. Juliana Clyvea od nich dělila obrovská plocha leštěného dřeva, za nimi viděl prosklenou stěnou Ženevské jezero s gigantickým vodotryskem. Na tu dálku připomínal bílý rozvitý květ.

„Předpokládáme,“ prohlásil předseda představenstva, „že jste obdržel zálohu.“

Clyve přikývl. Milion dolarů. V dnešní době to sice není tak moc, pořád je to ale víc, než vydělává na Yale. Tihle pánové uzavřeli výhodný obchod a velice dobře to vědí. No nic. Dva miliony jsou jen za rukopis. Kromě toho budou muset zaplatit ještě za překlad. Jistě, najdou se i jiní, kteří jsou schopni překládat starou mayštinu, obtížný archaický dialekt, v němž je rukopis sepsán, však ovládá jedině on. Tedy – on a Sally. Podrobnosti o honoráři za překlad dosud nepro-bírali. Všechno hezky postupně.

„Pozvali jsme vás,“ pokračoval předseda představenstva, „protože se vyskytla určitá zvěst.“

Hovořili anglicky, Clyve se však rozhodl reagovat v němčině, již plynně ovládal. Hodlal je tak vyvést z konceptu. „Pokud to bude v mých silách, rád pomohu.“

Řada šedivců se nespokojeně zavlnila a předsedající nerušené pokračoval anglicky: „Ve Spojených státech působí farmaceutická společnost s názvem Lampe-Denison. Znáte ji?“

Clyve se rozhodl pokračovat v němčině. „Myslím, že ano. Je to jedna z velkých firem.“

Muž přikývl. „Povídá se, že má získat mayský lékařský kodex z devátého století, který obsahuje dva tisíce stran domorodých receptur.“

„Dva existovat nemohou, to je nemožné.“

„Přesně tak. Dva existovat nemohou. A přece se ta fáma vyskytla. V důsledku toho stoupla cena akcií Lampe za uplynulý týden o více než dvacet procent.“

Sedm prošedivělých mužů na Clyvea upřeně civělo a čekalo na odpověď. Clyve se zavrtěl, přehodil nohu přes nohu a pak je vystřídal. Na okamžik jím projel záchvěv strachu. Co když Broadbentovi ohledně kodexu uzavřeli jinou dohodu? Ale ne. Než Sally odjela, podrobně ho informovala o situaci, a od té doby jsou Broadbentovi v džungli, odříznuti od světa, takže žádné dohody uzavírat nemohli. Kodex je k dispozici bez jakýchkoliv problémů. A pokud jde o Sally, té se dá plně věřit, že svým závazkům dostojí. Je inteligentní, schopná a plně pod jeho vlivem. Pokrčil rameny. „Ta fáma je falešná. Kodexem disponuji já. Z Hondurasu poputuje přímo do mých rukou.“

V zasedací místnosti se rozhostilo ticho.

„Záměrně jsme se zdrželi vměšování do vašich záležitostí, profesore,“ pokračoval po chvilce předsedající. „Teď však máte náš milion dolarů. Proto si děláme starosti. Možná ta fáma není pravdivá. V pořádku. Rád bych však slyšel vysvětlení samotné existence této informace.“

„Pokud tím naznačujete, že jsem snad nebyl dostatečně opatrný, pak vás ujišťuji, že jsem o tom s nikým nehovořil.“

„S nikým?“

„Přirozeně s výjimkou mé kolegyně Sally Coloradové.“

„A ona?“

„Je hluboko v honduraské džungli. Dokonce bez možnosti mne kontaktovat. Jak by se mohla spojit s někým jiným? A mimoto je ztělesněná diskrétnost.“

Ticho kolem stolu vydrželo dobrou minutu. Kvůli tomu ho táhli až do Ženevy? To se Clyveovi nelíbilo. Ani trochu. Všechno se mu to nějak přestávalo líbit. Fackovacího panáka jim dělat nebude. Vstal. „Tyto řeči mě uráží,“ pronesl dotčeně. „Já svou část dohody splním, pánové, a víc vědět nepotřebujete. Kodex dostanete, vyplatíte mi druhý milion –a pak prodiskutujeme honorář za překlad.“

I tentokrát mu bylo odpovědí mlčení. „Honorář za překlad?“ zopakoval po něm předsedající.

„Pokud si to ovšem nehodláte přeložit sami.“ Tvářili se, jako by je nutil cucat citron. Banda idiotů, pomyslel si Cly-ve. Tyhle byznysmeny nesnášel. Nevzdělaní ignoranti, kteří svoji neukojitelnou touhu po mamonu maskují elegantní, drahou a na míru střiženou fasádou.

„Ve vašem zájmu, profesore, doufáme, že skutečně uděláte, co jste slíbil.“

„Nevyhrazujte mi.“

„To je slib, nikoliv výhrůžka.“

Clyve se zlehka uklonil. „Přeji vám příjemný den, pánové.“ Úsměvem na ně neplýtval.

66

Ode dne, kdy se Tom se dvěma bratry sešel před vraty otcova domu, uplynulo sedm týdnů, jim to však připadalo jako celá věčnost. Ale konečně se dostali k hrobu.

„Víte, jak to otevřít?“ vyzvídal Philip.

„Ne.“

„Otec na to ale musel přijít, když hrob kdysi vyloupil,“ namítl Vernon.

Borabay zasunul několik hořících pochodní do otvorů ve skalních stěnách a společně prohlédli dveře. Byly z masivního kamene, zasazené do rámu vytesaného v bílém vápenci skalního srázu. Nikde žádná klíčová dírka, nikde tlačítka, panely ani skryté páky. I v okolí hrobu zůstala skála v přirozeném stavu až na četné otvory vyvrtané po obou stranách dveří. Tom přes jednu přejel dlaní a ucítil závan chladného vzduchu. Nepochybně šlo o větrací šachty hrobu.

Na východě začínala obloha světlat nadcházejícím svítáním a oni stále ještě pátrali po okolí hrobu a zjišťovali, jak ho otevřít. Bušili do dveří, volali, kopali do nich, tlačili a zkoušeli všechno možné. Nic nezabíralo. Uplynula hodina a dveře zůstaly nepřekonatelnou překážkou.

Nakonec Tom prohlásil: „Tohle není k ničemu. Musíme to zkusit jinak.“

Vrátili se na nedalekou skalní římsu. Hvězdy se z oblohy vytratily a nebe nad horami bylo čím dál tím světlejší. Na chvíli je okouzlil fantastický výhled na rozeklané horské vrcholky, v sílícím světle bělavé a připomínající špičáky tyčící se z měkkého zeleného patra džungle. „Možná, že když si prohlédneme některé z těch rozbitých dveří,“ napadlo Toma, „zjistíme jak na to.“

Vraceli se stejnou cestou a u čtvrtého nebo pátého hrobu narazili na rozvalené dveře. Praskly uprostřed a jedna jejich část vypadla ven. Borabay zapálil další pochodeň, u dveří však zaváhal.

Otočil se k Philipovi. „Já zbabělec,“ podával mu pochodeň. „Ty odvážnější než já, bratříčku. Jdi ty.“

Philip Borabayovi stiskl rameno a vzal si od něj planoucí svazek rákosu. Vstoupil do útrob hrobu, následován Torném a Vernonem.

Vnitřní prostor měřil zhruba dva a půl krát tři metry. Na vyvýšené kamenné plošině uprostřed seděla vzpřímená mu-mie, nohy přitažené k bradě a paže složené v klíně. Dlouhé černé vlasy spletené do copu jí splývaly po zádech a vysušené rty odhalovaly zuby. Spodní čelist mumii poklesla, takže jí z úst vypadl jakýsi předmět. Když si ho Tom prohlédl zblízka, poznal kus nefritu opracovaného do tvaru motýlí kukly. Mumie držela v jedné ruce válec z lakovaného dřeva dlouhý asi půl metru a vyzdobený jemu neznámými znaky. Kolem sebe měla nashromážděné předměty, jaké se nebož-tíkům na poslední cestu zřejmě dávaly – terakotové sošky, rozbité hrnce a nějaké zdobené kamenné desky.

Tom poklekl a začal zkoumat, jak fungovaly dveře. V kamenné podlaze objevil drážku a do ní zasazené válečky z hlazeného kamene. Na těch dveře spočívaly. Válečky byly uvolněné, Tom tedy jeden zdvihl a podal Philipovi. Ten ho zamyšleně obracel v ruce.

„Mechanismus je to jednoduchý,“ odhadl po chvilce. „Začneš dveře posouvat a ony už se otevřou samy. Zásadní problém ovšem je, jak s tím posouváním začít?“

Zkoumali to ze všech stran, na žádné řešení však nepřišli. Venku je očekával Borabay s ustrašeným výrazem v obličeji.

„Co vy našli?“

„Nic,“ odpověděl po pravdě Philip.

Vernon vyšel s dřevěným válcem, který ještě před chvílí svírala v ruce mumie. „Co je tohle, Borabayi?“

„Klíč k onomu světu.“

Vernon se pousmál. „Zajímavé.“ Přenesl to nazpět k otcovu hrobu. „Hlavně je zvláštní, že se ta tyč přesně hodí do těchhle větracích otvorů.“ Strčil váleček do několika z nich. V jednom mu málem zůstal. „Z těch děr je cítit proudění vzduchu, všimli jste si toho?“ Postupoval od jednoho otvoru ke druhému a každý přejel dlaní, aby si proudění vzduchu ověřil. Nakonec zůstal stát. „Odsud to nefouká.“

Vsunul váleček dovnitř. Podařilo se mu zasunout ho jen asi do hloubky pětatřiceti centimetrů, zbylých patnáct trčelo ven. Vernon zdvihl těžký, ohlazený kámen.

„Máš přednost. Uhoď na konec.“

Philip si od něj vzal kámen. „Proč si myslíš, že to bude fungovat?“

„Prostě mě to napadlo, nic víc.“

Philip kámen zdvihl, rozkročil se, rozmáchl a důkladně udeřil do vyčuhujícího konce dřevěné válce. Ozvalo se tupé zadunění, předmět zmizel v otvoru a pak se rozhostilo ticho.

Nic se nedělo. Philip nahlédl do otvoru. Dřevěný kolík tam zajel a uvízl celý.

„Krucifix!“ rozkřikl se Philip, který už se přestával ovládat. Rozběl se ke dveřím hrobu a vztekle do nich kopl. „Otevři se, do hajzlu!“

Ozval se skřípavý zvuk, země se zachvěla a kamenné dveře se začaly odsouvat. Objevila se temná škvíra, která se postupně rozšiřovala, jak se dveře v drážce posunovaly po kamenných válečcích. Po chvilce se s hlasitým klapnutím zastavily.

Hrob byl otevřený.

Mlčky civěli do černého obdélníkového otvoru. Slunce se právě vyhouplo nad vzdálené hory a zalilo skály zlatavými paprsky, dopadaly však v příliš ostrém úhlu, než aby pronikly i do útrob hrobu. Ten zůstal zahalen naprostou tmou. Bratři stáli jako ochromení. Měli příliš nahnáno, než aby promluvili nebo dokonce zavolali. A pak ucítili, jak zevnitř vystupuje odporný zápach hniloby – pach smrti.

67

Marcus Aurelius Hauser vyčkával v příjemném ranním světle a prstem laskal tvrdou spoušť své útočné pušky Steyr AUG. Ta zbraň byla vedle jeho vlastního těla pravděpodobně předmět, který mu byl nejdůvěrněji znám. Bez ní se nikdy necítil ve své kůži. Kovová hlaveň zahřátá neustálými doteky mu připadala skoro jako živá a umělohmotná pažba vyleštěná za ta léta jeho dlaněmi byla hladká jako ženské stehno.

Hauser se usadil v pohodlné skalní rozsedlině poblíž stezky, která vedla ze srázu dolů. Ze svého stanoviště sice na Broadbentovy neviděl, věděl však, že tam jsou a že se musejí stejnou cestou vrátit. Udělali přesně to, v co doufal. Zavedli ho až ke hrobu starého Maxe. A nejen k jedinému hrobu, ale k celému pohřebišti. Neuvěřitelné. Nakonec by tuhle stezku také našel, ale mohlo mu to trvat dlouho.

Broadbentovi svůj úkol splnili. Posloužili účelu, pro který je nechal naživu. Teď už nebylo kam spěchat. Stejně ještě nebylo dost světlo a Hauser jim chtěl dopřát čas, aby se uklidnili, uvolnili a usoudili, že jsou v bezpečí. Kromě toho si chtěl celou operaci důkladně promyslet. Vietnam ho mimo jiné naučil jedné velmi důležité věci – trpělivosti. Právě proto vyhrál Vietkong válku – byl trpělivější.

Potěšené se rozhlédl po okolí. Pohřebiště bylo úchvatné. Snad tisícovka hrobů plných nejrůznějších historicky cenných předmětů. Strom obalený zralým ovocem, jen ho očesat. A kromě toho tu byly ještě další hodnotné starožitnosti: stély, sochy, reliéfy a další poklady samotného Bílého Města. A jako třešnička na dortu umělecké a starožitné předměty za půl miliardy dolarů v Broadbentově hrobě. Odveze kodex s některými lehčími a skladnějšími věcmi a z těch bude financovat další, důkladnější výpravu. Ano, ještě se vrátí. Bílé Město mu vydělá miliardy. Miliardy.

Hrábl do batůžku, nahmatal doutník, ale nakonec ho nechal ležet. Nebylo by vhodné, kdyby ucítili kouř.

Člověk musí umět něco obětovat.

68

Bratři stáli jako vrostlí do země a civěli do temného obdélníku zejícího ve skále. Nebyli schopni slova ani pohybu. Sekundy přecházely v minuty a zápach zkaženého vzduchu zvolna mizel. Ani jeden se nepohnul, aby vstoupil do nitra hrobu. Nikdo nechtěl vidět hrůzu, která tam čeká.

Náhle se odtamtud ozvalo zakašlání. Další. A zašoupání nohama. To už je ochromilo úplně. Napjatě vyčkávali.

Pak se zvuk nohou šourajících se po zemi ozval znovu. To už bylo Tomovi jasné, že otec je naživu. Vychází z hrobu. Tom dosud nebyl schopen se pohnout, jako sochy stáli i ostatní. Právě když napětí začínalo být nesnesitelné, začala se uprostřed černého obdélníku zhmotňovat přízračná tvář připomínající spíš strašidlo než člověka. Ozval se další šouravý krok a zjevení se ocitlo v příšeří vchodu. Další krok přenesl postavu do světla.

Z otce šla hrůza. Vrávoravě se před nimi zastavil a zamžikal. Byl úplně nahý, scvrklý, shrbený, špinavý a páchl jako tchoř. Živoucí nebožtík. Z nosu mu teklo, ústa měl dokořán otevřená jako šílenec, a když zamrkal, popotáhl a opět mrkl do ranního světla, bylo vidět, že jeho bezbarvé oči jsou prázdné a bez jakéhokoliv výrazu. Zjevně vůbec nechápal, co se děje.

Maxwell Broadbent.

Sekundy dál míjely jedna za druhou a oni stáli jako solné sloupy neschopni slova či pohybu.

Broadbent na ně civěl a v koutku oka mu to zaškubalo. Zamrkal a napřímil se. Zapadlé oči utopené v obrovských tmavých důlkách začaly těkat z jednoho obličeje na druhý. Pak se dlouze a hlasitě nadechl.

Ať se Tom snažil sebevíc, nedokázal se pohnout ani promluvit. Jen se díval, jak se otec opět o něco víc napřímil. Očima znovu zatékal po jejich tvářích a tentokrát už byl ten pohled přece jen poněkud pronikavější. Zakašlal, pohnul nepatrně rty, z úst mu však nevyšel ani hlásek. Zdvihl roztřesenou ruku a pak ze sebe konečně vypravil jakési zaskřípění. Všichni se předklonili, jak se mu snažili porozumět.

Broadbent si odkašlal, zachrchlal a udělal krok vpřed. Znovu se nadechl a konečně promluvil: „Proč vám to ksak-ru trvalo tak dlouho?“

Otázka zazněla tak burácivě, že se odrazila od útesů a ozvěnou se vrátila z hrobu. Kletba byla prolomena. Byl to opravdu jejich otec z masa a kostí. Tom společně s ostatními starce obejmul. Otec je pevně sevřel nejprve všechny najednou a pak jednoho po druhém. Paže měl překvapivě silné.

Trvalo hodně dlouho, než Maxwell Broadbent o krok ucouvl. Teprve nyní jako by opět nabyl své obvyklé velikosti. Ano, byl to on.

„Ježíšikriste,“ otřel si tvář. „Ježíši, Ježíšikriste.“

Všichni se na něj dívali a nevěděli, jak mají reagovat.

Zavrtěl velikou bílou hlavou. „Všemohoucí bože, jak já jsem rád, že jste tady! Kristepane, já musím smrdět. Jen se na mě podívejte. Jsem úplná špína. Nahý, umazaný, jednomu by se zvedl žaludek!“

„Ale vůbec ne,“ prohlásil Philip. „Tumáš, vezmi si tohle.“ A stáhl si košili.

„Díky, Philipe.“ Maxwell si košili navlékl a začal si ji neohrabanými prsty zapínat. „Kdo ti pere? Tahle košile už by to docela potřebovala.“ Pokusil se zasmát, ale vyšel z toho jen záchvat kašle.

Když si Philip začal rozepínat také kalhoty, Broadbent vztáhl mohutnou ruku. „Nehodlám svléknout vlastní syny donaha.“

„Táto…“

„Pohřbili mě nahého. Zvykl jsem si.“

Borabay hrábl do vaku z palmových listů a vylovil dlouhý kus zdobené látky. „Vezmi tohle.“

„Že bych se přeškolil na domorodce?“ Broadbent si látku nešikovně omotal kolem pasu. „Jak to uvazujete?“

Borabay mu pomohl bederní roušku zavázat v pase splétanou konopnou šňůrkou.

Stařec si uzlík utáhl a napřímil se. Mlčel a jeho synové rovněž nevěděli, co říci.

„Díkybohu, že jsi naživu,“ prolomil rozpačité ticho nakonec Vernon.

„Tím jsem si ze začátku nebyl tak docela jistý,“ prozradil Broadbent. „Chvíli jsem si tam uvnitř myslel, že jsem zemřel a přišel do pekla.“

„Co, ty? Že by starý ateista začal najednou věřit na peklo?“ užasl se Philip.

Otec na něj pohlédl, usmál se a zavrtěl hlavou. „Hodně se toho změnilo.“

„Neříkej mi, žes našel boha.“

Broadbent pokýval hlavou, plácl Philipa po rameni a pevně je stiskl. „Rád tě vidím, chlapče.“

Otočil se k Vernonovi. „A tebe taky, Vernone.“ Rozhlédl se kolem sebe a postupně utkvěl pohledem přimhouřených modrých očí na každém ze svých synů. „Tome, Vernone, Philipe, Borabayi…, jsem úplně naměkko.“ Pohladil jednoho po druhém po hlavě. „Dokázali jste to. Našli jste mě. Jídlo i voda už mi docházely. Nevydržel už bych déle jak den, nanejvýš dva. Dali jste mi druhou šanci. Sice si ji nezasloužím, ale neodmítnu ji. V tom tmavém hrobě jsem hodně přemýšlel…,“ odmlčel se.

Vzhlédl, upřel zrak přes purpurové moře hor do nazlátlé oblohy, narovnal se a zhluboka vtáhl do plic vzduch.

„Jsi v pořádku?“ staral se Vernon.

„Jestli myslíš rakovinu, tak ta tam pořád je, jen mě zatím úplně nedostala. Takové dva měsíce mi určitě ještě zbývají. Ta bestie se mi dostala i do mozku, ale s tím jsem vás ne-ztěžoval. Zatím to jde. Cítím se skvěle.“ Rozhlédl se kolem. „Měli bychom vypadnout.“

„To bohužel nebude tak jednoduché,“ zapochyboval Tom.

„Jak to?“

Tom pohlédl na bratry. „Máme problém jménem Hauser.“

„Hauser!“ Broadbent se zatvářil ohromeně.

Tom přikývl a pak otci dopodrobna vylíčil cesty, jež sem každého z nich přivedly.

„Hauser!“ opakoval pak Broadbent a upřeně se podíval na Philipa. „Ty ses spřáhl s tím parchantem?“

„Mrzí mě to,“ začal Philip. „Napadlo mě…“

„Napadlo tě, že bude vědět, kam jsem odešel. Je to moje chyba – tahle možnost mě měla napadnout. Hauser je bezohledný sadista. Kdysi málem zabil jednu dívku. Že jsem se s ním spojil, byla největší chyba, jakou jsem v životě udělal.“ Broadbent se svezl na skalní římsu a zavrtěl bílou hlavou s propadlými tvářemi. „To snad není možné, co jste všechno museli podstoupit, abyste se sem dostali. Bože, udělal jsem takovou chybu… No, byla poslední.“

„Ty náš otec,“ mávl Borabay odmítavě rukou.

Broadbent si odfrkl. „Výborný otec! Jak jsem vás mohl vehnat do takové komedie? V tu chvíli mi to připadalo jako bezvadný nápad. Nechápu, co mě posedlo. Byl jsem pitomý starý bastard.“

„My jsme taky nebyli zrovna tři synáčkové z učebnice,“ připomněl Philip.

„Čtyři synáčkové,“ opravil ho promptně Borabay.

„Nebo… neboje nás víc?“ Vernon povytáhl obočí.

Broadbent zavrtěl hlavou. „O nikom dalším nevím. Mám čtyři skvělé syny, jen jsem si to měl uvědomit dřív.“ Upřel modré oči na Vernona. „Jen ta bradka, Vernone… Kristepa-ne, kdy si konečně upravíš ten porost? Vypadáš jako moha-medán,“ hartusil.

„Ty taky nevypadáš, že bys šel právě od lazebníka,“ žertem namítl oslovený.

Broadbent se zasmál. „Zapomeň, co jsem řekl. Zvyk je železná košile. Klidně si tu bradku nech.“

Nastalo rozpačité ticho. Slunce zvolna stoupalo nad hory a světlo měnilo odstín z nazlátlé na bílou. Kolem proletělo hejno švitořících ptáků, kteří jako na povel kličkovali, až jim posléze zmizeli z očí.

Tom se otočil k Borabayovi. „Potřebujeme naplánovat, kudy zmizíme.“

„Ano, bratře. Už o tom přemýšlet. Počkat tu do tmy. Pak se vrátit zpátky.“ Vzhlédl k vymetené obloze. „Dnes v noci pršet, na nás nebude tolik vidět.“

„A co Hauser?“ zeptal se Broadbent.

„Hledá hrob v Bílém Městě. Zatím ho nenapadnout pátrat po skalách. Myslím, že my kolem něj proklouznout. On neví, že my tu.“

Broadbent se rozhlédl po synech. „Náhodou nějaké jídlo s sebou nemáte? To, co mi tu nechali, by snad neservírovali ani v restauraci třetí třídy.“

Borabay z přenosného vaku vybalil jídlo a začal je před otcem rozkládat. Broadbent se na poněkud vratkých nohou přišoural blíž. „Panebože, čerstvé ovoce.“ Sáhl po mangu, a když se do něj zakousl, vytrysklá šťáva mu potřísnila košili. „Chutná božsky.“ Nacpal si celý plod do úst, vzal si další a pak do sebe hodil ještě dva kousky ovoce curwa a pár uzených plátků z leguána.

„Borabayi, ty by sis mohl otevřít restauraci.“

Tom se díval, jak otec s chutí jí. Pořád ještě nemohl uvěřit, že je naživu. Bylo v tom cosi neskutečného: jako by se všechno změnilo a přitom všechno zůstalo při starém.

Broadbent dojedl, opřel se o skalní stěnu a zahleděl se přes hory do dáli.

„Táto,“ ozval se Philip, „když ti to nebude vadit, mohl bys nám říct, co se v tom hrobě vlastně stalo?“

„Povím ti, jak to bylo. Uspořádali jsme obrovskou smuteční slavnost. O tom už vám Borabay určitě vypravoval. Pak jsem vypil ten Cahův pekelný nápoj. Dál nevím nic, a když jsem se začal probouzet, byla kolem mě tma jako v ranci. Jako správný ateista jsem byl vždycky přesvědčen, že smrtí veškeré vědomí končí. Jenže najednou jsem byl plně při vědomí, a přitom jsem si byl jist, že jsem mrtev. Nikdy jsem nezažil takovou hrůzu. A když jsem pak v naprosté panice začal tápat tmou, najednou mě napadlo: Nejen že jsem mrtvý, ale jsem v pekle!“

„Ale doopravdy jsi tomu přece věřit nemohl,“ namítl pro jistotu Philip.

Zavrtěl hlavou. „Věřil jsem tomu na sto procent. Nemáš tušení, jak vyděšený jsem byl. Vyl jsem a řval jako duše v očistci. Prosil jsem boha, modlil se na kolenou, kál se nahlas, přísahal jsem, že už budu slušný člověk, jestli mi dá ještě jednu šanci. Připadal jsem si jako jeden z těch chudáků v Michelangelově Posledním soudu, který s řevem prosí o odpuštění, když ho démoni vlečou do ohně.

Když mě všechno to řvaní a sebelítost unavily, přicházel jsem zase k rozumu. Tápal jsem a lezl, až mi došlo, že jsem v hrobě. Konečně mi svitlo, že vůbec nejsem mrtvý – ale že mě Cah pohřbil zaživa. Nikdy mi neodpustil, co jsem provedl jeho otci. Mělo mě to napadnout. Cah mi vždycky připadal jako prohnaný starý lišák. Potom jsem našel jídlo a vodu a pochopil, že mě čeká hodně dlouhé utrpení. Celé jsem to s lehkým srdcem naplánoval jen proto, abych vás tři vyhe-coval. Najednou ale na vašem úspěchu závisel můj život.“

„S lehkým srdcem?“ zopakoval po něm skepticky Philip.

„Chtěl jsem vás vyvést z míry natolik, abyste své životy využili k něčemu důležitějšímu. Nedošlo mi, že to důležitého děláte tím, že žijete život, jaký chcete vy sami. Neměl jsem právo vás soudit!“ Odmlčel se, odkašlal si a zavrtěl hlavou. „A najednou jsem tu byl zavřený se vším, co jsem považoval za svůj poklad, za své celoživotní dílo, a k čemu mi bylo? K ničemu. Najednou to neznamenalo vůbec nic. V té tmě jsem se na něj ani nemohl dívat. Tohle pohřbení zaživa mě probralo. Uvědomil jsem si, že se na celý svůj život dívám s odporem. Byl jsem špatný otec, špatný manžel, byl jsem hamižný, sobecký… a potom jsem se přistihl, že se modlím.“

„Ne,“ žasl Philip.

Broadbent přikývl. „Co jiného mi zbývalo? A pak jsem uslyšel hlasy, ránu, rachot a nakonec mě oslnilo světlo a v něm jste se objevili vy všichni! Mé modlitby byly vyslyšeny.“

„Chceš tím říct,“ ujišťoval se Philip, „žes našel víru? Že jsi věřící?“

„To si piš, že jsem našel víru!“ Maxwell Broadbent zmlkl a pohlédl do kraje nekonečných hor a džunglí rozkládajícího se pod nimi. Zavrtěl se a odkašlal si. „Zvláštní je, že si připadám, jako bych zemřel a znovu se narodil.“

69

Ze svého úkrytu slyšel Hauser šum hlasů, který k němu nahoru přinášely poryvy větru. Jednotlivým slovům sice nerozuměl, ale přesně věděl, co se tam děje: všichni se skvěle baví při vykrádání tatíčkova hrobu. Nepochyboval, že skladnější věci mají v úmyslu odnést ihned, včetně kodexu. Ta Coloradová zná jeho cenu. Po tom půjdou nejdřív.

Hauser v duchu probíral výčet dalších cenností, které jsou v hrobě uloženy. Značná část sbírky Maxwella Broadben-ta, včetně těch nejcennějších věcí, je přenosná. Měly by tam být nějaké vzácné broušené drahokamy ze staré Indie, velká kolekce zlatých artefaktů z kultur starých Inků a Aztéků – většina je jich malá stejně jako zlaté mince ze starověkého Řecka. Dvě mimořádně cenné bronzové sošky z dob starých Etrusků, každá zhruba pětadvacet centimetrů vysoká, dohromady nemají ani dvacet kilo. Tohle všechno odnese jediný muž. A celková hodnota? Deset až dvacet milionů.

Právě tak by mohli vzít i Lippiho a Moneta. Oba obrazy jsou poměrně malé – Lippi nějakých sedmdesát krát pětačtyřicet centimetrů, Monet devadesát krát pětašedesát. Zabaleny jsou bez rámů. Lippi na sádrovaném dřevě váží pět kilo, Monet necelá čtyři. Bedny, ve kterých byla díla transportována, nemají jedna víc než patnáct kilo. Obě by se daly svázat k sobě, upevnit na rám ve stylu krosny a může je nést jediný člověk. Hodnota – zhruba sto milionů.

Pochopitelně je tam řada cenností, které neodnesou. Pon-tormo, za nějakých třicet, možná čtyřicet milionů, je příliš velký. Zrovna tak Bronzino. Mayské stély a bronzové plastiky jsou zase moc těžké. Docela dobře se přenesou oba obrazy od Braqua. Ten menší patří k jeho nejranějším kubistickým mistrovským dílům a mohl by hodit pět, možná i deset milionů. Bronzová socha chlapce z pozdního římského císařství váží pětačtyřicet kilogramů. Ta bude na odnesení příliš těžká. Kambodžské chrámové sochy z kamene, dvě bronzové urny z počátků starověké Číny, nějaké mayské vykládané tyrkysové plakety… Max měl dobrý vkus a šel po kvalitě, nikoliv po množství. Za ta léta mu rukama prošla spousta uměleckých předmětů, pro sebe si však nechal jen zlomek.

Ano, uvažoval Hauser, ti čtyři by mohli vynést umělecké předměty za nějakých dvě stě milionů dolarů. To je téměř poloviční hodnota celé sbírky.

Zavrtěl se a protáhl si nohy, do kterých ho pomalu začínala chytat křeč. Slunce stálo poměrně vysoko a docela připalovalo. Pohlédl na hodinky. Za pět minut deset. Rozhodl se, že úkryt opustí přesně v deset hodin. Na čase tu sice nijak zvlášť nezáleželo, jemu však dodržování disciplíny přinášelo potěšení. Pomyslel si, že je to spíš životní filozofie než cokoliv jiného. Vstal, protáhl se a několikrát se zhluboka nadechl. Rychle zkontroloval útočnou pušku. Jako obvykle byla v dokonalém stavu a připravená k okamžitému použití. Uhladil si vlasy, zkontroloval si nehty a kůžičku kolem nich. Pod jedním se objevil půlměsíček špíny. Špičkou pilníku na nehty ho okamžitě odstranil. Pak se zahleděl na hřbety rukou. Byly bílé, hladké, bez chlupů a žíly na nich vystupovaly jen nepatrně. Každý by je odhadl na ruce tři-cátníka, nikoliv šedesátiletého chlapíka. O ruce se vždycky dobře staral. Slunce se odrazilo v celé sadě těžkých zlatých a diamantových prstenů. Pětkrát střídavě zatnul a rozevřel pěsti, uhladil záhyby na khaki kalhotách, protáhl se v kotnících, pětkrát zakroutil krkem, aby si protáhl páteř, doširoka rozpřáhl paže a znovu se nadechl. Výdech. Nádech. Zkontroloval si neposkvrněnou sněhobílou košili. Tahle operace bude úspěšná, pokud bude košile bez poskvrnky i na konci. Udržet si v džungli čisté šaty je opravdové umění. Přehodil si pušku přes rameno a vykročil po stezce dolů.

70

Bratři odpočívali s otcem ve stínu skalní římsy stranou od hrobky. Většinu jídla už snědli a nyní dal Tom kolovat polní láhev s vodou. Tolik by toho chtěl otci říci a nepochyboval, že bratři to cítí stejně, jenže po počátečním přívalu slov najednou zmlkli. Být pohromadě pro tuto chvíli stačilo. Láhev oběhla dokola, každý si s hlasitým zaklokotáním zavdal a skončila opět u Toma. Ten zašrouboval víčko a zastrčil ji do nevelkého vaku.

„Takže Marcus Hauser je tady a snaží se vyloupit můj hrob.“ Maxwell Broadbent zavrtěl hlavou. „To je svět.“

„Je mi to líto,“ řekl Philip.

„Je to moje chyba,“ prohlásil Broadbent. „A už žádné omluvy. Všechno je to moje vina.“

Tak tohle je opravdová novinka, napadlo Toma. Maxwell Broadbent přiznává, že udělal něco špatně. Na první pohled je to sice pořád ten nabručený stařec, ale změnil se. Rozhodně se změnil.

„Momentálně jde o jediné: aby se všichni moji synové odsud dostali živí. Já bych vás jen zdržoval. Necháte mě tady a já už se o sebe postarám. Pana Hausera přivítám tak, že si to bude pamatovat po zbytek života.“

„Cože?“ vyjel Philip. „Po tom všem, co jsme zkusili, abychom tě zachránili?“ Vypadal, že je opravdu rozčilený.

„Ale no tak. Za měsíc, nanejvýš za dva budu mrtvý tak jako tak. Nechte mě si to s Hauserem vyřídit. Vy mezitím zmizíte.“

Philip navztekaně vstal. „Táto, my jsme neurazili takovouhle cestu jenom proto, abychom tě nakonec předhodili Hau-serovi.“

„Já si nezasloužím, abyste kvůli mně riskovali životy.“

„Bez tebe nejít,“ přidal se Borabay. „Vítr vane od východu, v noci bouře. My tu do setmění, přes most přejít za bouře.“ Vážně si přikyvoval hlavou.

Broadbent zhluboka vydechl a otřel si tvář.

Philip si odkašlal. „Táto?“

„Ano, chlapče?“

„Nerad začínám s nežádoucím tématem, ale co uděláme s těmi věcmi v hrobce?“

Tom si okamžitě vzpomněl na kodex. Ten musí přinést. Ne kvůli sobě, jako kvůli Sally a světu vůbec.

Broadbent chvíli upřeně civěl do země, než promluvil. „O tom jsem nepřemýšlel. Prostě mi to najednou nepřipadá důležité. Jsem ale rád, žes na to vzpomněl, Philipe. Myslím, že můžeme odnést Lippiho a všechno to, co se dá snadno přenášet. Pár věcí před tím hrabivým parchantem zachráníme. Rval bych si vlasy, že mu zůstane většina, ale nejspíš se s tím nedá nic dělat.“

„Až se odsud dostaneme, uvědomíme FBI, Interpol…“

„To všechno Hauser zvládne, Philipe, a ty to víš zrovna tak dobře jako já. To mi něco připomíná. Na těch bednách v hrobce bylo něco divného. Pořád jsem na to myslel. Sice polezu zpátky hrozně nerad, ale na něco se musím podívat.“

„Já ti pomůžu,“ prohlásil Philip a vyskočil.

„Ne. Půjdu tam sám. Borabayi, dej mi světlo.“

Borabay zapálil svazek rákosu a podal ho otci.

Stařec zmizel v tmavém otvoru a Tom za chvilku viděl jen žlutavou zář pohybující se hrobkou mezi bednami a krabicemi. Otcův hlas zaduněl: „Bůhví, proč pro mě kdysi byly všechny tyhle mizerné krámy tak důležité.“

Světlo se vzdálilo ještě hlouběji do tmy a pak zmizelo.

Philip vstal a začal přecházet dokola. Protáhl si nohy, zapálil dýmku, posadil se a prohlásil: „Nechci ani pomyslet na to, že se Hauser dotkne Lippiho.“

Vzápětí k nim dolehl chladný uštěpačný hlas.

„Nevolal mě někdo?“

71

Hauser mluvil naprosto klidně, zbraň však držel namířenou a připravenou, jen zmáčknout spoušť. Bratři k němu otočili hlavu. V jejich očích se zračila hrůza.

„Neobtěžujte se vstáváním. Raději se vůbec nehýbejte. Mrkat můžete.“ Hauser se odmlčel. „Philipe, rád tě vidím. Od chvíle, co ke mně do kanceláře před dvěma měsíci přišel nafoukaný hovňous se směšnou fajfkou, jsi urazil opravdu pořádný kus cesty.“

Hauser udělal krůček kupředu. Stále byl však ve střehu, připraven smést je jedinou dávkou. „Je od vás laskavé, že jste mě dovedli ke hrobce. A dokonce jste mi ji otevřeli! Nesmírně milé. Teď mě pozorně poslouchejte. Pokud se budete chovat podle mých pokynů, nikomu se nic nestane.“

Hauser se odmlčel a pozorně si prohlížel tváře všech čtyř mužů před sebou. Nikdo nepanikařil, nikdo se však ani nechystal hrát si na hrdinu. Rozumní lidé. Potom tak příjemně, jak jen to dokázal, řekl: „Povězte někdo tomu indiánovi, že by měl odložit luk a šípy. Pomalu a klidně – žádné prudké pohyby, prosím.“

Borabay si sundal z ramene toulec i luk a obojí mu hodil pod nohy.

„Indiánek nám tedy rozumí anglicky. No výborně. Teď vás požádám, abyste jeden po druhém vytáhli mačetu a odložili ji. Ty první, Philipe. A zůstaň sedět.“

Philip odhodil mačetu.

„Vernone?“

Vernon učinil totéž, stejně se zachoval i Tom.

„Dojdi pro vaše zavazadla, Philipe, a přines je sem. A hezky klidně.“ Pokyn Hauser doprovodil nepatrným pohybem hlavně útočné pušky.

Philip posbíral vaky a složil mu je k nohám.

„Vynikající! Za další hezky vyprázdníme kapsy. Obraťte je naruby a nechtěje tak. Všechno vysypte před sebe na zem.“

Uposlechli. Hausera jen překvapilo, že ještě nejsou napakovaní poklady z hrobky, jak předpokládal.

„Vstanete. Všichni najednou, společně a pomaloučku. Tak je to správně! Ustoupíte dozadu a budete přitom pohybovat jen nohama od kolen dolů, půjdete malými krůčky, ruce necháte úplně v klidu… couváme, couváme! Držte se hezky v hloučku, tak, to je ono. Pomalu.“

Zatímco se směšně šourali pozpátku, Hauser postupoval vpřed. Instinktivně se shlukli, jak to lidé – a zejména rodinní příslušníci – v nebezpečí dělají, pokud na ně někdo míří. Neviděl to poprvé a věděl, že takhle bude všechno snazší.

„Všechno je v naprostém pořádku,“ promluvil klidně. „Nechci nikomu ublížit. Jediné, co chci, je obsah Maxova hrobu. Jsem profesionál a jako většině profesionálů se mi zabíjení hnusí.“ Výborně. Prstem přejel po plynulé křivce umělohmotné spouště a když narazil na přepínač režimu střelby, začal jej zvolna přesouvat dozadu do polohy pro střelbu nepřerušovanou dávkou. Všichni jsou na jednom místě a nemohou nic dělat. Jako by už byli mrtví.

„Nikomu se nic nestane.“ Nemohl si odpustit ještě dovětek: „Nikdo nic neučiti.“ A pak stiskl spoušť. Ucítil ten sotva znatelný propad, který u své zbraně tak dobře znal. To zeslabení odporu spouště přicházelo zlomeček sekundy předtím, než zbraň spustila. Současně však Hauser koutkem oka spatřil jakýsi prudký pohyb a vzápětí se mu před očima roztančily exploze jisker a plamínků. To už ale padal. Začal kolem sebe zuřivě pálit, střely se mnohonásobnou ozvěnou odrážely od skalní stěny, a než ztěžka dopadl na kamenitou zem, s úděsem zahlédl, co ho srazilo.

Vylezlo to z hrobky. Polonahé stvoření mělo obličej bílý jako zombie, oči zapadlé, páchlo rozkladem, kostnaté údy zasedlé a vyzáblé jako smrtka, v jedné ruce hořící pochodeň, kterou ho právě udeřilo, a pořád se k němu přibližovalo s rozšklebenými řvoucími ústy plnými zahnědlých zubů.

Duch samotného Maxwella Broadbenta!

72

Když Hauser dopadl na zem, překulil se, ale zbraň z rukou nepustil. Zkroutil se ve snaze opět zaujmout pozici příhodnou k palbě, bylo však pozdě. Příšerný přízrak v podobě Maxwella Broadbenta na něj s řevem padl a začal ho bušit a švihat přes obličej hořící pochodní. Kolem se rozletěl roj jisker a pak Hauser ucítil zápach spálených vlasů. V jedné ruce svíral zbraň, druhou se pokoušel vykrýt údery. Dokud mu útočník chtěl planoucím rákosovým svazkem vyšlehnout oči, střílet se nedalo. Nakonec se mu podařilo vykroutit a naslepo vypálit z polohy vleže na zádech. Divoce kolem sebe mával zbraní, aby pokryl palbou co největší prostor, a doufal, že něco zasáhne. Strašidlo však jako by se vypařilo.

Přestal střílet a vrávoravě se posadil. Obličej a pravé oko měl jako v ohni. Rychle z batůžku vylovil polní láhev a polil si tvář.

Teprve potom to začalo pořádně bolet!

Znovu si vybavil příšeru, co vylezla z hrobu. Opravdu by to mohl být duchl S bolestí a námahou otevřel pravé oko. Když kolem něj opatrně a jemně zapátral špičkou prstu, zjistil, že porušené je pouze obočí a víčko. Rohovka byla netknutá a o zrak nepřišel. Nalil si tedy trochu vody na kapesník, vyždímal ho a přiložil na obličej.

Co se to ksakru stalo? Hauser, který vždy čekal nečekané, nebyl v životě víc šokován. On tu tvář znal. Poznal ji i po těch čtyřiceti letech. Znal každý její detail, výraz a každou sebemenší mimiku. Nebylo pochyb – z toho hrobu se na něj jako řvoucí anděl smrti vyřítil sám Broadbent. Broadbent, který měl být po smrti a pohřbený. Bílý jako křída, s rozcuchanými vlasy a vousy, vyzáblý jako kostlivec a divoký jako lovec lebek.

Hauser vztekle zaklel. O čem tu vůbec přemýšlí? Broadbent je naživu a právě mu uniká. V náhlém záchvatu zuřivosti zatřepal hlavou ve snaze vzpamatovat se. Co to s ním ksakru je? Nechal se na chvilku vyřadit z boje, a zatímco tu dřepí, dopřál jim nejméně tříminutový náskok.

Rychle si hodil pušku přes rameno, vstal, udělal krok vpřed a strnul.

Na zemi uviděl krev – nepřehlédnutelnou skvrnu. O kus dál další slušný stříkanec. V tu chvíli ucítil, jak se mu do duše navrací klid. Broadbentův duch krvácí. Podařilo se mu ho tedy zasáhnout a možná i někoho dalšího. Ani pouhé škrábnutí ze Steyru AUG není žádná legrace. Rychle skvrny zhodnotil. Stačilo mu zamyslet se nad tím, odkud střílel, kde je krev a kolik jí je.

To zranění nebude lehké. Výhody má tedy pořád na své straně.

Pohlédl vzhůru a rozběhl se po kamenném schodišti za nimi. Schody bral po dvou bez ohledu na nebezpečí. Dostane se jim na stopu, vypátrá je a zabije.

73

Vyběhli po vytesaném skalním schodišti tak rychle, že už byli nahoře a ze vzdálených hor ještě zněla ozvěna výstřelů. Dostali se na stezku vedoucí po horním okraji srázu a sprintem vyrazili k zeleným stěnám lián a popínavých rostlin, které pokrývaly rozvaliny Bílého Města. Teprve když se dostali do stínu, jenž skýtal zdání bezpečí, všiml si Tom, že otec klopýtá. Po noze mu stékaly praménky krve.

„Počkejte! Táta to schytal!“

„To nic není.“ Stařec znovu klopýtl a zachroptěl.

U zdi se všichni zastavili.

„Nechte mě tady!“ zařval otec.

Tom ho ignoroval a začal vyšetřovat ránu. Otřel krev a lokalizoval vstřelový a výstřelový otvor. Střela vnikla do těla v pravé části podbřišku, prošla šikmo a vyšla zády, kde podle všeho těsně minula ledvinu. Zatím nebylo možné určit, zda byla zasažena i dutina břišní. Tuto možnost Tom ponechal stranou a celou postiženou oblast prohmatal. Otec zasténal. Rána byla ošklivá a zraněný ztrácel krev, alespoň však nebyly porušeny tepny ani silné žíly.

„Pospěšte si!“ vykřikl Borabay.

Tom si svlékl košili a jediným prudkým škubnutím z ní urval pruh látky a pak ještě další. Co možná nejdůkladněji je otci ovinul přes podbřišek ve snaze zastavit krvácení.

„Chyť se mě kolem ramen,“ poručil.

„Vezmu ho z druhé strany,“ nabídl se Vernon.

Tom cítil, jak se kolem něj ovinula kostnatá paže, tvrdá jako ocelové lano. Sklonil se, aby na sebe vzal část otcovy váhy. To už cítil, jak mu po noze stéká otcova horká krev.

„Jdeme.“

„Uff,“ zafuněl starý Broadbent, a když vykročili, mírně zavrávoral.

Těžkopádným poklusem pokračovali podél zdi a hledali otvor. Borabay se vrhl jako první do liánami zarostlého průchodu a za chvilku už všichni klopýtali přes nádvoří do dalšího otvoru ve zdi a podél zborceného sloupořadí. Díky tomu, že ho z jedné strany podepíral Tom a z druhé Vernon, se Maxwell Broadbent pohyboval poměrně rychle, ačkoliv přitom funěl a sykal bolestí.

Borabay zamířil do nejhustěji zarostlé a nejtemnější části pobořeného města. Probíhali tmavými sloupořadími a zpola zborcenými sklepeními, kde mohutné kořeny prorážely klenuté stropy. Zatímco prchali, myslel Tom na kodex a na všechny věci, které tam zůstaly.

Jak postupovali, střídali se v pomoci otci. Proběhli celou sérií zšeřelých tunelů, kde je Borabay vedl co největšími oklikami, aby setřásli pronásledovatele. Místy se jinými chodbami i kousek vraceli a pak zase ostře měnili směr jako unikající zvěř. Dorazili do hájku obřích stromů obklopeného ze dvou stran masivními kamennými zdmi, kam pronikalo sporé nazelenalé světlo. V hájku se jako strážcové tyčily kamenné stély poseté mayskými znaky.

Tom zaslechl otcův přerývaný dech a tlumené zaklení.

„Já vím, že to bolí.“

„Se mnou si nedělej starosti.“

Klusali dalších zhruba dvacet minut a dostali se do míst, kde byla džungle neskutečně bujná a hustá. Liány a popínavé rostliny tu stromy zcela obrůstaly a propůjčovaly jim vzhled obrovitých zelených duchů. Nad korunou každého ze zpola udušených stromů se jako rozježené vlasy vypínaly k obloze výhonky pnoucích rostlin, které se snažily najít další oporu. Všude visely těžké, omamně vonící květy a bez ustání bylo slyšet kapání vody.

Borabay se na okamžik zastavil a rozhlížel se kolem sebe. „Tudy,“ řekl vzápětí a ukázal do nejhustěji zarostlých míst.

„Ale jak?“ Philip upíral pohled do neproniknutelné stěny zeleně.

Borabay se svezl na kolena a vplížil se do úzké mezery. Ostatní jej napodobili, jen Max přitom chrčel bolestí. Tom si všiml, že pod spletí lián se skrývá síť zvířecích stezek připomínajících tunely, které vedly bujným pralesním podrostem všemi směry. Plazili se tam, kde byl podrost nejhustší, postupovali chodbičkami, které vytvořila zvířata. Byla tu tma a vlhko. Připadalo jim, že plížení trvá celou věčnost, nemohlo však být delší než dvacet minut. Překonali nepřehledný labyrint vzájemně propojených stezek a ocitli se na volném prostranství. Byla to vlastně jakási jeskyně uprostřed vegetace pod stromem, který už liány udusily a jehož spodní větve tvořily neprostupnou klenbu.

„Tady počkat do večera,“ prohlásil Borabay.

Broadbent se s hlasitým zasténáním ztěžka opřel o kmen. Tom k otci klekl, odmotal z něj krví prosáklé obvazy a zkontroloval ránu. Bylo to ošklivé. Pak vedle něj poklekl Borabay a vzápětí odkudsi vylovil chomáče nějakého listí, které narval během útěku, rozmačkal je v dlaních a udělal z něj dva obklady.

„K čemu to je?“ zašeptal Tom.

„Zastavit krvácení, tišit bolest.“

Obklady přiložili na vstřel i výstřel. Vernon obětoval košili, kterou Tom roztrhal na pruhy a těmi obklady přivázali.

„Uff,“ hekl Broadbent.

„Promiň, táto.“

„Přestaňte konečně s tím omlouváním. Chci si heknout a nemuset přitom pořád poslouchat vaše omluvy.“

Pak se ozval Philip: „Táto, tam dole jsi nám zachránil život.“

„O který jsem vás předtím málem připravil.“

„Kdybys po Hauserovi neskočil, byli bychom mrtví.“

„Hříchy nezralého mládí.“ Maxwell přimhouřil oko.

Borabay přidřepl na paty a rozhlédl se po přítomných. „Já teď odejít. Za půl hodiny zpátky. Když ne, vy počkat do večera, než pršet, a pak přejít most beze mě. Jasné?“

„Kam jdeš?“ chtěl vědět Vernon.

„Vyřídit Hausera.“

Vyskočil a zmizel.

Tom zaváhal. Pokud se má vrátit pro kodex, pak teď, nebo nikdy.

„Taky si ještě musím něco zařídit.“

„Cože?“ Philip s Vernonem se na něj nevěřícně podívali.

Tom zavrtěl hlavou. Nebyl čas, aby něco vysvětloval. A možná, že by to ani nedokázal. „Nečekejte na mě. Sejdeme se večer u mostu, až začne pršet.“

„Nezbláznil ses, Tome?“ zabručel Max.

Neodpověděl, otočil se a džungle ho pohltila.

Po dvaceti minutách se vyplížil z labyrintu popínavých rostlin. Vztyčil se, aby si stanovil další směr postupu. Pohřebiště leží na východě, tím si byl jistý. Zároveň si uvědomil, že tak blízko rovníku bude pozdě dopoledne slunce ještě na východní části oblohy. To mu k základnímu určení směru postačilo. O rozhodnutí, které právě učinil, se mu zrovna přemýšlet nechtělo. Nechtěl zvažovat, zda bylo správné opustit bratry i otce, zda to není hotové šílenství či přinejmenším příliš nebezpečný podnik. Nemá cenu to rozebírat. On ten kodex prostě dostat musí.

Vyrazil na východ.

Hauser pozorně sledoval půdu před sebou a četl v ní jako v otevřené knize. Tady viděl lusk vtlačený do hlíny, tady rozšlápnutý stonek trávy, jinde rosu setřenou z listu. Stopovat se naučil ve Vietnamu a teď mu každý detail přesně udával směr, kterým Broadbentovi unikají. Jako kdyby za sebou sypali zrnka rýže nebo táhli zlatou nit. Jejich stopu sledoval rychle, ale systematicky, pušku stále připravenou k palbě. Nyní se cítil lépe. Poněkud se uvolnil, ačkoliv do úplného duševního klidu měl ještě daleko. Lov Hauser vždycky považoval za nesmírně podmanivou činnost. A zejména lovu dvounožců se nic nevyrovnalo. Byla to ta nejnebezpečnější zvěř.

Jeho neschopní vojáci pořád ještě na opačném konci města kopou a vyhazují do povětří jednu zříceninu za druhou. V pořádku. Alespoň se zabaví. Stopování s cílem zabít Broadbenta a jeho syny je práce pro osamělého lovce, který klouže džunglí jako neviditelný stín, ne pro hlučnou bandu tupých, nemyslících žoldáků. Hauser věděl, že je ve výhodě. Broadbentovi nejsou ozbrojeni a před sebou mají most. Je jen otázka času, než se jim dostane na kobylku.

Až s nimi skončí, v klidu vybere hrobku, odnese kodex a snadno přenosné umělecké předměty, zbytek ponechá na později. Teď, když Skibu tak pěkně zatlačil ke zdi, nebude těžké vyždímat z něj víc než padesát milionů. Nejvhodnější bude vybudovat si operační základnu ve Švýcarsku. Tak to dělával i starý Broadbent. Starožitnosti pochybného původu prostě propral přes Švýcarsko s tím, že pocházejí ze „staré švýcarské sbírky“. Mistrovská díla nelze prodat na volném trhu. Na to jsou příliš slavná a je všeobecně známo, že jejich vlastníkem je Broadbent. Lze je však v tichosti umístit tu tam, tu onam. Vždycky se najde nějaký saůdskoarabský šejk, japonský průmyslník nebo americký miliardář, který chce mít krásný obraz a je mu vcelku jedno, odkud vlastně pochází.

Hauser pustil příjemné fantazírování z hlavy a soustředil se na stopy. Tady je zase z listu setřená rosa a tamhle v půdě kapka krve. Sledoval stopu až do rozbořeného sloupořadí, kde rozsvítil baterku. Mech seškrábnutý z kamene, otisk nohy v měkké hlíně – po těchhle stopách může jít každý idiot.

Postupoval po stopách tak rychle, jak mohl, neboli, jak kdysi říkávali, tlačil na stopu. Když došel do rozlehlého pralesa, spatřil jasný důkaz, že tudy prošli –zetlelé listí, které při bezhlavém úprku rozvířili.

Tak tímhle ho podcenili. Přikrčil se a pozorně si prohlédl půdu před sebou. Amatérismus. Každý partyzán od Vietkon-gu by se potrhal smíchy. Uviděl ohnutý stromek a smyčku z liány skrytou pod listím. Opatrně ustoupil, zdvihl větev, která ležela opodál, a švihl jí po liáně.

Ozvalo se lupnutí, stromek se švihem napřímil a smyčka povolila. Pak Hauser ucítil závan vzduchu a jakési škubnutí nohavicí. Sjel pohledem dolů. Do volné části nohavice se zapíchla nevelká šipka, z jejíhož ohněm opáleného konce odkapávala tmavá tekutina.

Ten otrávený šíp jej minul o pár milimetrů.

Několik minut se ani nepohnul. Soustředěným pohledem propátral každičký kousek země před sebou, každý strom, každou větev. Když se uklidnil a usoudil, že další past nehrozí, předklonil se, aby šíp vytrhl z nohavice. Opět se zarazil, zase na poslední chvíli. Po stranách šípu trčely dva téměř neviditelné hroty. I ty byly namočené v jedu a zrnily by prst nešťastníka, který by se pokusil šíp vytrhnout.

Shýbl se tedy pro větvičku a šipku z nohavice jednoduše vyklepl.

Velmi chytré. Tři pasti v jedné. Jednoduché a účinné. Tohle bylo bezpochyby dílo toho indiána.

Hauser vykročil dál, tentokrát však poněkud pomaleji. Přece jen získal respekt.

75

Tom běžel pralesem a snažil se spíš o rychlý než o tichý postup. Zdaleka se vyhýbal stezce, po níž prchali, aby se vyhnul srážce s Hauserem. Cesta ho vedla labyrintem rozbořených chrámů pohřbených pod tlustými rohožemi lián a popínavých rostlin. Neměl si čím posvítit, takže místy tápal, než našel cestu temnými průchody nebo se proplazil pod padlými balvany.

Záhy dorazil na východní okraj náhorní plošiny. Tam zůstal stát, aby nabral dech, a pak se opatrně doplížil k okraji srázu a pohlédl dolů v snaze zorientovat se. Zdálo se mu, že pohřebiště by mělo ležet víc na jihu. Vydal se proto po stezce lemující okraj útesu doprava. Po deseti minutách rozpoznal skalní terasu a stěny nad pohřebištěm a našel skrytou stezku. Spěšně zamířil dolů, ale u každého zákrutu bedlivě naslouchal, zda se za ním neukrývá Hauser. Zanedlouho stanul před temným vstupem do otcovy hrobky.

Jejich cestovní vaky ležely na hromadě, jak je opustili. Tom zvedl svoji mačetu a zastrčil si ji za opasek. Sehnul se k hromadě vaků, prohrabal je a vylovil pár rákosových pochodní a krabičku zápalek. Jednu pochodeň zapálil a vešel do hrobky.

Vzduch tu byl odporně zatuchlý. Když si uvědomil, že tady otec v naprosté tmě strávil měsíc, hrůzou mu přeběhl mráz po zádech. Mihotavý plamen ozářil desku pro uložení nebožtíka. Tmavý kámen zdobil vyryté lebky, příšery a další podivné motivy. Kolem ní byly rozestavěny bedny a krabice zajištěné páskami z nerezové oceli se šrouby. Jako hrobka krále Tutanchamona to rozhodně nevypadalo. Spíš jako přeplněné a špinavé skladiště.

Tom přistoupil blíž a snažil se nevnímat zápach, z něhož se mu zvedal žaludek. Za bednami si otec vytvořil neumělý obytný prostor. Na jedno místo shrabal uschlou trávu a prach, aby si udělal alespoň jakési lůžko. Podél zadní stěny stály hliněné hrnce, které pravděpodobně obsahovaly jídlo a vodu. Právě z nich se šířil hnilobný pach. Jakmile se přiblížil, z hrnců začaly vyskakovat krysy a prchaly před světlem do tmy. Tom se alespoň do jednoho z těch hrnců s ostýchavou zvědavostí podíval. Na dně uviděl hromádku sušených banánů, která se hemžila lesklými černými šváby. Ve džbánech s vodou plavaly mrtvé krysy a myši. U jedné ze stěn ležela hromada dějících krysích těl, jež otec nejspíš zabil v každodenním zápase o jídlo. V zadní části hrobky Tom spatřil lesknoucí se oči živých krys, které čekaly, až zmizí.

Co otec musel vytrpět, když v černočerné tmě čekal na syny, kteří vůbec nemuseli přijít… Muselo to být mnohem děsivější, než si kdo dovedl představit. Z toho, co Maxwell Broadbent vydržel a přežil – a přitom pořád doufal – se Tom o svém otci dozvěděl něco, o čem dosud neměl sebemenší tušení.

Otřel si tvář. Sebere kodex a vypadne.

Krabice i bedny byly označené štítky, takže během pár minut našel tu, která měla obsahovat kodex.

Vytáhl těžkou bednu na světlo a chvilku odpočíval. Bedna samotná vážila dobrých čtyřicet kilo a kromě kodexu v ní budou i další knihy. Tom se s rozkoší nadechl čerstvého vzduchu a pak si pozorně prohlédl šrouby a křídlové matice, jimiž byly upnuté ocelové pásky. Ty obepínaly dřevěné boky bedny obalené laminátem. Pevně utažené matice bez francouzského klíče nepovolí.

Našel si kámen, do jedné z matic pořádně uhodil a podařilo se mu ji uvolnit. Během několika minut odstranil všechny. Stáhl ocelové pásy a rozbil laminátový kryt. Vysypalo se půl tuctu vzácných knih, mezi nimi Gutenbergova bible a iluminované rukopisy. Odstrčil je stranou a sáhl dovnitř. Pak jeho ruka sevřela kodex vázaný v jelenici. Vytáhl ho na světlo.

Chvilku na něj nábožně zíral. Jasně si vzpomněl, jak kniha trůnila v nevelké skleněné vitríně v obývacím pokoji. Otec měl ve zvyku vždycky zhruba jednou za měsíc vitrínu odemknout a v knize obrátit stránku. Každou zdobily jemné kresbičky rostlin, květů a hmyzu, kolem nichž se to hemžilo roztodivnými znaky. Tom si vzpomněl, jak na ně vždycky udiveně zíral. Fascinovaly ho ty vzájemně pomíchané a propletené tečky, tlusté čáry a Šklebící se obličeje. Nikdy ho nenapadlo, že je to písmo.

Vyprázdnil jeden z vaků a knihu do něj opatrně vložil. Vak si hodil přes rameno a vykročil po stezce nazpět. Rozhodl se vydat se na jihozápad, aby se nepotkal s Hauserem.

Vstoupil do rozbořeného města.

76

Hauser teď po stopě pokračoval obezřetněji a všechny smysly měl napnuté. Zmocnila se ho směsice vzrušení a obav. Ten indián dokázal past nastražit během necelých patnácti minut. Úžasné. A nepochybně tu někde chystá další nástrahu. Hausera udivovala loajalita, jakou indiánský průvodce projevoval Broadbentovým. Schopnosti domorodců pohybovat se v lesích, klást pasti a zabíjet nikdy nepodceňoval. Vietkong ho naučil respektu. Když sledoval stopu Broadbentových, dbal na maximální opatrnost, aby se vyhnul léčce. Každou chvíli uhýbal do stran, často se zastavoval a prohlížel si jak stezku, tak podrost, dokonce větřil, zda neucítí závan lidského pachu. Nechtěl, aby ho překvapil indián s otráveným šípem, ukrytý někde na stromě.

Viděl, že Broadbentovi míří do středu náhorní plošiny, kde je džungle nejhustší. Nepochybně počítají s tím, že se tam ukryjí a počkají do tmy. To jim ale nevyjde. Hauserovi se snad nikdy nestalo, že by ztratil stopu, a už vůbec se mu to nemůže stát v případě skupinky zpanikařených lidí, z nichž jeden silně krvácí. Se svými lidmi už kromě toho celou planinu důkladně probádal.

Deštný prales záhy zhoustl bujným porostem plazivých rostlin a lián. Na první pohled to vypadalo zcela neprostupně. Hauser přistoupil blíž a pozorně se zahleděl dovnitř. Všiml si, že podrostem vedou snad všemi směry uzounké stezky zvěře. Většinou je nejspíš měli na svědomí nosálové. Na každém listu, stonku i květu visely těžké kapky vody čekající na sebemenší otřes. Takovýmto minovým polem nemohl nikdo projít, aniž by po sobě zanechal zřetelnou stopu v podobě setřené rosy. Hauser jasně viděl, kudy šli.

Pozorně si prohlížel půdu před sebou. Najednou ve vlhké pralesní prsti spatřil dva téměř neviditelné otisky vytvořené lidskými koleny. Zajímavé. Takže se do nitra nejhustší džungle vydali málem po břiše a využili zvířecích stezek. Přidřepl a upřeně se zahleděl do zelenavé temnoty. Nasál vzduch. Prohlédl si půdu. Kterou stezkou se dali? Tady, asi metr hluboko v podrostu, je rozdrcená houba s kloboučkem velkým sotva jako desetník a kousek od ní pomačkaný list. Takže se zahrabali v nejhustším podrostu a čekají, až padne tma. Hauser nepochyboval, že indián nastražil nějakou past i tady. Tohle místo k tomu bylo jako stvořené. Napřímil se a přejel pohledem jednotlivá patra deštného pralesa. Ano, ten divoch se nad touhle spletí stezek klidně může skrývat někde na větvi a čekat s otráveným šípem, až se pod něj připlazí.

Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá. Bude třeba nastražit past na toho, kdo je chystal dosud.

Na okamžik se zamyslel. Indián je mazaný. Určitě s tím počítá. Ví, že na léčku na stezce bude Hauser připraven, a proto nebude čekat v záloze na téhle stezce. Ne. Spíš čeká, že Hauser uhne stranou a bude postupovat z jiného směru. Číhá tudíž na druhé straně téhle gigantické masy rostlinstva, aby Hausera přepadl.

Začal se zvolna plížit podél okraje kolonie popínavých rostlin. Pohyboval se tak tiše, jako by v džungli vyrostl. Pokud jsou jeho předpoklady správné, měl by indiána najít na opačné straně. Pravděpodobně číhá někde ve výšce a čeká, až pod ním bude procházet. Nejdřív vyřídí indiána, protože ten představuje největší nebezpečí. Potom ostatní vyžene a navede k mostu, kde nebude tak těžké vlákat je do pasti a zabít.

Obcházel jádro pralesa z uctivé vzdálenosti a každou chvíli se zastavoval a upíral zrak do nazelenalého přítmí. Jestliže se indián zachoval tak, jak předpokládaje někde vpravo. Znovu s maximální opatrností vykročil. Bylo to sice časově náročné, ale čas má na své straně. Do setmění zbývá nejméně sedm hodin.

Udělal dalších pár kroků a znovu propátrával prostor kolem sebe. Na jednom ze stromů cosi spatřil. Odvrátil zrak, nepatrně se posunul a opět se tam podíval. Na větvi asi padesát metrů vpravo byl vidět cípek indiánovy červené košile. Vtom zahlédl i konec tenké rákosové foukačky. Směřovala dolů. Číhá, aby Hausera zasáhl, až pod ním bude procházet.

Hauser ustoupil natolik stranou, že z červené košile viděl dostatečný kus na zamíření. Pak zdvihl pušku k rameni, pečlivě zalícil a vypálil.

Nic. Přece věděl, že zasáhl. Náhle jím otřásla panika. Jasně. Je to další past. Uskočil ve chvíli, kdy se na něj indián vrhl s přiostřeným klackem v ruce. Judistickým kotoulem mu Hauser padl pod nohy a využil indiánova překvapení. Podařilo se mu ho odhodit a v tu chvíli byl na nohou a vypálil po divochovi dávku.

Indián nikde nebyl. Zmizel.

Začal horečně uvažovat. Indián je pořád o krok napřed. Vzhlédl vzhůru a spatřil kus nastražené červené látky i špičku rákosové foukačky. Hauser ztěžka polkl. Teď není čas na strach nebo vztek. Má před sebou práci. Nebude si s tím divochem hrát na kočku a na myš, protože zatím prohrává. Je nejvyšší čas vyhnat Broadbentovy hrubou silou.

Otočil se a vykročil podél porostu lián. Na chvíli se zastavil, rozkročil se a zvedl pušku k rameni. Nejdřív jedna dávka, pak druhá. Vykročil a začal spletité rostlinstvo systematicky pročesávat palbou. Dostavil se přesně ten efekt, s nímž počítal – Broadbentovy to vyhnalo. Slyšel jejich panický úprk. Jako když vzlétnou koroptve. Teď ví, kde jsou. Vyrazil podél nejhustší části pralesa, aby jim odřízl cestu hned, jak se objeví.

Náhle za sebou cosi zaslechl. Otočil se směrem, kde tušil nebezpečí, stiskl spoušť a zasypal střelami hustou vegetaci v místech, odkud se zvuk ozval. Listy, kusy lián i větvičky odletovaly ze stromů všemi směry a Hauser slyšel lupání kulek zahryzávajících se do dřeva. Pak spatřil nějaký pohyb a opět rostlinstvo pročesal dávkou. Vzápětí uslyšel vřískot a zmítání těla.

Nosál, do hajzlu! Střílel po nosálovi!

Znovu se otočil, zadíval se dopředu, sklonil zbraň k pasu a vypálil do směru, jímž prchali Broadbentovi. Slyšel, jak postřelený nosál vříská bolestí, ohlušoval ho praskot větví a pak si – právě včas – uvědomil, že to už není zraněný nosál. To je zase ten indián.

Poklesl v kolenou, otočil se a vypálil. Ne aby zabil, protože indián zmizel v podrostu, ale aby ho nahnal doprava, směrem k otevřené planině před mostem. Zažene ho tam, co Broadbentovy. Teď už ho žene a tlačí společně s ostatními. Jde jen o to udržet je v pohybu. Je třeba dál pálit a zabránit jim, aby se stočili a obešli ho zezadu. Rozběhl se v předklonu a neustále pálil krátké dávky střídavě vlevo a vpravo, aby prchajícím znemožnil únik nazpátek do rozvalin města. Bude-li je dál ostřelovat zleva, nažene je ještě blíž k propasti, přinutí je shluknout se a vyběhnout na volné prostranství. Ozvalo se cvaknutí naprázdno. Zastavil se, zasunul do zbraně další zásobník. Když se opět rozběhl, v cloně listů před sebou uslyšel dusot. Broadbentovi prchají přesně tím směrem, kterým on potřebuje.

Už je má.

77

Tom byl zhruba v polovině náhorní plošiny, když k jeho sluchu dolehlo ostré staccato Hauserovy palby. Instinktivně se za tím zvukem rozběhl. Okamžitě se ho zmocnil strach, netušil, co to může znamenat. Rozhrnoval kapradiny a liány, padal přes povalené kmeny, škrábal se přes pobořené zdi. Pak uslyšel druhou a třetí dávku, tentokrát blíž vpravo. Zahnul tím směrem a doufal, že se mu podaří bratry a otce ochránit. Má ostatně mačetu a zabil už jaguára a anakondu, tak proč ne Hausera?

Aniž by to čekal, vyřítil se z hustého porostu do plného slunečního svitu. Když se zorientoval, zjistil, že padesát metrů před sebou má okraj srázu – prudká skalní stěna spadala do hloubky snad půldruhého kilometru, odkud se valily pochmurné mlhy. Vpravo spatřil rozmáchlý oblouk visutého mostu, který se zvolna pohupoval v poryvech větru.

Za sebou zaslechl další střelbu a koutkem oka postřehl pohyb. To se mezi stromy před mostem vynořili Vernon s Phi-lipem. Podepírali otce a běželi tak rychle, jak jen to bylo možné. Vzápětí se za nimi objevil Borabay a rychle je doháněl. Palba zněla dál a střely řádily v prostoru za jejich zády. Tom se s hrůzou díval, jak kulky rvou špičky kapra-din, a pozdě si uvědomil, že je v pasti zrovna jako oni. Rozběhl se k bratrům, když mezi stromy zaznělo další staccato dávky z útočné pušky. Tomovi bylo jasné, že Hauser je pár set metrů za nimi a palbou zleva se je snaží nahnat k okraji propasti a k mostu. K mostu doběhl současně s ostatními. Zůstali stát a přikrčili se. Tom si všiml, že vojáky na opačné straně už střelba zaujala a nyní číhali připraveni odříznout jim ústupovou cestu.

„Hauser se nás snaží nahnat na most!“ vykřikl Philip.

Další dávka servala hrst listí z větve stromu přímo nad nimi.

„Nemáme na vybranou!“ zařval Tom.

Vzápětí vběhli na rozhoupaný most, otce zpola nesli, zpola táhli. Vojáci na protější straně zaklekli a s namířenými zbraněmi jim blokovali ústup.

„Běžíme dál!“ volal Tom.

Když se dostali do třetiny mostu, vojáci nad ně vypálili varovnou salvu. Tom se otočil. Na druhé straně už jim Hauser s několika dalšími žoldáky zahradil ústup zpátky.

Byli v pasti.

Vojáci vypálili další salvu, tentokrát níž. Tom slyšel, jak jim střely hvízdají nad hlavami. To už se dostali do poloviny mostu, který zbrklými pohyby nebezpečně rozhoupali. Tom se ohlédl za sebe, pak se podíval vpřed. Zastavili se. Nemohli dělat vůbec nic. Je po všem.

„Nehýbejte se!“ zavolal Hauser s úsměvem a s namířenou zbraní vykročil na most. Bezmocně sledovali, jak se přibližuje. Tom se ohlédl na otci. Pozoroval Hausera se strachem a nenávistí. Výraz otcova obličeje Toma děsil snad víc než bezvýchodná situace.

Hauser zůstal stát zhruba třicet metrů od nich a pevně se zachytil, aby nespadl. „No, to je nádhera!“ volal. „To je přece starý Max a jeho tři synové! Jak milé rodinné setkání.“

78

Během dvanácti hodin, kdy Sally ležela za padlým stromem, se její myšlenky bůhvíproč zatoulaly k jejímu otci. To poslední léto než zemřel, ji naučil střílet. Po jeho smrti dál jezdila do skal a trénovala sestřelování jablek a pomerančů, později trefovala i drobné mince. Vypracovala se na vynikající střelkyni, ale k ničemu jí to nebylo. Neměla zájem věnovat se lovu ani kariéře závodnice. Jen ji to bavilo. Někdo hraje kuželky, jiný stolní tenis – ona střílela. V New Havenu se však něco takového nenosilo. Julia-na vyděsilo, když se o její zálibě dozvěděl. Musela mu slíbit, že střílení nechá a uchová to v tajnosti. Ne snad že by něco namítal, ale je to společensky nepřijatelné. Julian. Na něho už přestala myslet.

Trochu pohnula nohama, do nichž ji brala křeč, a zahýbala prsty, aby uvolnila ztuhlé svalstvo. Pak podala hrst oříšků Chlupatému prevítovi. I když v klícce z liány trucoval, byla Sally ráda, že jí dělá společnost.

Opičák varovně vřískl a Sally zpozorněla. Z Bílého Města zazněly výstřely. Rozeznala dávku z automatické zbraně, pak druhou. Dalekohledem začala pátrat po pralesu na protější straně rokle. Ozvaly se další výstřely, tentokrát zněly hlasitěji. Uplynulo několik minut, než se na druhé straně něco pohnulo.

Byl to Tom. Vyběhl až k okraji srázu, za ním se z džungle vynořili Philip a Vernon. Ti podpírali zraněného starce v cárech. Broadbent. Jako poslední se z džungle nejblíže k mostu vyhoupl Borabay.

Zazněly další rány. To už mezi stromy zpozorovala Hause-ra. Pálil jim za patami a hnal je rovnou k mostu.

Odložila dalekohled a zdvihla pušku. Pokračování dramatu sledovala zaměřovacím dalekohledem. Hůř to vypadat nemohlo. Broadbentovi s Borabayem mají být vehnáni na most jako do pasti. Neměli na vybranou. Před mostem zaváhali, pak na něj ale vběhli. Hauser vyšel na volné prostranství a cosi křikl na vojáky na protější straně. Ti zaklek-li a vypálili varovnou salvu.

Za okamžik bylo všech pět Broadbentů uvězněno uprostřed mostu. Na jedné straně Hauser se čtyřmi vojáky, na druhé čtyři zabijáci připravení k palbě. Totální past. Střelba ustala a nad propastí se rozhostilo ticho.

Pak Hauser s úšklebkem na tváři a s namířenou zbraní vkročil na vratký most, aby jim byl blíž.

Sally prudce bušilo srdce. Její chvíle nadešla. Ruce se jí roztřásly a zvlhly potem. Znovu si vzpomněla na otce. Zklidni dýchání. Zataj dech. Vnímej svůj puls a vystřel mezi dvěma tepy.

Zamířila na Hausera, který zvolna postupoval po mostě. I když se pohupoval, Sally věděla, že má víc než padesátiprocentní šanci zasáhnout ho. A pravděpodobnost se zvýší, jakmile se Hauser zastaví.

Hauser došel asi třiceti metrů od uvězněných uprchlíků a zůstal stát. Mohla by ho zabít. Zabila by ho. Měla střed jeho těla v kříži zaměřovacího dalekohledu, spoušť však ne-stiskla. Co se stane, až ho zabiju? ptala se sama sebe

Nebylo těžké to uhodnout. Tohle není pohádkový příběh, žádný Čaroděj ze země Oz. Honduraští žoldáci na obou stranach mostu určitě neodhodí zbraně a nebudou jí provolávat slávu, že je vysvobodila ze zakletí. Pokud ona zastřelí Hausera, oni stoprocentně zahájí palbu a zmasakrují všechny na mostě. Vojáků je deset – na její straně čtyři, na druhé už šest – a ona nemůže doufat, že trefí všechny. Zvlášť šest na protější straně ne, protože jsou prakticky mimo dostřel. A Springfield má schránku jen na pět nábojů. Až je vystřílí, bude muset pušku znovu naládovat, jeden náboj po druhém. Velmi zdlouhavý proces. A navíc – má pouhých posledních deset nábojů.

Ať podnikne cokoliv, musí jí na to stačit pět výstřelů.

Zachvátila ji panika. Musí přece vymyslet plán, přijít na řešení jak by přežili. Hauser jim s namířenou puškou vrá-voral vstříc. Chce je zabít. Ano, bude ho muset zastřelit, ale pak to pro Broadbentovy stejně skončí.

Myšlenky jí v hlavě zběsile vířily jedna přes druhou. Věděla, že si nemůže dovolit udělat chybu, protože druhou šanci mít nebude. Musí to napoprvé udělat správně. Promyslela každé řešení, které ji napadlo, ale všechny končily stejně –smrtí Broadbentových. Ruka se jí zachvěla a Hauserova postavička v zaměřovači poskočila. Když Hausera zabiju jsou mrtví. Když ho nezabiju, jsou mrtví taky.

Bezmocně sledovala, jak Hauser zvedá zbraň k rameni. Viděla, jak se usmívá. Vypadal jako člověk, který se těší na skvělý zážitek.

79

Tom sledoval, jak Hauser vrávorá po mostě s arogantním a zároveň vítězným úsměvem. Zastavil se asi třicet metrů od nich. Natočil k Tomovi ústí hlavně a nařídil mu: „Sundej ten pytel a polož ho.“

Tom vak opatrně stáhl z ramene, ale místo aby ho položil, natáhl paži a držel vak za popruh nad propastí. „Je tam kodex,“ oznámil.

Hauser vypálil jedinou ránu a kulka urvala necelého půl metru od Toma kus bambusu ze zábradlí. „Polož to.“

Tom se ani nepohnul. Dál držel vak s drahocennou knihou nad roklí. „Odpráskni mě a poletí to dolů.“

Chvíli bylo ticho. Pak Hauser namířil na starého Broadben-ta. „Tak jo. Polož to, nebo umře on. A ber to jako poslední výstrahu.“

„Jen ať mě zabije,“ zachrčel Broadbent.

„Kromě tatíka jsou tu ještě dva bráškové. Nebuď cvok a polož to.“

Po kratičkém zaváhání Tom vak pomalu odložil. Neměl na vybranou.

„Mačetu.“

Tom vytáhl zbraň zpod opasku a odhodil ji před sebe.

„No vida.“ Hauserovy napjaté rysy trochu povolily. „Tak se zase setkáváme, Maxi.“

Stařec se pevně chytil svých synů, aby se udržel na nohou, zdvihl hlavu a zavrčel: „Je to jen mezi námi. Kluky nech jít.“

Úsměv v Hauserově tváři o poznání ochladí. „Právě naopak. Nejdřív ti dopřeju to potěšení, abys je viděl umírat.“

Broadbent sebou sotva znatelně škubl. Tom ho sevřel ještě pevněji. Most se mírně zakolébal a zdola se vyvalila chladná mlha. Borabay udělal krok vpřed, ale Philip ho zadržel.

„Tak pánové, kdo půjde jako první? Indián? Ale ne, toho si necháme na potom. Vezmeme to podle věku. Philipe? Odstup od ostatních, ať vás nemusím zabít všechny najednou.“

Philip po krátkém zaváhání ustoupil stranou. Vernon se po něm natáhl, popadl ho za paži a pokusil se ho přitáhnout zpátky. Philip se mu však vykroutil a udělal další krok.

„Usmažíš se v pekle, Hausere!“ zaburácel Broadbent.

Hauser se mile usmál a zdvihl zbraň. Tom odvrátil zrak.

80

Výstřel se však neozval. Tom se po Hauserovi podíval a zjistil, že civí kamsi za jejich záda. Tom se otočil, aby zjistil, co tak najednou upoutalo Hau-serovu pozornost, a spatřil nějaké zvíře hopsat po jednom z lan směrem k nim. Blížil se k nim Chlupatý prevít s ocasem zdviženým vzhůru.

S radostným vřísknutím skočil Tomovi do náruče. V tu chvíli Tom uviděl plechovku, kterou měl Chlupatý prevít přivázanou kolem pasu. Byla to hliníková nádobka na plyn do přenosného vařiče, skoro stejně velká jako opičák. Cosi na ní bylo naškrábáno…

TREFÍM TO S.

Tom si zoufale přemýšlel, co to může znamenat. Co tím Sally myslela?

Hauser na něj namířil zbraň. „Tak se zase hezky uklidníme. Všichni zůstanou na svých místech a ty mi ukaž, co ti ta opice přinesla. Ale pomalu.“

Tomovi začalo docházet, co má Sally v plánu. Odvázal plechovku opičákovi od těla.

„Podrž to od sebe na délku paže, ať si to prohlédnu.“

Tom natáhl ruku s plechovkou. „Je to plyn do vařiče.“

„Hoď to dolů.“

„Na druhé straně je odstřelovač. Zatímco se tu bavíme, má plechovku na mušce. Asi víš, že je v ní výbušná hořlavina.“

V Hauserově obličeji se neobjevil sebemenší výraz, jen o kousek pozdvihl zbraň.

„Hausere, ona tu plechovku trefí a most chytne. A tebe to odřízne. Zůstaneš navždycky v Bílém Městě.“

Uplynulo snad deset sekund strašlivého napětí. Pak Hau-ser promluvil: „Když chytne most, chcípnete.“

„Zabiješ nás tak jako tak.“

„Je to bluf,“ prohlásil Hauser.

Tom neodpověděl. Sekundy ubíhaly jedna za druhou. Hauserova tvář byla naprosto nečitelná.

Pak Tom řekl: „Hausere, ona může tou kulkou klidně provrtat i tebe.“

Hauser opět pozvedl zbraň a přesně v tom okamžiku střela zasáhla bambusovou výztuhu necelý metr pod jeho nohama. Ozvalo se hlasité lupnutí a do obličeje mu vyletěla sprška třísek. Teprve pak se nad propastí převalil hluk výstřelu.

Hauser kvapně sklonil hlaveň.

‚Když už máme jasno v tom, že to nejsou kecy, řekni těm svým hrdlořezům, ať nás nechají projít.“

„A dál?“

„Tobě zůstane most, hrobka i kodex. My chceme jen svoje životy.“

Hauser si konečně přehodil zbraň přes rameno. „Tisíceré díky,“ zavrčel.

Tom jako ve zpomaleném filmu připevnil plechovku na jedno z hlavních lan.

„Řekni svým lidem, ať nás nechají projít. Ty zůstaneš, kde jsi. Jestli se nám něco stane, náš odstřelovač trefí plechovku a most shoří i s tebou. Rozuměls?“

Hauser přikývl.

„Neslyšel jsem žádný rozkaz, Hausere.“

Hauser přiložil dlaně k ústům a španělsky houkl na druhou stranu mostu: „Chlapi! Nechte je projít! Nechte je na pokoji! Pouštím je!“

Chvíli bylo ticho.

Hauser se rozkřikl: „Potvrďte rozkaz!“

„Si, seňor,“ ozvalo se v odpověď.

Broadbentovi pokračovali v cestě přes most.

81

Hauser stál uprostřed mostu a smiřoval se s faktem, že ho má v zaměřovači odstřelovač. Nepochybně ta blonďatá ženská, co sem přišla s Tomem Broadben-tem. Ubohá lovecká puška, řekl mu tehdy jeden z jeho mužů. To jistě. Trefila se mu pod nohy na tři sta padesát metrů. Představa, že ho teď má na mušce, byla nepříjemná a zároveň podivně vzrušující.

Podíval se na plechovku uvázanou na laně. Stojí od ní necelých třicet metrů. Ta odstřelovačka střílí z více než tří set metrů. Most se v poryvech houpe. Je hodně těžké zasáhnout cíl, který se pohybuje v prostoru všemi směry. Vlastně prakticky nemožné. Během deseti sekund se k plechovce dostane a hodí ji do propasti. Když se hned otočí a rozběhne zpátky, bude představovat pohyblivý cíl vzdalující se z dostřelu. Nakolik je pravděpodobné, že by ho zasáhla? Poběží co nejvyšší rychlostí po rozhoupaném mostě, takže při míření se bude pohybovat rovněž všemi směry v prostoru. Nedokáže ho zaměřit. A kromě toho je to ženská. Střílet podle všeho umí, ale tak dobře zase žádná ženská nestřílí.

Ano, dalo by se to udělat dostatečně rychle, aby se Broadbentovým nepodařilo uniknout. Ona netrefí ani jeho, ani plechovku. Ani náhodou.

Skrčil se a vyrazil k plechovce.

Ihned uslyšel hlasité lupnutí střely a prásknutí výstřelu. Běžel však dál a k plechovce se dostal ve chvíli, kdy k jeho sluchu dolehla další rána. Zase minula. Je to tak snadné, pomyslel si. Když plechovku popadl, uslyšel cvaknutí. Rozprskla se před ním zářící erupce světla následovaná zasyčením, po němž přišla vlna spalujícího žáru. Zavrávoral, máchl paží a udiveně pozoroval modravé plaménky, které se mu rozlézaly po pažích, prsou i nohou. Upadl a začal se převalovat, svíjel se, plácal se po pažích, ale bylo to jako Midasovy doteky. Jen s tím rozdílem, že on všechno měnil nikoliv v peníze, nýbrž v planoucí pochodeň. Kopal kolem sebe, vřískal, znovu se převalil a pak mu narostla křídla. Zavřel oči a oddal se dlouhému, chladivému a ničím nerušenému letu.

82

Tom se otočil právě včas, aby spatřil zářící lidský meteor. Hauser se řítil do rokle. Jak letěl různě silnými vrstvami valící se mlhy, střídavě pohasínal a zase svítil. Záhy však zmizel a nezůstalo po něm víc než sotva znatelná kouřová stopa.

To už byl prostřední úsek mostu, kde Hauser ještě před chvílí stál, v plamech.

„Pryč z mostu!“ zařval Tom. „Utíkejte!“

Rozběhli se, co jim síly a rovnováha stačily. Podpírali otce a rychle se blížili ke čtyřem vojákům, kteří se kvapně stáhli na pevnou zem, blokovali však konec mostu, k němuž Broadbentovi mířili. Vypadali zmateně a nejistě, zbraně však drželi zvednuté a čekat se od nich dalo prakticky cokoliv. Poslední rozkaz, který od Hausera dostali, sice zněl, aby Broadbentovy propustili, ale udělají to?

Vtom velitel skupiny s distinkcemi poručíka namířil zbraň a vykřikl: „Stát!“

„Nechte nás projít!“ houkl na něj Tom španělsky. Běželi dál.

„Ne. Vraťte se.“

„Hauser vám nařídil, abyste nás pustili!“ Tom cítil, jak se most chvěje. Věděl, že hořící lano každým okamžikem povolí.

„Hauser je mrtvý,“ prohlásil poručík. „Teď velím já.“

„Ten most hoří!“

Po poručíkově tváři přelétl úsměv. „Ano.“

Jako by to Tom přivolal, mostem zaškubalo a on i s bratry a otcem padli na kolena. Jedno z lan se přetrhlo a do propasti z něj odletěl roj jisker. Jakmile napětí lan povolilo, most se rozvlnil.

Tom se s námahou zvedl jako první a pomohl bratrům zdvihnout na nohy i otce.

„Musíte nás nechat projít!“

Voják mu odpověděl krátkou dávkou těsně nad hlavou. „Zemřete s mostem. To je zase můj rozkaz! Teď je Bílé Město naše!“

Tom se otočil. Plameny a kouř se šířily z prostředního úseku k okrajům, poháněny vzduchem z propasti. Druhé lano se začalo rozplétat a odlétávaly z něj hořící kusy vláken.

„Držte se!“ zařval a sevřel otce.

Lano povolilo a celý most se zběsile rozvlnil. Tom si v tu chvíli připadal jako na vodních lyžích. Všichni se zoufale drželi za poslední dvě zbývající lana a přitom se snažili udržet slábnoucího otce. Most se zmítal jako divoký býk.

„Na vojáky kašlu!“ vykřikl Tom. „Jdeme!“

Nohama posunovali po spodním zbylém lanu a ručkovali po horním. Zároveň postrkovali i starého Broadbenta.

Poručík a jeho tři muži udělali dva kroky vpřed. „Připravit k palbě!“ Zaklekli a přiložili zbraně k lícím.

V tu chvíli Tom s otcem a bratry nebyli dál než slabých deset metrů. Tom věděl, že vojáci na ně budou střílet z bezprostřední blízkosti, ale nezbývá jim nic jiného, než dál kráčet proti namířeným zbraním.

Třetí lano povolilo jako prasklá pružina a rozvlnilo most tak, že je to málem smetlo do rokle. Trosky mostu visely na posledním zbylém laně a pohupovaly se dopředu a dozadu.

Poručík na ně namířil. „Teď zemřete,“ sdělil jim anglicky.

Ozvalo se duté žuchnuti, jež v žádném případě nevyšlo z jeho zbraně. V poručíkově tváři se objevil překvapený výraz a pak, jako by jim chtěl vyseknout poklonu, se důstojník svalil uprchlíkům téměř pod nohy. Ze zátylku mu trčel dlouhý šíp. Ostatní vojáky to vyvedlo z míry. To už se z pralesa s řevem, při němž stydla krev v žilách, vyřítila horda válečníků kmene Tara. Vystřelili celé mračno šípů a rozběhli se přes vykácené prostranství. Nepřestávali zběsile ječet a posílat kolem sebe jeden šíp za druhým. Zaskočení vojáci zahodili zbraně a dali se na útěk, jenomže se neměli kam skrýt. Ve chvíli z nich indiáni nadělali pohyblivé jehelníčky. Žol-dáci posetí šípy se ještě chvíli motali jako opilí dikobrazi, jeden po druhém se však káceli k zemi.

V tu chvíli se Tom s bratry a otcem dotkli pevné země. Právě včas. Povolilo i poslední lano. Most se rozdělil na dva žhnoucí kusy, které se rozletěly každý k jedné straně srázu. Se zaduněním narazily do skalních stěn a začaly z nich od-padávat kaskády hořících trosek.

Most neexistoval.

Tom vzhlédl a spatřil Sally, která se jim z houští rozběhla naproti. Vykročili jí vstříc. S otcem jim už pomáhali válečníci. Tom Sally pevně objal, nevnímal nespokojený vřískot Chlupatého prevíta, který se mu už pohodlně uhnízdil v kapse a teď protestoval, že ho mezi sebou tisknou.

Tom se ohlédl. Nad propastí z každé strany dohoříval kus mostu. V Bílém Městě zůstalo uvězněno půl tuctu mužů. Postávali nad roklí a civěli na pohupující se trosky. Z propasti se začala valit mlha a tiché, mlčící postavičky v ní postupně úplně zmizely.

83

V chýši bylo teplo a voněl tu kouř a léčivé byliny. Jako první vstoupil Tom, pak Vernon, za nimi Philip a Sally. Maxwell Broadbent ležel se zavřenýma očima ve spací síti. Venku panoval poklidný večer, rušený pouze žabím kuňkáním. V jednom koutě chýše drtil pod pozorným Borabayovým dohledem mladý medicinman kmene léčivé byliny.

Tom položil otci dlaň na čelo. Teplota stoupala. Stařec náhle otevřel oči. Obličej měl strhaný a oči se mu leskly jak horečkou, tak září plamenů. Přesto však vyloudil na unavené tváři úsměv. „Jak mi bude líp, tak mě Borabay naučí harpunovat ryby po jejich.“

Borabay přikývl.

Broadbent zatékal neklidným pohledem po přítomných, jako by čekal, že mu někdo přisvědčí. „Tome? Co ty na to?“

Tom se pokusil něco říci, ale nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku.

Medicinman vstal a podal Broadbentovi hliněný džbánek s jakousi kalně hnědou tekutinou.

„Už ne, proboha,“ zamumlal Broadbent. „Tohle je ještě horší než rybí tuk, co mi matka nutila každé ráno.“

„Pij, otče,“ řekl Borabay. „Je dobré.“

„Co je to?“

„Medicína.“

„To vím, úejakál Nečekáš, že něco spolknu, když nevím, co to je?“

Maxwell Broadbent byl dosti náročný pacient.

„Je to Una de gavilan, latinsky Uncaria tomentosa,“ ozvala se Sally. „Sušený kořen má antibiotické účinky.“

„No, ublížit mi to snad nemůže.“ Broadbent si vzal džbánek a upil. „Máme tu najednou nějak předoktorováno. Sally, Tom, Borabay a teď ještě tadyhle čaroděj. Jako byste si mysleli, že mi něco je.“

Tom pohlédl na Sally.

„Jen počkejte, co se spolu ještě navyvádíme, až se uzdravím,“ řekl Broadbent.

Tom ztěžka polkl. Otec si všiml, že není ve své kůži –jemu nikdy nic neušlo –, a otočil se k němu. „Tak co, Tome? Jsi tady jediný opravdový doktor. Jaká je prognóza?“

Tom se pokusil o úsměv. Otec se na něj dlouze zadíval a vzdychl. „Tak odpoví mi tu někdo?“

V chýši panovalo ticho.

„Tome, já umírám na rakovinu. Nic horšího mi říct nemůžeš,“ přesvědčoval ho.

„No,“ začal Tom, „kulka perforovala břišní dutinu. Rána se zanítila. Proto máš horečku.“

„A prognóza?“

Všichni tři bratři i Sally na něj napjatě hleděli. Tom věděl, že otec se nespokojí s ničím jiným než s pravdou.

„Není dobrá.“

„Pokračuj.“

Tom se stále nemohl přimět k tomu, aby to řekl.

„To je to tak zlé?“

Přikývl.

„A co antibiotika, co do mě cpe ten šaman? A co všechny ty zázračné léky z kodexu, který jsi zrovna zachránil?“

„Táto, na tuhle infekci… na sepsi… žádná antibiotika nestačí. Tu lze odstranit jedině rozsáhlou operací a i na tu je nejspíš pozdě. Léky nedokáží všechno.“

V chýši se rozhostilo ticho. Broadbent se otočil a obrátil oči ke stropu. „Ksakru,“ zavrčel.

„Schytal jsi tu kulku za nás,“ ozval se Philip. „Zachránil jsi nám život.“

„To bylo taky to nejlepší, co jsem kdy udělal.“

Tom otci položil dlaň na paži. Připadala mu jako rozpálené párátko. „Je mi to líto.“

„Kolik mi ještě zbývá?“

„Dva nebo tři dny.“

„Kristepane. Tak málo?“

Tom kývl.

Otec vzdychl. „Rakovina by mě stejně za pár měsíců dostala. Ale bylo by sakra fajn užít si posledních pár měsíců se svými syny. Nebo aspoň týden.“

Borabay k němu přistoupil a položil mu dlaň na hruď. „Mě to moc mrzet, otče.“

Broadbent položil svoji dlaň na jeho. „To mě taky.“ Obrátil se k ostatním. „Dokonce už neuvidím Lippiho Madonu. V tom hrobě jsem si namlouval, že když ji ještě jednou uvidím, všechno bude zase dobré.“

Noc probděli v chýši u umírajícího otce. Byl sice neklidný, antibiotika však – alespoň prozatím – infekci tlumila. Když začalo svítat, stále ještě se držel při vědomí.

„Trochu vody,“ požádal ochraptěle.

Tom vyšel se džbánkem z chatrče a zamířil k nejbližšímu potoku. Vesnice se začínala probouzet. Před chýšemi se rozhořívaly ohně na vaření, kouř spirálovitě stoupal k ranní obloze. Ve špíně návsi hrabala kuřata a mezi chatrčemi hledali olezlí toulaví psi odpadky. Dítě v tričku s Harrym Potterem si ulevilo do prachu. Tom si uvědomil, že západní svět pronika dokonce i k tak izolovanému kmeni. Jak dlouho potrvá, než Bílé Město vydá světu své poklady?

Když se Tom vracel se džbánkem plným vody, uslyšel ostrý, jakoby nakřáplý hlas. Z jedné chýše se vybelhala Cahova manželka a pokynula mu vrásčitou rukou. „ Wakha!“ zakrákala ta čarodějnice.

Tom k ní obezřetně přistoupil.

Wakha!

Udělal ještě krok a už se duševně připravoval buďto na tahání za vlasy nebo na kontrolu mužství.

Stařena ho uchopila za ruku a táhla do chatrče.

Wakha!

Zdráhavě ji následoval. Do začouzené chýše vešel sehnutý.

Opřená o sloupek tam stála Lippiho Madona. Tom na mistrovské dílo renesančního malířství vytřeštil zrak. Připadal si jako ve snách. Kontrast té ubohé chatrče s obrazem byl až příliš absurdní. Dokonce i v přítmí malba jasně zářila jakýmsi vnitřním světlem. Zlatovlasá mladičká Madona držela děťátko, které si růžovými prstíky cpalo do úst bobule hroznů. Nad hlavami se jim vznášela holubice se zlatým listem v drápkách.

Tom se užasle otočil ke stařeně. Hleděla na něj se širokým úsměvem ve vrásčité tváři, šklebila se růžovými bezzubými dásněmi a pásla se na jeho překvapení. Přistoupila k obrazu, zvedla ho a vtiskla mu ho do rukou.

Wakha!

Pokynula mu, aby obraz odnesl do otcovy chýše. Belhala se za ním a ještě ho slabě pošťuchovala rukama. „ Teh! Teh!“

Tom vběhl na vlhkou mýtinu s obrazem v náručí. Usoudil, že náčelník Cah si ho nechal pro sebe. Hotový zázrak. Vešel do chýše a vztáhl paže s obrazem před sebe. Philip se ohlédl, vykřikl a ztěžka dosedl. Broadbent vytřeštil oči. Nejdřív neřekl vůbec nic, pak s užaslým výrazem vyjekl: „Ksakru, Tome! Už mě začínají brát halucinace.“

„Ne, táto.“ Přistoupil s obrazem blíž. „Je skutečný. Jen si sáhni.“

„Nesahej na něj!“ vykřikl Philip.

Broadbent však vztáhl třesoucí se ruku a malby se dotkl.

„Páni,“ zamumlal a obrátil se k Tomovi. „Takže se mi to nezdá.“

„Ne, nezdá.“

„Kdes to vzal?“

„Ona to měla u sebe.“ Tom na vysvětlenou ukázal na bezzubou stařenu, která stála ve vchodu do chatrče a stále se usmívala. Borabay se jí začal na něco vyptávat a stařena se dlouze rozpovídala. Naslouchal a pokyvoval hlavou. Potom se obrátil k otci.

„Povídá, že její muž lakotný a nechat si z hrobu spoustu věcí. Schoval v jeskyni za vesnicí.“

„Jaké věci?“

Borabay se stařenou opět zapředl dlouhý rozhovor.

„Ona neví. Říká, že Cah z hrobu ukradl skoro všechno. Do beden místo toho kameny. Prý nechtěl dávat věci bílého muže do hrobu Tarů.“

„Napadlo by vás to?“ hlesl starý Broadbent. „Když jsem tam byl zavřený, narazil jsem na pár beden, které se mi zdály dutější, než by měly být. Jenže jsem je v té tmě nemohl otevřít. Proto jsem tam ještě jednou vlezl. Když se objevil Hauser, zrovna jsem se chtěl pokusit tu záhadu objasnit. Ten prohnaný, mazaný starý Cah! Že mě to nenapadlo. Všechno to měl od začátku naplánované. Kristepane, vždyť on byl zrovna tak nenažraný jako já!“

Broadbent stočil zrak k obrazu. Světlo plamenů se mihotalo po mladičkém obličeji Panny Marie. Zatímco hleděl na obraz, panovalo v chýši naprosté ticho. Pak Broadbent zavřel oči. „Dejte mi tužku a papír. Teď, když vám mám co odkázat, sepíšu novou závěť.“

84

Přinesli mu pero a svitek papíru z mačkané březové kůry. „Máme tě nechat o samotě?“ otázal se Vernon.

„Ne. Potřebuji vás tady. Vás taky, Sally. Pojďte sem. Blíž.“

Shlukli se kolem jeho sítě. Otec si odkašlal. „Tak, moji synové.“ S pohledem na Sally dodal: „A má budoucí snacho. Takhle to tedy dopadlo.“

Odmlčel se.

„Jaké to mám skvělé syny. Škoda, že mi trvalo tak dlouho, než jsem to pochopil.“ Znovu si odkašlal. „Dech už mi zrovna neslouží a v hlavě mám jako vymeteno, takže to vezmu zkrátka.“

Pohledem dosud jasných očí zatékal po chýši. „Gratuluji vám. Dokázali jste to. Zasloužili jste si své dědictví a zachránili mi život. Dokázali jste mi, jak mizerný a pitomý otec jsem byl…“

„Táto…“

„Nepřerušovat! Berte to jako přednášku na rozloučenou.“ Sípavě se nadechl. „Ležím tu na smrtelné posteli, tak mi to snad dopřejete, ne?“ Znovu se zhluboka nadechl. „Philipe, ty jsi ze všech mých synů nejvíc po mně. Za poslední roky jsem si všiml, že očekávání velkého dědictví tvůj život poznamenalo. Ty nejsi od přírody hrabivý, ale když jeden čeká půl miliardy dolarů, tak se to na něm prostě podepíše. Viděl jsem, že žiješ nad poměry a před svými newyorskými známými se snažíš hrát bohatého a kultivovaného bonvivána. Dostala tě stejná nemoc jako mě – potřeba vlastnit krásu. Zbav se toho. Od toho jsou muzea. Žij jednodušeji. Ty si dokážeš umění vážit a ocenit ho a to už je hodnota sama o sobě. K čemu uznání a sláva? Kromě toho se mi doneslo, že jsi skvělý učitel.“

Philip krátce pokývl hlavou, ale nezdálo se, že by se otci podařilo nějak zvlášť jej potěšit.

Broadbent se dvakrát přerývaně nadechl. Pak se otočil k Vernonovi. „Vernone, ty celý život hledáš. Teď teprve konečně chápu, jak důležité to pro tebe je, ale máš problém, že jsi moc důvěřivý. Jsi prostě takové neviňátko. Pamatuj si jedno základní pravidlo, Vernone: jestli po tobě chtějí peníze, tak nejde o víru. Modlení v kostele je zadarmo.“

Vernon přikývl.

„A teď ty, Tome. Ty se mi ze všech mých synů podobáš nejméně. Nikdy jsem ti doopravdy nerozuměl. Jsi z nás všech nejméně materialisticky založený. Dávno jsi mě zavrhl a nejspíš víš proč.“

„Táto…“

„Ticho! Na rozdíl ode mě si prostě umíš zorganizovat život a žít ho po svém. Vím, že ses chtěl stát paleontologem a honit se po světě za fosiliemi dinosaurů. Já jsem tě ale jako idiot tlačil do medicíny. Vím, že jsi dobrý veterinář, ačkoliv jsem nikdy nepochopil, proč mrháš talentem na léčení prašivých herek v indiánské rezervaci. Teď ale vím, že musím respektovat a ctít tvoji životní volbu, ať jsou to dinosauři, koně nebo cokoliv jiného. Dělej, co sám chceš. Máš k tomu moje požehnání. A ještě něco jsem pochopil – tvoji spořádanost. Ta mi vždycky chyběla, a proto mi vadilo, když se tak silně projevovala u jednoho z mých synů. Nedokážu si představit, co bys s velkým dědictvím udělal, a myslím, že ty to nevíš taky. Ty peníze nepotřebuješ a ve skutečnosti o ně ani nestojíš.“

„Ano, táto.“

„A teď ty, Borabayi… jsi z mých synů nejstarší, a přitom jsem si tě užil nejméně. Známe se krátce, ale – i když je to zvláštní – mám dojem, že tě znám ze všech nejlépe. Jak jsem tě pozoroval, řekl bych, že jsi trochu hladovec jako já. Nemůžeš se dočkat, až odsud vypadneš do Ameriky a budeš si užívat života. K Tarům se moc nehodíš. No nic, to je v pořádku. Učit se budeš rychle. Jsi ve výhodě, protože jsi měl dobrou matku a já jako otec jsem tě nestačil zkazit.“

Borabay už se nadechoval, aby něco řekl, Broadbent však jen zdvihl ruku. „Copak tady člověka musí při posledním proslovu před smrtí pořád někdo přerušovat? Borabayi, tvoji bratři ti pomohou dostat se do Ameriky a získat občanství. Nepochybuji, že budeš za chvíli víc Američan než spousta těch, co se tam narodili.“

„Ano, otče.“

Broadbent si povzdechl a pohlédl na Sally. „Tome, tohle je ženská, jakou jsem měl potkat i já. Bohužel se mi to nepovedlo. Byl bys blázen, kdybys ji pustil.“

„Já nejsem ryba,“ ohradila se Sally ostře.

„Jo, to je přesně ono! Trochu kousavá, ale přitom úžasná ženská.“

„Máš pravdu, táto.“

Broadbent se odmlčel a ztěžka dýchal. Bylo na něm vidět, že mluvení ho stojí značné úsilí. Čelo měl orosené potem.

„Teď sepíšu poslední vůli a testament. Každý z vás si ze sbírky v jeskyni vybere jednu věc. Zbytek, pokud se vám ho povede dostat ze země, věnujete muzeu nebo muzeím podle vlastního výběru. Začneme od nejstaršího. Borabayi, povídej, co chceš ty.“

„Já si vyberu nakonec. To, co chci, není v jeskyni.“

Broadbent kývl. „V pořádku. Philipe? Jako bych to sám neuhodl, viď?“ Pohledem zabloudil k Madoně. „Lippi je tvůj.“

Philip se pokusil něco říci, ale nemohl.

„Dál. Vernone?“

V chýši se rozhostilo ticho. Teprve po chvíli Vernon prozradil: „Rád bych Moneta.“

„Myslel jsem si to. Počítám, že bys za něj mohl dostat takových padesát milionů, možná i víc. Taky doufám, že ho prodáš. Ale Vernone, prosím tě, žádné nadace. Nevyhazuj peníze. Až konečně zjistíš, co hledáš, a najdeš to, třeba pak budeš mít ještě tolik moudrosti, abys trochu svých peněz věnoval, ale trochu.

„Díky, táto.“

„Taky vám nechám dost drahokamů a mincí, abyste mohli zaplatit Strýčku Samovi.“

„Dobře.“

„Teď je řada na tobě,Tome. Co si vybereš?“

Tom pohlédl na Sally. „My bychom rádi kodex.“

Broadbent přikývl. „Zajímavá volba. Je váš. A teď ty, Bo-rabayi – nejlepší nakonec. Co je to za záhadu, kterou chceš a která není v jeskyni?“

Borabay přistoupil k síti a cosi otci pošeptal.

Stařec přikývl. „Výborně. Ber to jako hotovou věc.“ Rozmáchl se rukou svírající pero. Obličej měl skropený potem, dech rychlý a přerývaný. Tom na něm viděl, že už mu moc světlých chvilek nezbývá. A jak vypadá umírání na sepsi, věděl až moc dobře.

„Teď mi dejte deset minut,“ požádal je otec, „abych poslední vůli a testament sestavil. Pak seženeme svědky a vykonáme závěť.“

85

Tom stál se Sally a s bratry v háji mohutných stromů, jejichž větve se spojily do klenby připomínající přírodní katedrálu. Sledovali honosný pohřební průvod klikatící se stezkou k čerstvě vytesanému hrobu ve vápencových útesech vysoko nad vesnicí. Byla to úchvatná podívaná. V čele průvodu nesli čtyři válečníci tělo Maxwella Broadbenta na nosítkách. Bylo nabalzamováno tak, jak to dělávali staří Mayové. Během smutečního obřadu přeměnil nový náčelník kmene mrtvolu ve ztělesnění bájného El Do-rada podle indiánských legend. Tak Mayové kdysi pohřbívali své krále. Tělo bylo potřeno medem a pak posypané důkladnou vrstvou zlatého prachu. V této podobě měl zesnulý odejít na věčnost.

Za nosítky s otcovým tělem pak kráčelo dlouhé procesí indiánů, kteří nesli všechno, co mělo být uloženo do hrobu společně s nebožtíkem – koše sušeného ovoce a zeleniny, ořechy, džbány s vodou a olejem i spoustu tradičních mayských artefaktů jako nefritové sošky, malované hrnce, otlučené zlaté talíře a šálky, zbraně, toulce plné šípů, sítě, kopí, prostě všechno, co by Maxwell Broadbent mohl na onom světě potřebovat.

Za nimi pochodoval indián, který nesl Picassúv obraz nahé ženy s třema očima, hranatou hlavou a rohy. Pontor-mův výjev Zvěstování nesli dva zpocení domorodci. Následoval portrét od Bronzina, dvě římské sochy, několik dalších Picassů, Braque, dvakrát Modigliani, Cézanne a sochy –obřadní předměty dvacátého století. Bizarní průvod se vinul po úbočí hory a mizel v hájku.

Nakonec šla kapela, pokud se tak dal nazvat hlouček mužů, kteří usilovně duli do fléten z tykví, dlouhých dřevěných trumpet a tloukli o sebe holemi. Průvod uzavíral chlapec, jenž vší silou bušil do otlučeného bubnu, který mohl kdysi klidně patřit nějaké beatové skupině.

Tom prožíval podivnou směsici smutku a katarze. Jako by za ním zůstávala celá jedna etapa života. Otec zemřel. Tohle je poslední rozloučení s dětstvím. Před očima mu defilovalo všechno, co znal a miloval, to, s čím vyrůstal. Byly to i věci, které měl rád otec. Když průvod došel ke hrobu, všechny pohltila temnota – lidi i věci. Pak se lidé opět vynořili a mžikali, oslepeni prudkým světlem. Ruce měli prázdné. Otcova sbírka bude uzavřena v bezpečí a suchu a střežena a chráněna, dokud se sem pro ni s bratry nevrátí. Mayské poklady v hrobě samozřejmě zůstanou navždy, aby Maxwellu Broadbentovi zajistily příjemný a spokojený posmrtný život. Poklady Západu však náleží jim; kmen Tarů je bude pouze dočasně opatrovat. Byl to pohřeb, jaký neměl obdoby. Takto byli pohřbíváni pouze mayští králové, a to nejméně před tisíci lety.

Maxwell Broadbent zemřel tři dny poté, co sepsal poslední vůli a testament. Než upadl do deliria a komatu, po němž přišla smrt, byl ještě den při smyslech. Žádná smrt není pěkná, uvažoval Tom, tahle však v sobě měla určitou důstojnost, dá-li se to slovo použít.

Tom věděl, že vzpomínat bude nikoliv na smrt samotnou, ale na poslední den, kdy byl otec plně při vědomí. Všichni čtyři synové u něj zůstali. Moc nemluvili, a když už se hovořilo, pak o bezvýznamných věcech – o dávných vzpomínkách, příbězích, zapomenutých místech, legraci, kterou společně užili, nebo o dávno zesnulých lidech. A přece byl ten jediný den klábosení cennější než celá desetiletí důležitých rozhovorů o velkých věcech, než všechny přednášky, poučování, kázání, rady, filozofování a večerní diskuse. Po celoživotních střetech je Max konečně pochopil a oni pochopili jeho. Teď už si mohli povídat jen pro potěšení. Jak to bylo jednoduché a přitom nesmírně hluboké.

Tom se pousmál. Otci by se vlastní pohřeb líbil. Potěšil by ho pohled na ohromné procesí kráčející pralesem, na řvoucí obří trumpety, dunící bubny, vřískající bambusové píšťaly a střídavě zpívající a tleskající ženy a muže. Veliký hrob čerstvě vytesaný ve skále byl první v novém pohřebišti kmene Tam. Bílé Město bylo po požáru mostu odříznuto od světa. Zůstalo tam jen šest Hauserových žoldáků. Nový hrob byl vytesán během šesti týdnů a vesnicí denně proskakovaly zprávy o uvězněných vojácích. Čas od času sestupovali na plošinu k bývalému mostu a stříleli do vzduchu, křičeli, žadonili, vyhrožovali. Jak míjely dny a pak týdny, nechodilo jich tam šest, ale čtyři, pak tři a nakonec dva. Teď tam byl jeden; nekřičel, nemával, nestřílel. Jen stál – malá, vyzáblá postavička, mlčky a trpně čekající na smrt. Tom se Tary pokoušel přesvědčit, že je třeba ho zachránit, domorodci však byli neoblomní. Most mohou znovu postavit jen bohové. Pokud ho budou chtít zachránit, udělají to.

Samozřejmě to neudělali.

Zadunění obrovského bubnu vrátilo Toma do současnosti a přimělo ho opět se soustředit na bizarní podívanou. Veškeré obřadní i jiné předměty už byly navršeny v hrobě, nyní nadešel čas ho uzavřít. Muži i ženy stáli v pralese kolem hrobu a prozpěvovali pochmurný, přesto podmanivý popěvek, velekněz kolem sebe mával svazkem posvátných bylin a šířil vzduchem vonný kouř. Obřad pokračoval, dokud se slunce na západě nedotklo obzoru. Pak skončil. Náčelník uhodil na konec dřevěného klíče a mohutné kamenné dveře se s dunivým rachotem zasunuly přesně v okamžiku, kdy pohasly poslední sluneční paprsky.

Nastalo ticho.

Když kráčeli nazpátek do vesnice, Tom zalitoval: „Jen mě mrzí, že táta tohle neviděl.“

Vernon mu položil paži kolem ramen. „Ale viděl, Tome. Určitě to viděl.“

86

Lewis Skiba seděl v houpacím křesle na rozvrzané verandě srubu stlučeného z obyčejných překládaných prken a díval se na jezero. Kopce za ním halila zář zapadajícího podzimního slunce a voda připomínala potemnělé zrcadlo, v němž se odrážela večerní obloha. Přesně takhle si to všechno pamatoval. Molo vedlo až nad vodu a na konci byl uvázaný člun. Ve vzduchu se vznášela vůně prohřátého borového jehličí. U protějšího břehu se ozvala po-táplice. Její smutný pokřik dlouho dozníval mezi pahorky, a než umlkl, odpověděla z obrovské vzdálenosti jiná. Její hlas však zněl slabě, jako by přicházel z jiného světa.

Skiba usrkl čerstvé pramenité vody a pomalu se zhoupl, až křeslo i veranda nesouhlasně zaskřípaly. Přišel o všechno. Stál v čele deváté největší farmaceutické firmy na světě. Byl u toho, když cena jejích akcií spadla na padesát centů za kus. Teprve tehdy bylo obchodování s nimi jednou provždy úplně zastaveno. Potupně přiznal porážku a dvaceti tisícům zaměstnanců zbyly jen oči pro pláč. Přišli i o naspořené penzijní připojištění a všechny celoživotní úspory. Valná hromada akcionářů si o něj otírala boty, všichni kolegové i podílníci si před ním uplivovali, kongresové vyšetřovací komise si u něj v kanceláři podávaly dveře a jako bonbónek přišly bulvární reportáže a televizní pořady. Byl vyšetřován z trestných činů účetních podvodů, machinací s cennými papíry, zneužívání informací v obchodním styku a nezákonného obchodování a obohacování. Přišel o dům, ztratil manželku a právníci právě dokončují požírání veškerého jeho jmění. Nikdo, s výjimkou jeho dětí, ho nemá rád.

A přece je spokojený, jeho štěstí však nikdo nechápe. Všichni si myslí, že se zbláznil. Že je to jakási forma psychického zhroucení, uzavření se do sebe. Nevědí totiž, jaké to je, být na poslední chvíli zachráněn z plamenů pekelných.

Co mu tehdy před třemi měsíci zadrželo v té potemnělé kanceláři ruku? A co mu ji drželo během těch tří měsíců, jež následovaly? Hauserovo tříměsíční mlčení znamenalo pro Skibu tři nejčernější měsíce v životě. A když se zdálo, že ta strašná noční můra nikdy neskončí, uveřejnil New York Times kdesi ve společenské rubrice nevelký článek o založení nadace Alfonsa Boswase, neziskové organizace pro překlad a zveřejnění jakéhosi mayského lexikonu z devátého století, který se našel ve sbírkách zesnulého Maxwella Broadben-ta. Podle předsedkyně nadace doktorky Sally Coloradové obsahoval lexikon, uváděný jako kodex, mayské léčebné předpisy, které se nesmírně osvědčily při výzkumu a vývoji nových léčiv. Nadace byla založena a podporována čtyřmi syny zesnulého Maxwella Broadbenta. Podle článku zemřel náhle a nečekaně během rodinné dovolené někde ve Střední Americe.

To bylo všechno. Nikde ani zmínka o Hauserovi, Bílém Městě, o ztracené hrobce nebo šíleném otci, který se nechal pohřbít i se svými penězi – nic.

Skiba měl pocit, že z něj někdo svalil tíhu celého světa. Broadbentovi jsou naživu. Nebyli zavražděni. Hauserovi se nepodařilo získat kodex a co je nejdůležitější, nezabil je. Skiba věděl, že pro něj navždy zůstane zahaleno tajemstvím, co se tam stalo, a považoval za příliš nebezpečné po tom pátrat. Stačilo mu pouze vědomí, že není viníkem vraždy. Ano, má na svědomí řadu odporných zločinů a za mnohé bude pykat, k jeho hříchům však nepatří nevratné ukončení lidského života – dokonce ani toho jeho.

A pak tu bylo ještě něco. Přestože, a nebo právě proto, že přišel úplně o všechno – o peníze, majetek i pověst –, konečně opět prohlédl. Supiny mu spadly z očí. Najednou viděl všechno jasně – všechno špatné, čeho se dopustil, zločiny, jež spáchal, hamižnost a sobectví. Uvědomil si morální úpadek, který jeho úspěšnou podnikatelskou kariéru provázel. Bylo snadné nechat se zmást a vyměnit prestiž za poctivost, moc za zodpovědnost, patolízalství za loajalitu a zisk za slušnost. Člověk musí být mimořádně jasnozřivý, aby si v takovém systému uchoval nezávislost.

Skiba se usmál a upřeně hleděl přes zrcadlovou hladinu jezera do nekonečných dálav, kde všechno mizelo ve večerním šeru – všechno, nač se dřel, všechno, co pro něj kdysi bývalo tak důležité. Nakonec přijde i o tenhle srub.

Nevadí. Zemřel, a znovu se narodil. Teď může začít nový život.

87

Detektiv Jimmy Martinez z policie v Santa Fé se pohodlně opřel v křesle. Zrovna položil telefon. Listí topolu za oknem už získalo sytě zlatožlutý odstín a z hor vál studený vítr. Pohlédl na svého partnera Willsona.

„Zase u Broadbenta?“ tipnul si Willson.

Martinez přikývl. „No jo. Člověk by řekl, že už si na to sousedi pomalu zvyknou.“

„Pracháči. Kdo se v nich má vyznat?“

Martinez souhlasně odfrkl.

„Co je podle tebe ten týpek tam nahoře ve skutečnosti zač? Už jsi někdy viděl něco takovýho? Potetovanej indián kdoví odkud ze Střední Ameriky chodí v oblečení starýho Broadbenta, kouří jeho fajfku, jezdí po celým tisíciakrovým ranči na jeho koních, sekýruje služebnictvo, hraje si na domácího a ještě trvá na tom, aby mu všichni říkali pane!“

„Všechno mu to tam patří,“ poznamenal Martinez. „Tím je všechno jasný. Je to legální.“

„Jasně, že mu to tam patří! Já se ale ptám –jak se k tomu ksakru dostal? Ten barák se vším všudy má cenu takových dvacet, možná třicet milionů. A jenom provoz a údržba musí ročně vyjít určitě na dva melouny. Ty si fakt myslíš, že takováhle existence má prachy?“

Martinez se usmál. „Jo.“

„Jak to do prdele myslíš, že jo? Jimmy, ten chlap má upi-lovaný zuby! Je to podělanej divoch!“

„Není. Je to Broadbent.“

„Zcvoknul jsi? Ty vážně myslíš, že ten indián, co tahá uši pomalu až po zemi, je Broadbent? Prosím tě, Jimmy, co to vlastně kouříš?“

„Vypadá jako jeden z nich.“

„Ty ses s nima někdy setkal?“

„Se dvěma syny. A povídám ti, že on je další ze synů starého pána.“

Willson na něj užasle vytřeštil zrak.

„Tak to prostě je. Ostatní synové dostali sbírky, on barák a fůru prachů. Hotovo, tečka.“

„Indián Broadbentův syn?“

„No jistě. Vsadím boty, že stařík si na něj zadělal ve Střední Americe při některý svý výpravě.“

Willson se opřel v křesle a uctivě si Martineze prohlížel. „Ty tady tomu jednou budeš šéfovat, víš o tom, Jimmy?“

Martinez skromně přikývl. „Vím.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai