Seznamka smrti

Douglas Preston Lincoln Child

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Lewis a Lindsay Thorpeovi byli dokonalý pár: mladí, atraktivní a dokonale k sobě pasovali. Když jsou Thorpeovi nalezeni mrtví ve svém honosném obýváku (poté, co spáchali dvojnásobnou sebevraždu), vyvolá to poplach v kancelářích Eden Incorporated, ultramoderní seznamovací společnosti z Mahnattanu, jejíž závratný úspěch (a absolutní utajení) je solí v očích lidem po celém světě. Ačkoli to ví jen málo lidí, Thorpeovi byli víc než jen dokonale šťastný pár – byl to první dokonalý pár společnosti Eden, tzv. superpár.Christopher Lash, bývalý soudní psycholog FBI záhy dostane od společnosti Eden naléhavou žádost, aby rychle – a nenápadně – prošetřil celou událost. Lashův psychologický rozbor neodhalí nic podezřelého, avšak zcela mimoděk se před ním vynořují vzpomínky na trýznivou osobní tragédii, před níž léta zavíral oči.Situace se náhle změní s úmrtím dalšího páru klientů společnosti Eden – podle všeho i zde šlo o dvojnásobnou sebevraždu. Eden – a hlavně Richard Silver, inteligentní a samotářský zakladatel společnosti – nyní nemá na výběr a musí udělit Lashovi nebývalý přístup k většině svých střežených tajemství, pokud si má uchovat naději, že se podaří zjistit, kde se stala chyba. Skrytý svět, který Lash objeví, je udivující směsicí umělé inteligence, tvůrčího ducha a bludištěm technologie, jež k Lashovu údivu skutečně dokáže plnit slib, jaký svým klientům poskytuje: záruku dokonalého partnera na celý život. Lashova účast ve vyšetřování však je čím dál osobnější a riskantnější, než si na počátku myslel.

SEZNAMKA SMRTI

LINCOLN CHILD

Přeložil Tomáš Bicek

Překlady básní haiku a úvodu knihy Úzká stezka do vnitrozemí japonského básníka Bašóa jsou v překladu Antonína Límana, vydala DharmaGaia v r. 2000.

přeložil (c) 2007 Tomáš Bicek

1

Maureen Bowmanová to dítě v životě neslyšela brečet. Nejdřív si toho ani nevšimla. Trvalo snad pět deset minut, než si to uvědomila. Nádobí od snídaně už měla skoro umyté, když se zarazila a zaposlouchala, pěna jí zatím kapala ze žlutých rukavic na rukou. Ale je to tak: pláč od Thorpeových.

Maureen opláchla poslední talíř, zabalila ho do mokré utěrky a zamyšleně jím otáčela v rukou. Normálně by si dětského pláče ve čtvrti ani nevšimla. Patřil k obvyklým zvukům asi jako cinkání zmrzlinářského vozu nebo štěkot psa, člověk to skoro už ani nevnímal.

Tak proč ji to teď tak překvapilo? Postavila talíř na odkapávač.

Dítě Thorpeových nikdy nebrečelo. V těch příjemných letních dnech je otevřenými okny často slyšela brebentit, chichotat se, smát se. Tu a tam zaslechla, jak dítě papouškuje zvuky klasické hudby, jeho hlásek se nesl ve vánku s vůní mexických borovic.

Maureen si otřela ruce do ručníku, pečlivě jej složila, pak zvedla oči od dřezu. Už bylo září; první den, kdy se zdálo, že je podzim. Nachová úbočí kopců kolem San Franciska už pokrýval sníh. Viděla je přes okno, které měla kvůli chladu zavřené.

Pokrčila rameny, otočila se a odešla od dřezu. Všechny děti někdy brečí; divný by byl opak. A kromě toho to není její věc; má svých starostí dost, aniž by se ještě začala plést do života svých sousedů. Byl pátek, vždycky nejrušnější den v týdnu. Sama musí na zkoušku sboru, Courtney má balet, Jason karate. A navíc, Jason má narozeniny; vyžádal si hovězí fondue a čokoládový dort. To znamenalo další cestu do toho nového supermarketu na Route 66. Maureen s povzdechem vytáhla seznam zpod magnetu na lednici, vzala si tužku od telefonu a začala psát, co má koupit.

Pak se zarazila. Všechna okna jsou zavřená, to děcko Thorpeových musí fakticky ječet, když je slyšet až sem…

Maureen vytěsnila tu myšlenku z hlavy. Holčička si asi ukopla palec nebo co. Nebo ji bolí bříško, i to by mohlo být. Thorpeovi jsou každopádně dospělí; zvládnou to. Thorpeovi zvládli vždycky všecko.

Tu poslední myšlenku doprovázel stín trpkosti a Maureen si rychle pomyslela, že to není fér. Thorpeovi měli jiné zájmy, pohybovali se v jiných kruzích; nic víc.

Lewis a Lindsay Thorpeovi se do Flagstaffu přistěhovali před necelým rokem. Ve čtvrti plné starousedlíků a penzistů jako mladý, pohledný pár vyčnívali a Maureen je brzy pozvala na večeři. Byli to milí hosté, přátelští a vtipní a velice zdvořilí. Zábava plynula velmi snadno, nenucené. Pozvání však nikdy neopětovali. Lindsay Thorpeová byla tehdy ve třetím trimestru těhotenství; Maureen to přičítala právě tomuhle. A teď, když je už dítě na světě, je s tím spousta práce… prostě dá se to pochopit.

Pomalu přešla po kuchyni kolem stolu k posuvným skleněným dveřím. Měla odtud lepší výhled k Thorpeovým. Včera v noci byli doma, to věděla; viděla, jak Lewisovo auto jede kolem jejich domu, když večeřeli. Jenže jak se tam teď dívala, všude se zdálo být ticho.

Až na to dítě. Bože, ta malá má plíce jako měchy…

Maureen přistoupila blíž ke sklu a nakláněla krk. Pak uviděla auta Thorpeových. Byla tam obě, Audi A8, Lewisovo černé i Lindsayino stříbrné, parkovala v průjezdu.

Pátek, a oba jsou doma? To bylo vážně zvláštní. Maureen přitiskla nos na sklo.

Pak ustoupila o krok dozadu. Tak a dost, teď už jsi ta vlezlá sousedka, jakou ses dušovala, že nikdy nebudeš. Jde to přece vysvětlit spoustou věcí. Holčičce není dobře, rodiče jsou doma s ní. Možná než přijede babička. Nebo se chystají na dovolenou. Nebo…

Dítě začalo plakat ochraptěle, přerývavě. A Maureen najednou bezmyšlenkovitě přitiskla ruku na skleněné dveře a otevřela je.

No moment, přece tam nemůžu jít. Nic to nebude. Jim bude trapné a mě budou mít za blázna.

Podívala se k dřezu. Včera v noci upekla obrovskou spoustu čokoládových sušenek na Jasonovy narozeniny. Trochu jim donese; to přece sousedi normálně dělají.

Rychle vzala papírový talíř – pak si to rozmyslela – a vzala normální porcelánový, dala na něj asi deset sušenek a přes ně igelitovou fólii. Vzala talíř a zamířila ke dveřím.

Zaváhala. Vybavila si, že Lindsay je špičková kuchařka. Před několika dny, když se potkaly na chodníku u schránky, se jí omluvila, že si nemůže moc dlouho povídat, protože má na sporáku čokoládovou pěnu s mandlemi. Co si asi pomyslí o talířku s domácími sušenkami?

Neřešíš to nějak moc? Normálně tam jdi a hotovo.

Proč měla před Thorpeovými takový zvláštní pocit nedokonalosti? Protože zjevně nepotřebovali její přátelství? Byli vzdělaní, ale Maureen taky vystudovala angličtinu a s vyznamenáním. Měli spoustu peněz, ale to se dalo říct o půlce čtvrti. Možná proto, že spolu vypadali tak dokonale, ideálně spojení. Působilo to málem zázračně. Tenkrát, když k nim poprvé a naposled přišli, Maureen si všimla, jak se nevědomky drží za ruce; jak často dokončují větu toho druhého; jak na sebe často pomrkávají a tím si, byť v rychlosti, sdělují hrozně moc. Maureenin manžel je nazval „nechutně šťastnými“, ale Maureen to za nechutné nepovažovala ani trochu. Spíš by řekla, že jim závidí.

Sevřela talíř se sušenkami a zamířila ke dveřím, odsunula je a vystoupila ven.

Bylo krásné, chladné ráno, vzduchem se nesla silná cedrová vůně. Ve větvích štěbetali ptáci a od kopců, směrem od města, slyšela lítostivé kvílení vlaku, který přijížděl na nádraží.

Tady venku byl ten pláč slyšet ještě mnohem víc.

Maureen vykročila rozhodným krokem přes trávník a překročila plůtek. Vlastně vůbec poprvé byla u Thorpeových na zahradě. Připadalo jí to zvláštní. Zadní dvůr byl uzavřený, ale mezi plaňkami plotu rozeznala japonskou zahradu, o níž jim vyprávěl Lewis. Japonská kultura ho fascinovala, přeložil několik skvělých básníků haiku; řekl jim i pár jmen, která Maureen slyšela prvně. Zahrada na ni působila klidně. Vznešeně. Tehdy při večeři jim Lewis vyprávěl příběh o mistrovi zenu, který požádal žáka, aby mu uklidil zahradu. Žák tím strávil celý den, sbíral každý upadlý list, zametal a čistil kamenné cestičky, dokud přímo nesvítily, uhrabával písek do pravidelných tvarů. Mistr se pak objevil a kontroloval jeho práci. „Dokonalé, že?“ zeptal se žák a ukázal na bezchybnou zahradu. Mistr však zavrtěl hlavou. Pak zvedl hrst oblázků a rozhodil je po uhlazeném písku. „Teď je to teprve dokonalé,“ odpověděl. Maureen si vzpomněla, jak Lewisovi pobaveně zářily oči, když jim to vyprávěl.

Pláč jí drásal uši, takže vykročila rychleji vpřed.

Ocitla se před dveřmi k Thorpeovým do kuchyně. Maureen k nim přistoupila, dala si záležet, aby měla ve tváři rozzářený úsměv, a otevřela dvířka ze síťoviny. Zvedla ruku, chtěla zaklepat, ale po prvním klepnutí se dveře otevřely.

Vkročila dovnitř.

„Haló?“ řekla. „Lindsay? Lewisi?“

Tady v domě znělo kvílení dítěte až fyzicky drásavě. Netušila, že děti umí ječet tak hlasitě. Ať byli rodiče kdekoli, v tomhle křiku ji stejně nemohli slyšet. Jak to můžou ignorovat? Ze by byli ve sprše? Nebo se milují a nevědí o světě? Najednou se otřepala a rozhlédla se. Kuchyně byla nádherná: profesionální spotřebiče, naleštěná černá pracovní deska. Ale jinak prázdno.

Z kuchyně se šlo přímo k jídelnímu koutu zalitému ranním světlem. A tam uviděla dítě: před sebou, pod obloukovým průchodem mezi koutem a jiným prostorem, který jí připadal jako obývací pokoj. Dítě bylo připoutané ve své židličce otočené k obývacímu pokoji. Obličej mělo celý uplakaný, na tvářičkách nudle a slzy.

Maureen zamířila k holčičce. „Ale no tak, chudáčku.“ Dávala si pozor, aby jí nespadly sušenky z talíře, zatímco šmátrala po kapesníku a utřela dítěti obličej. „No, no.“

Pláč však neutichal. Děvče bušilo pěstičkami o židličku a dívalo se strnule dopředu, neutišitelně.

Chvíli trvalo, než Maureen dítěti otřela obličej, když skončila, v uších jí zvonilo. Až když si strkala kapesník zpátky do kapsy džín, napadlo ji podívat se do obýváku směrem, jakým se dívá dítě.

A jakmile se tam podívala, brek dítěte i praskání porcelánového talíře přehlušil její vlastní výkřik.

2

Christopher Lash vystoupil z taxíku do ruchu Madison Avenue. V New Yorku byl naposledy před půl rokem a za tu dobu asi odvykl. Nechyběly mu štiplavé výfuky naftových motorů ze sevřených řad autobusů; pozapomněl na nepříjemný pach spáleniny z preclíkářských stánků na chodnících. Davy kolemjdoucích štěkající do mobilů; kvílení klaksonů; zlostné hrátky aut a náklaďáků – to všechno mu připomínalo horečné, bezmyšlenkovité pobíhání mravenců.

Pevně uchopil svou koženou tašku, vstoupil na chodník a zařadil se do proudu chodců. Tuhle kabelu už taky dlouho neměl, jak ji držel v ruce, připadala mu cizí, nepříjemná.

Přešel Sedmapadesátou ulici a nechal se nést řekou lidských těl směrem na jih. O další blok dál už lidí poněkud ubylo. Přešel Šestapadesátou a zabočil do prázdného průchodu, kde si na chvilku mohl oddychnout, aniž by do něho někdo vrážel. Opatrně postavil tašku mezi boty a podíval se nahoru.

Přes ulici se k nebi vzpínala obdélníková věž. Žádné číslo, žádné firemní cedule nedávaly tušit, co se skrývá v jejích útrobách. Jejich funkci bohatě nahrazovalo logo, které – díky bezpočtu vysoce sledovaných mediálních zpráv – dosáhlo v poslední době takové popularity jako zlaté oblouky: ten elegantní protáhlý symbol nekonečna, který se vznášel kousek nad vchodem. Mrakodrap asi v půlce té obrovské hmoty přetínal ústupek zdi; vyšší, dekorativní mřížovina vedla kolem celé stavby jako stuha a oddělovala vyšší patra. Tato jednoduchost ale mohla klamat. Povrch mrakodrapu svědčil o bohatství, o určité hloubce, skoro jako lak na nejdražších autech. Novější učebnice architektury tvrdily, že budova připomíná obsidián, ale to nebyla tak docela pravda: budova vyzařovala teplou, průzračnou záři, která jako by byla vysávána z jejího prostředí a oproti níž okolní stavby působily chladně a bezbarvě.

Lash spustil oči z fasády, sáhl si do kapsy u saka a vytáhl jeden firemní dopis. Nahoře stálo elegantním písmem vedle znaku pro nekonečno „Eden Incorporated“; dole razítko „doručit kurýrní službou“. Znovu si přečetl tu krátkou zprávu.

Vážený pane doktore!

Velmi mě potěšil náš dnešní rozhovor a jsem rád, že jste přišel tak brzy. Budeme Vás očekávat v pondělí v 10:30. Předložte prosím přiloženou kartu někomu z ostrahy v přízemí. S úctou,

Edwin Mauchly

Ředitel odboru podpory

Z dopisu nešly vyčíst žádné další informace, než jaké se dozvěděl při předchozí četbě, a Lash si jej dal zpět do kapsy.

Počkal, až naskočí zelená, pak zvedl tašku a zamířil přes ulici. Mrakodrap byl umístěn neobvykle daleko od chodníku, čímž vznikala cosi jako uvítací oáza. Stála tu fontána: mramoroví satyrové a nymfy laškující kolem sehnuté starodávné postavy. Lash zvědavě nakukoval na postavu. Jevila se jako poměrně zvláštní na ústřední motiv fontán: ať se díval jak chtěl, nedokázal rozluštit, jedná-li se o muže nebo ženu.

Za fontánou neustále rotovaly otočné dveře. Lash se znovu zastavil a upřeně sledoval ten vytrvalý pohyb. Lidi skoro výlučně vstupovali, málokdo vycházel. Bylo ale téměř půl jedenácté, takže nemohlo jít o zaměstnance. Kdepak, tohle určitě byli zákazníci; nebo přesněji budoucí zákazníci.

Vstupní hala byla rozlehlá s vysokým stropem, znovu se zastavil, jakmile vstoupil. I když stěny pokrýval růžový mramor, nepřímé osvětlení dodávalo prostoru neobvyklé teplo. Uprostřed se nacházel pult informací ze stejného materiálu jako vnější plášť budovy. Podél pravé stěny, za kontrolním bodem, vedla dlouhá řada dveří od výtahů. Podél Lashe proudily davy nově příchozích. Šlo o podivuhodně nesourodý zástup: všechny věkové skupiny, rasy, výšky i postavy. Čišela z nich naděje, nadšení, snad i trošku obavy. Vzduch v hale byl prosycen vzrušením. Někteří lidé mířili k zadní části haly, kde dvojice jezdících schodů vedla k širokému obloukovému průchodu. Nad průchodem stálo matným zlatým písmem PŘÍJEM UCHAZEČŮ. Další lidé směřovali ke dveřím pod eskalátory s nápisem PŘIHLÁŠKY. A jiní pak odkráčeli k levé straně haly, kde Lash zahlédl koutkem oka značný ruch. Zvědavost ho přitáhla právě tam.

Přes široký pruh levé stěny visely jedna vedle druhé od země ke stropu obrovské plazmové obrazovky v rozměrném obrazci. Na každé z nich se objevoval snímek obličeje jiného člověka, který mluvil do kamery: ženy i muži, mladí i staří. Obličeje se navzájem lišily, ale Lash pocítil jistý jednotící prvek, který nedokázal pojmenovat. Pak na to přišel: všichni se až zvláštně vyrovnaně usmívali.

Lash se připojil k davu, který se mlčky díval na stěnu tváří. Najednou si při tom začal uvědomovat bezpočet hlasů na obrazovkách. Naprosto mi to změnilo život, vyprávěla pohledná mladá žena na jedné obrazovce, zdálo se, že mluví přímo k němu. Nebýt Edenu, nevím, co bych si počal, říkal nějaký muž na jiné obrazovce a skoro sebevědomě se usmíval, jako by prozrazoval tajemství. Oni zařídili všechno. A na další obrazovce říkal plavovlasý muž s rozzářeným úsměvem: Je to to nejlepší, co jsem udělal. Tečka. Fakt.

Lash poslouchal a zároveň si začal uvědomovat další hlas: tlumený, takřka neslyšný, o něco hlasitější než šepot. Nevycházel ze žádné z obrazovek, ale jakoby odevšad kolem. Zaposlouchal se do něj.

Technologii, říkal ten hlas, dnes využíváme k tomu, aby nám usnadnila život, prodloužila jej, zpříjemnila. Ale co když technologie zvládne ještě něco hlubšího? Co když dokáže přinést dokončení, absolutní naplnění?

Představte si počítačovou technologii tak pokročilou, že by dokázala virtuálně rekonstruovat vaši vlastní osobnost, to, kvůli čemu jste sami sebou: vaše naděje, touhy, sny. Nejniternější potřeby, jichž si možná ani vy sami nejste vědomi. Představte si tak velkou digitální infrastrukturu, že by mohla obsáhnout tuto vaši virtuální osobnost – včetně bezpočtu jedinečných rysů a vlastností – a totéž by dokázala u mnoha dalších lidí. Představte si umělou inteligenci takové hloubky, že by dokázala porovnat váš konstrukt se spoustou jiných a – za hodinu, za den nebo za týden – najít tu pravou osobu, toho jedince, který je vaším dokonalým protějškem. Vašeho ideálního partnera jedinečně souznějícího osobností, minulostí, zájmy, celou škálou dalších rysů, vaše druhé já. Toho, kdo doplní váš život. Nebudete jen dva lidé, kteří mají náhodou pár stejných zájmů. Ale vytvoříte svazek, kde jeden člověk doplňuje druhého tak hluboce, v takových nuancích, že jste si nikdy nepředstavovali a ani netušili, že je to možné.

Lash si nadále prohlížel nekonečné moře tváří před sebou a poslouchal ten odosobněný hrdelní hlas.

Zapomeňte na schůzky naslepo, pokračoval hlas, na večírky nezadaných, kde máte výběr omezený jen z hrstky náhodně příchozích osob. Neztrácejte čas neslučitelností. Nabízíme vám náš vlastní hluboce sofistikovaný systém. Ten systém je tu. A společnost se jmenuje Eden.

Naše služba není laciná. Ale v případě i nepatrné nespokojenosti vám Eden Incorporated vrátí všechny vaše peníze s doživotní zárukou. Z těch mnoha tisíců párů, které společnost Eden již seznámila, tuto možnost nikdo nevyužil. Protože tito lidé – stejně jako ti na obrazovkách před vámi – už zjistili, že štěstí nelze penězi vyvážit.

Lash sebou trhl a rychle se podíval na hodinky. Už měl pět minut zpoždění.

Přešel halu, vytáhl kartičku a podal ji jednomu z uniformovaných strážců. Dostal podepsanou propustku a pak ho muž s úsměvem navedl k řadě výtahů.

O dvaatřicet pater výše vstoupil do malé, avšak elegantní přijímací haly. Převládaly zde neutrální tóny a cítil nepatrný náznak shonu. Nikde nevisely žádné cedule, směrovky, formální vodítka: jenom jeden stůl z leštěného světlého dřeva a za ním pohledná žena v kostýmu.

„Doktor Lash?“ zeptala se s podmanivým úsměvem.

„Ano.“

„Dobré ráno. Můžete mi prosím ukázat svůj řidičský průkaz?“

Byla to tak nečekaná výzva, že Lashe ani nenapadlo se zeptat na její důvody. Vytáhl tedy svou peněženku a vylovil z ní řidičák.

„Děkuji.“ Žena průkaz přiložila na nějaký prohlížecí přístroj. Pak mu jej vrátila s dalším zářivým úsměvem, vstala ze židle a navedla ho ke dveřím na vzdáleném konci přijímací oblasti.

Procházeli dlouhou chodbou, jež se výzdobou podobala prostorám, které právě opustili. Lash si všiml mnoha dveří, ani jedny nebyly označené, všechny zavřené. Žena se před jedněmi zastavila.

„Tudy prosím,“ řekla.

Když se za ním zavřely dveře, Lash se rozhlédl po elegantně zařízené místnosti. Na vysokém koberci stál stůl z tmavého dřeva. Na stěnách viselo několik kreseb v nádherných rámech. Zpoza stolu jej přicházel uvítat muž, který si přitom urovnával hnědý oblek. Lash potřásl nabízenou pravicí a ze zvyku si ho hodnotil. Zdálo se, že mu je těsně pod čtyřicet: žádný obr, tmavý, tmavé vlasy i oči, sportovní, ale ne podsaditý. Možná plave nebo hraje tenis. Jeho vystupování svědčilo o sebejistotě, rozvaze; tenhle člověk asi nejedná hned, ale jakmile se rozhodne, jde si za svým.

„Dobrý den,“ řekl muž a podíval se mu do očí. „Jsem Edwin Mauchly. Děkuji, že jste přišel.“

„Omlouvám se za zpoždění.“

„Ale to nic, posaďte se prosím.“

Lash se posadil na jedinou koženou židli u stolu, Mauchly se otočil k monitoru. Chvíli něco psal, pak přestal. „Jenom chvilku strpení, prosím. Už jsem čtyři roky s nikým nevedl vstupní pohovor a celý postup se změnil.“

„Já tu jsem na vstupní pohovor?“

„To samozřejmě ne. Ale přesto spolu musíme projít pár základních věcí.“ Zase něco psal. „Tady to je. Adresa vaší stamfordské kanceláře je 315 Front Street, Suite 2?“

„Ano.“

„Dobře. Teď vás poprosím o vyplnění těchto údajů.“

Lash si prohlédl bílou kartičku, kterou mu Mauchly poslal přes stůl: datum narození, číslo zdravotního pojištění, půltuctů dalších osobních údajů. Vytáhl z kapsy pero a začal vyplňovat.

„Vy jste vedl vstupní rozhovory?“ ptal se při psaní.

„Pomáhal jsem vyvíjet celý ten proces jako zaměstnanec PharmGenu. To už je dávno, než se Eden stal samostatnou firmou.“

„Jaké to je?“

„Jaké je co, pane doktore?“

„Pracovat tady.“ Poslal mu kartu zpátky. „Počítám, že to musí být kouzlo. Aspoň když člověk vyslechne všechna ta svědectví v hale.“

Mauchly se podíval na kartičku. „Váš skepticismus vám nezazlívám.“ Ve tváři dokázal zobrazit upřímnost i zdrženlivost najednou. „Když k sobě dva lidé něco cítí, jak s tím souvisí technologie, že? Ale zeptejte se kohokoliv z našich zaměstnanců. Oni vidí, že to funguje, vnímají to každý den, neustále. Takže ano, kouzlo je termín, který to poměrně dobře vystihuje.“

Na druhém konci stolu zazvonil telefon. „Mauchly,“ řekl muž a přichytil si sluchátko bradou. „Výborně. Na shledanou.“ Vrátil telefon zpět a zvedl se. „Je připraven se s vámi sejít, pane doktore.“

Kdo? napadlo Lashe, když se shýbal pro svou tašku. Šel za Mauchlym zpět na chodbu, přešli spojnici chodeb a vstoupili do širší a zdobnější haly, na jejímž konci byla řada jasně vyleštěných dveří. Když k nim došli, Mauchly se zastavil a pak zaklepal.

„Dále,“ ozvalo se zevnitř.

Mauchly otevřel dveře. „Brzy se s vámi zase uvidím, pane doktore,“ řekl a uvedl ho dovnitř.

Lash vykročil, pak se znovu zastavil, když za ním zapadly dveře. Před sebou uviděl dlouhý půlkruhový stůl z tmavého dřeva. Za ním seděl vysoký a opálený muž. Usmál se a přikývl. Lash jeho gesto opětoval. A pak si náhle uvědomil, že ten muž není nikdo jiný než John Lelyveld, generální ředitel Eden Incorporated.

A že na něj čeká.

3

Ředitel Eden Incorporated vstal ze své židle. Usmál se a jeho obličej překryly vlídné, až dědečkovské vrásky. „Dobrý den. Moc vám děkuju, že jste přišel. Prosím, posaďte se.“ A pokynul k dlouhému stolu.

Lash si sedl naproti Lelyveldovi.

„Přijel jste z Connecticutu autem?“

„Ano.“

„Jaký byl provoz?“

„Asi půl hodiny jsem zůstal trčet na Gross Bronx. Ale jinak to šlo.“

Ředitel zavrtěl hlavou. „Ta silnice je děsná. Mám víkendový domek nedaleko od vás, v Rowaytonu. V těchto dnech ale využívám spíš helikoptéru. Jedna z výhod mé práce.“ Pousmál se, pak otevřel kožené desky, které ležely na stole vedle něj. „Jen pár formalit, než začneme.“ Vytáhl několik sešitých listů a podal je přes stůl. Za nimi následovalo zlaté pero. „Mohl byste to podepsat, prosím?“

Lash se podíval na horní část stránky. Bylo to prohlášení o mlčenlivosti. Rychle prolistoval stránky, našel řádek pro podpis a podepsal se.

„Tohle taky.“

Lash si vzal druhý podávaný dokument. Zdálo se, že toto je nějaká záruka důvěrnosti. Otočil na poslední stranu a podepsal se.

„A ještě tohle, prosím.“

Tentokrát Lash jen podepsal, aniž by se díval, o co jde.

„Děkuju. Omlouvám se, ale jistě chápete.“ Lelyveld vrátil listy do kožených desek. Pak si opřel lokty o stůl a položil si bradu na prsty. „Pane doktore, rozumíte asi tomu, v čem spočívají naše služby, že?“

Lash přikývl. Jen málokdo by to nevěděl: příběh o tom, jak společnost Eden za pouhých pár let vyrostla z výzkumného projektu geniálního počítačového vědce Richarda Silvera v jednu z nejziskovějších společností v Americe, byl oblíbenou zmínkou ekonomických zpravodajských sítí.

„Pak vás asi nepřekvapí, když vám řeknu, že Eden Incorporated zásadně zlepšil podle posledního průzkumu životy devíti set dvaceti čtyř tisíc lidí.“

„Ne.“

„Jde o téměř půl milionu párů a každý den přibývají tisíce dalších. A po otevření poboček v Beverly Hills, Chicagu a Miami jsme dramaticky zvýšili dosah našich služeb a šanci oslovit potenciální uchazeče.“

Lash znovu přikývl.

„Naše cena není nízká – 25 000 dolarů na osobu –, ale ještě se nestalo, že by někdo chtěl peníze vrátit.“

„To jsem slyšel.“

„Dobře. Je ale také nutné, abyste věděl, že naše služba nekončí v den, kdy daný pár seznámíme. O tři měsíce později proběhne povinná následná schůzka s jedním z našich poradců. A po šesti měsících pozveme naše páry, aby se připojily k setkávání dalších párů ze společnosti Eden. Bedlivě monitorujeme naši základnu klientů – nejen pro jejich dobro, ale i proto, abychom zlepšili naše vlastní služby.“

Lelyveld se naklonil k Lashovi, jako by mu chtěl nad masivním stolem sdělit nějaké tajemství. „To, co vám teď povím, je důvěrné a jde o tajemství společnosti Eden. V našich reklamních materiálech hovoříme o poskytování dokonalého partnera. Ideálního spojení mezi dvěma lidmi. Naše počítačová inteligence porovnává přibližně jeden milion proměnných každého z našich klientů s jinými klienty a hledá odpovídající hodnoty. Rozumíte mi?“

„Ano.“

„Je to zjednodušený výklad, chápete. Algoritmy pro umělou inteligenci jsou výsledkem neutuchající práce Richarda Silvera i bezpočtu pracovních hodin, jež jsme strávili výzkumem faktorů chování a psychologie. Zkráceně se ale dá říct, že naši vědci stanovili konkrétní práh porovnávaných proměnných nezbytný pro to, abychom označili dva uchazeče za ideální dvojici.“ Poposedl si. „Pane doktore, kdybyste porovnal tento milion faktorů u průměrného šťastně oddaného páru, nakolik myslíte, že by se k sobě takový pár hodil?“

Lash se zamyslel. „Na osmdesát, možná pětaosmdesát procent?“

„To je solidní odhad, ale bohužel ani trochu přesný. Naše studie prokázaly, že průměrné šťastné manželství v Americe tvoří jedinci, jež se k sobě hodí z pouhých pětatřiceti procent.“

Lash zavrtěl hlavou.

„Vidíte, lidi se nechávají zmást povrchními dojmy nebo fyzickou přitažlivostí, ty jsou však za pár let samy o sobě naprosto k ničemu. Dnešní seznamovací služby a takzvané internetové seznamky – s jejich hrubě metrickými a zjednodušujícími dotazníky – tento pocit jen umocňují. My ale používáme hybridní počítač ve snaze najít dva ideální partnery: lidi, u nichž je milion osobnostních rysů naprosto shodný.“ Odmlčel se. „Nechci se pouštět příliš hluboko do odborných pojmů, ale existují různé stupně dokonalosti. Naši pracovníci stanovili konkrétní procento – řekněme jen, že je vyšší než pětadevadesát – a to zaručuje ideální shodu.“

„Chápu.“

„A je pravdou, pane doktore – a odpusťte mi, že vás znovu upozorním na důvěrnost této informace –, že za tři roky, co společnost Eden tuto službu nabízí, jsme zaznamenali i několik naprosto dokonale shodných párů. Párů, u kterých se zcela shodovalo všech sto procent posuzovaných proměnných.“

„Sto procent?“

„Naprosto dokonalá shoda. Naše klienty pochopitelně neinformujeme o přesné shodě jejich údajů. Ale za dobu, kdy tyto služby poskytujeme, jsme zaznamenali šest takto statisticky dokonalých shod. Interně jim říkáme superpáry.“

Lelyveld až dosud hovořil odměřeným, sebejistým hlasem. Nyní však jako by nepatrně zaváhal. Ten dědečkovský úsměv nemizel z jeho tváře, do jeho hlasu se nicméně vloudil podtón plný zármutku až bolesti. „Už jsem se zmínil, že provádíme následný monitoring všech našich klientů… Pane doktore, bohužel se to nedá sdělit příjemnějším způsobem. Minulý týden jeden z našich dokonalých párů…,“ zaváhal, pak pokračoval, „… spáchal dvojnásobnou sebevraždu.“

„Sebevraždu?“ opakoval Lash.

Ředitel sklopil oči a prohlížel si nějaké poznámky. „Ve Flagstaffu v Arizoně. Lewis a Lindsay Thorpeovi. Podrobnosti případu jsou poněkud, hm, neobvyklé. Zanechali vzkaz.“ Znovu zvedl oči. „Už tedy chápete, proč jsme požádali o pomoc právě vás?“

Lash to ještě nevstřebal. „Spíš se dám poddat.“

„Jste psycholog se specializací na rodinné vztahy, zejména manželské. Kniha, která vám vloni vyšla, Shodnost, byla podnětnou studií na toto téma.“

„Jen škoda, že nemělo stejný názor víc kupujících.“

„Odborné recenze ale vyznívaly velmi příznivě. Každopádně kromě toho, že se oba Thorpeovi k sobě dokonale hodili, byli i inteligentní, schopní, přizpůsobení, šťastní. Rozhodně tedy tento pár musela po svatbě postihnout nějaká tragédie. Snad nějaký zdravotní problém; možná úmrtí v rodině. Možná šlo o finanční problémy.“ Odmlčel se. „Musíme vědět, co se v jejich životech změnilo a proč se rozhodli k tak extrémnímu činu. Pokud se zde jedná o nějaké latentní psychologické sklony, měli bychom o nich vědět, abychom jim mohli v budoucnosti předcházet.“

„Máte vlastní tým odborníků na duševní zdraví, že?“ zeptal se Lash. „Proč nevyužijete někoho z nich?“

„Ze dvou důvodů. Jednak chceme, aby se touto otázkou zabýval někdo nestranný. A pak nikdo z našich pracovníků není odborně na takové výši jako vy.“

„Jak to myslíte?“

Lelyveld se otcovsky usmál. „Myslím tím vaši předchozí profesi. Než jste nastoupil do soukromé praxe. Forenzní psycholog z FBI, člen týmu pro studium chování pracující v Quantiku.“

„Odkud o tom víte?“

„Pane doktore, prosím vás. Jako bývalý zvláštní agent jistě stále máte zvláštní přístup do zákulisí, k lidem, k informacím. Mohl byste toto vyšetřování zvládnout velmi diskrétně. Pokud bychom to začali vyšetřovat sami nebo oficiálně požádali o pomoc, asi by se začaly vynořovat otázky. A nemá smysl vyvolávat u našich klientů – minulých, stávajících i budoucích – zbytečné obavy.“

Lash si poposedl. „Neodešel jsem z Quantika bezdůvodně.“

„Ve vaší složce je novinový článek o té tragédii. Je mi to moc líto. Nepřekvapuje mě tedy, že se vám nechce opouštět pohodlí vaší praxe, byť jen dočasně.“ Ředitel otevřel kožené desky a vyndal z nich obálku. „Viz částka v obálce.“

Lash si vzal obálku a otevřel ji. Uvnitř byl šek na 100 000 dolarů.

„To by mělo pokrýt váš čas, cestovné a výdaje. Pokud byste potřeboval více, dejte nám vědět. Nespěchejte, pane doktore. Pečlivost a citlivý přístup, o ty tu jde především. Čím více se dozvíme, tím více můžeme své služby zefektivnit do budoucna.“

Ředitel se na chvíli odmlčel, pak pokračoval. „Existuje ještě jedna možnost, i když je vzdálená. A sice ta, že Thorpeovi nebyli stabilní, měli v minulosti duševní problémy, jež se jim podařilo před námi bůhvíjak zatajit. To je velmi, velmi nepravděpodobné. Pokud by se vám však nepodařilo najít odpověď v období po svatbě, musel byste se zaměřit i na jejich minulost.“

Lelyveld zavřel desky s definitivním výrazem. „Ed Mauchly bude váš primární kontakt pro toto vyšetřování. Připravil pro vás na začátek pár věcí. Nemůžeme vám pochopitelně vydat naše vlastní složky o tomto páru, ale ty by vám stejně moc nepomohly. Odpověď na tuto hádanku leží v soukromí Lewise a Lindsay Thorpeových.“

Znovu se odmlčel a Lash chvilku přemýšlel, jestli tím setkání skončilo. Lelyveld nicméně znovu promluvil, nyní tišeji a důvěrněji. Úsměv z jeho tváře zmizel. „Všech našich klientů si velice vážíme, pane doktore. Upřímně řečeno, našich dokonalých párů si vážíme přece jen víc. Kdykoli narazíme na nový superpár, celá společnost se o tom dozví, i když se to usilovně snažíme utajit. Stává se to tak vzácně. Jsem si tedy jist, že chápete, jak trýznivá a obtížně stravitelná pro mě byla tahle novina, zvláště když uvážíte, že Thorpeovi byli náš první takový pár. Zpráva o jejich smrti se naštěstí nedostala do novin, takže naši zaměstnanci byli té strašné zvěsti zatím ušetřeni. Osobně bych vám byl vděčný za jakékoli světlo, které byste vrhl na to, co se přesně v jejich životech zvrtlo.“

Když Lelyveld vstal a natáhl svou pravici, jeho úsměv se vrátil, jenže teď působil melancholicky.

4

O čtyřiadvacet hodin později stál Lash ve svém obývacím pokoji, usrkával kávu a díval se z okna. Za sklem se rozkládala pláž Pompo Beach, dlouhý, úzký pruh písku, takhle ve všední den ráno prakticky bez lidí. Turisté a lidé, kteří dorazili na léto, už odjeli před mnoha týdny, ale teď vlastně poprvé za celý měsíc si pláž prohlížel. Zarazila ho relativní prázdnota pláže. Bylo jasné, rozzářené ráno: za zálivem rozeznával dlouhou zelenou linii Long Islandu. Zahlédl tanker, který se jako tichý duch vydával na otevřené vody Atlantiku.

V duchu znova procházel přípravy, které absolvoval. Své soukromé terapeutické a konzultační schůzky na celý týden zrušil. Dr. Kline převezme skupinová sezení. Bylo to všechno podivuhodně snadné.

Zívl, znovu se napil kávy a zahlédl svůj odraz v zrcadle. Rozhodnout se, co si má vzít na sebe, bylo o poznání složitější. Lash nikdy neměl rád práci v terénu a jeho nadcházející schůzka mu až příliš připomínala staré časy. Ale říkal si, že tím všechno výrazně urychlí. Lidi se neuchylují k nenormálnímu chování, zejména v případě něčeho tak exotického, jako je dvojnásobná sebevražda. Během těch dvou let od svatby Thorpeových se muselo něco přihodit. A nejspíš žádná maličkost: žádný drobnější životní obrat nebo třeba sklon k vážné depresi. Muselo jít o masivní, zjevný krok, jehož si jejich okolí muselo všimnout. Možná že už večer pochopí, co se v jejich životech tak zvrtlo. S trochou štěstí by mohl mít tu případovou studii za zítřek napsanou. Bylo by to nejrychleji vydělaných 100 000 dolarů v životě.

Odvrátil se od okna a zadíval se po pokoji: piano, knihovna, pohovka. Vlivem nedostatku nábytku vypadal ten pokoj větší, než ve skutečnosti byl. Vládla tu střídmá, spořádaná čistota, kterou pěstoval od chvíle, kdy se nastěhoval. Ta jednoduchost se stala součástí jeho osobního brnění. Bůh ví, že životy jeho pacientů byly složité až až.

Lash se znovu zadíval do zrcadla, dospěl k závěru, že to půjde, a vyšel ze dveří. Rozhlédl se, upřímně zaklel, když si všiml, že doručovatel mu zapomněl nechat Timesy na cestě, a zamířil k autu.

Asi po hodinovém zápase s provozem na I-95 dorazil do New Londonu a k nízkému stříbrnému oblouku mostu Gold Star Memoriál. Sjel z dálnice a zamířil k řece, kde našel místo na parkování v boční ulici. Znovu prolistoval stoh papírů na sedadle spolujezdce. Byly tam černobílé fotky toho páru, pár vytištěných listů s informacemi o jejich životech. Mauchly mu dal údajů o Thorpeových velmi poskrovnu: adresa, datum narození, jména a adresy pozůstalých. Ale i to, a pár telefonních hovorů, mu stačilo.

Lash pocítil palčivou výčitku za tu drobnou zradu, k níž se chystal. Opakoval si, že mu to může pomoct pohnout s vyšetřováním.

Na zadním sedadle měl svou koženou tašku, která byla plná čistých listů papíru. Vzal ji, vystoupil z auta a po krátké kontrole odrazu tváře v čelním skle zamířil k Thames.

State Street se koupala v mírném podzimním slunci. Za nádražím Old Union, které připomínalo pevnost, se leskl přístav. Lash kráčel z kopce a zastavil se na místě, kde State Street odbočovala do ulice Water. Stál tu starý hotel, Second Empire s klenutou mansardovou střechou, který byl nedávno přestavěn na restaurace. V nejbližším okně zahlédl znak The Roastery. Veřejné místo u vody, připadalo mu nejvhodnější. Byl zde nízký rizikový faktor. Oběd by za daných okolností nepůsobil vhodně. Kromě toho nedávné studie z Johns Hopkins prokázaly, že lidé po ztrátě blízkých lépe reagují na vnější stimuly v dopoledních hodinách. Dopolední schůzka u kávy se tedy jevila jako ideální volba. Bude klid, to povzbudí hovornost. Lash mrkl na své hodinky. Deset dvacet přesně.

The Roastery bylo takové, jaké si ho představoval: vysoké stropy, béžové stěny, tlumený šum hovorů. Ve vzduchu se vznášela lahodná vůně čerstvě mleté kávy. Přišel dříve, aby měl jistotu, že dostane vhodný stůl. Rozhodl se pro velký kulatý stůl v rohu u oken na ulici.

Sedl si čelem k rohu; bylo důležité, aby jeho společník měl pocit, že má situaci pod kontrolou. Ještě ani nestihl položit aktovku na stůl a připravit se, když zaslechl blížící se kroky. „Pan Berger?“ ozval se hlas.

Lash se otočil. „Ano. Vy jste pan Torvald?“

Muž měl husté ocelově šedé vlasy a opálenou kůži někoho, kdo rád tráví čas na vodě. Pobledlé modré oči stále nesly tmavé kruhy citové ztráty. A přece byl neskutečně podobný snímku, který si Lash před chvílí prohlížel v autě. Byl starší, mužnější, s kratšími vlasy; ale jinak by to klidně mohla být Lindsay Thorpeová, kdyby vstala z mrtvých.

Lash na sobě ze zvyku nedal nic znát. „Posaďte se, prosím.“

Torvald se posadil na rohovou židli. Krátce se rozhlédl po restauraci a pak se bez zájmu zadíval na Lashe.

„Přijměte prosím mou upřímnou soustrast. A moc vám děkuju, že jste přišel.“

Torvald něco zamručel.

„Uvědomuju si, že to pro vás musí být velmi náročné období. Pokusím se to co nejvíce zkrátit…“

„Ne, ne, to je v pořádku.“ Torvald měl velmi hluboký hlas a hovořil v krátkých větách připomínajících staccato.

Ke stolu přišla servírka a nabídla jim jídelní lístky.

„To asi nebude nutné,“ řekl Torvald. „Kávu, černou, bez cukru.“

„Mně to samé, prosím.“

Žena přikývla, otočila se a nechala je. Byla pohledná, ale Lash si všiml, že Torvald se za její odcházející postavou ani nepodíval.

„Tak vy pracujete jako likvidátor,“ řekl Torvald.

„Jsem analytik poradenské firmy, která spolupracuje s pojišťovnou American Life.“ Jedna z prvních informací, které si Lash o Thorpeových vyhledal, byly jejich pojistky. Každý byl pojištěn na tři miliony dolarů, které měly být vyplaceny jejich jediné dceři. Jak předpokládal, byl to rychlý a poměrně snadný způsob, jak získat neutrální přístup k nejbližším příbuzným. Dal si tu práci a nechal si vytisknout falešné vizitky, ale Torvald ho o žádnou nepožádal. Muž si navzdory očividnému zármutku zachovával nenucené strohý velitelský nadhled, jako by byl zvyklý na to, že jsou jeho povely plněny rychle. Možná bývalý námořní kapitán nebo šéf firmy; Lash moc neprozkoumával rodinné zázemí. Ale šéf firmy se zdálo pravděpodobnější: s ohledem na to, kolik si Eden účtuje za služby, asi Lindsay Thorpeové pomohl tatínek.

Lash si odkašlal a nasadil nejsoucitnější výraz. „Kdyby vám nevadilo zodpovědět jenom pár otázek, moc byste nám tím pomohl. Pokud byste jakoukoli z nich nechtěl zodpovědět, nebo kdybyste potřeboval pauzu, určitě to pochopím.“

Vrátila se servírka. Lash se napil kávy, pak otevřel aktovku a vytáhl desky. „Jak blízcí jste si se svou dcerou byli, když vyrůstala, pane Torvalde?“ spustil.

„Hrozně moc.“

„A poté, co se odstěhovala?“

„Mluvili jsme spolu denně.“

„Jak byste celkově charakterizoval její zdravotní stav?“

„Vynikající.“

„Brala pravidelně nějaké léky?“

„Vitaminové doplňky. Mírné antihistaminikum. Víc nic.“

„To antihistaminikum bylo kvůli čemu?“

„Dermatografii.“

Lash přikývl a poznamenal si to. Onemocnění kůže působící svěděni: měl to jeho soused. Naprosto neškodné. „Nějaké neobvyklé nebo vážné nemoci nebo dětské choroby?“

„Ne, nic takového. A tohle všechno asi bude i v dokladech, které prvně vyplňovala v American Life.“

„Chápu to, pane Torvalde. Snažím se jen vytvořit si nějaký nezávislý referenční rámec. Měla nějaké žijící sourozence?“

„Lindsay byla jedináček.“

„Byla dobrá ve škole?“

„Vystudovala s vyznamenáním na Brownu. Pak vystudovala ekonomii na Stanfordu.“

„Označil byste ji za ostýchavou? Nebo společenskou?“

„Kdo ji neznal, mohl by říct, že je tichá. Ale Lindsay měla vždycky víc přátel, než potřebovala. Patřila k těm, kdo mají spoustu známých, ale své přátele si vybírala velmi pečlivě.“

Lash se znovu napil kávy. „Jak dlouho byla vaše dcera vdaná, pane Torvalde?“

„Něco přes dva roky.“

„A jak byste charakterizoval její manželství?“

„Byl to ten nejšťastnější pár, jaký jsem kdy viděl. Skutečně.“

„Můžete mi něco říct o jejím manželovi, Lewisi Thorpeovi?“

„Inteligentní, přátelský, upřímný. Vtipný. Se spoustou zájmů.“

„Zmínila se vám vaše dcera někdy o nějakých problémech mezi ní a manželem?“

„Myslíte spory?“

Lash přikývl. „Třeba. Odlišné názory, protichůdná přání. Neshody.“

„Nikdy.“

Lash se znovu napil. Všiml si, že Torvald se svého šálku ani nedotkl.

„Nikdy?“ Nechal ve svém hlase zaznít nepatrný náznak nevěřícnosti.

Torvald zareagoval. „Nikdy. Podívejte, pane…“

„Berger.“

„Pane Bergere, moje dcera byla…“ Torvald poprvé zaváhal. „Moje dcera byla klientkou společnosti Eden. Slyšel jste o nich?“

„Jistě.“

„Tak víte, na co narážím. Zprvu jsem se k tomu stavěl skepticky. Připadalo mi to jako hrozně moc peněz za nějaké počítačové cykly, statistické házení kostkou. Ale Lindsay byla neústupná.“ Torvald se trošku naklonil dopředu. „Chápejte prosím, ona nebyla jako jiné dívky. Věděla, co chce. Nikdy by se nespokojila s druhou ligou. Měla několik vztahů, pár jejích přátel byli opravdu milí mládenci. Ale vypadalo to, že je neklidná, a ty vztahy nikdy nevydržely.“

Muž se znovu prudce opřel. Byl to prozatím jeho nejdelší projev. Lash si psal poznámky, aby ho nevyrušil, a záměrně se mu nedíval do očí. „A pak?“

„A pak s Lewisem to bylo naprosto jiné. Poznal jsem to hned poprvé, když vyslovila jeho jméno. Začali spolu chodit už od první schůzky.“

Lash zvedl pohled a zachytil ještě náznak úsměvu, který muži přelétl přes obličej. Ty propadlé oči se na chvíli rozjasnily, zaťatá čelist se uvolnila. „Setkali se v neděli dopoledne a pak najednou vyrazili na kolečkové brusle.“ Zavrtěl hlavou při té vzpomínce. „Nevím, kdo dostal ten šílený nápad, ani jeden z nich na tom předtím nestál. Možná to byl návrh Edenu. No, zkrátka, do měsíce byli zasnoubeni. A pořád se to zlepšovalo. Jak jsem říkal, nikdy jsem neviděl šťastnější pár. Pořád objevovali nové věci. O světě. O sobě navzájem.“

Světlo z Torvaldovy tváře zmizelo stejně rychle, jako přišlo. Odstrčil svůj šálek.

„A co Lindsayina dcera? Jaký dopad měla na jejich život?“

Torvald se na něj zpříma zadíval. „Naplnila jej, pane Bergere.“

Lash si zapsal další poznámku, tentokrát doopravdy. Rozhovor nepostupoval přesně tak, jak očekával. A ze způsobu, jakým muž odstrčil svůj šálek kávy, Lash odhadoval, že už má před sebou jen pár otázek.

„Podle vašeho nejlepšího vědomí, nastaly v životě vaší dcery nebo jejího muže v poslední době nějaké potíže?“

„Ne.“

„Žádné neočekávané těžkosti? Žádné problémy?“

Torvald se neklidně zavrtěl. „Pokud nepovažujete za problém schválení Lewisova grantu a narození krásné dcery.“

„Kdy jste svou dceru viděl naposledy, pane Torvalde?“

„Před čtrnácti dny.“

Lash se napil kávy, aby zakryl své překvapení. „Můžu vědět, kde to bylo?“

„V jejich domě ve Flagstaffu. Zrovna jsem se vracel ze závodu jachet v Mexickém zálivu.“

„A jak byste charakterizoval jejich domácnost?“

„Charakterizoval bych ji jako dokonalou.“

Lash si načmáral další poznámku. „Nezaznamenal jste nic oproti předchozím návštěvám? Třeba ztrátu vkusu nebo tak něco? Změny ve spánkovém režimu? Ztrátu energie? Ztrátu zájmu o koníčky nebo osobní snažení?“

„Žádná emoční porucha tam nenastala, pokud míříte k tomu.“

Lash se zarazil. „Vy jste psycholog, pane Torvalde?“

„Ne, ale má žena se před smrtí zabývala pracovní psychologií. Stopy deprese poznám, na to vemte jed.“

Lash odsunul své desky stranou. „Jenom se snažíme pochopit situaci, pane.“

Starší muž se najednou naklonil k Lashovi a jejich obličeje se k sobě přiblížily. „Pochopit? Poslouchejte. Nevím, co vy nebo vaše firma čekáte, že vám tohle přinese. Ale už jsem vám toho řekl dost. A fakt je, že tady není co chápat. Není na to žádná odpověď. Lindsay neměla sebevražedné sklony. A Lewis taky ne. Měli všechny důvody zůstat naživu, všechny.“

Lash mlčky seděl. Z muže nečišel jen zármutek. Cítil z něj nutnost: zoufalou nutnost pochopit, co pochopit vůbec nešlo.

„Řeknu vám ještě jedno,“ pronesl Torvald s obličejem stále kousek od Lashova, nyní však mluvil tiše a rychle. „Já svou ženu miloval. Myslím, že jsme měli tak dobrý vztah, v jaký může manželský pár vůbec doufat. Ale nechal bych si useknout pravou ruku, kdyby nám to pomohlo, abychom byli tak šťastní jako má dcera s Lewisem.“

A pak muž odsunul židli, vstal od stolu a vyšel z restaurace.

5

Flagstaff, Arizona. O dva dny později.

Na parkovacím místě už stály dva vozy Audi A8, takže Lash zajel s vypůjčeným taurusem k chodníku a vystoupil. Pod nohama mu šustily hnědé jehličky z borovic. Dům na adrese 407 Cooper Drive byl atraktivní bungalov s nízkou širokou střechou a oplocenou zahradou za domem. Za plotem klesal svah, z nějž byl výhled na panoráma centra, jež nepatrně zakrývala ranní mlha. Za ním a na sever se tyčila nachově hnědá masa San Francisco Peaks.

Když došel ke dveřím, zasunul si několik velkých obálek pod ruku a hledal klíče v kapse. Vytáhl je, na řetízku se houpala visačka označující důkaz. Náčelník místní kanceláře ve Phoenixu byl spolužák z šedivých ubikací Quantika a spolutrpitel z překážkových běhů na Yellow Brick Road a dlužil mu pár laskavostí. Lash vyměnil jednu z nich za klíč od domu Thorpeových.

Mrkl nahoru a všiml si bezpečnostní kamery pod krovy. Nainstaloval ji sem předchozí majitel domu a pro policejní vyšetřování byla vypnutá. Jelikož dům bude na prodej, jakmile se oficiálně ukončí vyšetřování, zůstával systém vypnutý.

Lash znovu sklopil oči, zasunul klíč do zámku a odemkl.

Uvnitř domu panovala ta zvláštní ostražitá, naslouchající atmosféra, kterou nacházel v domech, kde došlo k nepřirozenému úmrtí. Z vchodových dveří se vcházelo přímo do obývacího pokoje, kde byla nalezena těla. Lash pomalu postupoval dopředu, rozhlížel se, pozoroval rozmístění a kvalitu nábytku. Stála tu máslově zbarvená kožená pohovka s podobnými křesly, starodávná skříň, drahá plochá televize: Thorpeovi asi neměli hluboko do kapsy. Dva krásné hedvábné běhouny ležely na kobercích. Na jednom ještě zbyly stopy prášku po týmu koronera. Ten nečekaný vjem v něm rozvířil vzpomínky na poslední místo činu, na němž se ocitl, a rychle vykročil dále.

Za obývacím pokojem vedla chodba přes celou šířku domu. Napravo byla jídelna s kuchyní; nalevo nejspíš dvě ložnice. Lash odložil obálky na pohovku a zamířil do kuchyně. Zdejší vybavení se rovnalo tomu, které viděl v obývacím pokoji. Zahlédl zde ještě jedny dveře s výhledem na užší stranu zahrady a sousední dům.

Lash vykročil zpět halou k pokojům. Byl zde dětský pokoj, všude modrý taft a krajky; hlavní ložnice – noční stolky pokrývala obvyklá sbírka brožovaných románů, lahviček s prášky a dálková ovládání; a třetí pokoj, který byl pravděpodobně pokojem pro hosty a využíval se i jako pracovna. V téhle poslední místnosti se zastavil a zvědavě se rozhlížel. Stěny zdobily japonské dřevotisky na slabounkém rýžovém papíru. Na stole stálo několik zarámovaných fotografií: Lewis a Lindsay Thorpeovi ruku v ruce před pagodou; znovu Thorpeovi, tentokrát asi na Champs-Elysées. Na každé fotografii se pár usmíval. Lash už tenhle úsměv viděl, i když jen zřídka: jednoduché, nepředstírané, ničím nekalené štěstí.

Přešel k protější stěně, kterou celou zakrývaly police s knihami. Thorpeovi četli všechno možné a rádi. Horní dvě police zabíraly učebnice v různém stupni opotřebení; další pak odborné časopisy. Pod nimi bylo několik polic s beletrií.

Lashe zaujala hlavně jedna police. Knihy se zde těšily zjevné vážnosti, jako zarážky sloužily vyřezávané sošky z nefritu. Podíval se na tituly: Zen a umění lukostřelby, Japonština pro pokročilé, Dvě stě básní zpočátku vlády dynastie Tang. Police nad ní byla prázdná, stála zde jen nezarámovaná fotografie Lindsay Thorpeové na kolotoči s dětmi, smála se a natahovala ruku k fotoaparátu. Zvedl ji. Zezadu na ní bylo mužskou rukou napsáno:

Chtěl bych ti být blíž

Jak zmáčená sukýnka

Děvčete v dešti

Myslím na tebe pořád

Opatrně vrátil fotografii na místo, vyšel z pracovny a vrátil se do obývacího pokoje.

Venku už se ranní opar rychle zvedal a hedvábné závěsy pokrývaly skosené louče slunečních paprsků. Lash přešel ke kožené pohovce, odstrčil obálky a posadil se. Prováděl to už mnohokrát jako agent v jednotce podpory vyšetřování: procházel domem, snažil se pochopit patologii jeho obyvatel. Bývalo to však v mnohém odlišné. Sepisoval kriminalistické osobnostní profily pro NCACP, studoval duševní peklo masových vrahů, sériových násilníků, útočníků, sociopatů – lidí i domů, jež neměli s Thorpeovými vůbec nic společného.

Sem přišel hledat stopy toho, kde se stala chyba. Za poslední tři dny provedl to, čemu kliničtí psychologové říkají psychologická pitva, vedl diskrétní rozhovory se členy rodiny, přáteli, doktory i s knězem. A to, co mu zpočátku připadalo jako snadno formulovatelný případ, se záhy ukázalo mnohem těžší. Nenašel žádné stresory, rizikové faktory obvykle spojované se sebevraždou. Žádné stopy po předchozích pokusech. Žádné zmínky o duševních poruchách. Nic, co by mohlo vést k jedné, natožpak ke dvěma sebevraždám. Naopak, Thorpeovi měli pro co žít. A přesto v tomhle obývacím pokoji napsali vzkaz, přetáhli si igelitové pytle přes hlavu, lehli si v objetí na koberec a udusili se před očima vlastní dcerky.

Lash si přitáhl jednu z obálek, roztrhl ji prstem a vysypal její obsah na pohovku: důkazy sebrané policií ve Flagstaffu. Bylo tam i několik fotografií spojených sponkou, prolistoval je – fotografie z místa činu, na nich muž se ženou, oba mrtví, nehybní na tom krásném koberci. Odložil snímky a vytáhl fotokopii vzkazu. Stálo tam jen: „Prosím, postarejte se o naši dceru.“

Vedle ležel silnější dokument: oficiální policejní zpráva o události. Lash pomalu otáčel její listy. Muž ani žena neodešli z domu od noci předtím, než byla jejich těla nalezena. Pásky z vnějších bezpečnostních kamer neodhalily, že by do domu mezitím kdokoliv přišel. Poplach vyvolala až zvědavá sousedka druhý den ráno. Na konci zprávy byl přepis pohovoru s touto sousedkou.

OFICIÁLNÍ PŘEPIS

MAJETEK POLICEJNÍHO ODDĚLENÍ FLAGSTAFF

Spis: AR-27

Případ č.: 04B-2190

Velicí důstojník: Det. Michael Guierrez

Vyš. důstojník: Sgt. Theodore White

Subj.: Bowmanová, Maureen A.

Datum/čas: 17.9.2004 14:22

====================

Následuje přepis

====================

Vyš.: Prosím, udělejte si pohodlí. Jmenuji se seržant White a povedu s vámi tento pohovor. Sdělte prosím do záznamu své jméno.

S.: Maureen Bowmanová.

Vyš.: Vaše adresa, paní Bowmanová?

S.: Bydlím v Cooper Drive 409.

Vyš.: Jak dlouho znáte Lewise a Lindsay Thorpeovy?

S.: Od doby, kdy se nastěhovali. Ne moc dlouho, asi tak rok a půl.

Vyš.: Vídala jste je často?

S.: Ani ne. Měli moc práce, do toho to děcko a tak.

Vyš.: Chodil k nim někdo pravidelně?

S.: Nikoho jsem si nevšimla. Lewis se kamarádil s několika lidmi z laboratoře, to ano. Přišli k nim párkrát na večeři. Když se narodila malá, tak za nimi několikrát přijeli rodiče. Jinak nic.

Vyš.: A jak na vás Thorpeovi působili?

S.: Jak to myslíte?

Vyš.: Jako sousedé, jako pár. Jak působili?

S.: Vždycky byli velmi milí.

Vyš.: Nevšimla jste si nějakých problémů? Hádek, zvyšování hlasu a tak něco?

S.: Ne, nikdy.

Vyš.: Jste si vědoma, že by měli nějaké těžkosti? Například finanční?

S.: Ne, o ničem nevím. Jak jsem říkala, my jsme spolu zas tolik času netrávili. Byli vždy velmi příjemní, velmi šťastní. Myslím, že jsem nikdy neviděla šťastnější pár.

Vyš.: Co vás přesně přimělo zajít toho rána k Thorpeovým domů?

S.: To dítě.

Vyš.: Prosím?

S.: Ta holčička. Brečela, nemohla přestat. To dítě nikdy předtím nebrečelo. Napadlo mě, jestli se něco nestalo.

Vyš.: Popište prosím do záznamu, co jste našla.

S.: Vešla… vešla jsem přes kuchyň. Dítě bylo tam.

Vyš.: V kuchyni?

S.: Ne, v průchodu. Mezi kuchyní a jídelnou.

Vyš.: Paní Bowmanová, popište prosím všechno, co jste viděla a slyšela. Podrobně, prosím.

S.: Ano. Před sebou, za kuchyní jsem viděla holčičku. Hrozne brečela, v obličeji byla celá rudá. Nesvítila tam žádná světla, ale bylo jasno, takže jsem všechno dobře viděla. Slyšela jsem zvuky nějaké opery.

Vyš.: Odkud?

S.: Z reproduktorů. Ale ta malá křičela tak hlasitě, nemohla jsem ani přemýšlet. Šla jsem k ní, abych ji uklidnila. A pak jsem viděla do obývacího pokoje. A vtom jsem zahlédla… ach, bože…

[PŘEPIS POZASTAVEN]

Vyš.: Nespěchejte, paní Bowmanová. Vpravo na stolku jsou kapesníky, vezměte si.

Lash odstrčil přepis. Dál číst nepotřeboval: věděl přesně, co Maureen Bowmanová viděla.

Myslím, že jsem nikdy neviděla šťastnější pár. Prakticky doslova totéž mu řekl otec Lindsay Thorpeové s tím prázdným utrápeným pohledem v restauraci v New Londonu. A po něm to slyšel ještě mnohokrát.

Co se s tímhle párem stalo? K čemu tu došlo?

Lashovy zkušenosti s patologií měly dvě velmi jasně oddělená období: první, kdy pracoval jako forenzní psycholog u FBI, který studuje násilí podle faktů; a pak to druhé, specialisty v soukromé praxi, který pracuje s lidmi a snaží se zajistit, aby se nikdy neuchýlili k násilí. Velmi usilovně se snažil, aby tyhle dva světy udržel oddělené. A v tomhle domě měl pocit, jak se k sobě přibližují.

Přejel očima na druhou obálku. Stálo na ní: Majetek společnosti Eden Inc. Zákonem chráněno a důvěrné. Odmotal stuhu, která obálku zavírala, a otevřel ji. Uvnitř byly dvě neoznačené videokazety. Lash je vytáhl, každou z nich potěžkal v dlani. Pak vstal a přešel k televizoru. Zapnul jej a zasunul do přístroje jednu z kazet.

Na černé obrazovce se rozsvítilo datum a po něm dlouhá řada čísel. Pak se najednou objevil obličej v nadživotní velikosti: hnědé vlasy, pronikavé mandlové oči, pohledný. Lewis Thorpe, usmíval se.

První krok v jakékoli přihlášce do Edenu bylo sednout si před kameru a odpovědět na dvě otázky. Kromě hrstky faktografických údajů mu Mauchly poskytl jen tyhle vstupní pásky z pohovorů s Thorpeovými.

Lash otočil pozornost k pásce. Díval se na ni i na tu druhou už několikrát. Tady v domě Thorpeových se na ně chtěl podívat ještě jednou a naposledy, doufal, že zdejší prostředí mu pomůže najít stopu, která mu prozatím unikala. Jevilo se to jako marná snaha, ale pomalu mu docházely možnosti, a trvalo to mnohem déle, než předpokládal.

„Proč jste tady?“ zeptal se hlas mimo záběr.

Lewis Thorpe měl upřímný, odzbrojující úsměv. „Jsem tady, protože v mém životě něco chybí,“ odpověděl prostě.

„Popište jednu věc, kterou jste dnes ráno udělal,“ řekl hlas za kamerou. „A proč si myslíte, že bychom o tom měli vědět.“

Lewis se na chvilinku zamyslel. „Dopřeložil jsem obzvláště složité haiku,“ řekl. Odmlčel se, jako by čekal reakci. Když žádná nepřišla, pokračoval. „Překládám práce japonského básníka Bašóa. Lidi si myslí, že překlad haiku musí být snadný, ale je to ve skutečnosti hrozně těžké. Jsou tak hutná, a přece tak prostá. Jak zachytíte takovou četnost významů?“ Pokrčil rameny. „Začal jsem s tím už na střední škole. Chodil jsem na kurzy japonštiny a uchvátila mě Bašóova kniha Úzká stezka do vnitrozemí. Je to příběh jeho cesty severním vnitrozemím Japonska před čtyřmi stovkami let. Ale je to samozřejmě i o jeho vlastním nitru… Je to nicméně krátké dílo plné haiku. Je tam jedno konkrétní, slavné, se kterým jsem zápasil, pořád jsem ho odkládal. A dnes ráno, v taxíku cestou sem, jsem ho konečně dokončil. Je to zvláštní, že, přitom to má jenom devět slov.“ Odmlčel se.

Nebylo snadné spojit ten pohledný obličej s tváří na fotografiích policie: rozevřená ústa, doširoka otevřené oči, ztmavlý ochablý jazyk.

Obrazovka zčernala. Lash vytáhl pásku a zasunul dovnitř druhou.

Další změť číslic. Pak se na obrazovce objevila Lindsay Thorpeová, štíhlá plavovláska s opálenou kůží. Působila o malinko nervózněji než Lewis. Olízla si rty, odstrčila si ukazováčkem neposlušný pramen vlasů z očí.

„Proč jste tady?“ zeptal se znovu hlas mimo kameru.

Lindsay zaváhala a odvrátila se. „Protože vím, že mám na víc,“ odpověděla po chvíli.

„Popište jednu věc, kterou jste dnes ráno dělala. A proč si myslíte, že bychom o tom měli vědět.“

Lindsay se znovu zadívala do kamery. Už se taky usmívala a ukazovala své dokonalé, sněhobílé zuby. „To je lehčí otázka. Rozhodla jsem se a koupila jsem si výlet do Luzernu. Je to speciální zájezd na týdenní pochod Alpami. Není to levné, připadalo mi to trošku extravagantní, hlavně po tom poplatku za…“ Její úsměv poněkud znejistěl. „No, prostě jsem se konečně rozhodla, že to za to stojí. Před nedávném jsem ukončila jeden vztah, který nefungoval, a chtěla jsem vypadnout, získat větší nadhled nad vším.“ Zasmála se. „Takže jsem dneska kartou zaplatila ten zájezd. Platba je nevratná. Odlétám prvního příštího měsíce.“

Páska dojela na konec. Lash ji vysunul a vypnul přehrávač.

Pět měsíců po těchto pohovorech se Thorpeovi vzali. Sem se nastěhovali nedlouho poté. Nejdokonalejší pár, jaký kdy kdo spatřil.

Lash vrátil pásky do obálky a zamířil ke dveřím. Když je otevíral, zastavil se a otočil, znovu žádal o odpověď. Jelikož dům stále mlčel, zavřel a pečlivě za sebou zamkl.

6

Když Lash seděl deset a půl kilometru nad zemí cestou zpátky do New Yorku, zasunul svou kreditní kartu do otvoru na opěradle, zvedl sluchátko telefonu a chvíli se na ně díval. Co udělá odborník, když mu něco nedává smysl? Přemýšlel. Co by. Zeptá se jiného odborníka.

Nejprve zavolal na informace; pak na číslo v Putnam County v New Yorku.

„Weisenbaumovo centrum,“ ozval se strohý hlas.

„Doktora Goodkinda, prosím.“

„Kdo volá?“

„Christopher Lash.“

„Chvilku, prosím.“

Centrum biochemického výzkumu Normana J. Weisenbauma mělo mezi soukromými psychology dobrý zvuk a bylo i zdrojem závisti kvůli kvalitě svých neurochemických studií. Když Lash čekal a poslouchal tu éterickou hudbu ve sluchátku, snažil si centrum představit. Věděl, že leží na břehu řeky Hudson asi tři čtvrtě hodiny severně od Manhattanu. Bezpochyby je krásné s dokonalou architekturou: centrum si hýčkaly nemocnice i farmaceutické firmy, takže o fondy nemělo nouzi.

„Chrisi!“ ozval se Goodkindův radostný hlas. „To snad není pravda. Neslyšel jsem tě snad šest let, ne?“

„Asi to tak bude.“

„Jak se vede v soukromé praxi?“

„Pracovní doba je lepší.“

„To si myslím. Vždycky jsem si říkal, kdy skončíš u kavalerie a usadíš se v nějakém pěkném lukrativním městečku. Máš praxi ve Fairfieldu, že?“

„Ve Stamfordu.“

„Ano, jistě. Kousek od Greenwiche, Southportu, New Canaanu. Všude je tam spousta bohatých disfunkčních párů. Skvělá volba.“ Bývalí spolužáci z univerzity jako Goodkind se rozcházeli v názoru na Lashovu kariéru u FBI. Někteří mu zřejmě záviděli. Jiní vrtěli hlavami, nedokázali pochopit, proč se dobrovolně rozhodl pro tak stresující, fyzicky náročnou a potenciálně nebezpečnou práci, když mu jeho doktorát otevíral dveře k něčemu mnohem pohodlnějšímu. Když z FBI nakonec odešel, dal si záležet, aby si mysleli, že motivujícím faktorem byla chamtivost – nikoli tragédie, která tak náhle ukončila jeho kariéru v policejních složkách i manželství.

„Víš něco o Shirley?“ zeptal se Goodkind.

„Ne.“

„Je opravdu škoda, že jste se rozešli. Nemělo to ale nic společného s tou záležitostí kolem Edmunda Wyrea, že ne? Četl jsem o tom v novinách.“

Lash si dal záležet, aby se mu v hlase neobjevil zármutek, který v něm i po třech letech stále zmínka toho jména vyvolávala. „Ne, nic takového.“

„Hrůza. Hrůza. Muselo to pro vás být hrozné.“

„Lehké to nebylo.“ Lash začínal litovat, že mu zavolal. Jak jen mohl zapomenout na Goodkindovu zvědavost, jeho zálibu ve šťourání se v osobních záležitostech ostatních?

„Četl jsem tu tvou knihu,“ řekl Goodkind. „Shodnost. Skvělá práce, ale psal jsi to pochopitelně i pro nezasvěcence.“

„Chtěl jsem, aby se prodalo víc než deset kusů.“

„No a?“

„Prodalo se jich minimálně dvacet.“

Goodkind se zasmál.

„Četl jsem tvůj článek,“ pokračoval Lash. „V American Journal of Neurobiology. ‚Kognitivní přehodnocení a generativní sebevražda‘. Kvalitní napsáno.“

„Výhodou mé pozice tady v centru je, že můžu svůj výzkum zaměřit na to, co si sám vyberu.“

„Taky mě zaujalo pár z tvých nedávných přednášek. Třeba ‚Inhibitory zpětného vychytávání a sebevraždy v minulosti‘.“

„Fakt?“ Goodkind vypadal překvapeně. „Netušil jsem, že mě takhle sleduješ.“

„Z těch tvých prací jsem pochopil, že kromě laboratorního výzkumu jsi mluvil s celkem velkým množstvím lidí, kteří se pokusili o sebevraždu, je to tak?“

„No, neměl jsem moc příležitost popovídat si i s těmi, kterým se to povedlo.“ Goodkind se usmál svému vtipu.

„A mluvil jsi i s těmi, co přežili dvojnásobnou sebevraždu?“

„Samozřejmě.“

„Tak to by tě mohlo zajímat něco, na čem teď pracuju. Vlastně bych od tebe potřeboval pomoc. Jde o známé mého pacienta, manželský pár. Nedávno spáchali dvojnásobnou sebevraždu.“

„Úspěšně?“

„V patologii je několik nezvyklých aspektů.“

„Jako například?“

Lash naoko zaváhal. „No, co kdybychom to otočili a ty bys spekuloval – pochopitelně podle tvých zkušeností –, jaké mohli mít motivující faktory? Zkus provést psychologickou pitvu toho páru. Já budu odpovídat.“

Chvilku bylo ticho. „Jasně, proč ne. Kolik jim bylo?“

„Něco málo přes třicet.“

„Zaměstnání?“

„Stabilní.“

„Psychiatrické záznamy? Výkyvy nálad?“

„Nic takového.“

„Sklony k sebevraždě?“

„Ne.“

„Pokusy v minulosti?“

„Ne.“

„Závislosti?“

„Rozbory krve nic neprokázaly.“

Další pauza. „Děláš si legraci?“

„Ne. Pokračuj, prosím.“

„Co vztah mezi nimi?“

„Vřelý a milující podle všeho.“

„Nějaké zásadní ztráty?“

„Ne.“

„Rodinná anamnéza?“

„Nikdo netrpí depresemi, schizofrenií ani duševní chorobou.“

„Nějaké jiné stresory? Významné změny?“

„Ne.“

„Co zdravotní hlediska?“

„Během posledního půl roku se nechali vyšetřit a jejich stav byl skvělý.“

„A měl bych něco vědět? Cokoli?“

Lash se odmlčel. „Měli malé dítě.“

„A?“

„Normální a po všech stránkách zdravé.“

Nastalo dlouhé ticho. Pak Lash zaslechl ve sluchátku smích. „To je vtip, co? Protože tady nepopisuješ lidi, co páchají dvojnásobnou vraždu. Tohle je Kapitán Amerika a Zázračná žena.“

„To je tvůj odborný názor?“

Goodkindův smích pomalu utichl. „Ano.“

„Rogere, ty máš dokonalé znalosti o sebevraždách. Jsi biochemik. Nejenže mluvíš s těmi, co se pokusili o sebevraždu, ale studuješ jejich motivaci na molekulární úrovni.“ Lash si poposedl. „Je mezi těmi lidmi něco společného, co by je mohlo předurčovat – bez ohledu na to, jak šťastní se jeví – k sebevraždě?“

„Myslíš něco jako sebevražedný gen? Jo, kdyby to bylo tak snadné. Existuje výzkum, který prokázal, že některé geny mohou – mohou – nést kód pro sklony k depresím. Stejně tak, jako existují geny, které mají kódy pro přejídání se, sexuální preference, barvu očí nebo vlasů. Ale předurčení k sebevraždě? Jestli si chceš na to vsadit, tak na tohle pozor. Máš třeba dva lidi v hluboké depresi. Proč jeden spáchá sebevraždu a druhý ne? Nedá se to v zásadě vůbec předvídat. Proč minulý měsíc hlásila policie z Miami Beach řadu sebevražd, když v Minneapolis jich zaznamenali rekordně málo? Proč v Polsku v roce 2000 došlo k neskutečnému vzrůstu počtu sebevražd? Je mi líto, kámo. Když se dostaneš k tomuhle, tak si jenom musíš hodit mincí.“ Lash to chvilku musel strávit. „Hodit si mincí, jo?“

„Ber to jako odbornou radu, Chrisi. A klidně mě můžeš citovat.“

7

Po tom vysokohorském vzduchu ve Flagstaffu se New York City jevilo jako vlhké a zoufalé. Lash měl na sobě těžký kabát a kráčel ke stolu recepce v hale společnosti Eden už podruhé během pěti dní.

„Christopher Lash, jdu za Edwinem Mauchlym,“ řekl vysokému štíhlému muži za pultem.

Muž stiskl pár kláves. „Máte domluvenou schůzku, pane?“ zeptal se s úsměvem.

„Nechal jsem mu vzkaz. Bude mě čekat.“

„Chvilku strpení, prosím.“

Lash čekal a rozhlédl se kolem sebe. Dnes se ta hala něčím lišila, ale nedokázal přesně určit čím. Pak si uvědomil, že dnes dopoledne tu nestojí žádná fronta uchazečů. Dvojité eskalátory k oddělení Zpracování přihlášek byly prázdné. Menší zástup lidí stál u bezpečnostního kontrolního bodu. Všechno to byly páry, mnoho z nich se drželo za ruce. Na rozdíl od těch úzkostlivých, doufajících tváří, které viděl posledně, se tihle lidé usmívali, smáli, nahlas si povídali. Když ukázali na kontrolním bodě své zalaminované karty, přešli k velkým dveřím a zmizeli z dohledu.

„Pane doktore?“ řekl muž za stolem.

Lash se otočil. „Ano?“

„Pan Mauchly už na vás čeká.“ Muž mu podal přes stůl kartičku se znakem nekonečnosti. „Ukažte to u výtahu. Přeji hezký den.“

Když se dveře výtahu otevřely ve dvaatřicátém patře, Mauchly čekal před nimi. Kývl na Lashe a vedl jej chodbou ke své kanceláři.

Ředitel odboru podpory, vzpomněl si Lash, když šel za Mauchlym. Co to asi múze znamenat? Nahlas se zeptal: „Co to je za radostné tváře?“

„Prosím?“

„Dole v hale. Všichni se tam usmívají, jako by vyhráli v loterii nebo co.“

„Aha. Dnes je třídní sraz.“

„Třídní sraz?“

„Tak tomu říkáme. Část naší smlouvy s klientem hovoří o závazných setkáváních s páry, které jsme spojili, každého půl roku. Jezdí sem na jednotlivé schůzky, setkání ve skupinách a tak. Většinou je to víceméně neformální. Naši odborníci využívají takto získané údaje při dolaďování výběrového procesu. A nám to umožňuje hledat jakékoli známky neslučitelnosti, varovné signály mezi páry.“

„Už jste něco takového objevili?“

„Dosud ne.“ Mauchly otevřel dveře a uvedl Lashe dovnitř. Pokud byl zvědavý, v jeho tmavých očích se to neprojevilo. „Můžu vám něco nabídnout?“

„Ne, díky.“ Lash si sundal kabelu z ramene a sedl si na nabízenou židli.

Mauchly se posadil za svůj stůl. „Nečekali jsme, že se ozvete tak brzy.“

„To proto, že vám toho moc nenesu.“

Mauchly zvedl obočí.

Lash se naklonil, rozepnul aktovku a vytáhl z ní dokument. Narovnal okraje a položil jej na stůl.

„Co to je, pane doktore?“ zeptal se Mauchly.

„Moje zpráva.“

Mauchly se ani nepohnul. „Zkuste mi to stručně shrnout.“

Lash se zhluboka nadechl. „U Lewise a Lindsay Thorpeových se nevyskytují žádné indikátory sebevraždy.“

Mauchly si založil své svalnaté ruce a čekal.

„Mluvil jsem s jejich rodinou, přáteli, lékaři. Prozkoumal jsem jejich úvěrovou situaci, finanční záznamy, průběh zaměstnání. Využil jsem kontaktů na federální i místní policii. Byl to funkční, stabilní pár – rodina – v pravém slova smyslu. Mohli klidně sloužit jako reklama na té stěně veselých tváří ve vaší hale.“

„Aha.“ Mauchly sešpulil rty do čehosi, co připomínalo zadumání. „Možná existují nějaké předchozí indikátory…“

„I tam jsem hledal. Prověřil jsem školní záznamy, hovořil s učiteli, bývalými spolužáky. Nic. A žádná psychiatrická historie. Jediný, kdo byl kdy v nemocnici, byl Lewis, který si před osmi lety zlomil na lyžích v Aspenu nohu.“

„Jaký je tedy váš profesionální závěr?“

„Nikdo nepáchá sebevraždu bezdůvodně. A tím méně dvojnásobnou sebevraždu. Něco mi tu chybí.“

„Chcete snad naznačit…?“

„Nechci naznačit vůbec nic. V policejní zprávě stojí sebevražda. Myslím to tak, že nemám dostatek informací, abych dospěl k názoru, proč udělali to, co udělali.“

Mauchly se podíval na zprávu. „Zdá se, že jste provedl důkladné prohledání.“

„To, co potřebuju, je v téhle budově. Vaše hodnocení Thorpeových by mi mohlo dát psychologická data, bez nichž se neobejdu.“

„Jistě víte, že to nepřipadá v úvahu. Naše data jsou důvěrná. Jde tu o profesionální tajemství.“

„Již jsem podepsal dohodu o utajení.“

„Pane doktore, tohle rozhodnutí není na mně. Je navíc nepravděpodobné, že byste našel v našich testech něco, co byste nezjistil už sám.“

„Možná. Možná taky ne. Právě proto jsem připravil tohle.“ Lash vytáhl malou obálku a položil ji na stoh papírů.

Mauchly tázavě naklonil hlavu.

„Je to rozpis mých výdajů. Čas účtovaný v mé obvyklé sazbě 300 dolarů za hodinu. Přesčasy jsem neúčtoval. Je tam všechno, letenky, hotely, půjčovny aut, jídlo. Dělá to něco málo přes 14 000 dolarů. Pokud parafujete tuto částku, vypíšu vám šek na zbytek.“

„O jaký zbytek se jedná?“

„Jde o zbytek z těch sta tisíc, co jste mi dal.“

Mauchly sáhl pro obálku a vytáhl z ní složený list. „Asi jsem vám nerozuměl.“

„Je to jednoduché. Bez dalších informací z vaší strany nemám o Lewisi a Lindsay Thorpeových co dodat kromě toho, že to byl tak dokonalý pár, jak si váš počítač myslel. A abych vám řekl tohle, nemusíte mi platit sto tisíc.“

Mauchly si chvíli papír prohlížel. Pak jej vrátil do obálky a položil zpět na stůl. „Omluvte mě prosím, pane doktore.“

„Samozřejmě.“

Mauchly vstal, zdvořile se uklonil a odešel z místnosti, zavřel za sebou dveře.

Uplynulo asi deset minut a Lash slyšel, jak se dveře znovu otevírají. Otočil se a viděl Mauchlyho v chodbě.

„Pojďte prosím za mnou,“ vybídl ho.

Mauchly vedl Lashe k novému výtahu. Krátce sjeli dolů, pak se dveře otevřely a oba muži vyšli na pustou chodbu. Stěny, podlaha i strop byly vymalovány stejným odstínem světle fialové barvy. Mauchly šel chodbou první, pak se zastavil a otevřel dveře stejné barvy. Pokynul Lashovi, aby vstoupil jako první.

Prostor pod nimi byl dlouhý a slabě osvětlený. Z úzké podlahy se stěny zvedaly ven v úhlu pětačtyřiceti stupňů až po úroveň pasu, odkud vedly znovu svisle. Lash měl pocit, jako by se díval do trychtýře.

„Co je to za místo?“ zeptal se a vykročil vpřed.

Mauchly zavřel dveře a stiskl tlačítko na ovládacím panelu.

Ozvalo se tlumené hučení a Lash mimovolně vykročil do středu. Po obou stranách podlahy se k zakřiveným stěnám u jeho nohou začal odtahovat tmavý závěs. A nyní si Lash uvědomil, že to nejsou vůbec žádné stěny, ale okna, a z nich je výhled do dvou obrovských místností dole: jedna nalevo, druhá napravo. Stáli uprostřed můstku nad dvěma shodnými místnostmi: byly to konferenční sály s velkými oválnými stoly. U každého sedělo přes deset lidí. Lash neslyšel žádný zvuk, ale z jejich gest pochopil, že se velmi živě baví.

„Co to sakra…,“ hlesl.

Mauchly se usmál. Žluté světlo z konferenčních místností mu osvítilo tvář zespoda, takže jeho úsměv dostal zneklidňující výraz. „Poslouchejte,“ řekl a stiskl další tlačítko.

Najednou se všude rozezněly hlasy. Mauchly se otočil k panelu, otočil nějaký z knoflíků a hlasitost poklesla.

Lash si uvědomil, že poslouchá rozhovory lidí v místnosti pod nimi. Za další chvíli mu došlo, že to jsou všechno páry, které spojila společnost Eden. Žertovali a sdíleli zážitky ze stejné zkušenosti.

„Řekl jsem o tom sedmi nebo osmi kamarádům,“ povídal jeden muž. Mohlo mu být něco málo přes čtyřicet, byl to černoch v tmavém obleku. Vedle něj seděla nějaká žena a opírala si hlavu o jeho rameno. „Tři už podali přihlášku. Další šetří. Jeden dokonce říkal, že přemýšlí o tom, že prodá saaba a koupí si ojetou hondu, aby měl na poplatek. Tomu říkám zoufalství.“

„My to neřekli nikomu,“ řekla mladá žena naproti němu. „My máme rádi tajemství.“

„Je to bomba,“ dodal její manžel. „Všichni nám říkají, jak se k sobě skvěle hodíme. Zrovna včera v noci mě v posilovně zastavili dva kluci. Že prý jim jejich ženy jdou na nervy a jak to, že já měl takovou kliku a dostal jsem poslední hezkou holku z Long Islandu.“ Zasmál se. „Copak jsem jim mohl říct, že nás dal dohromady Eden? Je to taková legrace, připsat zásluhu jenom sobě.“

Na ta slova celá skupina vybuchla smíchy.

Mauchly znovu sáhl po ovladači a smích utichl. „Pane doktore, určitě si myslíte, že jsem vůči tomuhle všemu úmyslně zdrženlivý. O to nejde. Nejde o to, že bychom vám nevěřili. Jde zkrátka o to, že své služby ochráníme jen utajením. Existuje mnoho rádobykonkurentů, kteří by udělali cokoli, aby získali naše techniky testů, naše hodnotící algoritmy, cokoli. A nezapomínejte, že utajení není významné jen pro nás.“ Pokynul k druhé místnosti pod nimi a otočil dalším knoflíkem.

„… vědět, co mě tam čeká, tak nevím, jestli bych měl cojones na takovou zkoušku,“ říkal právě vysoký sportovně vypadající muž v roláku. „Byl to den hrůzy. Ale teď je to už sedm měsíců za mnou a vím, že je to to nejlepší, co jsem kdy udělal.“

„Já se před pár lety přihlásil na typickou internetovou seznamku,“ dodal další. „S Edenem to nemělo společného vůbec nic. Hrůza. Pravěk. Jenom mi položili pár otázek. A schválně, co byla ta první: Máte zájem o nezávazný, nebo jen vážný vztah? Věřili byste tomu? Urazilo mě to tak, že jsem hned vypadl.“

„Já budu splácet půjčku celou věčnost,“ řekla jedna žena. „Ale zaplatila bych klidně i dvojnásobek. Je to přesně tak, jak říkají v hale. Jakou cenu má pro vás štěstí?“

„Hádáte se někdy někdo?“ zeptal se kdosi další.

„Nesouhlasíme spolu,“ odpověděla žena se stříbrnými vlasy na opačném konci stolu. „Nebyli bychom lidé, kdyby to tak nebylo. Ale to nám jenom pomáhá dozvědět se víc jeden o druhém, respektovat potřeby toho druhého.“

Mauchly znovu vypnul zvuk. „Vidíte? Je to zásadní i pro ně. Eden poskytuje služby, o jakých se nikomu ani nesnilo. Nemůžeme riskovat, a to ani nepatrně, že ty služby zkompromitujeme.“ Odmlčel se. „A teď poslouchejte. Přivedu sem někoho, s kým si můžete promluvit, položit mu pár otázek. Musíte ale pochopit, pane doktore: on o tom neví. Morálka v Edenu je neobvykle vysoká. Lidé jsou hrdí na službu, kterou poskytují. Nemůžeme to podkopat, a to ani kvůli nesouvisející tragédii. Chápete?“

Lash přikývl.

Jakoby na povel se otevřely dveře na protější straně místnosti a jimi vstoupil člověk v bílém laboratorním plášti.

„Petere, tady jsi,“ řekl Mauchly. „Představuji ti Christophera Lashe. Provádí zde náhodné následné kontroly několika našich klientů. Kvůli statistice.“

Muž se ostýchavě usmál. Ještě nedávno to byl jistě mladík. Nad čelem měl zrzavou kštici, která se mu nepatrně zakývala, když přijal Lashovu pravici.

„Toto je Peter Hapwood. Je to hodnotící technik, který se zabýval Thorpeovými, když se vrátili na třídní sraz.“ Mauchly se otočil na Hapwooda. „Pamatuješ si na Lewise a Lindsay Thorpeovy?“

Hapwood přikývl. „Superpár.“

„Ano. Superpár.“ Mauchly otočil svou ruku k Lashovi s dlaní otevřenou, jako by jej žádal o dotazy.

„Během pohovoru s Thorpeovými,“ zeptal se Lash mladého technika, „zaujalo vás něco konkrétního?“

„Ne, nic. Na nic si nevzpomínám.“

„Jak na vás působili?“

„Jako šťastní, jako všichni ostatní při následném pohovoru.“

„S kolika páry jste vedl rozhovory? Myslím při jejich návratu po půl roce?“

Hapwood se na chvíli zamyslel. „Asi s tisícem. Možná dvanácti sty.“

„A všichni byli šťastní?“

„Bez výjimky. I po té době mě to pořád nepřestává udivovat.“ Hapwood rychle mrkl na Mauchlyho, jako by přemýšlel, zda neřekl něco nevhodného.

„Zmínili se Thorpeovi o něčem, co se změnilo v jejich životě poté, co se setkali?“

„Počkejte. Ne. Ano. Nedávno se přestěhovali do Flagstaffu v Arizoně. Pan Thorpe říkal, že mu trošku vadí ta nadmořská výška – jestli se nepletu, tak rád běhal –, ale oběma se tam moc líbilo.“

„A vyplynulo z těch otázek ještě něco?“

„Ani ne. Jenom jsem projel standardní sadu otázek. Nic nevyčnívalo.“

„A co to je ta standardní sada?“

„No, začínáme údaji o nastavení nálady, abychom dosáhli příjemné úrovně, to se dělá tak, že…“

„Detaily asi klidně vynech,“ řekl Mauchly. „Ještě nějaké dotazy?“

Lash cítil, jak mu uniká příležitost. A žádné další otázky už neměl. „Nevybavujete si, že by říkali nebo zmínili něco neobvyklého? Naprosto cokoli?“

„Ne,“ odpověděl Hapwood. „Je mi líto.“

Lashovi poklesla ramena. „Tak vám děkuju.“

Mauchly kývl na Hapwooda, a ten zamířil ke dveřím. Na půli cesty se zastavil.

„Nenáviděla operu,“ řekl.

Lash se na něj zadíval. „Cože?“

„Paní Thorpeová. Když přišla do konzultační místnosti, omlouvala se za zpoždění. Cestou sem odmítla jet prvním taxíkem, na který mávli, protože řidičovi hrála z rádia opera. Říkala, že ji nemůže vystát. A tak deset minut čekali na další.“ Zavrtěl hlavou. „Hrozně se tomu oba smáli.“

Kývl na Lashe, pak na Mauchlyho a odešel.

Mauchly se otočil, v záři z místností pod nimi působil až tajemně, a zvedl naditou obálku. „Výsledky Rorschachova testu obou Thorpeových provedeného během jejich hodnocení. Je to jediný test, který používáme a který není výhradně náš, právě proto se o něj s vámi můžu podělit.“

„Jak jste štědrý.“ Zklamání dodalo Lashovu hlasu podtón, který ani neměl v úmyslu.

Mauchly se na něj vlídně zadíval. „Pochopte nás, pane doktore. Náš zájem o to, co se přihodilo Thorpeovým, je jen ve sféře případových studií. Je to tragická událost, která je pro nás zvláště bolestná, protože se týká superpáru. Ale jde o izolovaný výskyt.“ Podal obálku Lashovi. „Prostudujte si to. Doufáme, že vyšetřování neopustíte a vyhledáte nějaké osobnostní otázky, které bychom měli brát do úvahy pro budoucí hodnocení. Ale pokud přece jen chcete tuto práci opustit, postačí nám i zpráva, kterou jste již sepsal. Každopádně ty peníze jsou vaše.“ Pokynul ke dveřím. „A nyní vás, když dovolíte, vyprovodím zpět do haly.“

8

Stíny se v odpoledním slunci pomalu prodlužovaly, když Lash zajel do Greenwich Audubon Center, zaparkoval a vydal se po dřevem vykládané stezce směrem k Mead Lake. To místo měl celé pro sebe: školáci na výletech byli pryč už hodiny a víkendoví milovníci ptactva a fotografové přírodního života se tam objeví nejdříve v sobotu. Ráno byla mlha, a tak byl vzduch krásně průzračný. Všude kolem něho se lesy slévaly do jedné velké hnědozelené masy. Vzduch se dýchal jen ztěžka a byl cítit po mechu. Jak kráčel dál, přestával postupně slyšet dopravu ze silnice do Riverside, až ji zcela překryl zpěv ptáků.

Opouštěl kanceláře Eden Incorporated s tím, že pojede přímo do své stamfordské kanceláře. Týden, který si pro tento úkol vyhradil, byl pryč a on se nyní musel rozhodnout, co – pokud vůbec něco – udělá s plány na příští týden. Ale v půli cesty k domovu si uvědomil, že sjel z New-englandské dálnice a téměř bezcílně projíždí potemnělými místy svého mládí – silničkami Darienu, Silverminu a New Canaanu. Thorpeův inkblot ležel v nedotčené obálce na sedadle spolujezdce. Jel dál a nechal auto, aby si samo našlo cestu. A skončilo tady, ve chráněné rezervaci.

Bylo to stejně dobré místo jako kterékoliv jiné.

Jen kousek před ním se stezka rozvětvovala k několika posedům s výhledem na jezero. Lash si jeden vybral a po krátkém žebříku do něj vyšplhal. Vevnitř byla tma a teplo. Dlouhá vodorovná štěrbina na druhém konci poskytovala utajený výhled na jezero. Lash vykouknul ven na vodní ptáky, kteří si ho zcela očividně nevšímali. Pak se posadil na dřevěnou lavici a položil vedle sebe velkou hnědou obálku.

Neotevřel ji okamžitě. Místo toho sáhnul do náprsní kapsy a vytáhnul malou knížku: Úzká stezka do vnitrozemí od Matsua Bašóa. Viděl její prodejní výtisky u pokladny ve Starbucks ve Sky Harbour International a byla to příliš velká náhoda, než aby si jeden z nich nekoupil. Prolistoval úvodem překladatele až na začátek.

Měsíce a dny jsou pocestní věků a roky, jež plynou a míjejí, nic než poutníci času.

Odložil knihu. Co že to Lewis Thorpe řekl o Bašóových básních: tak hutné, a přece tak prosté? Něco takového.

Lash měl pro svou práci spoustu pravidel, ale tím nejdůležitějším bylo: Od pacientů si zachovej odstup. Bylo to pravidlo, které se naučil u FBI tím nepříjemným způsobem během vytváření profilů zločinců. Tak jak se jen mohl nechat tak uchvátit Lewisem a Lindsay Thorpeovými? Bylo to snad jejich záhadnou smrtí? Nebo ho snad něco lákalo na dokonalosti jejich manželství? Zjišťoval při každé příležitosti, že bylo perfektní ve všech ohledech, tedy až do chvíle, než si před svou malou dcerkou natáhli igelitové pytle z čistírny přes hlavy a objímali se, až postupně ztratili vědomí.

Obyčejně si Lash nedovolil analyzovat vlastní pocity. Nikam to nevedlo, tupilo to jeho nadhled. Ale jeden postřeh si ještě neodpustil. Ani toto místo koneckonců nevybral náhodou. Tato rezervace, stezka a konkrétně tento posed byly místem, kde mu Shirley před třemi lety řekla, že už ho nikdy nechce vidět.

Odcházejí a přicházejí, jsou neustále na cestách… Lash přemýšlel o tom, na jakou cestu se to vydali Thorpeovi. A koneckonců, jakou cestou kráčel on, když se snažil odhalit jejich tajemství. Byla to cesta, od které ho jeho soudnost odrazovala, zatímco ho po ní nohy unášely stále dál. Unaveně si přejel rukou po čele, natáhnul se pro velkou obálku a ukazováčkem ji otevřel.

Uvnitř bylo něco kolem sta listů papíru – výsledků inkblotových testů Lewise a Lindsay Thorpeových provedených Edenem během přijímacího řízení.

V době, kdy byl ještě studentem na gymnáziu, ho inkbloty fascinovaly, už sama myšlenka, že o vás něco napoví to, jaké předměty vidíte v náhodných šmouhách. Teprve v postgraduálním studiu, když test prováděl a vyzkoušel si ho sám, jako to museli udělat všichni studenti psychologie, zjistil, jak důležitou pomůckou psychodiagnózy mohou být. Inkbloty byly známé jako testy „projektivní“, jelikož, na rozdíl od pečlivě strukturovaných a objektivních testů jako WAIS a MMPI, byl v jejich případě výklad toho, co je špatné a správné nejednoznačný. Hledání obrazů v inkblotu vyžadovalo, aby vyšly na povrch hlubší a komplexnější části osobnosti.

Eden používal Hirschfeldtův test, což Lash naprosto schvaloval. I když byl nepřímo založen na Exnerově úpravě Rorschachova testu, poskytoval mnoho výhod. Existovalo jen deset Rorschachových inkblotů a ty udržovali psychologové v tajnosti: nebylo by těžké, aby si někdo zapamatoval „správné“ odpovědi na tak malý počet inkblotů. Při každém provedení Hirschfeldtova testu se dalo vybírat z katalogu o pěti stech inkblotech – trochu moc na zapamatování. Používalo se také třicet inkblotů místo deseti, což umožnilo subjektu mnohem širší možnost odezvy. Na rozdíl od Rorschachova testu, ve kterém měla polovina inkblotů více barev, byly všechny z Hirschfeldtova testu černobílé. Jeho přívrženci se domnívali, že je barva jen nedůležitý rozptylující element.

Výsledky Lindsay Thorpeové přišly na řadu první. Lash se na chvilku zastavil, aby si ji v duchu představil v prověrkové místnosti. Zřejmě tam bylo ticho, pohodlí a nic ji nerušilo. Examinátor seděl daleko od ní, rozhodně ne přímo naproti. Lindsay Thorpeová inkbloty neviděla až do chvíle, kdy je examinátor položil na stůl před ní.

Jak test provádět bylo skoro stejně střežené tajemství jako inkbloty samotné. Každá otázka, kterou položila, se setkala s předem připravenou odpovědí. Lindsay netušila, že všechno, co o inkblotech řekla, ať již důležitého nebo ne, bylo zapsáno a započítáno do konečného výsledku. Netušila, že každou její odpověď zaznamenávala časomíra – čím rychleji odpovídala, tím lépe. Netušila, že na každé kartičce má vidět víc než jeden předmět – vidět jen jeden mohlo být symptomem neurózy. A nemohla vědět, že na každou kartičku existuje odpověď, která je „normální“. Kdyby se na to zeptala examinátora, popřel by to. Když na kartičce zahlédnete něco unikátního a jasně to popíšete, dostanete body za tvořivost. Ale vidět něco, co v inkblotu nevidí nikdo jiný, naznačuje psychózu.

Lash se podíval na první skvrnu. Pod ni napsal vykonavatel testu Lindsayiny odpovědi.

1 z 30 Karta 142

Volná asociace:

1. Vypadá to jako tělo. Ty bílý věci uprostřed vypadají tak trochu jako plíce.

2. Ta věc dole vypadá jako pánevní kost vzhůru nohama.

3. ( Vypadá to jako maska. Ano, maska.

4. A, tam úplně dole, tam je malej netopýr.

Dotaz:

1. (Opakuje)

2. (Opakuje)

3. Ano, maska. Ty dvě bílý skvrny nahoře jsou oči. Ty skvrny uprostřed jsou nos. A ta jedna dole jsou ústa. Je to strašidelný, skoro jako maska ďábla.

4. Tam dole je netopýr. Vidíte ta dvě kožnatá ouška a roztažená křídla? Vypadá, jako by letěl.

Prohlížení každé karty mělo dvě fáze: Volně asociační, při které subjekt vyjádřil svou prvotní reakci na kartu, a dotazovací, při které zkoušející žádá subjekt, aby mu tvary ozřejmil. Z šipky nakreslené u třetí odpovědi při volně asociační fázi vyplývalo, že Lindsay ze své vlastní iniciativy obrátila kartu vzhůru nohama a už ji tak nechala. To naznačovalo nezávislé myšlení – když se zeptáte, zda můžete kartu otočit, dostanete méně bodů. Lash tu skvrnu poznával, Lindsay trefila většinu z běžných odpovědí: maska a netopýr. Nebylo pochyb o tom, že si examinátor zapsal Lindsayinu poznámku o ďáblovi – nepřímou poznámku, kterou bylo potřeba obodovat.

Na dalším archu bylo examinátorovo vyhodnocení k první kartě:

Karta

Číslo

Kód

Odp.

Činitelé

Vn. Tvaru

Zvláštnosti

1

1

B S

6

H1, M+

OK

2

D

21

H, Ma-

OK

3

B S

1

I, Ffr2

OK

MOR

4

D

4

Am, A-, (If)

OK

Lash zběžně prohlédl, jak byly Lindsayiny čtyři odpovědi zapsané a vyhodnocené. Examinátor to udělal pečlivě. Navzdory těm rokům, které uběhly od doby, kdy naposledy prováděl Hirschfeldtův test, si vzpomněl, co záhadné kódy znamenají: B zastupovalo odpověď vztahující se na inkblot jako celek; D byla odpověď na obvykle poznamenávaný detail. Lidé a zvířata, části lidského těla a jiné předměty se vypisovali. Ve všech čtyřech odpovědích bylo Lindsayino vnímání tvarů označeno OK, to byl dobrý signál. Viděla více předmětů v bílých mezerách, než bylo obvyklé, ale ne dost, aby to vzbuzovalo nějaké obavy. Ve sloupečku „zvláštnosti“, kde examinátoři uváděli odlišné slovní formulace a další neobvyklosti, obdržela Lindsay jen jeden bod – MOR – pro morbidní vyjádření, zcela bezpochyby kvůli popisu předmětu jako „masky ďábla“ a „děsivého“.

Přešel k následující skvrně:

Examinátor znovu pečlivě poznamenal Lindsayiny odpovědi.

2 ze 30 Karta 315

Volná asociace:

5. Vypadá to jako vánoční ozdoba.

6. Ty věci nahoře vypadají jako pár hmyzích tykadel.

7. ( Z tohohle úhlu vypadaj í ty antény jako krabí nohy.

Dotaz:

5. No, je to kulaté jako ozdoby, které visí na větvích. No ne? Ta část nahoře je to, odkud vede háček

6. Ano. Jsou porostlé chloupky jako tykadla některých druhů hmyzu.

7. (Opakuje)

Lash znovu rozpoznal tuto skvrnu. Odpovědi Lindsay Thorpeové byly všechny zcela běžné.

Lash se letmo zadíval na skvrnu. Najednou ztuhnul. Úplně a zcela nečekaně mu myslí probleskla vlna asociací – rychle se rozlévající rudé moře na bílém koberci; odkapávající kuchyňský nůž; rozšklebená maska Edmunda Wyrea s želízky na rukou a na nohou, jak byl obžalován před mořem šokovaných tváří.

Prokletý Roger Goodkind a jeho zvědavost, pomyslel si Lash a rychle odložil inkblot.

Rychle prolistoval ostatními dvaceti osmi skvrnami, přičemž neobjevil nic, co by se vymykalo normálu. Lindsay se jevila jako spořádaná, inteligentní a více tvořivá než ctižádostivá žena. To už ale věděl. Chabá naděje, kterou v sobě vzbudil, opět mizela.

Ale stále existovala jedna položka, kterou bylo třeba prověřit. Nalistoval shrnutí, kde se všechny výsledky Lindsay Thorpeové spojily s řádkou koeficientů, frekvenčních analýz a dalších matematických úkonů, aby se zjistily jednotlivé rysy její osobnosti. Jeden z těchto souborů rysů byl znám jako „zvláštní znamení“ a právě jim věnoval Lash svou pozornost.

Oddíl VlIl. Zvláštní znamení (H. 28)

H.28a. SZ - (1/10)

H.28b. HVG - (3/12)

H.28c. Skupina – S - (0/8)

H.28d. RH-2 - (0/9)

H.28e. MRZ- - (1/15)

H.28f. N-Calc - (2/11)

H.28g. PS-Neg - (0/8)

Zvláštní znamení byla takový malý poplach. Pokud více než určité množství výsledků spadalo pod daný ukazatel – SZ pro schizofrenii, například, byl takový ukazatel označen za pozitivní. Jedno ze zvláštních znamení – Skupina S – udávalo náchylnost k sebevraždě.

Skupina S Lindsay Thorpeové byla v záporných hodnotách; dokonce vykazovala nulu z osmi možností, které naznačovaly sebevražedné pohnutky.

Lash si povzdechl, odložil Lindsayiny výsledky a vzal do ruky výsledky jejího manžela. Právě zjistil, že Skupina S Lewise Thorpea vykazovala stejně nízká čísla jako Lindsayina, když ho vyrušilo zapípání z jeho náprsní kapsy. Vytáhl mobilní telefon. „Ano?“

„Doktor Lash? Tady je Edwin Mauchly.“

Lashe to trochu překvapilo. Číslo svého mobilu nedával jen tak někomu a rozhodně si nevybavoval, že by ho dal Edenu.

„Kde jste zrovna teď?“ Mauchlyho hlas zněl trochu jinak – úsečně, stroze.

„V Greenwich. Proč?“

„Stalo se to znovu.“

„Co se stalo?“

„Další pár se pokusil o sebevraždu. Superpár.“

„Cože?“ Překvapení zmizelo pod vlnou pochybností.

„Jmenují se Wilnerovi. Bydlí v Larchmontu. Teď jsou na cestě k Jižnímu Westchesteru. Z místa, kde jste teď, se tam dostanete během,“ následovala krátká pauza, „čtvrt hodiny. Být vámi, tak bych neplýtval časem.“

9

Jižní Westchesterská oblastní nemocnice byla shlukem cihlových budov na okraji Rye jen kus od hranic New Yorku. Jak se Lash prohnal vchodem pohotovosti, všimnul si, že je tam neobvykle klidno, jen dvě vozidla stála ve stínu za sklem vjezdu u příjmu. Jedním byla sanitka, to druhé byl dlouhý a nízký – pohřebáku podobný – vůz se znakem oblastního koronera. Zadní dveře sanitky byly otevřené, a jak Lash běžel kolem, nahlédl dovnitř. Saniťák tam měl plné ruce práce s čištěním interiéru dezinfekcí. I z pěti metrů ucítil Lash měděný zápach krve.

Zápach mu něco připomněl a on váhavě pohlédl na tmavě červené čelo budovy. Na pohotovosti byl naposledy před třemi lety. Pak si vybavil tu naléhavost v Mauchlyho hlase a znovu se rozběhl.

Čekárna vypadala poklidně. Půl tuctu lidí sedělo na umělohmotných židlích a s prázdným výrazem v očích hledělo střídavě na vybledlé stěny a přijímací formuláře. Malá skupinka policistů postávala v rohu. Hovořili mezi sebou a něco si mumlali hlubokými hlasy. Lash rychle zamířil ke dveřím s nápisem Pro zaměstnance, otevřel je a podél stěny nahmátl tlačítko, kterým otevřel dveře do operačního sálu.

Dveře se se zasyčením rozletěly a odhalily naprosto odlišnou scénu. Několik pomocníků tam mělo plné ruce práce, proplétali se mezi sebou s podnosy s nástroji. Kolem prošla sestra s litry krevní infuze, za ní projela hned další s resuscitační soupravou. Tři saniťáci mlčky postávali u stanoviště sester, vypadali dost přešle. Dva z nich měli stále na sobě bledě zelené rukavice celé od krve.

Lash se podíval kolem po známých tvářích. Skoro okamžitě zahlédl vrchního lékaře Alfreda Chena, který mu kráčel vstříc. Obyčejně se Chen pohyboval pomalu, vznešeným krokem proroka a s úsměvem na tváři podobné Buddhově. Tu noc se ovšem Chen pohyboval rychle a po úsměvu nezbyl ani náznak. Jeho pozornost patřila deskám s diagnózou pacienta, které držel v rukou, na Lashe se ani nepodíval. Jak procházel kolem, natáhnul k němu Lash ruku. „Alfrede, jak se ti daří?“

Chen na něho chvilku nechápavě hleděl. „Ježíš, Chrisi, ahoj.“ Dokonce se na chvilku usmál. „Mohlo by být líp, poslouchej, já…“

„Jsem tu kvůli Wilnerům.“

Chen vypadal překvapeně. „Tam zrovna mířím. Pojď za mnou.“

Lash ho následoval.

„Jsou to tvoji pacienti?“ zeptal se Chen.

„Možná budou.“

„Jak ses o tom doslechl tak brzy? Dovezli je sem teprve před pěti minutami.“

„Co se jim stalo?“

„Podle policajtů se domluvili na sebevraždě. Důkladná prácička, žíly rozříznuté od zápěstí až k předloktí.“

„Ve vaně?“

„To je na tom to zvláštní, našli je pohromadě v posteli a oblečené.“

Lash ucítil, jak mu přejel po zádech mráz. „Kdo je našel?“

„Krev se prosákla skrz podlahu do bytu pod nimi a vlastník zavolal policajty. Museli tam bejt celý hodiny.“

„Jak jsou na tom?“

„John Wilner vykrvácel,“ povzdychnul si Chen. „Zemřel na místě. Jeho žena je naživu, prozatím…“

„Měli děti?“

„Ne.“ Chen se krátce podíval do desek. „Ale Karen byla v pátém měsíci.“

Před nimi zmizela za zataženým závěsem sestra s resuscitační soupravou. Chen ji následoval a Lash v těsném závěsu za ním.

Ocitl se v tak přeplněné místnosti, že zpočátku neviděl ani lůžko. EKG odněkud odpípávalo nebezpečně rychlý pulz. Přivítal ho proud naléhavých, ale klidných hlasů, které mluvily jeden přes druhý. „Srdeční tep je 120, mimo sinusovou tachykardii,“ řekla sestra.

„Systolický je 70.“

Náhle zazněl alarm a přidal svůj bzukot do všeobecného rámusu.

„Víc plazmy!“ Hlas, který to říkal, byl hlasitější, naléhavější.

Lash se prosmýknul zády k závěsu za modře oděnými postavami. Snažil se dostat k čelu lůžka. Když se protlačil mezi dvěma stojany s přístroji, konečně uviděl Karen Wilnerovou.

Vypadala jak z alabastru. Tak bledá, že mohl rozpoznat neskutečnou síť vyhladovělých žil kolem jejího krku, prsou a po celé délce jejích paží. Blůzu a podprsenku z ní odřízli a tělo umyli, ale sukni měla stále na sobě, tam bledost končila. Látka byla nasáklá krví. Zdvojené kapačky byly otevřené naplno a zapíchnuté do jejích paží – jedna s plazmou, druhá s fyziologickým roztokem. O něco níže měla kolem zápěstí obepnuté turnikety a doktoři se tam pokoušeli zašít poničené žíly.

„Křeč krevních cév,“ řekla sestra, která držela jednu ruku na pacientčině čele. Oči Karen Wilnerové zůstaly zavřené. Nereagovala na tlak sestřiny ruky.

Lash proklouznul blíže a sehnul se vedle její nehybné tváře.

„Paní Wilnerová,“ zamumlal. „Proč? Proč jste to udělala?“

„Co to děláte?“ ptala se ho sestra. „Co je to za člověka?“

Vřískot přístroje EKG zvolnil do líného a nepravidelného rytmu. „Bradykardie!“ vykřiknul někdo. „Tlak klesl ze 45 na 20.“

Lash se přiblížil ještě více. „Karen,“ řekl naléhavěji než předtím, „Musím vědět, proč. Prosím.“

„Chistophere, uhni,“ varoval ho Dr. Chen z opačné strany lůžka.

Její oči se se zachvěním otevřely; zavřely; znovu se otevřely. Byly suché a ještě mdlejší než její kůže.

„Karen,“ zopakoval Lash a položil jí ruku na rameno. Bylo jako z mramoru.

„Zastavte to,“ zašeptala tak, že to připomínalo spíše výdech než hlas.

„Co mám zastavit?“ zeptal se Lash.

„Ten zvuk,“ odpověděla skoro neslyšně. „Ten zvuk v mé hlavě.“

Její oči se ještě jednou zavřely a její hlava se svezla na stranu.

„Ztrácíme ji!“ zakřičela sestra.

„Jaký zvuk?“ zeptal se Lash a předklonil se blíže. „Karen, jaký zvuk?“

Ucítil ruku na rameni, která ho táhla nazpět. „Jděte od postele, pane,“ řekl mu nemocniční zřízenec. Jeho oči černě zářily nad bělostnou gázou bílé masky. Lash ustoupil dozadu mezi policemi s přístroji. EKG nyní vydávalo vysoký nepřerušovaný tón. Sestra se prodírala dopředu s resuscitační sadou.

„Nabito?“ zeptal se Dr. Chen, když vzal do rukou kontakty.

„Sto joulů.“

„Všichni ustupte!“ zakřičel Chen.

Lash sledoval, jak se tělo Karen Wilnerové prohnulo, jak si skrz něj elektřina hledala cestu. Trubičky, které do ní vedly od kapačky, se zuřivě zmítaly.

„Znovu!“ zakřičel Chen a zvedl kontakty vzhůru. Na chvilku se jeho pohled setkal s Lashovým. Nezávisle na tom, jak krátký byl, řekl všechno, co bylo třeba.

Lash se naposledy podíval na Karen Wilnerovou, otočil se a opustil pohotovost.

10

Když tentokrát uvedl Edwin Mauchly Lashe do zasedací síně Edenu, bylo kolem stolu plno. Lash některé tváře poznával: Harold Perrin, bývalý předseda představenstva Národní banky; Caroline Longová z Longovy nadace. Ostatní neznal. Nicméně bylo jasné, že se před ním shromáždilo kompletní představenstvo Eden Incorporated. Chyběl tam jen samotářský zakladatel společnosti, Richard Silver; přestože se v posledních letech vyhýbal fotografům, bylo jasné, že ani jedna z tváří, které na Lashe hleděly buď zvědavě, smrtelně vážně, nebo s nadějí, nepatřila jemu.

John Lelyveld seděl na tom samém místě jako při prvním setkání.

„Doktore Lashi.“ Pozdravil ho a pokynul k jedinému neobsazenému křeslu. Mauchly potichu zavřel dveře do zasedací síně a postavil se před ně s rukama za zády.

Předseda se otočil k ženě po své pravici. „Slečno Frenchová, zápis teď nebudeme potřebovat.“ Pak se podíval na Lashe. „Dal byste si něco? Kávu? Čaj?“

„Kávu, děkuju.“ Lash při krátkém úvodu pečlivě sledoval Lelyveldův obličej. Laskavý, téměř dědečkovský způsob vyjadřování z předchozího setkání byl náhle pryč. Předseda Edenu teď vypadal zamyšleně, stroze. Zdálo se, že jeho mysl bloudí někde úplně jinde. Tohle už nebyla náhoda, pomyslel si Lash, a on to ví. Ať přímo či nepřímo, Eden do toho byl zapleten.

Káva dorazila a Lash ji vděčně přijal – noc předtím na spánek nenašel čas.

„Doktore,“ spustil Lelyveld. „Domnívám se, že by nám všem bylo příjemnější, kdybychom šli rovnou k věci. Uvědomuji si, že jste neměl mnoho času, ale mohl byste nám stručně povědět, co jste zjistil a zda…,“ odmlčel se a pohledem přejel osazenstvo stolu, „… existuje nějaká vysvětlení.“

Lash usrknul trochu kávy. „Mluvil jsem s koronerem a policisty. Na první pohled všechno ukazuje na dvojnásobnou sebevraždu.“

Lelyveld pokýval hlavou. O pár židlí dál se muž, který mu byl představen jako Gregory Minor, výkonný viceprezident, znepokojeně zavrtěl v křesle. Byl mladší než Lelyveld, měl černé vlasy a inteligentní pronikavý pohled. „Jak je to u Wilnerových?“ zeptal se. „Existují u nich nějaké náznaky, kterými by se to dalo vysvětlit?“

„Žádné. Stejně jako u Thorpeových. Wilnerovým všechno klapalo. Mluvil jsem s internistou z pohotovosti, který je znal. Měli skvělá zaměstnání: John byl investiční bankéř, Karen univerzitní knihovnice. Čekala jejich první dítě. Neměla deprese ani nic podobného. Žádné očividné finanční problémy ani rodinná neštěstí jakéhokoliv druhu. Krevní rozbor při pitvě nevykázal žádné halucinogeny. Bude to vyžadovat podrobnější zkoumání, abychom si tím mohli být naprosto jistí, avšak neexistují žádné důkazy o náchylnosti k sebevraždě.“

„Mimo jejich mrtvol,“ řekl Minor.

„Náš specialista, kterého jsme vyslali na jejich třídní sraz, nám předal podobnou zprávu. Vypadali stejně šťastně jako ostatní páry.“ Lelyveld se podíval na Lashe. „Před chvílí jste použil frázi na první pohled, něco jste tím myslel?“

Lash upil trochu kávy. „Je očividné, že je mezi sebevraždami ve Flagstaffu a Larchmontu spojitost. Toto není náhoda. Proto musíme k oběma incidentům přistupovat jako k nevyjasněným úmrtím, jak jsme podobné případy pojmenovali u FBI v Quantiku.“

„Nevyjasněná úmrtí?“ zeptala se Caroline Longová, která seděla po jeho pravici. Její blond vlasy vypadaly v umělém osvětlení takřka bezbarvě. „Jak to myslíte?“

„Je to způsob vyšetřování, který FBI zavedla před dvaceti lety. Známe oběti, víme, jak zemřeli, ale zatím neznáme okolnosti jejich úmrtí, nevíme, jestli to byla dvojitá sebevražda, nebo vražda-sebevražda, nebo vražda.“

„Vražda?“ zeptal se Minor. „Okamžik. Říkal jste, že policie vyšetřuje ona úmrtí jako sebevraždy.“

„Já vím.“

„A všechno, co jste zatím zjistil, tomu nasvědčuje.“

„Správně. Označil jsem to za nevyjasněná úmrtí, jelikož se tu přece jedná o pečlivě vybrané dokonalé páry. Budu potřebovat přístup – neomezený přístup – k jejich osobním složkám.“

To Gregoryho Minora očividně rozčílilo. „To nepřipadá v úvahu!“ Podíval se na Lelyvelda. „Ty víš, že jsem k tomuhle měl výhrady od samého počátku. Zatahovat do toho někoho zvenčí je nebezpečné, nejisté. Jedna věc byla, když jsme měli co do činění jen s jediným incidentem, který se nás mohl týkat jen vzdáleně. Ale s tím, co se stalo včerejší noci, je bezpečnostní riziko příliš veliké.“

„Je pozdě,“ odpověděla Caroline Longová. „Riziko už překonalo možná tajemství společnosti. Ty bys to měl chápat nejlíp, Gregory.“

„Fajn, tak nechme bezpečnost chvilku plavat. Prostě nedává smysl pustit za Zeď někoho, jako je Lash. Jen se na něj podívejte, ta nepěkná příhoda před jeho odchodem z FBI. Máme mezi našimi zaměstnanci stovky psychologů, všechny důvěryhodné a s čistým štítem. Jen pomyslete na ty obtíže a čas, než ho do všeho zasvětíme. A kvůli čemu? Nikdo neví, proč ti lidé zemřeli. Nikdo nemůže tvrdit, že existuje důvod si myslet, že se to stane znovu.“

„Chcete to riskovat?“ odsekl rozčileně Lash. „Protože jednu věc vám můžu říct s naprostou jistotou. Zatím se to nedostalo ven. Oba sebevražedné incidenty se odehrály každý na jiném pobřeží. A především v případě Wilnerových tak blízko, že se vám to podařilo udržet pod pokličkou a novináři si jich nevšimli. Nikdo tedy nezaznamenal tu podezřelou náhodu. Ale pokud se třetí manželská dvojice vydá po stejné cestě, můžete se stoprocentně rozloučit s tím, že se vaše drahocenná společnost neobjeví ve zprávách.“

Opřel se a stěží oddechoval. Zvednul šálek, uvědomil si, že je prázdný, a tak ho položil nazpátek.

„Obávám se, že má doktor Lash pravdu,“ řekl Lelyveld klidným hlasem. „Musíme si uvědomit, jaká je situace, a zastavit to – nejen kvůli Thorpeovým a Wilnerovým, ale i kvůli Edenu.“ Podíval se na Minora. „Gregu, myslím si, že Lashova objektivita je v tomto případě spíše výhodou než rizikem. Možná ještě nerozumí všem postupům, ale dozví se je bez předsudků. Z tuctu uchazečů, které jsme brali v úvahu, má nejlepší kvalifikaci. Už máme založené i jeho prohlášení mlčenlivosti. Myslím, že o jeho zasvěcení můžeme hlasovat.“ Napil se ze skleničky s vodou, která stála u jeho lokte, a pak do nastalého ticha zdvihl ruku. Pomalu zvedl ruku i někdo další, pak další a další. Brzy drželi ruce nahoře všichni kromě Gregoryho Minora a ještě jednoho muže v tmavém obleku, který seděl vedle něj.

„Návrh se přijímá,“ řekl Lelyveld. „Doktore Lashi, Edwin vám ukáže, jak to tady chodí.“

Lash se postavil. Lelyveld ovšem neskončil. „Získáváte bezprecedentní přístup k vnitřním funkcím Edenu. Požadoval jste, a bylo vám umožněno, abyste se zúčastnil celého procesu z pozice uchazeče. Nikomu s vašimi znalostmi jsme to doposud nedovolili. Uděláte dobře, když budete mít na paměti staré rčení: Buď opatrný na to, co si přeješ.“

Lash kývnul a otáčel se.

„A doktore Lashi,“ ozval se znovu Lelyveldův hlas.

Lash se otočil, aby viděl předsedovi do očí.

„Pracujte rychle. Velmi rychle.“

Jak Mauchly otevíral dveře, zaslechl za sebou Lash Lelyveldův hlas: „Nyní můžete pokračovat v záznamu, slečno Frenchová.“

11

Kevin Connelly kráčel ke svému automobilu po širokém asfaltovém parkovišti Stonehamského společenského centra. Byl to mercedes řady S, nízký a stříbrný. Connelly ho vždy opatrně zaparkoval dál od ostatních vozidel. Aby předešel škrábancům a prohnutým plechům, stálo ho to trochu chůze navíc.

Odemknul dveře, otevřel je a vklouznul do černé kůže. Connelly miloval dobrá auta a všechno, co souviselo s mercedesem – pevné uchycení dveří, pohodlná sedadla, hluboké pulzující hučení motoru. Dávalo mu to pocit uspokojení. Balíček AMG na zvýšení výkonu stál za každou penny z těch dvaceti tisíc, o které narostla cena. Ještě donedávna byla jízda domů hřebem celého večera.

Ty časy byly pryč.

Connelly klidně projel parkovištěm a zabočil na spojku k dálnici 128 a v duchu si přitom představoval, kudy domů pojede. Zastaví u Burlingtonských vinných sklípků pro láhev Perrier-Jouët, pak zajde do nedalekého květinářství pro kytici. Rozhodl se, že ten týden vybere fuchsie, ty ona určitě nebude čekat. Květiny a šampaňské se staly základem jeho společných sobotních večerů s Lynn. Ráda vtipkovala, že jediným překvapením byla barva růží, které jí přinesl.

Kdyby mu před pár lety někdo řekl, jak moc Lynn změní jeho život, určitě by se mu vysmál. Měl vzrušující a náročnou práci výkonného ředitele softwarové společnosti, měl spoustu přátel a mnoho zájmů, kterými zaplňoval volný čas. Vydělával spoustu peněz a o dámskou společnost také nikdy nouzi neměl. Ale stále někde v podvědomí tušil, že mu něco schází. Jinak by do Edenu nikdy nešel. I poté, co absolvoval zdlouhavý přijímací proces a vysolil poplatek 25 000 dolarů, neměl ani tušení, jak Lynn jeho život naplní. Bylo to, jako kdyby prožil celý život slepý a netušil, co postrádá, dokud mu nečekaný dar neumožnil prohlédnout.

Zabočil na dálnici a zmizel v hustém provozu víkendové dopravy. Užíval si přirozeného zrychlení silného motoru.

Zvláštní bylo, že si stále vybavoval, jak se cítil té noci, kdy se poprvé setkali. Prvních patnáct minut, možná i trochu déle, se domníval, že to všechno byla obrovská chyba, že Eden něco zpackal, že se možná popletla jména. Během výstupního pohovoru ho upozornili, že toto bývá běžná první reakce, ale na situaci to nic neměnilo. První část rande hleděl přes stůl na ženu, která ani vzdáleně nevypadala tak, jak očekával, a přemýšlel, jak nejrychleji dostat nazpět dvacet pět táců, které do toho bláznivého projektu vrazil.

Ale pak se něco stalo. Ani po měsících, které následovaly a kdy o tom mnohokrát žertovali, nedokázal vyjádřit, co to vlastně bylo. Stále mu to vrtalo hlavou. Během večeře objevil, často zcela nečekanými způsoby, zájmy, chutě, oblíbené a neoblíbené věci, které s ní měl společné. Dokonce mnohem zajímavější byly aspekty, ve kterých se lišili. Zdálo se, že jeden doplňuje mezery toho druhého. Cizí jazyky mu nikdy moc nešly, ona mluvila plynule francouzsky a španělsky. Vysvětlila mu, proč bylo mnohem přirozenější proniknout do jazyka než se učit celé učebnice nazpaměť. Druhou polovinu večera mluvila jenom francouzsky a ve chvíli, kdy dorazilo jeho creme brulée, se nestačil divit, kolik toho byl schopný pochytit. Na druhé schůzce zjistil, že se Lynn bojí létání. On byl pilot, vysvětlil jí, jak se se strachem z létání vypořádat, a nabídl jí, že se s ní proletí v cessně, která mu zčásti patřila, aby strach společně otupili.

Přejel do jiného pruhu a usmíval se. Věděl, že to bylo jen pár příkladů. Pravda byla taková, že způsob, kterým se jejich osobnosti doplňovaly, byl pravděpodobně příliš delikátní a komplikovaný, než aby se dal popsat. Srovnávat mohl jen s ostatními ženami, které znal. Opravdový rozdíl, ten zásadní rozdíl, byl v tom, že ji znal už skoro dva roky a těšil se úplně stejně na to, že ji uvidí, jako v těch prvních měsících poblázněné zamilovanosti.

Nebyl dokonalý, měl k tomu hodně daleko. Psychologická prohlídka Edenu jeho vlastní nedostatky zřetelně odhalila. Byl netrpělivý, arogantní a tak dále. Ale Lynn nějakým způsobem tyto jeho vlastnosti vyrušila. Hodně se poučil z její tiché důstojné sebedůvěry, z její trpělivosti. Ale i ona se učila od něj. Když se setkali poprvé, byla tichá a trochu odtažitá. Ale uvolnila se. Sice stále někdy bývala tichá, například posledních pár dní, ale ustoupilo to do pozadí natolik, že si toho nikdo kromě něj nemohl všimnout.

Ačkoliv to nikdy nepřiznal, věc, ze které měl největší obavy, když mířil do Edenu, byl sex. Nebyl už žádný nezkušený mladík, měl za sebou slušnou řádku vztahů. Hrátky pod peřinou už pro něho neznamenaly tolik, co kdysi. Ani náhodou nebyl kandidát na Viagru, ale zjistil, že nyní musí k ženě opravdu něco cítit, aby řádně zareagoval. To bylo problémem jeho minulého vztahu, ta žena byla o patnáct let mladší a její sexuální touha, kterou by jako mladý hřebec jistě shledával přitažlivou, ho poněkud děsila.

Ukázalo se, že u Lynn to nebyl problém. Byla tak trpělivá a milující a její tělo reagovalo tak citlivě na jeho dotek, že milování s ní bylo nejlepším v jeho životě. A tak jako všechno ostatní v jejich manželství, se zdálo, že se to postupem času lepší. Cítil příjemné vzrušení už jenom při pomyšlení na blížící se výročí. Chtěli ho strávit v Kanadě ve městě Niagara-on-the-Lake, kde prožili už líbánky. Už jen pár dní, pomyslel si Connelly, když zpomaloval před sjezdem z dálnice. Pokud dělalo Lynn starosti cokoliv, vodní sprška při vyhlídkové plavbě kolem vodopádů to určitě brzy odnese velmi, velmi daleko.

12

V neděli ráno v 8:55 prošel Christopher Lash otáčecími dveřmi a vstoupil do vestibulu společnosti Eden Incorporated, přeplněného tucty dalších dychtivých zájemců. Byl jiskřivý, slunečný podzimní den a stěny z růžového mramoru zářily světlem. Dnes nechal svoji aktovku doma. Vlastně jedinou věc, kterou měl v kapsách kromě peněženky a klíčů od auta, byla kartička od Mauchlyho z jejich poslední schůzky, na které bylo napsáno: Účastník testu, neděle 9:00.

Cestou k eskalátoru si přehrával v paměti pokyny, kterými se řídil na Akademii před více než deseti lety. V noci se dobře vyspěte. Dejte si snídani s nízkým obsahem cukru a bohatou na karbohydráty. Žádný alkohol ani drogy. Nezmatkujte.

Tři ze čtyř, pomyslel si. Byl unavený a přestože si dal cestou obří espreso ve Starbucks, zatoužil po dalším. Ačkoli měl k panice daleko, uvědomoval si neobvyklý pocit nervozity. To je v pohodě, řekl si sám pro sebe: trocha napětí tě udrží bdělého. Znovu si vybavil, co prohlásil ten muž na třídním srazu: Kdybych věděl co mě čeká, nevím, jestli bych měl cojones podstoupit takovou zkoušku. Byl to hrozný den.

Když došel k eskalátoru, přestal nad tím přemýšlet. Je ohromující, že zájem o služby Edenu je tak velký, že musí uchazeče testovat sedm dní v týdnu. Vkročil na schody a zvědavě se podíval na lidi jedoucí vlevo na souběžném eskalátoru. O čem asi přemýšlel Lewis Thorpe, když se vezl na témže eskalátoru? Nebo John Wilner? Byli rozrušení? Nervózní? Vyděšení?

Když se rozhlédl, spatřil na vedlejších schodech dva lidi – muže středního věku a mladou ženu, oddělené od sebe několika cestujícími – jak na sebe letmo mrkli. Muž téměř neznatelně kývl směrem k dívce a pak se odvrátil. Lash přemýšlel o tom, co říkal předseda rady: ostraha byla nenápadná, ale všudypřítomná. Byli někteří z těchto potencionálních klientů skutečně agenty Edenu?

Když se dostal na konec schodiště, prošel prostornou branou a vstoupil do chodby, polepené veselými reklamními plakáty. Nezřetelné rovnoběžné čáry, jež byly vyryty do podlahy, vytvářely řadu širokých pruhů vedoucích pasáží. Způsobily, že kandidáti – ať už ze své vůle, nebo nějakou důmyslnou manipulací – kráčeli odděleně jeden vedle druhého. Vpředu byl každý pruh zakončen dveřmi. Před nimi stáli zřízenci v bílém plášti. Lash viděl, že osoba na konci jeho řady je vysoký a hubený muž ve věku kolem třiceti let.

Když se Lash blížil, muž kývl a otevřel dveře. „Vstupte, prosím,“ řekl. Lash se rozhlédl a zaznamenal, že obsluha u ostatních dveří udělala to samé. Vkročil tedy dovnitř.

Před ním se objevila další chodba, velmi úzká a neutěšeně bílá. Muž zavřel dveře a vedl Lashe jednotvárnou chodbou. Oproti vzdušnému vestibulu a široké přístupové chodbě působil prostor klaustrofobicky. Následoval muže pasáží, dokud nevyústila v malou čtvercovou místnost. Byla stejně bílá jako chodba. Z místnosti vedly šestery dveře. Namísto kliky byl na každých dveřích upevněn malý bílý snímač. Dveře na protější stěně na sobě měly nápis označující společnou toaletu.

Muž se k němu otočil. „Doktore Lashi,“ řekl. „Jsem Robert Vogel. Vítejte na testu u společnosti Eden.“

„Děkuji,“ řekl Lash a potřásl nabídnutou pravicí.

„Jak se cítíte?“

„Dobře, díky.“

„Máme před sebou dlouhý den. Pokud budete mít jakékoliv otázky nebo nejasnosti, budu se snažit vám je zodpovědět.“

Lash přikývl, zatímco muž vstrčil ruku do svého laboratorního pláště a vytáhl palmtop. Vyndal pero z drážky a začal čmárat po obrazovce. Po chvíli se zakabonil.

„Děje se něco?“ zeptal se Lash rychle.

„Nic, jenom…“ Muž vypadal překvapeně. „Jenomže to vypadá, jako byste byl už předem schválen. Něco takového jsem nikdy předtím neviděl. Neprošel jste už nějakou předchozí prověrkou?“

„Ne, neprošel. Ale pokud je to problém…“

„Ach, ne. Všechno ostatní je v pořádku,“ odpověděl muž rychle. „Jste si vědom toho, že nemůžete být formálně přijat jako kandidát, dokud neproběhne dnešní test?“

„Jistě.“

„A že pokud neuspějete, tak je váš poplatek za přihlášku ve výši tisíc dolarů nevratný?“

„Ano.“ Ve skutečnosti žádný takový poplatek nezaplatil, ale ten muž pochopitelně nemohl vědět všechno. Ulevilo se mu, protože Vogel zjevně neznal skutečný důvod jeho přítomnosti. Lash řekl Mauchlymu důrazně, že chce, aby se s ním zacházelo jako se skutečným kandidátem, aby viděl to samé, co Thorpeovi a Wilnerovi.

„Nějaké dotazy, než začneme?“ Když Lash odmítavě zavrtěl hlavou, vytáhl Vogel kartu, kterou měl zavěšenou na krku na dlouhé černé pásce. Lash se na ni zvědavě podíval: Měla barvu cínu s duhovým zabarvením, které úplně nezakrývalo zlatozelený mikroprocesor uvnitř. Na jedné straně bylo vyraženo logo společnosti Eden. Vogel projel kartou čtečku u nejbližších dveří a ty se s cvaknutím otevřely.

Místnost za nimi vypadala trochu širší než vstupní hala. Vevnitř byla na stojanu digitální kamera a před ní X namalované na zemi.

„Postavte se na kříž a dívejte se do objektivu, prosím. Rád bych vám položil pár otázek. Odpovězte na ně co nejpravdivěji a nejúplněji.“ Vogel si stoupnul za kameru. Téměř okamžitě se na její horní části rozzářilo malé červené světýlko.

„Proč jste zde?“ Zeptal se Vogel.

Lash si vzpomněl na nahrávky, které sledoval v domě ve Flagstaffu a na chviličku zaváhal. Když jsem se to rozhodl podstoupit, uvažoval, musím to udělat pořádně. A to znamenalo poctivě, bez lhostejných nebo cynických odpovědí.

„Jsem zde, protože po něčem pátrám,“ odvětil. „Pátrám po odpovědi.“

„Popište jednu věc, kterou jste dělal dnes ráno, a vysvětlete, proč si myslíte, že bychom o ní měli vědět.“

Lash se zamyslel. „Způsobil jsem dopravní zácpu.“

Vogel na to neřekl nic, a tak Lash pokračoval.

„Přijížděl jsem do města po I-95. Měl jsem dálniční E-Zpass na předním skle, a tak jsem nemusel platit za tunely a placené silnice. Dojel jsem k mostu na Manhattan. Nespěchal jsem, protože byl uzavřen jeden ze tří pruhů vedoucích k místu, kde se platí mýto. Snímač přečetl mou kartu, ale z nějakého důvodu se dřevěná závora nezvedla. Chvíli jsem čekal, než dorazila obsluha. Sdělila mi, že můj E-Zpass je neplatný. Že byl zrušen. Ale to nebyla pravda. Poctivě jsem za něj zaplatil. Tenhle týden fungoval mnohokrát úplně normálně. V jejich systému byl zjevně binec. Žena z obsluhy však trvala na zaplacení šesti dolarů v hotovosti, abych mohl projet. To jsem odmítl a chtěl jsem, aby přiznala chybu. Mezitím už fungoval pouze jeden pruh pro vjezd na most. Narůstala za mnou dlouhá řada aut. Řidiči troubili, ona naléhala, ale já si trval na svém. Nějaký polda to zahlídnul a vydal se směrem k nám. Nakonec mě nazvala věru nehezkým jménem, zvedla závoru ručně a pustila mne. Když jsem projížděl kolem ní, obdařil jsem ji svým nejkouzelnějším úsměvem.“

Domluvil a podivil se, proč ho ze všech věcí napadla zrovna tahle. Pak si uvědomil, že ve skutečnosti je to jeho povahou. Kdyby zde býval byl skutečně sám za sebe, řekl by něco podobně obyčejného. Nebyl ten typ, co ze sebe vyklopí dojemnou historku o tom, jak se pustil do pátrání po ženě svých snů.

„Myslím, že jsem to zmínil, protože mi to připomíná mého otce,“ pokračoval Lash. „Byl velmi bojovný, když šlo o maličkosti, jako by to byl osobní zápas mezi ním a životem. Možná, že jsem mu podobný víc, než si to uvědomuji.“

Ztichl a po chvilce červené světlo zhaslo.

„Děkuji vám, doktore Lashi,“ řekl Vogel a odstoupil od kamery. „A nyní mě následujte, prosím.“

Vrátili se do hlavní haly a Vogel projel kartou snímač u vedlejších dveří. Místnost za nimi byla větší než ta první. Byla v ní židle a stůl, na kterém stála kostka z netříštivého skla s dovnitř zasazenými ořezanými tužkami. Místnost byla opět bezútěšně bílá. Strop byl celý pokrytý čtverci z matného plastu. Všechny tyhle místnůstky, podobné si barvou a nedostatkem výzdoby, byly využívány k jedinému účelu. Lashovi připadaly jako umírněnější verze výslechové místnosti.

Vogel pokynul Lashovi, aby se posadil. „Naše testy jsou časově omezené, ale jen proto, aby se zajistilo, že dokončíte všechny nezbytné součásti do konce dne. Máte na to hodinu a jsem si jist, že zjistíte, že je to dostatek času. Neexistují žádné správné nebo špatné odpovědi. Kdybyste měl nějaké otázky, budu venku.“ Položil na stůl velkou bílou obálku a když opouštěl místnost, zavřel za sebou tiše dveře.

Nebyly tam žádné hodiny, a tak si Lash sundal náramkové hodinky a položil je na stůl. Zvedl obálku a obrátil ji v ruce. Uvnitř byl manuál k testu a arch na záznam odpovědí.

EDEN INC.

Vlastnictví společnosti a důvěrné

DOTAZNÍK

STRANA 1 – ZAČNĚTE NA TÉTO STRANĚ

NÁVOD PRO VYPLNĚNÍ

Odpovězte na každou otázku označením jedné z pěti nabízených odpovědí na přiloženém záznamovém archu:

zcela souhlasím ani nesouhlasím zcela souhlasím souhlas, nesouhlasím ani nesouhlas

Nepřeskakujte žádné otázky a ujistěte se, že jsou Vaše odpovědi zřetelně označeny. Nepoužívejte žádné zbytečné nebo pomocné znaky. Pokud se rozhodnete změnit odpověď, úplně přeškrtněte tu předchozí dříve, než označíte novou.

Lash si rychle prohlédl otázky. Rozpoznal jejich základní strukturu – byl to obvyklý osobnostní test. Typ, který proslavila Minnesota Multiphasic Personality Inventory. Pro Eden to byl zvláštní výběr, protože takové testy byly používány zejména jako psychoanalytická diagnóza; stanovovaly osobnost podle řady měřítek, spíš než aby zjistily jednotlivé záliby. Tohle navíc vypadalo na neobvykle dlouhý test. Zatímco takový MMPI-2 se skládal z 567 otázek, tenhle test jich měl přesně tisíc. Lash se domníval, že to bylo kvůli ověření důvěryhodnosti. Takové testy vždy obsahují řadu přebytečných otázek, aby se zjistilo, zda člověk odpovídá konzistentně. Eden byl mimořádně opatrný.

Uvědomil si tikot vlastních hodinek. S povzdechem vyndal tužku ze skleněné kostky a pustil se do první otázky.

1. S oblibou sleduji slavnostní přehlídky.

To byla pravda, a tak začernil ( ve sloupci „souhlasím.“

2. Občas slyším hlasy, o kterých ostatní tvrdí, že je neslyší.

Tohle byl pořádný chyták. Neexistují dobré ani špatné odpovědi – jo, to určitě. Pokud by odpověděl kladně, ukazatel jeho míry schizofrenie by se zvýšil. Proto začernil ( pro „zcela nesouhlasím“.

3. Nikdy neztrácím rozvahu.

Rozpoznal tento typ otázky, spočívající v použití slova „nikdy“. Všechny osobnostní testy obsahují otázky určující míru důvěryhodnosti, které naznačí zda uchazeč lže, zveličuje, či zda předstírá hrdinství (u zájemců o práci u policie), nebo duševní chorobu (při žádostech o sociální invalidní dávky). Lash dobře věděl, že pokud člověk příliš často tvrdí, že nemá strach, že nikdy nezalže nebo že není nikdy náladový, jeho ukazatel pravdomluvnosti klesne a test není uznán jako platný. Označil tedy ( pro „nesouhlasím“.

4. Mnoho lidí mi říká, že jsem družný typ.

Otázka se snažila odhalit míru extroverze. V tomto druhu testů je extrovertní chování pokládáno za výhodnou vlastnost. Lash však dával přednost soukromí. Proto znovu začernil kolečko „nesouhlasím“.

V tu chvíli se špička tužky zlomila a Lash zaklel. Uběhlo již pět minut. Pokud by to tak šlo dál, musel by vyplnit test jako běžný člověk, který zaškrtává otázky instinktivně, než aby je analyzoval. Sáhl po nové tužce a vrátil se k úloze.

V deset hodin měl dotazník hotový a dostal pětiminutovou přestávku. Potom jej Vogel posadil zpět ke stolu a došel pro novou bílou obálku a kávu, o kterou Lash požádal: k dispozici byla jen bez kofeinu. Lash obálku otevřel a zjistil, že obsahuje testy na kognitivní inteligenci – porozumění slovům, obrazovou a prostorovou představivost a paměť. Test byl opět delší a důkladnější než ty, se kterými se setkal dříve, a když jej dokončil, bylo téměř jedenáct hodin.

Následovala další pětiminutová přestávka, další šálek kávy bez kofeinu a nakonec třetí bílá obálka. Lash si promnul unavené oči, otevřel ji a vytáhnul sepnutou brožurku. Tentokrát se test skládal z dlouhé řady nedokončených vět.

Přál bych si, aby můj otec ______________________

Mé druhé nejoblíbenější jídlo je ________________

Má největší chyba byla __________________________

Mám pocit, že děti jsou__________________________

Líbí se mi, když lidé ___________________________

Myslím, že vzájemný orgasmus_____________________

Domnívám se, že červené víno_____________________

Byl bych úplně šťastný, kdyby ,__________________

Některé části mého těla jsou velmi ______________

Horská turistika v létě je ______________________

Kniha, která na mě měla největší vliv, byla _____

Nakonec došlo na osobní, intimní otázky, které zjevně chyběly v prvním testu. Podle Lashova odhadu jich bylo opět skoro tisíc. Když si nedokončené věty prohlédl, všechny jeho odborné i osobní instinkty ho varovaly před upřímností. Připomněl si však, že polovičatá řešení tu nemohou uspět. Pokud měl plně porozumět celému procesu, musel k tomu přistupovat se stejnou odpovědností jako Wilnerovi a Thorpeovi. Vzal si novou tužku, zamyslel se nad první větou a pak ji doplnil:

Přál bych si, aby mě můj otec chválil častěji.

Bylo téměř půl jedné, když dokončil poslední větu. Začínal cítit úpornou bolest v oblasti spánků a za očima. Vogel přišel s dlouhým, úzkým papírem v ruce a Lash se na okamžik vyděsil, že je to další test. Byl to však jen jídelní lístek. Přestože vůbec neměl hlad, pečlivě svoji objednávku vyplnil a podal ji zpět Vogelovi. Ten mu navrhnul, aby si dal přestávku a skočil si na záchod. Pak vyšel a nechal dveře otevřené.

Když se Lash vrátil, Vogel přinesl skládací židli a postavil ji kolmo k té své. Tam, kde předtím stála kostka s tužkami, byla nyní černá podlouhlá lepenková krabička.

„Jak se cítíte, doktore Lashi?“ zeptal se Vogel a posadil se na rozkládací židli.

Lash si protřel oči. „Jsem úplně vyřízený.“

Přes Vogelovu tvář přelétl úsměv. „Já vím, je to vyčerpávající. Naše studie ale prokázaly, že jeden den intenzivního prozkoušení přináší nejlepší výsledky. Posaďte se, prosím.“ Otevřel krabici a odhalil balíček velkých karet, otočených lícem dolů.

Lash pochopil, co ho čeká, ve chvíli, kdy spatřil, že karty jsou označeny malými čísly. Byl tak zabraný do předchozích tří testů, že málem zapomněl, co sám vypátral jen před pár dny.

„Nyní se pustíme do inkblot testu, známého jako Hirschfeldtův test. Znáte ho?“

„Víceméně.“

„Rozumím.“ Vytáhl z krabice čistý kontrolní arch a udělal si poznámku. „Tak začneme. Budu vám postupně ukazovat inkoustové kaňky a vy mi řeknete, co vám připomínají.“ Vyndal z krabice první kartu, obrátil ji, položil na stůl a zeptal se: „Co by to mohlo být?“

Lash se podíval na obrázek a snažil se dostat z hlavy všechny předchozí asociace, především ty otřesné obrazy, které ho proti jeho vůli pronásledovaly tenkrát v Audubonském centru. „Vidím ptáka,“ prohlásil. „Tam nahoře. Je to jako havran. Ta bílá část je zobák. A celá karta vypadá jako japonský bojovník, nindža nebo samuraj. Se dvěma meči v pochvách. Můžete je vidět tady, nalevo i napravo, špicemi dolů.“

Vogel si do kontrolního archu – jak Lash věděl – zaznamenával všechno doslova. „Velmi dobře,“ řekl po chvíli. „Pojďme se podívat na další. Co by mohlo být tohle?“

Lash se postupně prokousával jednotlivými obrázky, bojoval při tom s narůstající únavou a snažil se vymýšlet spíše odpovědi vlastní, než takové, o kterých věděl, že se obyčejně používají. Kolem jedné dokončil Vogel tuto fázi testu a Lashova bolest hlavy se ještě zhoršila. Když se díval, jak Vogel odkládá karty, napadlo ho, co asi dělají ostatní uchazeči, kteří ráno proudili do budovy. Byli všichni rozstrkáni někde po tomhle patře ve svých vlastních testovacích místnůstkách? Cítil se Lewis Thorpe také tak vyčerpaně jako on? Byl také otrávený ze zírání do holých bílých stěn?

„Určitě máte hlad, doktore Lashi,“ řekl Vogel když zavíral krabici. „Pojďte, váš oběd už čeká.“

Přestože Lash nebyl o nic hladovější než před testem, následoval ho přes malou ústřední halu do dveří na protější straně. Vogel opět projel kartou čtečku, dveře se otevřely a odkryly další bílou místnost. Na třech jejích stěnách však visely obrázky. Byly to jednoduché, vkusně zarámované fotografie lesů a mořského pobřeží, bez lidských postav či zvířat. Po té sterilní prázdnotě dnešního rána si je Lash dychtivě prohlížel.

Oběd ležel na naškrobeném lněném ubruse – studený vařený losos s koprovou omáčkou, divokou rýží, loupáček a káva, pochopitelně bez kofeinu. Po prvních soustech pocítil, jak se mu vrací chuť k jídlu a bolest hlavy ustupuje. Vogel jej nechal najíst v klidu a vrátil se o dvacet minut později.

„Tak co dál?“ Zeptal se Lash, utíraje si ústa ubrouskem. Nečekal žádnou odpověď, ale Vogel ho překvapil.

„Ještě dvě věci,“ řekl Vogel. „Lékařská prohlídka a psychologický pohovor. Pokud jste dojedl, můžeme začít okamžitě.“

Lash odložil ubrousek, vstal a znovu si připomněl, co říkal ten muž na třídním srazu o svém testovacím dni. Zatím to bylo pouze únavné a také vyčerpávající, ale nic horšího. Lékařskou prohlídku by měl zvládnout. A psychologických pohovorů dělal už tolik, že věděl, co může očekávat.

„Tak pojďme,“ pokynul.

Vogel jej zavedl zpátky do centrální místnosti a ukázal na jedny ze dvou neoznačených dveří, dosud stále neotevřených. Otevřel a začal si něco psát do svého kapesního počítače za pomoci plastového pera. „Můžete pokračovat, doktore Lashi. Odložte si, prosím, šaty a oblečte si nemocniční košili, kterou naleznete uvnitř. Své věci si můžete pověsit na háček u dveří.“

Lash vstoupil dovnitř, zavřel dveře a při svlékání se rozhlížel kolem. Byla to vyšetřovací místnost, malá, ale na svou velikost pozoruhodně dobře vybavená. Na rozdíl od ostatních místností tam bylo mnoho předmětů, ovšem většina z nich takového druhu, které by Lash radši neviděl – sondy, kyrety, balíčky stříkaček, sterilní vata. Ve vzduchu se vznášel mdlý pach dezinfekce.

Ještě si neoblékl košili, když se otevřely dveře a vstoupil muž. Byl malý, snědý, s řídkými vlasy a knírkem jako kartáč. Z kapsy bílého pláště mu visel stetoskop.

„Tak se na to podíváme,“ prohlásil a zkoumal složku, kterou držel v rukách. „Doktore Lashi, hmm, doktor medicíny?“

„Nikoliv. Doktorát z psychologie.“

„Velmi dobře, velmi dobře,“ řekl doktor, odložil desky a natáhl si pár gumových rukavic. „A nyní se uvolněte. Nezabere to víc jak hodinku.“

„Hodinu?“ podivil se Lash, ale ztichl, když uviděl jak doktor strká prst do nádoby s vazelínou. Možná že 100 000 dolarů není nakonec zas tak nehorázná suma, řekl si sám pro sebe.

Doktorův odhad se ukázal být správný. Během následujících šedesáti minut prošel Lash ještě komplexnějším a pečlivějším vyšetřením, než jaké si dovedl vůbec představit. EKG a EEG, echokardiogram, vzorky moči, stolice, hlenu, epitelové tkáně z úst. Obšírnou historii vlastního zdravotního stavu i dvou generací jeho předků, zkoušku reflexů a zraku, neurologický test a kontrolu motoriky, vyčerpávající kožní vyšetření. Vrchol všeho byl, když mu doktor podal skleněný pohárek, požádal ho o vzorek ejakulátu a diskrétně opustil místnost. Lash zíral na nádobku, cítil mrazení v prstech a nevěděl, jestli se mu to nezdá. Buď rozumný, našeptával mu hlásek v hlavě. Neplodnost nebo impotence může být vážná věc.

Po chvíli zavolal doktora zpět a vyšetření pokračovalo. „Teď už jen odebereme krev,“ oznámil doktor a připravoval si tác s dobrým půltuctem prázdných skleněných zkumavek. „Opřete se o stůl, prosím.“

Lash poslechl a zavřel oči, když ucítil, jak mu gumové škrtidlo stahuje předloktí. Nejprve ho doktor potřel dezinfekcí, následovalo krátké poklepání špičkou prstu a pak hrot jehly zajel dovnitř.

„Sevřete ruku v pěst,“ požádal ho doktor. Lash poslechl a klidně čekal, dokud nepřišel o dobrého půl litru krve. Nakonec ucítil, jak sevření škrtidla povolilo. Doktor vytáhl jehlu a mírným pohybem přiložil tampon. Potom pomohl Lashovi posadit se. „Jak se cítíte?“

„Jsem v pořádku.“

„Výborně, můžete pokračovat do další místnosti.“

„Ale co mé oblečení?“

„Zůstane tu, dokud nedokončíte pohovor.“

Lash zamrkal a snažil si to chvíli srovnat v hlavě. Pak odešel do centrální místnosti.

Vogel tam na něj čekal a opět si cosi čmáral do svého kapesního počítače. Vzhlédl k Lashovi, který se objevil ve dveřích. Jeho jindy vyrovnaná tvář měla výraz, kterému Lash tak úplně nerozuměl.

„Následujte mě, prosím,“ řekl a zastrčil si laptop do kapsy pláště. Lash ovšem nepotřeboval příliš radit, neboť zbývaly poslední dosud neotevřené dveře, a tak mohl předpokládat, kde se bude pohovor odehrávat.

Když se otočil ke dveřím, zjistil, že jsou již pootevřeny. A místnost za nimi byla úplně jiná než všechny ostatní, které toho dne spatřil.

13

Lash ve dveřích zaváhal. Před ním se nacházela místnost skoro stejně malá a jednoduše vybavená, jako byly předchozí. Uprostřed stálo křeslo s neobvykle dlouhými opěradly, za ním byla kovová skříň a blízko zdi stůl s laptopem. Lashova pozornost se ihned upřela ke kabelům, vedoucím od křesla k počítači. Byl už přítomen u mnoha výslechů, a tak hned poznal, že se jedná o detektor lži.

Nějaký muž seděl za stolem a studoval jeho složku. Když uviděl Lashe, povstal a obešel stůl. Byl vysoký a vyzáblý, krátce střižené vlasy měl kovově šedé. „Děkuji, Roberte,“ řekl postávajícímu Vogelovi. Poté zavřel dveře a beze slova pokynul směrem ke křeslu.

Lash se váhavě posadil, muž mu ke konečkům prstů přichytil svorky a na zápěstí připevnil přístroj na měření tlaku.

Pak na chvilku zmizel z Lashova zorného úhlu. Když se znovu objevil, držel v ruce červenou čapku. Byl k ní připojen dlouhý pásový kabel. Desítky průhledných plastikových kotoučků, každý přibližně velikosti desetníku, byly všity do látky. Dva tucty, abych byl přesný, pomyslel si Lash ponuře. Poznal, že se jedná o červenou čapku, pokrývku hlavy pro dospělé pro kvantitativní EEG nebo QEEG testy, která zaznamenává frekvenci mozkové činnosti. Většinou se to používalo u duševně chorých, rozštěpených osobností, úrazů hlavy a tak dále.

Tohle nevypadalo na žádný psychologický test, jaký absolvoval předtím. Muž vstříkl vodivý gel do každé z dvaceti čtyř elektrod. Nasadil čapku Lashovi na hlavu a připevnil k zemi kabely vedoucí k jeho uším. Poté se vrátil ke stolu a připojil pásový kabel k počítači. Lash to vše pozoroval a cítil, jak mu čapka nepříjemně přiléhá k hlavě.

Muž se posadil a začal psát. Podíval se na obrazovku a znovu psal. Za celou dobu se nepředstavil ani nepromluvil.

Lash čekal, strnulý, připadal si jako nahý a cítil se nedůstojně ve své nemocniční košili. Věděl z vlastní zkušenosti, že psychologické pohovory jsou většinou bitvou důvtipu mezi psychiatrem a jeho pacientem. Jeden se snažil zjistit věci, které mu ten druhý nechtěl prozradit. Možná byla tohle nějaká zvláštní forma takového souboje. Proto mlčel, čekal a snažil se zbavit únavy.

Muž se podíval na Lashovu složku na stole. Pak konečně zvedl hlavu a zadíval se mu přímo do očí.

„Doktore Lashi,“ řekl. „Jsem doktor Alicto, váš hlavní hodnotitel.“

Lash na to nic neřekl.

„Jako hlavní evaluátor jsem zasvěcený do větších podrobností než pan Vogel. Například do informací o vašem předchozím povolání, které vás nepochybně seznámilo s testem na detektoru lži.“

Lash přikývl.

„V tom případě se obejdeme bez obvyklé demonstrace efektivity tohoto testu. A znáte také zařízení pro neurologickou zpětnou vazbu, které jsem vám nasadil na hlavu?“

Lash opět přikývl.

„Jako lékař jste možná zvědavý na jeho využití v tomto prostředí. Víte, že detektory lži měří srdeční tep, krevní tlak, svalové napětí a tak dále. Došli jsme k závěru, že analyzovaná data z QEEG jsou skvělým doplňkem. Umožňuje nám to jít mnohem dál než k běžným odpovědím ‚ano‘ a ‚ne‘ jako na detektoru lži.“

„Rozumím.“

„Nehýbejte rukama na opěradlech a seďte vzpřímeně, prosím. Chci se vás zeptat na pár věcí. Odpovídejte pouze ano nebo ne. Je vaše jméno Christopher Lash?“

„Ano.“

„Bydlíte v čísle 17 v Ship Bottom Road?“

„Ano.“

„Je vám třicet devět let?“

„Ano.“

„Nyní vám ukáži kartu. Ať bude mít jakoukoli barvu – červenou nebo modrou – chci, abyste mi řekl právě tu opačnou. Rozumíte?“

„Ano.“

Alicto sebral balíček karet, vytáhl z něj červenou kartu a zvedl ji. „Jakou barvu má tato karta?“

„Modrou.“

„Děkuji vám.“ Alicto balíček odložil. „Tak tedy. Vyplnil jste dnešní test pravdivě a kompletně, jak to jen bylo možné?“

Muž se na něj díval s potutelným, téměř pochybovačným výrazem. „Samozřejmě,“ odpověděl Lash.

Alicto se podíval na jeho složku a ticho narůstalo. „Proč jste zde, doktore Lashi?“

„To je snad zřejmé.“

„Ve skutečnosti to vůbec není zřejmé.“ Alicto rychle prolistoval několik stránek ve složce. „Pochopte, nikdy předtím jsem nedělal tento test s psychologem. Z nějakého důvodu nikdy nepatří mezi naše uchazeče. Internisté, kardiologové, anesteziologové, ti všichni se k nám jen hrnou. Ale nikdy žádní psychologové nebo psychoterapeuti. Mám na to svou teorii. Ale to je jedno. Prošel jsem si výsledky vašich ranních testů, obzvlášť ten osobnostní.“ Na chviličku pozvedl vyhodnocovací formulář:

„Je to přinejmenším velmi pozoruhodné.“ Alicto znovu vrátil list do složky.

Psychometrické ukazatelé většinou neprozrazují takové informace. Lash nechápal, proč se k němu Alicto chová tímto téměř arogantním způsobem. „Pokud chcete vědět víc o mém filmovém vkusu nebo zda piji radši koňak než whisky, měl jste se zaměřit na preferenční test.“

Alicto na něj pohlédl. „Podívejte, je tu i jiná věc,“ řekl. „Většina žadatelů spolupracuje, snaží se upřímně pomoci. Sarkastické odpovědi jsou naprosto neobvyklé a upřímně řečeno, značně znepokojivé.“

I přes únavu vzkypěla v Lashovi zlost. „Jinými slovy, naháníte kandidátům strach, aby se chovali jako patolízalové. Umím si představit, jak to musí potěšit něčí ego. Zvlášť když to ego nebylo dost velké ani dříve.“

Záblesk podrážděnosti nebo možná podezření zaplál v Alictových očích. Stejně rychle, jako se objevil, zase zmizel.

„Vypadáte rozzlobeně, co vás na mé otázce tak rozčílilo?“

Lash si uvědomil, že takový způsob rozhovoru může jenom poskytnout odpovědi, po kterých Alicto pátrá. Potlačil svou zlost. „Podívejte,“ řekl tím nejklidnějším tónem, jakého byl schopen. „Je těžké spolupracovat, když jste připoutaný k detektoru lži a máte na sobě jen elektrody a nemocniční košilku.“

„Většina uchazečů oceňuje detektor, když překonají počáteční úžas. Uklidňuje je vědomí, že partner, se kterým budou seznámeni, byl stejně poctivý jako oni.“

Alictův klidný hlas přispěl k absurditě celé situace. Lashův vztek zmizel a vrátila se nejistota. „Proč nepokračujeme v pohovoru?“ zeptal se.

„Proč si myslíte, že tohle všechno není součástí testu? Vyhodnocuji vás jako kompletní osobnost v reálném čase, nikoliv jako osobu bez tváře, která vyplňovala ráno tyhle dotazníky. Ale dobrá, pojďme zpět k výsledkům. Ačkoli je váš ukazatel nepravdomluvnosti a sklonu k neutrálním odpovědím dobrý, vaše křivka oprav je neúměrně vysoká.“

Lash na to nic neřekl.

„To, jak víte, naznačuje, že omezujete odhalení negativních informací o své osobě, že se snažíte udělat dobrý dojem nebo zlehčit osobní problémy.“

Lash čekal a proklínal se za to, že vyplnil testy pravdivě.

„Některé z vašich základních ukazatelů jsou na kandidáta Edenu naprosto neobvyklé. Tak například měřítko společenské introverze je vysoké stejně jako měřítko vnitřní kontroly. Jako celek to vypovídá o osamělé osobnosti, o někom, kdo má možná špatné zkušenosti z partnerských vztahů. Taková osobnost může být těžko motivována k podstoupení tak kompletní a drahé procedury, jakou je ta naše.“ Zadíval se do složky. „Pochopte, že většinou nesdělujeme uchazečům takové technické detaily. Jenže vy jste také psycholog, takže je to jedinečná příležitost.“

Jedinečná příležitost pokochat se tím, jak se tu svíjím, pomyslel si Lash.

„Taková věc má pro mě jako evaluátora význam sama o sobě. Ale jsou zde i další prvky – mohu-li být upřímný – které odhalují zřetelné chorobné příznaky. Výstražná znamení, chcete-li.“ Otočil další stránku. „Například ukazatele nemorálnosti a sebeodcizení jsou mimořádně vysoké. Měřítko deprese, přestože není vyloženě vysoké, je značně nad normálem. Míra zranitelnosti – tedy váš stupeň citlivosti vůči okolí – je také vysoký, navzdory míře vaší sebekontroly. To je anomálie, kterou nedokážu hned vysvětlit. Celé to vypadá jako nebezpečná směs. Jako věc, které byste měl věnovat pozornost, a pokud to bude nezbytné, léčit se na odborném sezení.“

Alicto zavřel desky, jako by tím vše končilo, a obrátil se k počítači. „Jen pár dalších otázek. Slibuji, že to nebude trvat dlouho.“

Lash přikývl. Hrozilo, že jej přemůže únava.

„Jak dlouho vedete soukromou praxi?“

„Téměř tři roky.“

„Jaká je vaše specializace?“

„Rodinné vztahy. Manželské vztahy.“

„A váš vlastní rodinný stav?“

„Nejsem ženatý.“

„Ovdovělý?“

„Ne, rozvedený. Jak dobře víte.“

„Ještě jedna kontrolní otázka pro detektor lži. Váš srdeční tep se zrychluje, doporučuji dýchat zvolna. Kdy jste se rozvedl?“

„Před třemi lety.“

„Jak jste se s tím vyrovnával?“

„Byl jsem ženatý. Nyní nejsem.“

„V té době jste opustil FBI a dal se na soukromou praxi.“ Alicto vzhlédl od obrazovky. „Vypadá to na docela zajímavou souhru okolností, před třemi lety – rozvod, zásadní změna kariéry. Nechtěl byste trochu podrobněji popsat, proč došlo k rozvodu?“

Lash pocítil napětí. Ví o Wyreovi? Snaží se mě nachytat? Nahlas však řekl: „Ne.“

„Proč je pro vás tak těžké o tom hovořit?“

„Prostě nevidím souvislost.“

„Nevidíte souvislost? Jako možný uchazeč?“

„Jsem zde kvůli své budoucnosti, ne kvůli minulosti.“

„Jedno je utvářeno druhým. Tedy dobrá. Zůstaňme v minulosti trochu déle. Byl byste tak laskav a přiblížil vaši práci pro FBI?“

„Byl jsem u pomocné vyšetřovací jednotky v Quantiku. Zkoumal jsem místa činu, sestavoval psychologický obraz oběti a občas i pachatele. Hledal jsem mezi nimi spojitosti, pátral po příčině, sestavoval portrét vraha a spolupracoval s NCAVC.“

„Jak jste se při takové práci cítil?“

„Byla to výzva.“

„A byl jste ve své práci dobrý?“

„Byl.“

„Tak proč jste odešel?“

Na chviličku zaváhal. „Vyčerpávalo mě stále pátrat po tom, co bylo v lidech špatného, když už byli stejně mrtví. Říkal jsem si, že by bylo užitečnější pomoct jim, dokud jsou ještě na živu.“

„To je pochopitelné. A nepochybuji o tom, že jste musel vidět hrozné věci.“

Lash přikývl.

„Nedotýkalo se vás to?“

„Jistěže ano.“

„Jakou daň si to na vás vybralo?“

„Daň?“ Lash se zachvěl.

„Takže vás to nijak chorobně nepoznamenalo? Tak říkajíc jste to hodil za hlavu. Nemělo to vliv na vaši práci ani na vás osobně?“

Lash znovu přikývl.

„Můžete prosím odpovědět nahlas?“

„Ne, nemělo to na mě vliv.“

„Ptám se, protože jsem četl řadu studií o takzvaném vyhoření agenta. Občas, když lidé vidí otřesné věci, neprojevuje se to na nich tak, jak by mělo. Místo toho, aby se jich zbavili, snaží se je ignorovat. A časem, v době trvalých problémů, vyplavou opět na povrch. Není to jejich chyba, je to důsledek jejich práce. Projevuje se to na nich jako lítostivost, slabost, podrážděnost.“

Lash na to nic neřekl. Alicto přelétl pohledem obrazovku a pak zapsal poznámku do složky. Chvíli prohlížel papíry. Pak opět zvedl hlavu.

„Stalo se něco, co uspíšilo vaše rozhodnutí opustit bývalou práci? Nějaký neobvykle nepříjemný případ? Nějaká chyba nebo omyl na vaší straně? Třeba něco, co se dotklo vašeho soukromého života?“

Přes všechnu únavu zasáhla tahle otázka Lashe jako rána elektrickým proudem. Takže to přece jenom ví. Rychle se podíval na Alicta, který na něj upřeně hleděl.

„Ne.“

„Prosím?“

„Říkal jsem ne.“

„Rozumím.“ Alicto se opět podíval na obrazovku a udělal si poznámku. Pak se naklonil nad laptopem. „Tím končí náš pohovor, doktore Lashi,“ řekl, obešel stůl a sundal mu čapku i svorky z prstů. „Děkuji za vaši trpělivost.“

Lash vstal. Svět se s ním mírně houpal, a proto se opřel o křeslo.

„Vyspal jste se dostatečně?“ zeptal se Alicto. „Zdáte se mi vyčerpanější, než je obvyklé.“

„Jsem v pořádku.“

Ale Alicto se na něj stále upřeně díval s výrazem, který – teď po ukončení pohovoru – působil jako skutečný zájem. „Víte, že nespavost může být obvyklá v případech…“

„Jsem v pořádku, děkuji.“

Alicto pomalu přikývl. Pak se obrátil a natáhl ruku ke dveřím.

„Co bude dál?“ zeptal se Lash.

„Můžete se obléci, Vogel vás vyprovodí.“

Lash tomu mohl sotva uvěřit. Po tom, čím prošel, si byl téměř jist, že pohovor zabere několik hodin. Test na detektoru lži byl většinou zdlouhavou záležitostí, při které se jen lehce pozměněné otázky opakovaly stále dokola. Ale tenhle test zabral jen půl hodiny. „Chcete tím říct, že je už konec?“

„Ano, je konec.“ Lashe zarazil tón, jakým to Alicto pronesl.

„Je mi to velice líto, ale vzhledem k výsledkům nemohu vaši kandidaturu podpořit.“

Lash jenom zíral.

„Není důvod, abychom s tou špatnou zprávou otáleli. Věřím, že to pochopíte. Musíme se na to dívat z nadhledu, tedy co je nejlepší pro naše klienty jako celek, spíš než na pocity jednotlivých kandidátů. Je to těžké. Na odchodu vám poskytneme nějakou literaturu. Zájemci, které jsme nuceni odmítnout, shledávají její přečtení užitečným a pomáhá jim překonat nepříjemné pocity, které v nich odmítnutí pochopitelně může vyvolat. Vogel vám jistě vysvětlil, že vstupní poplatek je nevratný, ale žádné další výlohy mít nebudete. Buďte na sebe opatrný, doktore Lashi, a pamatujte na to, co jsem vám řekl o těch varovných znameních.“

Alicto mu podal ruku – poprvé a naposledy.

14

I když jsou tři hodiny v noci, ložnice se utápí v krutých paprscích. Okna s výhledem na bazén jsou černé obdélníky. Světlo je tak pronikavé, že vzhled celého pokoje je omezen na změť ostrých hran a pravých úhlů – postel, noční stolek, skříň. Bledá záře vysává z pokoje barvy. Dřevo šatníku, kašmírová pokrývka, rozbitá zrcadla, všechno se bělá barvou kostí. Jedinou další barvou je rudá, jež pokrývá stěny.

Na oběti je velmi málo krve, za těch okolností až pozoruhodně málo. Leží nahá na koberci jako porcelánová panenka, samotná pod září sodíkových zářivek. Prsty, pečlivě odřezané u prvního kloubu, jsou poskládány kolem hlavy mrtvoly jako svatozář.

Zpovzdálí sem doléhá mumlání hlasů, tichý šelest způsobený ohledáváním místa činu.

„Teplotní sonda naměřila 28,83 °C. Mrtvá přibližně šest hodin. Malá ztuhlost těla je úměrná tomuto odhadu.“

„Nějaké nejasnosti?“

„Nejasnosti jsou to jediné, co máme.“

„Bezpečnostní systém je centrálně řízený, ale dráty byly přestřiženy u základů domu. Stejně jako u toho Watkinsonovic děvčete.“

„Je ještě někde nějaký přístup nebo východ?“

„Naši lidi to zjišťují.“

Kapitán Harold Masterton, vysoký a podsaditý, se odtrhl od houfu policistů z Poughkeepsie, přešel přes místnost a s rukama v kapsách se opatrně vyhýbal osvětleným místům.

„Lashi, nevypadáš zrovna nadšeně.“

„Jsem v pohodě.“

„Tak co jsi zjistil?“

„Ještě nejsem hotový. Jsou tu protikladné prvky. Věci, které nedávají v kontextu smysl.“

„Na kontext se vyser. V Quantiku máš tolik pomocnejch agentů, louskajících všemožný indicie, že bys z nich postavil fotbalovej tým.“

„Už přece máš částečný portrét.“

„Částečný portrét mu nezabrání vraždit znova.“

„Já je popisuju, nechytám. To je tvoje práce.“

„Ježíši, tak mi dej dost informací, abych ho moh chytit. Už nám tu dvakrát napsal svůj zkurvenej životopis. Podřezal dvě ženský, jen aby měl dost barvy. Támhle to je, přímo před našim frňákem. Servíruje se nám tu jak na zasraným podnose. Tak kdy mi naservíruješ ty jeho? Nebo to musí napsat potřetí?“

A Masterton ukázal na zeď, která byla pokrytá úhledně napsanými písmeny – krvavými a nedávno zaschlými. Nekonečná litanie zoufalých slov: CHCI BÝT CHYCEN. NENECHTE MĚ TO DÁL DĚLAT. NESNÁŠÍM TO. SVĚTCI MI NAŘIZUJI, ABYCH JE PODŘEZAL, ALE JÁ TOMU NECHCI VĚŘIT…

Lash vstal z postele, došel ke dveřím, otevřel je a šel směrem k obýváku. Záclony na velkém okně byly doširoka roztaženy. Měsíční svit ozařoval krémově zbarvené podušky bleděmodrým světlem. Nábytek tonul v pološeru jako na Magrittových obrazech. Posadil se na koženou pohovku, nahrbil se dopředu a s rukama položenýma na kolenou se díval z okna na moře.

Když jej dříve toho dne Vogel vyprovodil skrz řadu neurčitých chodeb a postranními dveřmi na Pětapadesátou ulici, obával se hlavně vzteku. Jako v rudé mlze kráčel k parkovacím garážím, s vodivým gelem zasychajícím na vlasech, a zahodil všechny knihy, které mu Vogel omluvně vtisknul do rukou. Ale jak večer pokračoval, poté co se lehce navečeřel, poslechl si zprávy na záznamníku a poradil se s Klinem – psychologem, jenž mu pomáhal s praxí, ustoupil vztek pocitu prázdnoty. A když konečně mohl jít do postele, začala se prázdnota měnit ještě v něco jiného.

A jak tak seděl a zíral na moře, vybavila se mu znovu slova doktora Alicta. Viděl jste hrozné věci. Ale hodil jste je za hlavu. Neměly vliv na vaši práci ani na vás osobně?

Lash zavřel oči, neschopný zbavit se přetrvávajícího pocitu pochybnosti. Když šel dnes ráno do Edenu, očekával ledacos. Ale jedinou věcí, kterou nepředvídal, bylo odmítnutí. Pravda, prostě si to vyzkoušel, asi jako cvičení. Nevýrazný Vogel, protivný, lehce znepokojující doktor Alicto – ti nevěděli o skutečných příčinách jeho návštěvy nic. Ale to neulehčilo jeho zklamání. A teď musel opustit proces, aniž by lépe porozuměl Wilnerovým nebo Thorpeovým, ale zato s Alictovým hlubokým, medovým hlasem hučícím v hlavě.

Občas se lidé nezabývají otřesnými věcmi, které vidí. Hluboko je v sobě ukrývají. A časem, v době trvalých problémů, vyplavou opět na povrch.

Během let zkoumání a léčení jiných se pečlivě vyhýbal tomu, aby pozoroval sám sebe. Nepřemýšlel nad tím, co ho žene kupředu nebo co ho drží zpátky; o své špatné nebo dobré motivaci. A tady ve tmě to najednou byly jediné myšlenky, které ho napadaly.

„Stalo se něco, co uspíšilo vaše rozhodnutí opustit bývalou práci? Nějaká chyba nebo omyl na vaší straně? Třeba něco, co zasáhlo do vašeho soukromého života?“

Lash vstal a vydal se dolů do koupelny. Rozsvítil, otevřel skříňku pod umyvadlem a klekl si. Tady, za lahvemi se šamponem a balíčky s žiletkami, byla krabice od dětských bot. Natáhl se pro ni a sundal víko. Krabice byla z poloviny naplněná bílými tabletkami. Seconal, vyčleněný pro něj solidárním kolegou během šťáry v domě, kde se praly špinavé peníze. Když se sem stěhoval, chtěl všechny prášky spláchnout do záchodu. Bůhvíproč to nikdy neudělal. A pilulky na spaní čekaly v temném koutě pod umyvadlem téměř zapomenuty. Byly staré tři roky, ale Lash si byl zcela jistý, že jejich trvanlivost ještě nevypršela. Sebral jich hrst, podržel v dlani a zadíval se na ně.

Pak je hodil zpátky do krabice a tu vrátil do skříňky. Připomněly mu špatné období, pár měsíců předtím a potom, co opustil FBI. To bylo místo, které nechtěl nikdy znova navštívit.

Vstal, umyl si ruce a pozvedl tvář k zrcadlu tak, jak to dělával.

Od té doby, co se sem přestěhoval a začal se soukromou praxí, se mu spánek vrátil. Zítra se na ten případ mohl vykašlat, vrátit se ke své denní rutině konzultací. Mohl znovu dobře spát.

Teď však najednou věděl, že nemůže. Protože ještě teď, když se díval do zrcadla, viděl přízračnou siluetu Lewise Thorpea, jak se na něj dívá skrz pásku videokazety a jak se znovu a znovu ptá na tu samou otázku…

… proč?

Lash si osušil ruce. Pak se vrátil zpátky do ložnice, lehl si a čekal – nikoli na spánek, protože spánek nemohl přijít – ale prostě na ráno.

15

Příštího rána vystoupil Lash z výtahu ve třicátém druhém patře, kde na něj čekal Mauchly.

„Tudy,“ řekl. „Co jste se dozvěděl o manželech Wilnerových?“

Nic, co by stálo za řeč, pomyslel si Lash. „Přes víkend se mi podařilo promluvit s jejich doktorem, bratrem Kate Wilnerové, matkou Johna Wilnera a kamarádkou ze studií, která s nimi minulý měsíc strávila celý týden. Je to stejné jako s Thorpeovými. Pár byl skoro až příliš šťastný, pokud je tedy něco takového možné. Kamarádka si vzpomíná na jedinou drobnou neshodu, které byla svědkem – ohledně filmu, na který se měli tehdy dívat –, ale za chvilku se tomu oba smáli.“

„Žádné sebevražedné příznaky?“

„Ne.“

„Hmm,“ Mauchly zavedl Lashe otevřenými dveřmi do místnosti, kde čekal za přepážkou zaměstnanec v bílém plášti. Mauchly sáhl na pult pro sesvorkovaný dokument a podal jej Lashovi. „Podepište to, prosím.“

Lash dokument prolistoval. „Neříkejte mi, že je to další prohlášení o mlčenlivosti. Takových jsem už podepsal několik.“

„To bylo, když jste byl zasvěcen jen do obecných informací. Jenže věci se mění. Tenhle dokument vysvětluje ve větších detailech rozsah náhrady škody, občanské i trestní závazky a podobně.“

Lash položil dokument na přepážku. „To není zrovna uklidňující.“

„Musíte to pochopit. Jste první, kdo tu není zaměstnán a je mu umožněn přístup do těch nejdelikátnějších detailů naší činnosti.“

Lash si povzdechl, pak vzal nabídnuté pero a podepsal se na dvě místa označená žlutým znaménkem. „Nesnáším ten způsob selekce kterým vaši zaměstnanci musí projít.“

„Je to ještě přísnější než u CIA, ale naše mzdy a výhody poskytované zaměstnancům jsou na nesrovnatelně vyšší úrovni.“

Lash podal dokument Mauchlymu, který jej odevzdal muži u přepážky. „Na které ruce nosíte hodinky, doktore Lashi?“

„Cože? Aha, na levé.“

„Pak buďte tak laskav a podejte mi pravou ruku.“

Lash tak učinil a překvapilo ho, když zaměstnanec ovinul jeho pravé zápěstí stříbrnou páskou a utáhl ji něčím, co vypadalo jako miniaturní šroubovák.

„Co to sakra má být?“ ucukl rukou Lash.

„Přísné bezpečnostní opatření.“ Mauchly zvedl pravačku a ukázal stejný náramek. „Je to váš identifikační průkaz. Dokud to budete mít, skenery mohou sledovat váš pohyb kdekoli v budově.“

Lash otočil tou věcí kolem zápěstí. Byla pevná, ale ne nepohodlná.

„Nemějte obavy. Odřízneme to, jakmile dokončíte práci v budově.“

„Odříznete?“

Mauchly, který se usmíval jen zřídka, se teď slabě usmál. „Kdyby to šlo jen tak sundat, k čemu by to bylo? Snažili jsme se to vyrobit tak nezávadně, jak to jen šlo.“

Lash se znovu podíval na hladký, úzký náramek. Přestože neměl rád šperky – dokonce odmítl nosit prsten během manželství –, musel ocenit, že nevtíravě vyhlížející stříbrná páska vypadala poměrně hezky. Obzvlášť na takováhle pouta.

„Můžeme jít?“ otázal se Mauchly. Zavedl Lashe zpátky do haly a pak k jiné řadě výtahů.

„Kam to vůbec jdeme?“ zeptal se Lash, když začal výtah sjíždět.

„Tam, kam jste chtěl. Následujeme Thorpeovy a Wilnerovy. Jdeme za Zeď.“

16

Lash zíral chvilku na Mauchlyho. Znovu si vybavil slova předsedy rady: Bude vám umožněn nebývalý přístup do vnitřních záležitostí Edenu. Požádal jste – a bylo vám v tom vyhoveno – o možnost učinit něco, co nebylo umožněno nikomu jinému s vašimi znalostmi.

„Za Zeď,“ řekl. „Slyšel jsem ten výraz už na mimořádném zasedání rady.“

„Je to přesně tak. Věž je vlastně vytvořena ze tří oddělených budov. Nejenom kvůli zabezpečení, ale i kvůli bezpečí – v případě potřeby mohou být všechny tři části úplně odděleny bezpečnostními pancéřovými dveřmi.“

Lash pokýval hlavou.

„Naši klienti vidí pouze přední část. Testovací místnosti, průchozí zóny, třídicí místnosti, konferenční sály a podobně. V zadní části probíhá skutečná práce. Rozměry je větší. Je tam šest vstupních kontrolních bodů. My jdeme ke Kontrolnímu bodu IV.“

„Zmínil jste tři budovy.“

„Ano, na vrcholu vnitřní věže je nástavba. Soukromé sídlo doktora Silvera.“

Lash se na Mauchlyho podíval s novým zájmem. O samotářském zakladateli Edenu, skvělém počítačovém odborníkovi, který stál za vynálezem celé technologie, toho bylo známo tak málo, že pouhá zmínka o tom, že zde žije a je tak blízko, působila jako zjevení. Lashe zajímalo, jaký typ osobnosti asi doktor Silver byl. Výstřední postavička jako Howard Hughes, bláznivá a vyzáblá? Despotický Nero? Chladný, vypočítavý boháč? Nedostatek informací jenom zvětšoval jeho zvědavost.

Dveře výtahu se otevřely a odkryly širokou chodbu. Ta byla zakončena něčím, co připomínalo skleněnou stěnu. Nad ní zářila velká římská číslice IV. Před zdí se řadili lidé, odění většinou do bílých laboratorních plášťů.

„Většina kontrolních bodů je v nejnižším podlaží budovy,“ řekl Mauchly, když si stoupli na konec řady. „Usnadňuje to přístup na začátku a na konci pracovního dne.“

Jak se řada pomalu posouvala, viděl Lash čím dál lépe za sklo na krátkou, jasně osvětlenou chodbu s polygonálním průřezem, připomínajícím plástev medu, zakončenou další skleněnou zdí. Jak se tak díval, stěna se nejprve rozevřela, a když osoba na začátku fronty prošla, zase se hladce zavřela.

„Nemáte s sebou nějaké elektronické přístroje, že ne?“ otázal se Mauchly. „Hlasový záznamník, PDA, něco podobného?“

„Nechal jsem všechno doma, jak jste chtěl.“

„Výtečně. Tak pojďte za mnou. Jakmile stráž ověří váš náramek, vstupte zvolna dovnitř.“

Došli na začátek řady. Dva strážci v šedých kombinézách stáli po obou stranách skla. Všechna ta ochranka, kontrolní body, náramky, celé to šílené bezpečnostní řádění působilo směšně. Pak si však Lash vybavil, jakých zisků dosáhla společnost v předešlých letech, a vzpomněl si na Mauchlyho slova: Utajení je jedinou možností, jak ochránit naše služby. Máme spoustu konkurentů, kteří jsou schopni všeho, jen aby získali naše zkušební metody, vyhodnocovací algoritmy, prostě cokoliv.

Uviděl, jak Mauchly podržel svou levou ruku pod skenerem vsazeným do zdi. Modré světlo ozářilo jeho kůži a náramek zablikal. Brána se otevřela s tlumeným zasyčením a Mauchly vešel do ozářeného prostoru. Poté, co se brána opět zavřela, otevřely se dveře na druhém konci šestiboké chodby. Když Mauchly prošel celým koridorem, pokynula ochranka Lashovi, aby přistoupil.

Lash podržel náramek pod čtečkou a cítil, jak mu její paprsky ohřívají zápěstí. Skleněná stěna se otevřela a on vstoupil dovnitř.

Světlo v místnosti oslňovalo a odráželo se od bílých stěn tak jasně, že jenom matně tušil, že je tam také něco jiného než holé zdi. Jak kráčel dál, všiml si výčnělků, vystupujících ze zdí stejně bílých jako jejich okolí a těžko rozlišitelných.

Bylo slyšet tlumený bzučivý zvuk, připomínající vrčení vzdáleného generátoru. Tohle nebyla pouze chodba, byl to průchod spojující dvě oddělené věže.

Potom se skleněná zeď na druhé straně rozestoupila a on prošel. Venku čekala stráž, která souhlasně přikývla, jakmile se objevil. Lash se zvědavě rozhlédl kolem. „Uvnitř Zdi“ to nevypadlo nijak odlišně od míst, která již v Edenu spatřil. Byla tam řada stejných věcí – A-E telefony, kontrolní body, moderní snímače dat. Lidé procházeli chodbami a tlumeně spolu rozmlouvali.

Mauchly stál na straně a čekal. Když se za Lashem zavřely vnitřní dveře, přistoupil k němu.

„Co to bylo?“ zeptal se Lash a ukázal k místnůstce, kterou právě prošel.

„To je snímací chodba. Jen pro jistotu, aby se zamezilo tomu, že něco přinesete nebo odnesete. Přístroje, vybavení, informace. Všechno, co je uvnitř, musí uvnitř také zůstat.“

„Všechno?“

„Všechno, mimo pár pečlivě kontrolovaných informačních kanálů.“

„Ale všechna skutečná práce se odehrává tady uvnitř, ne? To musí být nesmírné množství dat, co tu držíte.“

„Větší, než si umíte představit.“ Mauchly ukázal na velký panel zapuštěný do stěny. „Podobné informační kanály spojují všechny místa uvnitř Zdi. Jsou to kanály, které propojují veškeré vnitřní systémy.“

Mauchly ustoupil a ukázal na osobu, kterou Lash před tím nezaznamenal. „To je Tara Stapletonová, náš hlavní bezpečnostní technik. Bude vaším poradcem, když budete uvnitř.“

Žena k němu přistoupila. „Doktore Lashi,“ pronesla tichým klidným hlasem a nabídla mu ruku, kterou Lash jemně stiskl.

Stapletonová byla vysoká tmavovláska s vážnýma očima a podle Lashova odhadu jí ještě nemohlo být ani třicet.

„Nejprve se zastavíme tamhle,“ řekl Mauchly, když procházeli širokou chodbou. „Tara byla informována o pravém důvodu vaší návštěvy. Nikdo jiný pochopitelně ne. Oficiálně připravujete pro radu zprávu o hospodaření pro příští pětiletý plán. Myslím, že budete překvapen, jak jsou naši zaměstnanci horliví a motivovaní.“

Lash mrkl na Taru Stapletonovou. „Je to pravda?“

Přitakala. „Máme to nejlepší vybavení. Vlastní technologii, která je vyvinutější než cokoliv jiného. Může vám nějaká jiná práce umožnit měnit takovým způsobem lidské životy?“ Přes její nadšená slova zněl způsob, jakým to řekla, jako pouhá rutina, bez nadšení. Jako by byla myšlenkami někde jinde.

„Pamatujete si na ten třídní sraz, který jste mohl sledovat?“ zeptal se Mauchly. „Každý ze zaměstnanců se jich má účastnit dvakrát ročně. Abychom stále věděli, pro co pracujeme.“

Dorazili k řadě dvoukřídlových dveří, označených nápisem – SBĚR DAT – INTERNET – GALERIE. Mauchly přiblížil náramek ke čtečce a dveře se otevřely. Pokynul Lashovi, aby vešel.

Lash zjistil, že stojí na balkoně nad místností, kde panoval čilý ruch jako na newyorské burze. Až na to, že zatímco burza mu přišla jako špatně skrývaný chaos, místnost pod ním mu připomínala uspořádaný, poklidně pracující včelí úl. Lidé seděli u stolů, dívali se na obrazovky počítačů, zatímco jiní se shromažďovali v datových střediscích, sledovali monitor a telefonovali. Na velkoplošných obrazovkách, jež pokrývaly stěny, běžely zprávy z Reuters a dalších agentur, CNN, místní a zahraniční novinky.

„Tohle je jedno z našich center, ve kterých shromažďujeme informace,“ řekl Mauchly. „V budově je řada dalších výzkumných a pozorovacích podsekcí a všechny jsou podobné této.“

„Vypadá to jako hrozivě velká operace,“ zamumlal si Lash, když se díval na ruch pod sebou.

„Říkáme našim klientům, že jeden den testování je ta nejdůležitější věc ve výběrovém procesu, ale ve skutečnosti je to jenom malá část. Po vyplnění testu kontrolujeme u uchazečů všechny aspekty jejich chování. Může to zabrat pár dnů, nebo třeba měsíc. Záleží na rozsahu informací, které získáme. Životní styl, vkus při výběru oblečení nebo zábavy, míra utrácení – to všechno je sledováno. Tady se například zjišťuje, k čemu zájemce používá internet. Monitorujeme, jaké stránky navštěvuje, jak je hledá, a pak přidáváme tyto informace k těm, které už máme.“

Lash se na něj zadíval. „Jak je to možné?“

„Máme dohody s hlavními bankovními firmami, poskytovateli telefonních a internetových služeb, kabelových a satelitních televizí a tak dále. Oni nám povolí sledovat své zdroje a my jim na oplátku poskytujeme jisté, samozřejmě obecné, informace o vývoji trendů. Pochopitelně máme svou vlastní kontrolní komisi. Vsudypřítomnost počítačů v denním životě nám tuhle práci umožňuje.“

„To abych se bál na ten svůj vůbec sáhnout,“ odtušil Lash.

„Jakékoli monitorování je transparentní. Naši zákazníci nemají tušení, že jejich surfování po internetu, výběr z kreditních karet a telefonní účty jsou sledovány a že nám poskytují mnohem úplnější obrázek, než bychom získali jakoukoli jinou cestou. To je jedna z těch věcí, které nás odlišují od jiných, mnohem horších společností, které se snaží vytvářet sociální sítě a které vznikají podle našeho vzoru. A jistě nemusím říkat, že informace, které nashromáždíme, zůstávají za těmito zdmi. To je další důvod, proč vám připadáme tak tajnůstkářští. Naší první povinností je ochránit klientovo soukromí.“

Máchl rukou směrem k ruchu dole. „Když byl test Thorpeových dokončen, soubor jejich dat byl poslán do takovéhoto monitorovacího centra. Stejně tak to bylo i s Wilnerovými. Nebo s vaším, kdybyste byl býval vybrán jako kandidát.“

Zde se Mauchly odmlčel. „Mimochodem, omlouvám se za to. Přečetl jsem si posudek Vogela a Alicta.“

„Ten váš doktor Alicto působil, jako by byl proti mně zaujatý.“

„Nepochybuji, že to tak vypadalo. Starší evaluátoři mají ve způsobu vedení pohovoru jistou svobodu. Alicto je jedním z našich nejlepších odborníků, ale jeho metody jsou také velmi neobvyklé. V každém případě jste nebyl opravdový kandidát. Doufám, že to trochu zmírňuje zklamání.“

„Pojďme dál,“ řekl Lash, který se cítil poněkud trapně, když rozebírali před Tarou jeho ne zrovna hvězdný výkon.

Mauchly jej vedl dolů z balkonu a pak dlouhou, bílou chodbou, až se zastavil před těžkými železnými dveřmi, opatřenými výstražným znamením a nápisem RADIOLOGIE A GENETIKA III. Mauchly znovu otevřel dveře za pomoci svého bezpečnostního náramku. Objevila se velká místnost plná šedých uzamykatelných skříní. Modré kombinézy, používané pro práci s biologickými a nebezpečnými materiály, visely z kovových háčků. Protější zeď byla z čistého plexiskla a byla uzavřená vstupní branou obsahující řadu varování. Udržujte čisté prostředí, Sterilní oděv POVINNÝ. Děkujeme za vaši spolupráci.

Lash došel ke sklu a zvědavě se skrz něj podíval. Uviděl postavy v ochranném oděvu a rukavicích, skloněné nad různými druhy přístrojů.

„To vypadá jako analyzátor DNA,“ řekl a přitom ukazoval na obzvlášť velký ovládací panel v protějším rohu.

Mauchly k němu zezadu přistoupil. „Ano, je to on.“

„Co se tady dělá?“

„Část naší genetické analýzy.“

„Nechápu souvislost mezi genetikou a službou, kterou poskytujete.“

„Ve skutečnosti je to řada věcí. Je to jedna z těch nejdelikátnějších oblastí výzkumu.“

Lash netrpělivě čekal a ticho se prodlužovalo. Konečně si Mauchly povzdechl.

„Jak víte, náš výběrový proces není omezen pouze na psychologii. Kandidát, u kterého se během lékařské prohlídky projeví významné problémy, nebo je velká pravděpodobnost, že se potíže objeví v budoucnosti, je vyřazen.“

„To zní krutě.“

„Ani ne. Chtěl byste najít dokonalou partnerku jen proto, aby vám za rok umřela? Ať už je to jakkoli, po vyšetření je krev uchazečů dále zkoumána – zde nebo v podobných laboratořích uvnitř Zdi –, aby se zjistily genetické poruchy. Každý s předpoklady pro Alzheimera, cystickou fibrózu, Huntingtonovu chorobu a podobné nemoci je vyřazen také.“

„Ježíši. A říkáte jim proč?“

„Nepřímo, mohlo by to ohrozit naše obchodní tajemství. Mimoto, odmítnutí jako takové je traumatizující dostatečně. Proč k tomu přidávat obavy z něčeho, co se nemusí objevit léta – pokud vůbec – a je každopádně neléčitelné?“

Jistě, proč? pomyslel si Lash.

„To je ovšem jen začátek. Naše nejvýznamnější využití genetiky přichází v samotném procesu párování.“

Lash se zadíval na laboratorní pracovníky, jak se horlivě pohybují za plexisklem, a pak se znovu vrátil pohledem k Mauchlymu.

„Nepochybně jste s vývojovou psychologií seznámen lépe než já,“ pokračoval Mauchly. „Zejména s konceptem šíření genů.“

Lash přitakal. „Touha poslat svůj gen budoucím generacím za těch nejlepších možných podmínek. Základní instinkt.“

„Přesně. A ty ‚nejlepší možné podmínky‘ obvykle znamenají vysoký stupeň genetické variability. To, co odborníci označují jako zvýšení heterozygozity. Pomáhá to zajistit silné a zdravé potomstvo. Pokud je jeden partner krevní typ A s poměrně vysokou náchylností pro choleru a druhý partner krevní typ B se zvýšenou choulostivostí na tyfus, jejich dítě – krevní typ AB – bude s největší pravděpodobně silně odolné vůči oběma těmto chorobám.“

„Ale co to má co dělat s tím, co se děje tady?“

„Velmi intenzivně udržujeme krok s nejnovějším výzkumem v oblasti molekulární biologie. Momentálně monitorujeme desítky genů, které ovlivňují výběr ideálního partnera.“

Lash potřásl hlavou. „Vy mě překvapujete.“

„Nejsem odborník, ale mohu vám dát jeden příklad – HLA.“

„O tom nic nevím.“

„Lidský antigen leukocyt. U zvířat je známý jako MHC. Je to velký gen, žijící na dlouhém rameni chromozomu 6, a ovlivňuje výběr podle tělesné vůně. Studie prokázaly, že lidé jsou nejvíce přitahováni k partnerům, jejichž HLA haplotyp je nejméně podobny jejich vlastnímu.“‚

„Asi budu muset číst Nature pozorněji. Překvapuje mě, jak to mohli prokázat.“

„Udělali test, ve kterém požádali kontrolní skupinu, aby čichala k podpaždím u triček, která měli na sobě lidé opačného pohlaví, a trička pak ohodnotili podle přitažlivosti. A pachy, které ta skupina vesměs upřednostňovala, byly genotypy nejvíc odlišné od těch jejich.“

„Děláte si legraci?“

„Ne, nedělám. Zvířata také vykazují tyto preference při hledání partnera, jehož MHC geny jsou protikladné jejich vlastním. Například myši se rozhodují podle pachu moči jejich potenciálních partnerů.“

Po výkladu následovala chvíle rozpačitého ticha.

„Osobně dávám přednost tričkům,“ prohlásila Tara.

Bylo to poprvé po dlouhé době, co promluvila, a Lash se otočil, aby se na ni podíval. Ale neusmívala se, a tak si nebyl jistý, jestli to skutečně myslela jako vtip.

Mauchly pokrčil rameny. „Každopádně, genetické preference Wilnerových a Thorpeových byly kapkou v moři informací, které jsme o nich získali – monitorovaná data, výsledky testu a řada dalších.“

Lash zíral na laboranty u vzdálenější stěny plexiskla. „To je úžasné. Chtěl bych brzy vidět výsledky těch testů. Ale hlavní otázka zní, jak. Jak přesně se daly ty dva páry dohromady?“

„To zjistíte na naší příští zastávce.“ A Mauchly je vedl zpět do haly.

Následovala zmatená cesta skrz křížící se chodby, pár pater jízdy výtahem vzhůru a Lash stál před dalšími dveřmi označenými prostě jako ZKUŠEBNÍ MÍSTNOST.

„Co je tady?“ zeptal se Lash.

„Nádrž,“ odvětil mu Mauchly. „Prosím, až po vás.“

Lash vstoupil do veliké místnosti, jejíž nízký strop a tlumené světlo však navozovaly nezvykle důvěrnou atmosféru. Stěny nalevo i napravo byly pokryty různými obrazovkami a přístroji. Lashovu pozornost ale přitahovala zadní zeď, kterou zcela ovládalo něco, co vypadalo jako akvárium. Zarazil se.

„Pokračujte,“ vyzval jej Mauchly. „Podívejte se.“

Když Lash přišel blíž, rozeznal, že hledí na obrovskou průsvitnou krychli, vsazenou do zdi místnosti. Několik techniků stálo před ní, někteří si dělali poznámky do kapesních počítačů, jiní prostě pozorovali. V krychli se pohyboval nespočet přízračných zjevení, měnících barvy a na krátko se rozšiřujících po střetu s jinými zjeveními. Slabé světlo a bledá průsvitnost bytostí dodávaly krychli iluzi veliké hloubky.

„Už chápete, proč tomu říkáme Nádrž?“ zeptal se Mauchly.

Lash jen nepřítomně přikývl. Bylo to akvárium, dalo by se říci elektromechanické akvárium. A Nádrž zněla jako příliš střízlivé jméno pro něco tak nadpozemsky krásného.

„Co to je?“ otázal se Lash tlumeným hlasem.

„To je obrazové vyjádření skutečně běžícího procesu, působícího v reálném čase. Poskytuje nám obrazové podněty, jež by bylo mnohem těžší analyzovat, kdybychom je zkoumali, řekněme, jako stohy potištěných papírů. Každý objekt, který vidíte, jak se pohybuje v Nádrži, je avatar.“

„Avatar?“

„Vtělení. Charakterový obraz našich zájemců. Získaný z jejich přijímacího testu a z našich kontrolních dat. Tara vám to vysvětlí lépe než já.“

Tara stála dosud v pozadí. Nyní však vystoupila. „Využili jsme koncept získávání dat a jejich analyzování a postavili ho celý na hlavu. Když uběhne doba monitorování, naše počítače vytvoří za pomoci všech uchazečových podkladů (tedy asi terabytu informací) obraz, který nazýváme vtělení. Poté je umístěn do umělého prostředí a je mu umožněno vzájemně na sebe působit s ostatními avatary.“

Lashův zrak byl stále upnut k Nádrži. „Vzájemně na sebe působit,“ zopakoval.

„Je jednodušší o nich přemýšlet, když jsou jako neobyčejně celistvé zásobníky dat, kterým byl dán umělý život a svoboda ve virtuálním prostoru.“

Byla to zvláštní a téměř znervózňující představa, že každé z této spousty strašidel, jakoby utkaných z pavučiny a plujících v prázdném prostoru před ním, představuje úplnou a jedinečnou osobnost. Její naděje a potřeby, touhy a sny, nálady a náklonnosti, zosobněné v pohybující se silikonové hmotě plné dat.

Lash se zadíval na Taru. V odrážejícím se světle jí bleděmodře svítily oči. Podivný stín přelétl přes její obličej. Měla nepřítomný výraz a také se zdála být fascinována tou podívanou.

„Je to krásné,“ řekl. „Ale podivné.“

Nepřítomný pohled náhle zmizel. „Podivné? Je to nádherné. Avataři obsahují příliš mnoho údajů, než aby mohli být srovnáváni s obvyklým počítáním rovnic. Naše řešení spočívá v tom, že jsme jim dali umělý život a nechali je vybírat samotné. Jsou vloženi do virtuálního prostoru a pak stimulováni tak, jak jen to jde. To je pobízí k tomu, aby se pohybovali a reagovali na sebe.‘ Říkáme tomu interaktivní kontakt. Pokud se dva avataři již v Nádrži protnuli, je to starý kontakt. Ale pokud je to první setkání mezi nimi, je to čerstvý kontakt. Každé nové spojení uvolňuje obrovskou explozi dat, která jednoduše prověří podobnosti mezi oběma jedinci.“

„Takže to, na co se teď díváme, jsou všichni současní klienti Edenu?“

„Přesně tak.“

„Kolik jich je?“

„To je různé, ale někdy jejich počet dosahuje až k deseti tisícům. Další jsou stále přidáváni. Může tam být téměř kdokoli. Prezidenti, rockové hvězdy, básníci. Jediní…,“ najednou zaváhala. „Jediní, komu není přístup umožněn, jsou zaměstnanci Edenu.“

„Ale proč?“

Tara však na otázku neodpověděla. „Každému avatarovi zabere asi šestnáct hodin, než se setká se všemi ostatními v Nádrži. Říkáme tomu cyklus. Tisíce a tisíce avatarů se vzájemně prolínají a uvolňují obrovský tok informací – můžete si představit ten výkon, který je potřeba k rozboru dat.“

Lash souhlasně přikývl. Uslyšel za sebou slabé zapípání, a když se otočil, uviděl Mauchlyho, jak si přikládá mobilní telefon k uchu.

„Když je spárování dokončeno,“ pokračovala Tara, „oba avataři jsou z Nádrže vyjmuti. V devíti z deseti případů se výběr uskuteční v prvním cyklu. Pokud se to nepovede, je avatar ponechán v nádrži po další cyklus a pak opět další. Pokud se spárování nepovede během pěti cyklů, je avatar odstraněn a uchazečova žádost zamítnuta. Ale to se stává zcela výjimečně.“

Zcela výjimečně, pomyslel si Lash. Pohlédl na Mauchlyho, ten ale stále telefonoval.

„Jenže za normálních podmínek můžete takové vtělení vrátit do nádrže třeba za rok a vytvořit tak jiný pár. Odlišné spárování. Je to tak?“

„To je citlivá otázka. Říkáme klientům, že pro ně najdeme ideální protějšek. A to je pravda. Ale to neznamená, že pro ně nemůžeme najít stejně skvělého partnera zítra nebo za měsíc. Tedy pokud se nejedná o superpáry, které jsou naprosto dokonalé. Našim klientům ovšem nesdělujeme stupeň dokonalosti, protože by je to mohlo svádět k hledání někoho ještě dokonalejšího. Když už jednou pár najdeme, tak je hotovo. Konec. Jejich avatar je odstraněn z nádrže.“

„A potom?“

„Uchazeči jsou vyrozuměni o úspěšném spárování. Je připraveno jejich setkání.“ Jak mluvila, její výraz se stával znovu čím dál nepřítomnějším.

Lash se obrátil k Nádrži a pozoroval tisíce avatarů, jak se pohybují sem a tam, nehmotní a zvláštní. „Zmínila jste potřebu obrovského množství výpočetní síly,“ řekl. „To zní velmi mírně. Neumím si představit, že by byl nějaký počítač schopen takovéhle práce.“

„Je dobře, že to říkáte.“ Tentokrát promluvil Mauchly, který právě vracel telefon zpět do kapsy u saka. „Protože je v této budově jedna osoba, která o tom ví víc než kdokoliv jiný. A právě mi sdělila, že by vás chtěla poznat.“

17

Během pěti minut došli do dvoupodlažní haly ve třicátém patře, z níž byl přístup k několika řadám výtahů. Na jednom jejím konci byla jídelna a Lash viděl zaměstnance, jak se shlukují kolem stolů, hovoří spolu a jedí.

„Máme zde deset takových bufetů,“ řekl Mauchly. „Snažíme se lidi odradit od toho, aby opouštěli budovu, když se chtějí naobědvat nebo navečeřet. Prvotřídní a bezplatné jídlo je k tomu skvělý prostředek.“

„Obědy nebo večeře?“

„Popřípadě také snídaně. Máme techniky, kteří pracují na směny nepřetržitě, především v sekci shromažďování informací.“ Mauchly směřoval k výtahu na konci nejbližší řady. Výtah byl oddělen od ostatních a stála před ním stráž v béžové kombinéze; když je spatřila, ustoupila stranou.

Mauchly se obrátil k Taře. „Máte nejnovější kód. Jděte napřed.“ Ukázal na číselník vedle výtahu.

„Kam pojedeme?“ zeptala se Tara.

„Do apartmá.“

Na chvíli se zarazila, ale pak vyťukala kód a dveře se během chvilky otevřely.

Když Lash vstoupil, uvědomil si, že se výtah něčím od ostatních liší. Nebyly to vyleštěné dřevěné stěny, koberec nebo osvětlení, stejné jako u ostatních výtahů, nebyly to ani bezpečnostní dveře. Najednou si uvědomil, v čem spočíval rozdíl. Ve výtahu nebyly žádné bezpečnostní kamery. A na ovládacím panelu byla pouze tři neoznačená tlačítka. Mauchly zmáčkl to nejvrchnější a přiložil náramek ke skeneru.

Výtah stoupal nekonečně dlouho. Nakonec se zastavil a otevřel do jasně osvětlené místnosti. Nebylo to ale umělé světlo, které Lash viděl jinde v Edenu. Skrz tři prosklené stěny sem zářily sluneční paprsky. Lash vkročil na přepychový modrý koberec a užasle se rozhlížel kolem. Skrz skleněné stěny bylo vidět přehuštěné centrum středního Manhattanu, ležící pod zamračenou oblohou. Postranní okna nabízela souvislý pohled na Long Island a New Jersey. Namísto zářivek z nižších pater zde visel od stropu krásný lustr z broušeného skla, který byl ovšem v záři denního světla zbytečný.

Lash si pamatoval, že zezdola viděl ozdobné mřížoví, které zvýrazňovalo nejvyšší patra věže. A připomněl si Mauchlyho slova. Budova se skládá ze tří částí. Na samém vrcholu věze je nástavba. Tohle orlí hnízdo, jež korunovalo vršek věže, tedy muselo být rezidencí samotářského zakladatele, Richarda Silvera.

S výjimkou dveří od výtahu tvořila čtvrtou stěnu místnosti mahagonová knihovna. Ale nebyly v ní žádné svazky knih v kožené vazbě, jak by se dalo v takovém prostředí očekávat, ale laciné vědecko-fantastické brožury, zažloutlé a s polámanými hřbety; značně ohmatané technické časopisy, nadměrně velké příručky pro programování a jazykové učebnice.

Tara Stapletonová přešla přes širokou místnost a něco si prohlížela před jedním z oken. Když si Lashovy oči přivykly světlu, rozeznal, že se jedná o desítky pečlivě uspořádaných předmětů – některé byly malé, jiné velké. Došel k nim a zvědavě se zastavil před něčím, co mělo rozměry telefonní budky. Z dřevěné podstavy vyrůstal složitý systém oběžných kol, vodorovně nasazených na železných tyčích. Za těmito koly byla kompletní souprava koleček, tyčí a pák.

Přešel k dalšímu oknu, u kterého stálo něco, co vypadalo jako železné jádro nějaké obrovské hrací skříňky položené na dřevěných podpěrách. Za tím bylo ohromné zařízení – něco mezi starobylým tiskařským strojem a skříňovými pendlovkami. Na straně vystupovala velká železná hřídel a předek byl pokryt vyleštěnými plochými kovovými kotouči všemožných velikostí. Velká cívka s papírem byla umístěna na dřevěném zásobníku mezi stojany.

Mauchly najednou zmizel, ale přes místnost se k nim blížil jiný muž. Vypadal mladě, byl vysoký, a nad hranatým čelem mu rašila hříva zrzavých vlasů.

Usmíval se a jeho bleděmodré oči hleděly přátelsky zpoza tenkých stříbrných rámečků brýlí. Měl na sobě tropickou košili a obnošené džínsy. Přestože ho Lash nikdy předtím neviděl, ihned pochopil, že před ním stojí Richard Silver, génius, který stál za vznikem Edenu i jeho počítačové techniky.

„Vy musíte být doktor Lash,“ prohlásil muž a podal mu ruku. „Já jsem Richard Silver.“

„Prosím tykejte mi, já jsem Christopher,“ odpověděl Lash.

Silver se otočil k Taře, která mlčky sledovala jeho příchod. „A vy budete Tara Stapletonová? Edwin vás velmi chválil.“

„Je mi ctí se s vámi setkat, dr. Silvere,“ odvětila.

Lash byl tímto hovorem překvapen. Ona je hlavní bezpečnostní technik, ale nikdy předtím se s ním nesetkala.

Silver se obrátil zpět k Lashovi. „Tvé jméno je mi povědomé, Christophere, ale nemohu si vzpomenout.“

Lash na to nic neřekl, a tak Silver jen pokrčil rameny. „Inu, snad si vzpomenu později. Každopádně mě zajímá tvé odborné zaměření. Hádám, že tvá předchozí práce měla co do činění se školou kognitivního chování.“

To bylo to poslední, co Lash očekával. „Víceméně. Jsem eklektik, rád si pečlivě vybírám také z ostatních škol.“

„Chápu. Jaké teorie chování? Humanistické?“

„Spíš to první, nežli druhé, doktore Silvere.“

„Richard, prosím.“ Silver se znovu usmál. „Máš pravdu, že je potřeba pečlivě si vybírat. Vždy mě fascinovala kognitivní psychologie, protože pomáhá se zpracováním informací. Ovšem na druhou stranu, rigorózní behavioristé jsou přesvědčeni, že všechno chování je naučené. Je to tak?“

Lash překvapeně přikývl. Silver dobře nezapadal do jeho představy o geniálním samotáři.

„Máš zde pozoruhodnou sbírku,“ řekl.

„Takové mé malé muzeum. Vynálezy jsou mojí slabostí. Jako tenhle krasavec, kterého sis právě prohlížel. Kelvinův předpovídač přílivu. Je schopen určit vysoký i nízký příliv pro jakékoliv datum v budoucnosti. A všimni si toho papírového válce vespodu. Možná je to první kopírka. Nebo to zařízení vedle. Zkonstruované před více jak třemi sty padesáti lety, ale stále schopné zvládnout všechny sčítací, odčítací, násobící i dělící funkce dnešních kalkulaček. Je to něco na způsob Leibnitzova kola, které bylo na počátku výroby kalkulaček.“

Silver procházel kolem skleněných stěn, upozorňoval na nejrůznější stroje a s chutí vykládal o jejich historickém významu. Požádal Taru, aby ho doprovázela, a jak pokračovali, ocenil její práci a ptal se, zda je spokojena se svou pozicí ve Společnosti. Navzdory tomu, že se viděli krátce, cítil Lash k tomuto muži náklonnost. Působil přátelsky a naprosto nearogantně.

Silver se zastavil před velkým přístrojem, který Lash zaznamenal poprvé. „Tohle,“ řekl téměř uctivě, „je Babbagův analytický stroj. Jeho nejambicióznější práce, která zůstala po jeho smrti nedokončená. Je to předchůdce Mark I, Colossuse, ENIACU, všech skutečně důležitých počítačů.“ A téměř s láskou pohladil kovovou stěnu přístroje.

Všechny tyto starobylé přístroje vystavené před ohromujícím výhledem na Manhattan působily v tak elegantně zařízené místnosti pozoruhodně nevhodně. Najednou to Lashovi došlo. „Jsou to všechno výpočetní stroje. Pokusy člověka vytvořit přístroj schopný napodobit jeho vlastní duševní schopnosti.“

Silver přikývl. „Přesně tak, některé z nich,“ pokynul k analytickému stroji, „mě udržují v pokoře. Jiné…,“ ukázal přes místnost, kde se na mramorovém podstavci nalézal mnohem modernější 128K Macintosh, „… mi dávají naději. A další se starají o mou poctivost.“ A ukázal na velkou dřevěnou schránku s šachovnicí na přední straně. „Co to je?“ zeptala se Tara.

„To je počítač schopný hrát šachy, vyrobený ve Francii v období pozdní renesance. Nakonec se ukázalo, že ‚počítač‘ byl jen trpasličí přeborník v šachu, který – namáčknutý v útrobách stroje – řídil pohyby figurek. Ale pojďme se posadit.“ Dovedl je ke konferenčnímu stolku, který obklopovaly kožené sedačky. Stolek byl pokrytý periodiky jako Times, Wall Street Journal, magazíny Computerworld a Journal of Advanced Psychocomputing.

Když se posadili, Silverův výraz zvážněl. „Sice tě rád poznávám, Christophere, ale přál bych si, aby to bylo za příjemnějších okolností.“

Poposedl si, lehce naklonil hlavu a spojil ruce. „Je to pro nás hrozný šok. Pro radu i pro mě osobně.“ A když Silver vzhlédl, zahlédl Lash v jeho očích úzkost. Musí to prožívat velmi těžce, pomyslel si. Společnost, kterou tenhle člověk vytvořil, celá její dobrá práce, je teď ve smrtelném nebezpečí.

„Když přemýšlím o těch dvou párech, Thorpeových a Wilnerových…, no, nenacházím slov. Je to nepochopitelné.“

Lash pochopil, že se mýlí. Silver nepřemýšlel o své firmě. Přemýšlel o čtyřech mrtvých lidech a o kruté ironii, jež tak najednou ukončila jejich životy.

„Abys rozuměl, Christophere,“ pokračoval Silver a díval se na stůl. „To, co zde děláme, není pouhá práce. Máme zodpovědnost, zodpovědnost, jakou cítí chirurg, když před ním leží na operačním stole pacient. Máme zodpovědnost za celý zbytek jejich života. Oni nám svěřili svoji šťastnou budoucnost. To je něco, co mě nikdy nenapadlo, když jsem poprvé dostal nápad vytvořit něco jako Eden. Takže nyní je naší povinností zjistit, co se stalo, jestli…… jestli máme za tuto tragédii zodpovědnost, nebo ne.“

Lash se znovu podivil. Tohle byla upřímnost, jakou neviděl u nikoho z rady Edenu, snad kromě jejího předsedy Lelyvelda.

„Chápu, že smrt Wilnerových se udála jen před pár dny, ale zjistil jsi už něco užitečného?“ Silver se na něj podíval téměř s prosebným výrazem v očích.

„Jak už jsem řekl Mauchlymu. Neexistuje naprosto nic, co by v posledních měsících před jejich smrtí naznačovalo sebevražedné úmysly.“

Silver se na něj krátce zadíval a pak se odvrátil. Lash se na chvilku obával, že počítačový génius propukne v pláč.

„Rád bych si brzo prošel vyhodnocovací testy obou párů,“ zdůraznil Lash rychle, jako by chtěl Silvera uklidnit. „Snad pak budu moudřejší.“

„Chci ti k tomu nabídnout všechny prostředky,“ odpověděl Silver. „Řekni Edwinovi, že to nařizuji. Pokud by bylo cokoliv, co bychom pro tebe já a Líza mohli udělat, dej mi vědět.“

Líza? Podivil se Lash. Má na mysli Taru? Taru Stapletonovou.

„Máš už nějaké teorie?“ zeptal se Silver tichým hlasem.

Lash zaváhal. Nechtěl přijít s dalšími špatnými zprávami. „V téhle chvíli mám jenom teorie. Ale pokud se neobjeví nějaký neznámý citový nebo duševní faktor, pak stopy ukazují spíše na vraždu.“

„Vraždu?“ zvolal Silver ostře. „Jak je to možné?“

„Jak jsem řekl, zatím pracuji jenom na teoriích. Je zde malá možnost, že je do toho zapleten někdo odsud, nějaký zaměstnanec nebo bývalý zaměstnanec. Nicméně je mnohem více pravděpodobné, že podezřelým bude někdo, kdo byl odmítnut během vašeho výběrového procesu.“

Na Silverově tváři se objevil zvláštní výraz. Výraz dítěte, které bylo pokáráno za něco, co neprovedlo. Byl to výraz zraněné nevinnosti.

„Nemohu tomu uvěřit,“ zamumlal. „Naše bezpečnostní protokoly jsou tak přísné. Tara ti to může potvrdit. Byl jsem ujištěn…“ Odmlčel se.

„Jak jsem řekl, zatím je to pouhá domněnka.“

Nad stolem se opět rozhostilo ticho. Tentokrát delší než poprvé. Pak Silver vstal.

„Omlouvám se, předpokládám, že tě zdržuji od důležitější práce.“ A když k Lashovi napřáhl pravici, vrátil se na jeho tvář vřelý úsměv.

Zničehonic se opět objevil Mauchly a odvedl Taru s Lashem zpět k výtahu.

„Christophere?“ Zazněl za nimi hlas. Lash se otočil a spatřil Silvera stojícího u analytického stroje.

„Ano?“

„Díky, že jsi přišel. Uklidňuje mě vědomí, že nám pomáháš. Jsem si jistý, že se zase brzy setkáme.“

Když se dveře výtahu otevřely, Silver se se zamyšleným výrazem odvrátil a znovu, téměř nepřítomně, pohladil železný bok analytického přístroje.

18

V době, kdy Lash dorazil domů, bylo už téměř půl osmé a příkrov noci pomalu zahaloval pobřeží Connecticutu. Vypnul motor, zůstal chvíli sedět a naslouchal zvukům chladnoucího kovu. Pak vystoupil a kráčel unaveně do domu. Cítil se vyčerpaný, jako kdyby velké množství technických zázraků, které dnes viděl, dočasně otupilo jeho schopnost údivu.

Dům byl ještě stále cítit kouřem z nedělního požáru. Lash rozsvítil a zamířil do malé kanceláře, která přiléhala k jeho ložnici. Váha náramku na zápěstí jej stále překvapovala. Zvedl telefon a zjistil, že má patnáct zpráv na záznamníku. Pak se posadil a sbíral síly, aby se všemi prokousal.

Kupodivu to zabralo jen chvilku. Čtyři byly reklamy a šest dalších hned zavěsilo. Ve skutečnosti tam byl pouze jeden vzkaz, se kterým bylo potřeba se vypořádat. Sáhl po adresáři a pak vytočil domácí číslo svého kolegy Oscara Klinea.

„Tady Kline,“ ozval se hluboký hlas.

„Oscare, tady Christopher.“

„Ahoj Chrisi, jak se máš?“

„Jde to.“

„Je všechno v pořádku? Zníš unaveně.“

„Jsem unavený.“

„Vsadím se, že jsi byl celou noc vzhůru a dělal na tom případu, se kterým děláš tolik tajností.“

„Něco takového.“

„Proč se s tím otravuješ? Myslím tím, že nepotřebuješ slávu, ne po tý tvý knize. A nepotřebuješ ani peníze. Bůh ví, že žiješ jak mnich ve westportským klášteře.“

„Je těžké nechat to běžet, když se do toho člověk jednou zakousne. Víš, jak to chodí.“

„Jasně, ale je tu ještě jeden dobrý důvod. Tvá praxe. Konec konců, není srpen. Pacienti očekávají, že budeme k dispozici. Vynechal jsi jedno sezení, dobrá. Ale dvě? Lidi jsou netrpěliví. Dnes bylo ve skupině pár křiklounů, těch, co dělaj problémy.“

„Nech mě hádat. Stinson.“

„Jo, Stinson. A Brahms taky. Jestli vynecháš další, začne to bejt vážný.“

„Já vím. Fakt se pokusím to zabalit dřív, než k tomu dojde.“

„Fajn, protože jinak budu muset některý z nich přenechat Cooperovi. A to by nestálo za nic.“

„To máš recht, to by nestálo. Budu s tebou ve spojení, Oscare. Dík za všechno.“

Sotva Lash zavěsil a odcházel, telefon zazvonil znovu. Otočil se a zvedl sluchátko. „Haló?“

S ostrým kliknutím se spojení přerušilo.

Znovu se odvrátil, zívl a nutil se přemýšlet o večeři. Vešel do kuchyně a otevřel ledničku v naději, že tam bude něco k snědku. Jenže nebylo. Protože byl příliš unavený něco vymýšlet, rozhodl se pro nejjednodušší řešení – zavolat do čínské restaurace na Post Road.

Když se natahoval po sluchátku, telefon znovu zazvonil.

Zvedl ho. „Haló?“

Tentokrát bylo na druhé straně ticho.

„Haló?“

A spojení se s klapnutím opět přerušilo.

Lash pomalu sluchátko položil, díval se na něj a přemýšlel. Měl tolik starostí s tím, co se dělo kolem Edenu, že nezaznamenal všechny ty mrzutosti, které se znovu vloudily do jeho života. Nebo je možná zaznamenal, ale nechtěl se jimi zabývat. Za poslední čtyři dny postrádal troje noviny. Z jeho poštovní schránky mizely dopisy. Jen za dnešek osm položených hovorů.

Chápal velmi dobře, co to znamená, a věděl, co musí udělat, aby to zastavil.

Ta vyhlídka ho naplňovala smutkem.

Jízda do East Norwalku netrvala ani deset minut. Lash tudy jel předtím jenom jednou, ale Norwalk znal dobře a orientační body bez problémů rozpoznával. Oblast, kterou projížděl, byla ta, o které místní politici eufemisticky mluví jako o čtvrti v přechodném stadiu. Nedaleko nového Mořského centra, ale zároveň tak blízko nejchudších částí, že se musely dávat do oken a dveří mříže.

Lash zajel k obrubníku a dvakrát překontroloval adresu – Jefferson 9148. Dům vypadal stejně jako všechny okolo. Uměleckoprůmyslový styl, malý, jen dvě dvojice místností nad sebou, omítnutý na přední straně a s oddělenou garáží vzadu. Trávník byl méně udržovaný než ty v okolí, ale pod nelítostnou září pouličního osvětlení vypadaly všechny domy stejně ošuntěle.

Díval se na dům. Tohle se dalo vyřešit dvojím způsobem. Buď se soucitem, nebo s přísností. Soucit ale u Maty Englishové moc platný nebyl. Hodný na ni byl minulý rok, během terapeutického sezení s jejím manželem. Maty se soucitu chopila a upnula se na něj. Bláznivě se do Lashe zamilovala, což – jak ironické – nakonec vedlo k jejímu rozvodu, tedy té hlavní věci, které se snažil zabránit. Tehdy ho začala pronásledovat – telefonáty, mizící nebo otevřená pošta, srdceryvné noční scény mimo jeho kancelář –, nakonec to musel řešit pomocí soudního zákazu.

Lash chvíli seděl a sbíral síly. Poté otevřel dveře, obešel auto a vyrazil k domu.

Zvuk zvonku se dutě rozlehl místností za dveřmi. Když zvonění doznělo, rozhostilo se opět ticho. Pak se ozvaly kroky sestupující po schodech. Venkovní světlo se rozsvítilo a víčko dveřního kukátka se odsunulo. O chvíli později zarachotil klíč v zámku, dveře se otevřely a v nich stála Mary Englishová a mžourala do záře pouličního osvětlení.

Měla na sobě zástěru, protože byla zjevně vyrušena od mytí nádobí. Rtěnku měla setřenou, ale byla namalovaná. Ačkoli to bylo jenom rok od posledního sezení s jejím manželem, vypadala nyní mnohem starší než na svých čtyřicet let. Měla kruhy pod očima, které nemohla zakrýt ani líčidla, a kolem úst síť jemných vrásek. Když spatřila Lashe, rozšířily se jí oči překvapením a on v nich četl složitou směs pocitů – potěšení, naději i strach.

„Doktor Lash!“ vykřikla bez dechu. „Já… nemohu uvěřit, že jste tady. Co se děje?“

Lash se zhluboka nadechl. „Myslím, že víte, co se děje, Mary.“

„Ne. Nevím. Co se stalo? Nechcete jít dál? Dát si šálek kávy?“ Podržela mu otevřené dveře.

Lash zůstal stát ve vchodu, snažil se zachovat klidný hlas a přísný výraz v tváři. „Mary, prosím. Takhle to bude jen horší.“

Nechápavě se na něj podívala.

Lash na chvíli zaváhal. Pak si ale vzpomněl, že když to s ní tady řešil poprvé, byla stejně pokorná, a donutil se pokračovat.

„Mary, zapírání nepomůže. Znovu jste mě začala obtěžovat, volat mi domů, manipulovat s mou poštou. Chci, abyste s tím přestala a to teď hned.“

Mary nepromluvila, ale když se na něj podívala, vypadala ještě starší než předtím. Pomalu odvrátila oči a její ramena poklesla.

„Nemůžu se s tím znovu zabývat. Ne teď. Proto chci, abyste souhlasila, že s tím přestanete dřív, než se to zase vystupňuje. Chci, abyste mi řekla do očí, že toho necháte. Prosím, nenuťte mě k obraně.“

Na to znovu vzhlédla a oči se jí zajiskřily náhlou zlostí.

„To je nějaký krutý vtip?“ vyprskla. „Koukněte se na mě, koukněte na můj dům. Je tam sotva pár kusů nábytku. Přišla jsem o své dítě. Musím bojovat, abych ho vůbec mohla každý druhý víkend vidět. Ó bože…“

Její vztek zmizel stejně rychle, jak se objevil. Slzy jí rozmazávaly líčení. „Vyhověla jsem soudu, udělala všechno, co jste chtěl.“

„Tak proč mi znovu mizí pošta? Co všechny ty telefonáty?“

„Myslíte si, že jsem to já? Myslíte, že bych to mohla dělat, po tom všem, co se stalo… po tom, co provedl ten váš soudce s mým životem, s mým…“ Další slova přehlušil pláč.

Lash zaváhal a nebyl si moc jist, co má říci. Její hněv i žal působily nefalšovaně. Pak si však znovu uvědomil, jak lidé na hranici psychózy, jako byla Mary Englishová, prožívají vztek, utrpení či deprese. Jak jsou schopni člověka zmást. A jak jsou skvělí v předstírání nebo v překroucení věcí tak, že místo přiznání vlastní chyby udělají viníka z vás…

„Jak jste sem mohl jen tak přijít a takhle mi ublížit?“ vzlykala. „Jste psycholog, máte lidem pomáhat…“

Lash stál ve dveřích, mlčel, už si nebyl tak jistý, a čekal, až se její emoce uklidní.

Pláč ustal. Vzápětí se napřímila.

„Jak jste mě mohl někdy přitahovat?“ zeptala se tichým hlasem. „Dřív jste mě fascinoval jako starostlivý člověk. Dokonalý. Muž zahalený tajemstvím.“ Prudce si utřela slzy. „Víte, k čemu jsem došla, když jsem v noci vzhůru, sama, ve svém prázdném domě? Vaše tajemství je tajemství muže, který v sobě nemá nic. Který ze sebe nedokáže nic dát.“

Sáhla za sebe a hmatala po krabičce s papírovými kapesníky, ležícími na stolku v předsíni. Zaklela, když zjistila, že je prázdná. „Jděte odsud,“ řekla tiše, aniž by se na něj podívala. „Jděte pryč, prosím. Nechte mě být.“

Lash na ni zíral. Jako obvykle ho napadal dobrý půltucet jednoduchých odpovědí, ale když o nich uvažoval, žádná mu nepřišla vhodná. A tak prostě pokýval hlavou a odešel.

Nastartoval auto, otočil se do protisměru a vydal se na zpáteční cestu. Ale dříve, než zabočil za roh, zajel k chodníku a zastavil. Ve zpětném zrcátku viděl, jak u čísla 9148 na Jeffersonské zhaslo venkovní světlo.

Jak to říkal Richard Silver v rozlehlé místnosti tyčící se šedesát pater nad Manhattanem? Uklidňuje mě vědomí, že nám pomáháš. Když tak zíral do tmy, necítil Lash vůbec žádný klid.

19

Příštího rána, když kráčel od manhattanských garáží, zastavil se Lash před obchůdkem s novinami, umístěným v přízemí velkého činžáku a utopeným ve stínu protější budovy. Vstoupil a rychle prolétl titulky místních i celonárodních novin – Kansas City Star, Dallas Morning News, Providence Journal, Washington Post. Trochu se mu ulevilo, když nenašel žádnou senzaci, popisující sebevraždu dvou dosud zcela šťastných párů. Opustil obchod a zabočil doprava na Madison Avenue, vstříc budově Edenu. Teď už vím, jak se asi cítil Ludvík XVI., pomyslel si, který se musel každé ráno probouzet ve stínu gilotiny a nikdy netušil, jestli to bude jeho poslední den.

Přestože byl stále unaven, cítil se už trochu lépe ohledně událostí včerejší noci. Lidé jako Mary Englishová byli prvotřídní lháři, svým způsobem herci. Vyřešil to správně. Příště si bude muset dávat větší pozor, zda ho někdo nesleduje.

Do haly vstoupil trochu brzo, ale Tara Stapletonová ho již očekávala. Byla oblečená v tmavé sukni a svetříku, bez jakýchkoli šperků. Krátce se usmála a následně si vyměnili pár zdvořilostních frází o počasí. Působila stejně nepřístupně jako den před tím.

Vedla ho kolem bezpečnostního okruhu a dále širokou neoznačenou chodbou. Stručně ho poučila o posledních detailech přístupu do vnitřní věže. Ačkoli byly na Kontrolním bodu I dvě vstupní brány, ranní nápor zaměstnanců znamenal pětiminutové čekání. Tara mluvila velmi málo, a tak mohl Lash diskrétně poslouchat konverzaci kolem sebe. Vzrušeně se debatovalo o poslední dobou kolující informaci, že počet přihlášených klientů stoupl o třicet procent. Téměř nikdo se nebavil o sportu nebo o ranní cestě do práce. Bylo to tak, jak říkal Mauchly – ti lidé opravdu milovali svoji práci.

Poté, co prošli Kontrolním bodem, ukázala Tara Lashovi kancelář, která pro něj byla připravena v šestnáctém patře. Ke dveřím nebyl klíč, ale otevíraly se pomocí náramkového skeneru. Kancelář byla bez oken, ale příjemně jasná a velká, s pracovním stolem, konferenčním stolkem, dále velkou prázdnou knihovnou a počítačem rovněž ovládaným skenerem. Jediným dalším vybavením byl malý panel, vsazený do stěny a umožňující přístup do všudypřítomné informační databáze.

„Zařídila jsem, aby vám poslali všechny výsledky Thorpeových a Wilnerových. Dnes ráno vám zajistíme přístup do datového terminálu a já vám ukáži, jak se dostanete k záznamům, které potřebujete. Než se připojíte do systému, musíte se přihlásit pomocí svého náramku. Tady je má vizitka a číslo kanceláře, kdybyste mě potřeboval.“ Položila kartu na stůl. „Přijdu za vámi v poledne.“

Lash zastrčil kartu do kapsy. „Díky. Kde bych tady mohl dostat kávu?“

„Bufet pro zaměstnance najdete na konci chodby. Toalety jsou také tím směrem. Ještě něco?“

Lash pohodil svou koženou aktovku na jedno z křesel. „Mohl bych dostat tabuli na psaní?“

„Jednu vám sem pošlu.“ Půvabně se otočila a vyšla z místnosti.

Lash si chvilku pozorně prohlížel místnost, kde se nacházel. Potom strčil aktovku do jedné ze zásuvek stolu a vydal se do bufetu, kde mu mohutná žena za pultem s úsměvem podala espreso. Vděčně je přijal, usrkl a zjistil, že je vynikající.

Sotva se vrátil do kanceláře a udělal si pohodlí, zaklepal na otevřené dveře technik. „Doktor Lash?“

„Ano?“

Muž vtlačil do místnosti něco, co vypadalo jako černá skříňka na dokumenty, položená na železném vozíku. „Zde jsou dokumenty, o které jste žádal. Až dokončíte jejich průzkum, zavolejte na číslo vyznačené na kartonu a někdo si pro to přijde.“

Lash těžkou skříňku zvedl a položil ji na stůl. Byla zapečetěna bílou páskou s nápisem PŘÍSNÉ DŮVĚRNÉ A SOUKROMÉ – NESMÍ OPUSTIT EDEN.

Zavřel dveře kanceláře. Pak přeřízl pásku a s prasknutím otevřel víko. Uvnitř byly čtyři velké složky, na každém napsané jméno a číslo:

THORPE, LEWIS A. 000451823

TORVALDOVÁ, LINDSAY E. 000462196

SCHWARTZOVÁ, KAREN L. 000527710

WILNER, JOHN L. 000491003

Každý byl zapečetěný bílou páskou a měl stejnou nálepku:

EDEN – DŮVĚRNÝ MATERIÁL

POUZE INTERNÍ POUŽITÍ

POŽADOVÁNO POVOLENÍ 1-3

POZNÁMKA: KOPIE UVNITŘ, DIGITÁLNÍ MÉDIUM K DISPOZICI

POTŘEBNÁ ŽÁDOST AT – 4849

Lash sáhl po složce Lewise Thorpea. Pak ale zaváhal. Ne, nechá si Lewise Thorpea nakonec. Místo toho otevřel karton Lindsay Thorpeové a převrátil ji na stůl. Vyvalila se záplava papírů, většinou papíry s testy a výsledkové formuláře, ale také tlustý, do ruličky stočený blok, který nedával moc smyslu.

ŠIFROVACÍ ARCH NÁSLEDUJE

Poznámka: pouze souhrn

Záhlaví

======

Telefonická metrika – kvantování

Kompletovací období: 27. srpen 02-9. září 02

Přenos dat: nepatrný

Homogenizace: optimální –

Umístění dat (pevné): 23424004942234

pásmo prvního přístupu 3024-a rozfázování algoritmické soustavy

Hlavní odborník: Pawar, Gupta

Filtrař: Korngold, Sterling

Kontrolor shromažďování dat: Rose, Lawrence

Následuje hexadecimální výpis

234B 3A32 5923 9F43 5032 5225 60D2 6522 6A1D 5934

59C9 322D 4034 25C5 2344 5982 3F40 2354 0C81 2119

2B92 C598 0423 58A0 8981 2099 0901 4309 5852 19B5

5931 0904 88F9 0123 550D 0492 4E90 0499 0982 1258

5AB8 293F 5014 0E94 4C0F 1039 0589 3E09 5915 03E1

2903 854A 4910 C252 3414 0539 932E 3210 54AA 4913

2234 590C 2340 0D82 7899 3981 777F 3291 0948 A972

4933 0D81 4802 29E1 0913 5A0B 1501 08D1 4848 9083

Zdálo se, že je to nějaký přehled počítačových kódů, zaznamenávajících telefonní hovory Lindsay během přijímacího období. Ať už srozumitelné nebo ne, nebyly to informace, které by ho zajímaly. Odložil to tedy stranou a zvedl testovací formuláře. Byly naprosto shodné s testy, které sám podstoupil před pár dny. Pohled na ně v něm znovu probudil pocit ponížení. Upil espreso, prolistoval stránky a přitom si povšiml, jak pečlivě Lindsay Thorpeová označila malé černé kroužky na výsledkovém archu. Její odpovědi zřejmě byly v normálu a pohled na vyhodnocovací formulář mu jeho domněnku potvrdil. Nakonec se zaměřil na posudek staršího evaluátora.

Lindsay Torvaldová vykazuje všechny známky dobré sociální přizpůsobivosti, s normálním osobnostním profilem. Vystupování, chování a reakce během testů a mezi nimi byly v běžných limitech. Schopnost soustředění, výslovnost, chápavost a jazykové schopnosti patřily všechny mezi nejlepších 10 procent. Test prokázal pouze malou nevyrovnanost. Míra důvěryhodnosti byla celkově vysoká. Uchazečka se jeví jako mimořádně upřímná a otevřená. Projektivní inkblot test signalizuje kreativitu a živou představivost s pouze lehkými chorobnými činiteli. Osobnostní profil ukazuje na mírnou tendenci k introverzi, ale v rámci přípustného rozsahu; silné jsou především ukazatele sebedůvěry. Inteligence vysoká, obzvláště v jazykové chápavosti a paměti. Matematické schopnosti jsou slabší, ovšem celkový výsledek stále ukazuje plný rozsah IQ 138 (upravený WAIS-III). Stručně řečeno, všechny vyjádřitelné ukazatele slečny Torvaldové naznačují, že je skvělým kandidátem pro Eden.

R. J. Steadman, Ph.D.

21. srpna 2002

Na chodbě nastal ruch a technik přivezl do jeho kanceláře bílou tabuli. Lash poděkoval a počkal, až odejde. Pak odložil posudek a znovu se vrátil k výsledkům testů.

Než nastalo poledne, stačil projít testy tří žadatelů. Žádný jednoznačný důkaz, žádné známky vznikající choroby. Celkově vzato, příznaky deprese i ukazatele náchylnosti k sebevraždě byly mimořádně nízké. Vrátil stohy papírů zpátky do příslušných pořadačů, postavil se, protáhl, a pak se vydal do bufetu pro další espreso.

Do své provizorní kanceláře se vracel ještě pomaleji, než když z ní vycházel. Zbývala už jenom složka Lewise Thorpea. Thorpea, odborníka na biologii bezobratlých živočichů, s nadšením překládajícího Bašóovu poezii. Lash během několik nocí znovu přečetl Úzkou stezku do vnitrozemí, aby Lewisovi porozuměl. Snažil se navodit stejné pocity, jaké musel mít při vyplňování testu, nebo v sluncem zalitém obývacím pokoji ve Flagstaffu, kde zemřel před očima vlastního malého dítěte.

Dychtivě, ale šetrně odtrhl pečeť na čtvrté složce.

Nezabralo mu ani půl hodiny, aby se utvrdil v tom, čeho se nejvíc obával. Výsledky Thorpeových testů byly úplně stejně v normálu jako v předchozích případech. Ukazovaly na inteligentního, vynalézavého, ambiciózního muže se zdravou sebedůvěrou. Žádné příznaky depresí nebo sklonu k sebevraždě.

Opřel se v židli a odhodil posudek hodnotitele. Testy, do kterých vkládal takové naděje, ho nepřiblížily k řešení ani o píď.

Někdo zaklepal na dveře a když vzhlédl, spatřil nakukovat Taru Stapletonovou, vážnou tvář lemovanou hustými kaštanovými vlasy.

„Oběd?“ otázala se.

Lash rychle srovnal Thorpeovy dokumenty a vložil je zpátky do složky. „Jistě.“

S bufetem v hale byl již seznámen velmi dobře. Byl světlý, téměř veselý a obsazený víc než při jeho předchozích dvou návštěvách.

Když na něj přišla u pultu řada, vzal si sendvič a další espreso a následoval Taru k prázdnému stolu u zadní stěny. Tara si vybrala pouze polévku a čaj. Roztrhla pytlík se sladidlem a obsah nasypala do šálku. Zůstala zamyšlená a zdrženlivá, což mu nyní vyhovovalo, protože opravdu netoužil po záplavě otázek na téma jeho pokroku ve vyšetřování.

„Jak dlouho pracujete v Edenu?“ zeptal se po chvíli.

„Tři roky. Téměř od jeho založení.“

„A skutečně se tu tak skvěle pracuje, jak tvrdí Mauchly?“

„Vždycky to takové bylo.“

Lash čekal, než si zamíchá polévku, a nebyl si úplně jistý, co tím myslela. „Řekněte mi něco o Silverovi.“

„Co máte na mysli?“

„No, co je zač? Vůbec jsem si ho takhle nepředstavoval.“

„Já také ne.“

„Jak jsem pochopil, bylo to poprvé, co jste se osobně setkali.“

„Viděla jsem ho už předtím, na oslavě prvního výročí společnosti. Má rád soukromí. Pokud je známo, nikdy neopouští své apartmá. Komunikuje za pomoci interkomu nebo videotelefonu. Je stále tam nahoře. On a Líza.“

Líza. Silver zmínil to jméno také. Tehdy si myslel, že šlo jen o přeřeknutí. „Líza?“

„Počítač. Jeho životní práce. To, co umožnilo vznik Edenu. Líza je jeho skutečná láska. Trochu ironie, když uvážíte povahu naší společnosti. Většina veškeré komunikace s radou a zaměstnanci jde skrz Mauchlyho.“

Lash byl překvapen. „Skutečně?“

„Mauchly je jeho pravá ruka.“

Lash si povšiml, že jej někdo pozoruje z druhé strany jídelny. Mladistvý obličej i světlé vlasy mu byly povědomé. Nakonec si vzpomněl. Byl to Peter Hapwood, inženýr, kterého mu Mauchly představil den před třídním srazem. Hapwood se usmál a zamával na Lashe, který mu pozdrav oplatil.

Pak se otočil zpátky k Taře, jež si ještě stále míchala polévku. „Povězte mi toho o Líze víc,“ vyzval ji.

„Je to hybridní superpočítač. Naprostý světový unikát.“

„Proč?“

„Je to jediný velký počítač postavený zcela na principu umělé inteligence.“

„A jak na něj Silver přišel?“

Tara upila čaj ze šálku. „Jsou to jen pověsti. Historky. Netuším, do jaké míry jsou pravdivé. Někteří lidé říkají, že měl osamělé a traumatické dětství. Jiní, že byl rozmazlený, nebo že zvládal diferenciální rovnice v osmi letech. Na nahrávkách o tom nikdy nemluvil. Jediné, čím si jsou všichni jistí, je, že už v době, kdy se dostal na univerzitu, dělal průkopnickou práci v oblasti umělé inteligence. Na té nejvyšší úrovni. Promoval prací, která byla zaměřená na počítač, schopný učit sám sebe. Dal mu vědomí, byl schopen počítat stále složitější algoritmy. Nakonec vytvořil počítač schopný učit sám sebe a umožňující řešit daleko složitější problémy, než jakýkoli jiný naprogramovaný počítač. Později, aby mohl financovat další výzkum, prodal výrobní postupy Lízy zařízením, jako jsou Laboratoř na výrobu tryskových motorů nebo Projekt lidského genomu.

A pak dostal ten nápad. Eden s Lízou jako výpočetním jádrem. A zbytek je, jak se říká, historie.“ Lash si dal doušek kávy. „Takže, jak se s Lízou pracuje?“

Nastala odmlka. „My se k jádru nikdy nedostaneme. Lízino centrum je v nástavbě a jediný, kdo k ní má přístup, je Silver. Kdokoli jiný – vědci, laboranti, dokonce i počítačoví programátoři – používají počítačovou síť a Lízinu nehmotnou datovou vrstvu.“

„Lízinu co?“

„Prostor v její paměti, kde simuluje virtuální počítače jako samostatné objekty.“ Tara se odmlčela. Další a další pauzy se vkrádaly do jejího vyprávění. Potom se z ničeho nic zvedla.

„Nezlobte se,“ řekla. „Mohli bychom si o tom promluvit někdy jindy? Musím už běžet.“

A bez jediného dalšího slova se otočila a odešla z jídelny.

20

Když Mauchly vešel kolem čtvrté hodiny do kanceláře, stál Lash před svou tabulí. Přišel tak potichu, že si ho Lash všimnul, až když stál vedle něho.

„Sakra!“ Lash sebou trhnul a upustil fix.

„Promiňte, měl jsem zaklepat.“ Mauchly pohlédl na tabuli. „Rasa, věk, typ, osobnost, zaměstnání, území, oběti. Co to je?“

„Snažím se najít typ toho vraha. Sestavit profil.“

Machly upřel na Lashe svůj klidný pohled. „Pořád ještě nevíme, jestli tu je nějaký vrah.“

„Prošel jsem všechny vaše záznamy. Thorpeovi ani Wilnerovi neměli žádný psychologický problém, žádné klinicky prokázané sklony k sebevraždě. Pátrat tím směrem by byla ztráta času. A slyšel jste, co řekl Lelyveld v zasedačce: nemáme čas.“

„Ale nic nesvědčí ani pro vraždu. Například bezpečnostní kamera Thorpeových. Nezachytila nikoho vejít ani odejít z domu.“

„Mnohem snadnější je zakamuflovat vraždu než sebevraždu. S bezpečnostními kamerami se dá manipulovat. Alarmy se dají přemostit.“

Mauchly se nad tím zamyslel. Potom se znovu zahleděl na poznámky na tabuli. „Jak víte, že je vrahovi kolem třiceti?“

„Nevím. To je výchozí bod u sériových vražd. Musíme někde začít a pak to vybrušovat.“

„A co když má buď skvělou práci, nebo má přístup k penězům?“

„Během týdne zabíjel na východním i západním pobřeží. To není modus operandi nějakého tuláka nebo stopaře, graf jejich vražd je náhodný a nejsou mezi nimi velké vzdálenosti.“

„Aha. A tohle?“ Mauchly ukázal na načmáraná slova TYP: NEZNÁMÝ.

„Tam je problém. Obvykle popíšeme sériové vrahy jako organizované nebo dezorganizované. Organizovaní vrazi ovládají místo činu a oběť. Jsou chytří, společensky přijatelní, sexuálně schopní. Zaměří se na neznámé osoby, skryjí mrtvoly. Dezorganizovaní vrazi naopak své oběti znají, jednají unáhleně a spontánně, během zločinu necítí žádný nebo jen malý stres, nejsou obratní v práci, nechávají oběti na místě činu.“

„Takže?“

„No, jestli někdo Thorpeovy a Wilnerovy zabil, vykazuje znaky jak organizovaného, tak dezorganizovaného vraha. Ale místo činu není v žádném případě zaneřáděné. Takové rozpory jsou velmi vzácné.“

„Jak vzácné?“

„Nikdy jsem se s takovým sériovým vrahem nesetkal.“

Jen jednou, promluvil hlas v jeho hlavě. Rychle ho zahnal někam daleko.

„Kdybychom toho chlápka mohli chytit,“ pokračoval Lash, „mohli bychom to porovnat s trestními rejstříky. Hledat shodu. Nemyslíte, že bychom mezitím měli ohlídat ty čtyři další superpáry?“

„Ze zřejmých důvodů je nemůžeme nechat sledovat. A nemůžeme jim poskytnout odpovídající ochranu, dokud nebudeme přesně vědět, co se děje. Ale ano, už tam přesunujeme týmy.“

„Kde se ti ostatní nacházejí?“

„Po celé zemi. Nejbližší pár, Connellyovi, bydlí na sever od Bostonu. Řeknu Taře, aby vám o nich všech podávala krátké zprávy.“

Lash váhavě přikývl. „Vy si fakt myslíte, že je to ta pravá osoba, která by se mnou měla pracovat?“

„Proč se ptáte?“

„Nejspíš mě nemá ráda. Nebo se zabývá něčím, co ji rozptyluje.“

„Tara prochází těžkým obdobím. Ale je nejlepší, koho máme. Nejenže je hlavní bezpečnostní techničkou, takže má přístup do všech systémů, ale je ojedinělá v tom, že pracovala jak v bezpečnostní, tak i v počítačové sekci podniku.“

„Jestli na to bude stačit…“

Mauchlyho mobil zazvonil a on ho rychle zvednul. „Mauchly.“ Pauza. „Ano, ovšem, pane. Hned.“

Vypnul mobil. „To byl Silver. Chce nás vidět, a to hned.“

21

Setmělo se a zatáhlo, a když se otevřely dveře výtahu, naskytl se Lashovi úplně jiný pohled než předchozího dne. Jen několik panelů z broušeného skla na stropě vrhalo do obrovské místnosti ostrůvky světla. Za okny se tyčila šedá hradba mrakodrapů. Před nimi stála muzejní sbírka výpočetní techniky, obrovských staveb v popředí zamračené oblohy.

Richard Silver stál u řady oken s rukama založenýma za zády. Při cinknutí výtahu se otočil.

„Christophere,“ řekl a podal Lashovi ruku. „Rád tě zase vidím. Něco k pití?“

„Kávu bych si dal.“

„Přinesu ji,“ nabídl Mauchly a odešel ke kávovaru umístěnému v jedné z knihoven.

Silver pokynul Lashovi ke stolu, u kterého seděli den předtím. Noviny a časopisy byly pryč. Silver počkal, až si Lash sedne, potom si přitáhl židli proti němu. Měl na sobě manšestráky a černý kašmírový svetr s povytaženými rukávy.

„Hodně jsem přemýšlel o tom, co jsi mi včera pověděl,“ řekl. „Že ta úmrtí nejsou sebevraždy. Nechtělo se mi tomu věřit. Ale myslím, že jsi měl pravdu.“

„Nevidím žádné jiné řešení.“

„Ne, tak jsem to nemyslel. Myslel jsem to tak, že je do toho nějak zapletený Eden.“ Silver se zadíval stranou, vypadal ustaraně. „Jsem až moc zabraný do svých vlastních projektů, tady v té své věži ze slonoviny. Vždycky mě fascinovala čistá věda víc než věda aplikovaná. Pokusit se postavit stroj, který umí myslet, učit se a samostatně řešit problémy, to byla vždycky moje parketa. A jaké vlastně problémy? To mě zajímalo méně, než samotná schopnost je vyřešit. Osobně zainteresován jsem až od chvíle, kdy vznikla myšlenka Edenu. Konečně úkol, jaký si Líza zasloužila: lidské štěstí. Přesně tak, držel jsem se stranou od každodenní činnosti. A teď vidím, že to byla chyba.“

Silver se odmlčel a znovu se zahleděl na Lashe. „Nevím, proč ti to povídám.“

„Lidé mi říkají, že můj obličej vybízí k důvěrným sdělením.“

Silver se tiše zasmál. „Každopádně jsem se nakonec rozhodl, že pokud jsem byl stranou v minulosti, teď mohu něco udělat.“

„Co to je?“

Mauchly se vrátil s kávou a Silver vstal. „Půjdeš se mnou?“

Zavedl je do vzdáleného rohu, kde se skleněná okna, která tvořila tři stěny místnosti, spojovala s knihovnami, které tvořily čtvrtou. Zde byla patrně Silverova sbírka hudebních počítačů: Combo Farfisa, stavebnicový syntetizér Moog, propojky a nízkopásmové filtry.

Silver se k němu otočil. „Řekl jsi, že vrah je nejspíš uchazeč, kterého Eden odmítl.“

„To vychází z profilu. Možná schizofrenická osobnost, která nesnese odmítnutí. Je tu taky malá šance, že vrah odstoupil z programu po přijetí. Nebo byl jeden z klientů nespárovaný během vašich pěti cyklů.“

Silver přikývnul. „Instruoval jsem Lízu, aby analyzovala všechny údaje uchazečů a hledala anomálie.“

„Anomálie?“

„Tohle je trochu těžké vysvětlit. Představ si, že vytvoříme trojrozměrnou virtuální figurínu a potom ji vybavíme údaji uchazeče. Údaje komprimujeme a porovnáme. Je to skoro jako párování avatarů, které dělá Lízá každý den, jenomže naopak. Víš, naši uchazeči už byli psychologicky posouzeni, všichni by měli být v úzce ohraničených normách. Já jsem hledal uchazeče, jejichž chování a osobnost leží za hranicemi těchto norem.“

„Devianti.“

„Ano,“ Silver vypadal znepokojeně. „Nebo lidé, jejichž vzorce chování nebyly v souladu s hodnocením.“

„Jak se ti to tak rychle povedlo?“

„Mně vlastně ne. Seznámil jsem Lízu s povahou problému a ona sama vypracovala metodiku.“

„Za použití údajů z testování uchazečů?“

„Nejen to. Líza použila také údaje zanechané odmítnutými uchazeči a těmi, kteří dobrovolně odstoupili během měsíců nebo let od jejich původní žádosti.“

Lashe to šokovalo. „Tím myslíš údaje shromážděné v době, když už nebyli potenciálními klienty? Jak je něco takového možné?“

„Nazývá se to monitoring činnosti. Provozují ho mnohé velké korporace. Vláda taky. My jsme prostě pár let před všemi ostatními. Mauchly ti už asi ukázal základní použití systému.“ Silver si uhladil svetr na prsou. „Každopádně Líza označila tři jména.“

„Označila? Jako že už…?“

Silver přikývnul.

„Ale muselo tam být ohromné množství údajů…“

„Přibližně půl milionu petabytů. Nadupanému počítači by analýza trvala rok. Líza to měla za pár hodin.“ A mávnul směrem k něčemu u zdi.

„To je ono?“ řekl Lash nevěřícně. „To je Líza?“

„Co jsi čekal?“

„Tohle jsem nečekal.“

„Líza sama, nebo její počítačové zařízení, zabírá poschodí přímo pod námi. Ale proč dělat rozhraní složitější, než je nutné? Byl bys překvapen, kolik toho jen s tímhle dokážu.“

Lash si uvědomil, jaký počítačový výkon Líza právě předvedla. „Ne, nebyl.“

Silver zaváhal. „Christophere, zmínil ses o jiné možnosti. Že vrahem je někdo z našeho vlastního personálu. Tak jsem instruoval Lízu, aby se poohlédla po čemkoliv neobvyklém uvnitř.“ Jeho obličej se stáhnul, jakoby fyzickou bolestí. „Označila jedno jméno.“

Silver se otočil k malému stolku, zvedl dva složené listy papíru a vtiskl je Lashovi do ruky.

„Hodně štěstí – jestli je to vhodné říci.“

Lash přikývl a otočil se k odchodu.

„Christophere? Ještě jedna věc.“

Lash se ohlédl.

„Vím, že chápeš, proč jsem tomu dal u Lízy nejvyšší prioritu.“

„Vím. A děkuji.“

Nechal Mauchlyho, aby ho doprovodil k výtahu, a uvažoval o tom, co Silver řekl na závěr. Totéž mu také běželo hlavou. Thorpeovi zemřeli v pátek, před jedenácti dny. Wilnerovi zemřeli následující pátek. Sérioví vrazi mají rádi důslednost a šablonu.

Měli tři dny.

22

„Čtyři jména,“ povzdechl si Mauchly. Zíral na stůl v Lashově kanceláři. Ležely na něm dva listy papíru, které poskytl Silver. Byly stále přeložené.

„Napadá tě, proč Líza označila právě tyhle čtyři?“ zeptala se Tara přes stůl.

Mauchly zvedl papír, na kterém bylo vytištěno jediné jméno. „Gary Handerling. To mi nic neříká.“

„To je jeden z filtrařů,“ odpověděla Tara.

„Z koho že?“ zeptal se Lash.

„Filtraři mají na starost uchovávání a bezpečnost dat.“

Mauchly na ni pohlédl. „Už jsi zahájila jeho interní prověřování?“

„Mělo by být hotové během dvanácti hodin.“

„Nejvyšší stupeň utajení?“

„Jasně.“

„Takže já se teda vrhnu na ty tři klienty.“ Mauchly si vzal druhý papír. „Požádám Rumsona ze Selektivního shromažďování dat, aby zpracoval kompletní studie.“

„Co mu řekneš?“ zeptala se Tara.

„Že provádíme nějaké náhodné modelování na pár vykopávkách. Prostě další testování systému.“

Vykopávky, pomyslel si Lash. Tak říkal Eden vyřazeným kandidátům. To ze mne asi taky dělá vykopávku.

„Doktore Lashi, výsledky bychom měli mít zítra dopoledne. Setkáme se pak a porovnáme je s vaším profilem.“ Mauchly se podíval na hodinky. „Je skoro pět. Vy dva byste měli jít domů. Taro, mohla bys prosím provést doktora Lashe kontrolním bodem, dej pozor, ať se cestou ven neztratí.“

Než vyšli otáčecími dveřmi na ulici, bylo čtvrt na šest. Lash se zastavil u vodotrysku, aby si zapnul kabát. Hluk Manhattanu, téměř zapomenutý v tichých prostorách mrakodrapu Edenu, se pomstychtivě připomenul.

„Nepochopím, jak si na tohle někdo může zvyknout,“ podotkl Lash. „Myslím procházet tímhle kontrolním bodem.“

„Člověk si zvykne na všechno,“ odvětila Tara a přehodila si tašku přes rameno. „Uvidíme se zítra.“

„Počkejte chvilku!“ Lash popoběhl, aby ji dohnal. „Kam jdete?“

„Na hlavní nádraží. Bydlím v New Rochelle.“

„Skutečně? Já bydlím ve Westportu. Svezu vás.“

„To je dobré, díky.“

„Tak mi dovolte, abych vás pozval na skleničku, než půjdete domů.“

Tara se zastavila a podívala se na něj. „Proč?“

„Proč ne? To spolupracovníci někdy dělají. Tedy v civilizovaných zemích.“

Tara zaváhala.

„Přece mi nedáte košem.“

Přikývla. „Tak jo. Ale pojďme k Sebastianovi. Chci jet nejpozději v 18:02.“

U Sebastiana byla v horním podlaží hlavního nádraží s výhledem na hlavní odjezdovou halu skupinka stolků s bílými ubrusy. Jeskyni podobný prostor byl v minulých letech kompletně zrekonstruován a byl hezčí, než si ho Lash pamatoval. Stěny krémové barvy přecházely v žebrovou klenbu na stropě, kterou tvořily zelené oblouky vyplněné lesklou mozaikou. Hlasy obrovského množství cestujících, skřehotání tlampačů, vyvolávajících odjezdy a příjezdy, to vše se mísilo do překvapivě příjemné zvukové kulisy.

Dvojici uvedli k malému stolku posazenému těsně u zábradlí. Po chvíli přispěchal číšník. „Co vám mohu přinést?“ zeptal se.

„Já si dám martini Bombay, velmi suché, míchané,“ objednala si Tara.

„Vodku Gibbon, prosím.“ Lash pozoroval číšníka, jak se proplétá mezi stoly, potom se obrátil k Taře. „Díky.“

„Za co?“

„Ze jste si neobjednala nějaké to martini du jour. Tuhle jsem obědval s někým, kdo si objednal jablečné martini. Jablečné. Takový hnus.“

Tara pokrčila rameny. „No já nevím.“

Lash se podíval přes zábradlí na cestující. Tara mlčela, mačkala koktejlový ubrousek mezi prsty jedné ruky. Otočil se zpátky k ní. Matné světlo ze strany osvítilo jemnou vlnu jejích kaštanových vlasů. Její oči, rámované skvělými vysokými lícními kostmi, vypadaly vážné.

„Chcete mi říci, co se děje?“ zeptal se jí.

„Co se děje s čím?“

„S vámi.“

Omotala si ubrousek kolem jednoho prstu, velmi pevně. „Souhlasila jsem se skleničkou, ne s psychiatrickým sezením.“

„Nejsem psychiatr. Jenom chlápek, který chce udělat svou práci, s vaší pomocí. A vy z toho nevypadáte moc nadšená.“

Na moment se na něho zahleděla, pak svou pozornost opět obrátila k ubrousku.

„Zdáte se roztržitá, bez zájmu. To pro náš pracovní vztah nevěstí nic dobrého.“

„Náš dočasný pracovní vztah.“

„Přesně. A čím lépe budeme spolupracovat, tím dočasnější bude.“

Upustila ubrousek na stůl. „Mýlíte se. Nejsem bez zájmu. Jen jsem teď měla pár těžkých dní.“

„Tak proč mi o tom něco neřeknete?“

Tara si povzdechla, pohledem bloudila po velkolepém stropě.

„Pozval jsem vás. Je to to nejmenší, co můžete udělat.“

Přinesli jim pití, tak je chvilku tiše upíjeli.

„No tak dobře,“ řekla Tara. „Nejspíš není důvod, proč byste to neměl vědět.“ Znovu se trochu napila. „Dozvěděla jsem se o tom teprve včera, když mi Mauchly zavolal, že budu prostřednicí po dobu vaší práce u nás. Tehdy mi řekl o tom problému.“

Lash tiše poslouchal.

„Stalo se to, že právě tuhle sobotu jsem dostala avízo od Edenu.“

„Avízo?“

„Tak říkáme oznámení, že vám našli partnera.“

„Partnera? To znamená, že vy…“ Odmlčel se.

„Jo. Byla jsem uchazečka.“

Lash na ni udiveně zíral. „Myslel jsem, že zaměstnanci Edenu nesmějí být uchazeči.“

„Takové pravidlo tu vždycky bylo. Ale před pár měsíci zahájili pilotní program postupně začleňující i zaměstnance. Výběr probíhal ze souboru zaměstnanců Edenu, ne z celého souboru, kritériem byly zásluhy a odsloužená léta.“

Lash upil ze svého drinku. „Nejsem si jist, že chápu, proč bylo takové pravidlo zapotřebí.“

„Doporučili to psychiatři z personálního. Říkali tomu ‚efekt čaroděje ze země Oz‘.“

„Něco jako nevšímejte si muže za oponou?“

„Přesně. Mysleli, že zaměstnanci by nebyli vhodnými kandidáty. Víte, my toho víme moc o tom, co se děje; jak to všechno probíhá v zákulisí. Mysleli si, že bychom byli cyničtí.“ Potom se k němu naklonila s takovou vášní v obličeji, kterou u ní ještě neviděl. „Netušíte, jaké to je, den co den. Dávat lidi dohromady. Sedět ve tmě za zrcadlovým sklem, pozorovat dvojice na třídních srazech, jak všem vykládají, jaké je to teď úžasné. Jak jim Eden změnil život, naplnil jejich život. Teda, když už někoho máte a jste šťastný, snad to dokážete strávit. Ale když nemáte…“ Nechala větu viset ve vzduchu nedokončenou.

„Máte pravdu,“ řekl Lash. „Nemám ani potuchy, jaké to je.“

„Nosila jsem u sebe ten dopis celý víkend. Četla jsem ho snad stokrát. Tím partnerem je Matt Bolan z naší biochemické sekce. Nikdy jsem se s ním nesetkala, ale to jméno jsem slyšela. Zamluvil pro nás na tenhle pátek stůl na večeři. To místo se jmenuje One If By Land, Two If By Sea.“

„To je ve Village. Je to tam nádherné.“

„Zvlášť v téhle roční době.“ Tařin výraz se na chvíli rozjasnil. Pak opět zesmutněla. „A pak včera hned ráno mi zavolá Mauchly. Řekne mi o superpárech, o těch dvojitých sebevraždách. Jestli bych byla tak laskavá a postarala se o vás.“

„No a?“

„A těsně před tím, než jsem vás potkala, jsem poslala e-mail na Výbor pro žádosti a stáhla své jméno ze seznamu.“

„Cože?“

Tařiny oči se zablýskly zlobou. „Copak jsem v tom mohla pokračovat, když vím, co vím? A co víc, co nevím?“

„Co to říkáte? Že výběrové řízení je podvod?“

„Já nevím, co říkám!“ vykřikla. Zklamání jí vneslo do hlasu hořkost. „Vy to nechápete? To řízení nemůže být podvod, dělám s tím každý den. Vidím, jaké to znovu a znovu dělá zázraky. Ale co se teda stalo těm dvěma párům?“

Jak rychle divoká emoce přišla, tak rychle se ztratila. Tara se stáhla. „Stejně, jak bych v tom teď mohla pokračovat? Eden je především o celoživotní odpovědnosti ve vztahu. Jak můžu začít takový vztah s tajemstvím, které nikdy nesmím prozradit?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu. Tara zvedla skleničku.

„Tak tady to máte,“ řekla a smutně se zasmála. „Mám hodně o čem přemýšlet. Už jste spokojený?“

„Spokojený se rozhodně necítím.“

„Tak už prostě o tom nikdy nezačínejte. Já budu v pohodě.“

Znovu se objevil číšník. „Ještě jednu?“

„Já už ne,“ odpověděl Lash. Dávat si ten koktejl byla asi chyba. Byl tak unavený, že patrně usne za volantem, než dojede domů.

„Já taky ne,“ přidala se Tara. „Musím chytit vlak.“

„Tak jen účet, prosím,“ požádal Lash číšníka.

Tara sledovala muže, jak se vrací k baru, potom se podívala na Lashe. „Dobře. Teď jste na řadě vy. Slyšela jsem, jak jste říkal doktoru Silverovi, že se specializujete na kognitivní a behaviorální psychologii.“

„To jste byla také poprvé v jeho apartmá. Ještě jste mi neřekla, co si o tom místě myslíte.“

„Teď mluvíme o vás, ne o mně.“

„Jak si přejete.“ Číšník se vrátil s účtem. Lash zatápal po peněžence a vložil do kožených desek kreditní kartu. „Kognitivní a behaviorální psychologie, to je správně.“

Tara počkala, dokud číšník neposbíral účet. „Asi jsem si schrupla, když jsme probírali psychiatrické specializace. Co to znamená?“

„Znamená to, že se nezaměřuji na neuvědomělé konflikty, na to, zda někoho maminka ve dvou letech dost objímala. Zaměřuji se na to, jak osoba přemýšlí, jaký je její soubor pravidel.“

„Soubor pravidel?“

„Každý žije podle souboru vnitřních pravidel, ať již vědomě, nebo nevědomě. Když dobře pochopíte ta pravidla, můžete pochopit a předvídat chování té osoby.“

„Předvídat. Domnívám se, že to jste dělal pro FBI.“

Lash dopil skleničku. „Něco takového.“

„A jestli se tohle – jestli se ukáže, že je to práce vraha, budete schopen předvídat, co udělá příště?“

„Doufejme. Ale profil je neobyčejně rozporuplný. Možná to ani nebude nutné. To se dozvíme zítra ráno.“ Jak mluvil, Lash si uvědomil, že mu u lokte stojí číšník.

„Ano?“ obrátil se na něj Lash.

„Je mi líto, pane,“ odpověděl číšník, „ale tahle karta byla odmítnuta.“

„Cože? Zkuste ji ještě jednou, prosím.“

„Už jsem ji projel dvakrát, pane.“

„To je nemožné, právě minulý týden jsem tam poslal šek…“ Lash otevřel peněženku. Jeho obavy byly oprávněné, měl s sebou jen tu jednu kartu. Zatřásl kapsou a našel dva dolary. Byl jsem rozespalý a zapomněl jsem zajít k bankomatu, pomyslel si.

Schoval peněženku a bezmocně se zadíval na Taru. „Mohla byste to zaplatit?“ zeptal se.

Podívala se na něj.

„Zítra vám to vrátím.“

A potom se náhle její prázdný výraz rozjasnil úsměvem. „Nechte to být,“ řekla a hodila na stůl dvacku. „Stojí za to spatřit, jak vám mizí z tváře ten samolibý psychoanalyzující výraz.“ A pak se zasmála. Krátce, ale dost hlasitě, aby se k ní otočila polovina hostů u Sebastiana.

23

Než se Lash ve středu ráno protlačil halou Edenu, prokličkoval důkladným bezpečnostním systémem a vyjel do šestnáctého patra, bylo skoro půl desáté. Prošel světle fialovou chodbou, minul svou potemnělou kancelář a vydal se přímo do bufetu.

„Obří espreso, že jo?“ zeptala se Marguerita, žena za přepážkou, která očividně věděla, co kdo potřebuje, dříve než to věděl on sám.

„Marguerito, vaše espreso je nejlepší v okruhu tří států. Celou cestu se mi o něm zdálo.“

„Drahoušku, vzít tu dávku kofeinu, kterou polykáte, stačilo by vám přidělat pneumatiky a už nepotřebujete auto.“

Lash si loknul, a loknul si ještě jednou. Horká tekutina mu zahřála unavené končetiny a nastartovala srdce. Usmál se na Margueritu a vydal se chodbou zpátky ke své kanceláři.

Pomalu se probouzel, cítil letargii, která neměla s únavou nic společného. Zdálo se, že zoufalá naléhavost jejich pátrání na něj měla kupodivu spíše tlumící účinek. Veškerá jeho praxe mu říkala, že takhle by neměl k případu přistupovat. Neměl by sedět v kanceláři a zkoumat záznamy z počítače. Jistě, hodně pomáhaly při klasifikování a profilování. Ale když jdete po podezřelém z vraždy, který může znovu udeřit, chodíte po městě, sledujete stopy, mluvíte s rodinou a se svědky. Sedět v mrakodrapu daleko od mrtvých těl a místa činu a shromažďovat údaje se zdálo šílené.

Ale přesto vynikající schopnost Edenu shromažďovat údaje bylo všechno, co měli. Když se dostal do své kanceláře, viděl Lash skleněnou výplní ve dveřích, že celá jedna zeď je zarovnaná hromadami schránek s důkazy. Sotva stihnul vejít a postavit hrnek na stůl, a již vstupoval Mauchly s Tarou Stapletonovou po boku.

„Á, tak jste tady, doktore Lashi,“ začal Mauchly. „Jak vidíte, vyhledávání skončilo dříve, než se čekalo.“

Tara se na Lashe usmála. Zatímco přecházela k počítači a skenovala svůj náramek, Mauchly zavřel dveře a stáhnul žaluzie. „Začneme těmi třemi vykopávkami.“

„Co když nenajdeme vraha?“

„Potom se podíváme na toho zaměstnance Edenu, Handerlinga. I když se to zdá dost nepravděpodobné.“

„Když myslíte.“ Lash uměl dost dobře odhadnout lidi, ale Mauchly pro něj zůstával záhadou. Vypadal jako bezbarvá osoba nezatížená náladami, natož emocemi.

„Pojďme začít,“ navrhla Tara. Poprvé vypadala energicky a netrpělivě. Vyhlídky, které ho přiváděly do letargie, jí zřejmě dodávaly energii.

Sesedli se kolem stolu. Lash upíjel kávu, zatímco Mauchly rozlomil pečeť na první ze tří složek a vysypal obsah na stůl.

„Grant Atchinson,“ přečetl Mauchly z horního listu. „Podal žádost 21. července 2003. Věk dvacet tři, muž, běloch, vystudoval Rutgers s bakalářským titulem z ekonomie, bydliště Auburnská ulice 3143, Perth Amboy, New Persey.“

„Tam bydlí sám, nebo s rodiči?“ zeptal se Lash.

Tara zvedla několik papírů a listovala jimi. „S rodiči.“

„Zatím to jde.“

„Zaměstnaný v barvírně v Lindenu.“ Mauchly obrátil stránku. „Prošel naším úvodním sítem, v srpnu přišel na pohovor. Byl vyřazen vrchním evaluátorem – doktorem Alictem.“

Lash čekal, až Mauchly vzhlédne. Ale ten si stále prohlížel papíry.

„Důvod?“

„Zaprvé spousta nepravdivých odpovědí v testech. Stupeň validity byl značně pod normálem.“ Mauchly četl z papíru. „Obtíže s ovládáním impulzivního chování, emocionální neklid, anhedonie. A tak to pokračuje dál.“

„Byl v Arizoně ten týden, co zemřeli Thorpeovi,“ dodala Tara.

„Jak to víš?“ zeptal se Lash.

„Asi půl tuctu důkazů. Lidé si zamluví letenku na internetu, dostanou se do databáze aerolinek. Zaplatí ji kreditkou, dostanou se do databáze kreditních karet. Ve Phoenixu si najmou auto, dostanou se do databáze půjčoven aut.“ Pokrčila rameny, jako by to věděl každý.

„Ano, ale je tu problém.“ Mauchly si prohlížel poslední list zprávy. „Jsou tu zprávy o nedávných lékařských vyšetřeních. Vzorky krve posílané do Enzymatiku na testy. Je tu taky pohyb na síti zdravotního pojištění.“ Obrátil se na Taru. „Mohla by ses na to mrknout blíž?“

„Jasná zpráva.“ Tara přešla k počítači za Lashovým stolem a začala psát na klávesnici. „Ten chlápek byl před dvěma a půl týdny hospitalizován v Middlesexské okresní nemocnici. Ledvinové problémy. Museli mu vzít ledvinu.“

„Délka pobytu?“

Další psaní na klávesnici. „Ještě je tam. Komplikace po operaci.“ Lash poslouchal tuto konverzaci a stále tomu nemohl uvěřit. „Tak to byl pan Atkinson.“ Mauchly shrábnul papíry, vrátil je do obálky, položil ji stranou a zlomil pečeť na další. „Jméno druhé vykopávky je Katherine Barrowová. Žádost podala 20. prosince 2003. Věk čtyřicet šest, žena, běloška, středoškolské vzdělání, bydlí v Yorku v Pensylvánii. Uvedené náboženství: druidka. Vlastní obchod s názvem Ženské kouzlo v hrabství Lancaster. Zřejmě prodává svíčky, vonné tyčinky a rostlinné esence.“

„Jak zní její hodnocení?“ zeptala se Tara, když se vrátila ke stolu. „K tomu se nedostala. Po podání žádosti tam byl incident s ochrankou. Otálela v hale, pokusila se navázat kontakt s několika uchazeči mužského pohlaví. Ochranka proti ní zakročila a ona se chovala vzpurně.“

„No toto,“ komentovala Tara.

Mauchly prolistoval zprávu. „Stvrzenky z kreditních karet a záznamy hotelů ji spojují se Sedonou v Arizoně v době, kdy byli zabiti Thorpeovi. Účastnila se semináře o krystalech.“ Odložil složku a pohlédl na Lashe. „Jak obvyklé jsou sériové vražedkyně?“

„Obvyklejší, než si lidé myslí. Dorothea Punteová zabila koncem osmdesátých let dokonce devět nájemníků svého penzionu. Mary Ann Cottonová za sebou nechala řadu mrtvých manželů a dětí. Ve více než devadesáti procentech jsou bílé. Často pracují ve zdravotnických službách. Černé vdovy v tichosti zabíjejí v rozmezí desítek let. Věk čtyřicet šest by zapadal do profilu. Má nějakou rodinu?“

Mauchly se podíval do hromádky papírů. „Ne.“

„Hledáme známky samotářského života, trestní záznamy, možné týrání jako manželky nebo tvrdou výchovu v dětství.“

„Nikdy nebyla vdaná,“ pokračoval Mauchly. „Obchod vede sama – v databázi pracovního úřadu nevidím žádné záznamy o zaměstnancích. Žádný záznam v rejstříku.“

Lash, který pouze přihlížel, mohl jen kroutit hlavou. Už na vlastní oči viděl tu neuvěřitelnou spoustu údajů, které Eden shromáždil o svých klientech. A přesto ho tahle možnost nahlížet tak hluboko do života někoho, kdo byl před lety briskně odmítnut, dost znepokojovala.

„Vypadá to, že máme další šanci,“ oznámila Tara. „Možná tam není žádný trestní záznam, ale je tu lékařská zpráva o zneužití návykových látek. V minulých šesti měsících byla přijata a propuštěna z detoxu.“ Zvedla několik volných listů a vrátila se k počítači. „Barrowová se přihlásila na rehabilitační kliniku poblíž New Hope v sobotu časně ráno.“

„Wilnerovi zemřeli v pátek večer,“ řekl Mauchly. „York je jen dvě hodiny autem od Larchmontu.“

Tara opět něco naťukala na klávesnici. „Při nástupu bylo zjištěno, že má v krvi téměř toxickou hladinu fentanylu. Lékař na příjmu udává, že se zhroutila v návštěvní místnosti kliniky a několik hodin prospala.“

„Nikdo nemůže spáchat dvě vraždy s krví plnou fentanylu,“ řekl Lash.

Tara si povzdechla.

Všichni na chvíli zmlkli. Potom Mauchly odložil papíry a otevřel třetí a poslední složku.

„James Albert Groesch,“ začal. „Věk třicet jedna, muž, běloch, bez vyznání, po dvou letech nechal odborné školy. Bydliště Massapequa, New York. Zaměstnanec pošt. Prošel úvodním prověřováním. Vrátil se na pohovor, odmítnut starším hodnotitelem.“

„Důvod?“ zeptal se Lash.

„Znepokojující výsledky testů. Jeho osobnost vykazovala poruchy společenského chování, nerozhodnost v blízkých vztazích, možnou sexuální nepřizpůsobivost, počáteční misogynské tendence.“

„Misogyn? Co by takovému člověku mohl Eden nabídnout?“

„To mi řekněte vy, doktore Lashi. Ne všichni k nám přijdou ze zdravých pohnutek. To je jedna z věcí, které odhalí naše pohovory.“ Mauchly prošel zprávu. „Hodnotitel uvádí, že když se dozvěděl, že je odmítnut, začal Groesch vyhrožovat. Vztekle se vyjádřil o Edenu, tady to je – ‚blbá dokonalost‘, ‚umělé štěstí‘. Tvrdil, že je to všechno komplot vlády, která najímá ženy, aby špehovaly muže, infiltrovaly jejich domácnosti. Byla povolána ochranka a se zaměstnancem, který prověřoval Groeschův úvodní test, bylo zavedeno disciplinární řízení.“

„Groesch před smrtí Thorpeových cestoval kolem Grand Canyonu,“ řekla Tara, která si prohlížela přehled. „Strávil dvě noci na ranči Phantom. Letěl z Flagstaffu do Phoenixu, potom zpátky na La Guardiu, den potom, kdy byla objevena těla.“

Takže všichni tři byli v době vražd ve Flagstaffu nebo okolí, pomyslel si Lash. To byl bezpochyby jeden z filtrů, který použila Lízá při sestavování seznamu.

„Je tu ještě něco jiného,“ řekla Tara. „Groeschův pohovor se konal 2. srpna 2002.“

„Takže?“ zeptal se Lash.

„Tehdy se konal také pohovor Karen Wilnerové.“

V místnosti zavládlo mrazivé ticho.

„Porucha sociálního chování,“ zamumlal Lash. „Sexuální nepřizpůsobivost.“

Otočil se na Mauchlyho. „Je tam ještě něco? Něco, co by říkalo, že to nemůže být náš hoch?“

Mauchly se znovu zadíval do zprávy. Rychle ji prošel, pak ji podal Taře. Obracela stránky a kroutila hlavou.

Lashem proběhla krátká, ale elektrizující vlna. Únava, kterou předtím cítil, byla pryč. Mezi papíry ležela Groeschova barevná fotografie a on ji zvedl. Zíral z ní na něj hřmotný muž s nakrátko ostříhanými blond vlasy a mohutnými oficírskými kníry.

„Pojďte vybalit krumpáče a sekery,“ navrhla Tara. „Je čas pohrabat se v datech.“

Mauchly beze slova vstal a přešel k protější zdi, kde byly narovnané schránky s důkazy. Tři z nich přinesl ke stolu a jednu rozpečetil. Uvnitř zahlédl Lash výpisy z kreditních karet, telefonní záznamy, přepisy něčeho, co vypadalo jako internetové adresy.

„Taro, spojila by ses se skupinou CCTV a zkoordinovala naši práci s nimi?“ zeptal se Mauchly. „Ať zahájí vyhledávací algoritmy pro Massapequa, Larchmont a Flagstaff. A podívej se, kdo je dnes spojka na satelitu. Ať pro jistotu opráší archivy.“

„Jasnačka.“ Tara vstala a zvedla telefon.

Mauchly se natáhl do otevřené schránky, vyndal dvě obří kupy papírů a začal jimi listovat. „Vypadá to, že pan Groesch během dvou týdnů před těmi čtyřmi vraždami mnohokrát volal své matce. Budeme muset přesně určit hovory, které uskutečnil během dotyčných dvou dnů – to by mohlo být poučné. Hmm. Taky během posledních pár měsíců vstoupil do několika primitivních internetových seznamovacích skupin. Zdá se, že v každé z nich vyplnil formuláře odlišným způsobem, lhal o svém věku, bydlišti, zájmech. Také nedávno zřejmě navštívil některé poněkud neobvyklé stránky; jednu, která popisuje, jak vyrábět jedy, další, která se specializuje na názorné fotografie vražd a sebevražd.“ Vzhlédl. „Zapadá to do vašeho profilu, doktore Lashi?“

Bylo ohromující, jaké detaily byl Eden zdánlivě bez námahy schopen získat z éteru. „Jak to všechno děláte?“ zeptal se Lash.

Mauchly se na něj znovu zadíval. „Co všechno?“

„Jak shromažďujete všechny ty informace. Tihle lidé se přece ani nestali vašimi klienty.“

Mauchlyho rty se krátce prodloužily v něco, co se skoro podobalo úsměvu. „Doktore Lashi, spojit dva lidi v perfektním svazku tvoří jen polovinu naší práce. Tu druhou tvoří, řekněme, informační připravenost. Bez ní bychom nikdy nemohli dělat tu první.“

„Chápu. Ale nic podobného jsem nikdy neviděl, ani u Federálů. Skoro jako byste uměli rekonstruovat něčí celý život.“

„Lidé si myslí, že jejich každodenní činnost je neviditelná,“ řekla Tara. „To není pravda. Pokaždé, když surfujete na síti, cookies zanechají stopu, kde jste byli a kam jste klikali vaší myší. Každý e-mail, který pošlete, projde tuctem serverů, než dosáhne místa určení. Strávíte den v jakémkoli velkém městě a vaše podoba je zachycena stovkami kamer uzavřených televizních systémů. Jediné, co chybí, je dost masivní infrastruktura, která by to všechno shromažďovala. A tam do toho vstupujeme my. Sdílíme své informace s komerčními správci databází, vybranými vládními agenturami, poskytovateli připojení k internetu, distributory nevyžádané pošty a…“

„Nevyžádané pošty?“ ohromeně se zeptal Lash.

„Skupiny nevyžádané pošty mají některé nejmodernější algoritmy. Není to jen necíleně rozesílaná hromada, jak si lidé myslí. Totéž platí pro telemarketing. Takže, všechny ty údaje o vás jsou shromážděny a uschovány. Uschovány navždy. Naším problémem není shromáždit dost údajů. Většinou jich shromáždíme příliš mnoho.“

„To je jako ve Velkém bratrovi.“

„Možná to tak vypadá,“ řekl Mauchly. „Ale s naší pomocí najdou stovky tisíc klientů životní štěstí. A teď také možná zastavíme vraha.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a Tara vstala od klávesnice, aby je otevřela. Chlapík v bílém plášti jí podal světlehnědé desky. Tara mu poděkovala, zavřela dveře a desky otevřela. Asi minutu prohlížela obsah.

„Do prčic,“ zamumlala polohlasem.

„Co to je?“ zeptal se Mauchly.

Beze slova mu desky podala. Mauchly je chvilku zkoumal. Potom se obrátil k Lashovi.

„Náš tým provedl digitální rozpoznávání tváří v našem archivu sledování osob. Už jsme věděli, že se Groesch pohyboval v okolí Flagstaffu, když zemřeli Thorpeovi, takže Tara omezila pátrání na jeho pohyb v noci, kdy zemřeli Wilnerovi. Pátrání vybralo tyhle snímky.“

Podal Lashovi několik fotografií. „Tady je u bankomatu v 15:12. Tady projíždí křižovatkou v 16:05. Tady si kupuje cigarety v obchodu s lihovinami v 16:49. A tady si zase kupuje džíny v 17:45.“

Lash si prohlédl fotografie. Byly to lesklé snímky osm krát deset, podobné fotografiím, které vídal na operačním středisku FBI. Rozlišení bylo pozoruhodně dobré a nebylo pochyb, že světlovlasý muž s oficírskými kníry je jedině James Groesch.

Se vzrůstajícím vzrušením snímky vrátil. „Pokračujte.“

Mauchly ukázal na nálepku na deskách: MASSAPEQUA, VNITŘNÍ OKRUH, 24. 9. 04.

Jak rychle vzrušení přišlo, tak rychle opadlo. „Takže byl v Massapequa, když Wilnerovi vykrváceli v Larchmontu,“ konstatoval Lash.

Mauchly přikývl.

Lash si bolestivě povzdechl. Mrknul na hodiny. Bylo půl jedenácté.

„A co teď?“ zeptal se.

Ale odpověď vlastně už znal. Došlo na posledního možného podezřelého. Garyho Handerlinga. Uvnitř Edenu.

24

„Očistit Handerlinga by nemělo trvat dlouho,“ řekl Mauchly. „U budoucích zaměstnanců jsou kádrové prověrky a psychologické testy ještě důkladnější než u klientů. Jsem trochu překvapený, že ho Líza vůbec označila.“ Pocit zklamání v místnosti se téměř dal krájet.

„Jaká je procedura?“ zajímal se Lash. Usrknul espresa, zjistil, že je studené, ale stejně ho dopil.

„V každé kanceláři i v každé kóji máme pasivní sledovací zařízení. Záznamníky stisknutých kláves a tak. Není to žádné tajemství, je to spíš preventivní opatření.“ Mauchly otevřel odlišnou složku – tenkou papírovou obálku, která obsahovala jen několik papírů. „Gary Joseph Handerling. Třiatřicetiletý. Původně zaměstnán jako technik zpracování dat v bance v Poughkeepsie. V současnosti bydlí v Yonkers. Rozvedený, bezdětný. Jeho prověrka nic neodhalila, jen pár návštěv u středoškolského studijního poradce, když se rozešel se svou první dívkou.“

Tara se zasmála.

„Prošel psychologickými testy se zanedbatelnými odchylkami. Měl hodně bodů za schopnost vést lidi a chopit se příležitosti. V červnu 2001 byl přijat do Edenu na rotační praxi. Pracoval šest měsíců v Obsluze systémů. V lednu 2002 přeložen do Shromažďování údajů. Praxi ukončil v srpnu přechodem do Filtrování údajů. Ve všech výročních hodnoceních pracovní činnosti dostal dobré známky. Vyniká vysokou motivovaností a zájmem dozvědět se o společnosti co nejvíce.“

Pitomej skautík, pomyslel si Lash.

„Loni v únoru se stal vedoucím své filtrovací skupiny. Přicházel by v úvahu na povýšení mimo Filtrování údajů, ale zdá se, že je šťastný tam, kde je.“ Mauchly zvedl pohled na Lashe. „Hodí se do některého z vašich profilů?“ Jeho hlas byl trochu podbarvený ironií.

Lash se cítil poražený. „Ani ne. Někteří sociopati se umějí velmi dobře přetvařovat. Třeba Ted Bundy. Věk, rasa i rodinný stav toho chlápka padnou na organizovaného sériového vraha, ale jeho stálé zaměstnání mluví proti. Na těchhle úmrtích není ale nic standardní.“ Na chvilku se zamyslel. „Má v pořádku platby za auto a kreditní karty? Organizovaní sérioví vrazi jsou až posedlí tím, aby se s platbami neopozdili a neupozorňovali na sebe.“

Mauchly se opět zahloubal do zprávy. „Taro, můžeš to prověřit u úvěrových agentur a zkontrolovat pojištění motorových vozidel?“

„Jasně. Jaké má číslo sociálního pojištění?“

„200-66-2984.“

„Chvilinku.“ Tara ťukala do kláves. „Všechno ťip-ťop. Za posledních osmnáct měsíců žádné zpoždění. Kreditky i auto.“

Mauchly pokýval hlavou.

„Taky je slušný řidič. Ztratil jen dva body.“

„Jak o ně přišel?“ zeptal se Lash, spíš ze zvyku, než že by ho to nějak zajímalo.

„Asi pokuta za rychlost. Zkontroluju to na pokutách.“

„Jo,“ zvolala Tara po chvilce. „Překročení rychlosti v obci. Docela nedávno: 24. září.“

„24. září,“ zopakoval Lash. „To byl den…“

Ale Tara ho přerušila. „Bylo to v Larchmontu.“

Larchmont.

„To byl den, kdy zemřeli Wilnerovi,“ dokončil Lash.

Kancelář ztichla a ti tři si vyměnili pohledy. Ticho přerušil Mauchly.

„Taro,“ řekl velmi tiše. „Můžeš tenhle počítač zabezpečit? Nechci, aby nám někdo koukal přes rameno.“

Tara se otočila ke klávesnici a naťukala sérii příkazů. „Hotovo.“

„Začneme se záznamy z jeho kreditek,“ navrhl Mauchly. „Uvidíme, jestli byl minulý měsíc na nějakém zajímavém místě.“ Stále mluvil pomalu, téměř ospale.

„Teď jsem se spojila s Instifaxem.“ Ještě něco napsala. „Byl to čilý chlapeček. Spousta účtů z restaurací, většina z centra a jižní části Westchesteru. Tohle je divné: taky pár účtů z motelů. Jeden v Pelhamu, další v New Rochelle.“ Vzhlédla. „Proč by platil za pokoj v motelu patnáct minut od svého bytu?“

„Pokračuj,“ vyzval ji Mauchly.

„Tady je nedávný účet za letenku: Air Northern. Půjčovna aut něco přes stovku. Další ubytování pro jednoho v Dew Drop Inne. A tady je jízdenka na vlak. A tohle vypadá jako rezervace hotelu na tenhle víkend.“

„Kde?“

„Moment. Burlingame, Massachusetts.“

„Jdi na EasyTrack. Zkontrolujeme ty lístky.“

„Jsem tam.“ Tara ztichla a čekala, co se objeví na obrazovce. „Letenka byla zpáteční do Phoenixu. Odlet z La Guardia 15. září, návrat 17. září.“

„Thorpeovi zemřeli 17. září,“ připomněl Mauchly. „Zmínila ses o Dew Drop Inne. Kde to je?“

Ostré staccato klávesnice. „Flagstaff, Arizona.“

Lash pocítil elektrizující vzrušení.

Mauchly pomalu, téměř lhostejně vstal a obešel stůl. „Můžeš vyvolat záznam stisků klávesnice Handerlingova počítače za, řekněme, poslední tři týdny?“

Lashe to také zvedlo ze židle a stejně jako Mauchly přešel k obrazovce.

„Tady to máme,“ oznámila Tara. Lash viděl, jak se po obrazovce vine proud údajů: každá klávesa, kterou Handerling stiskl v posledních patnácti pracovních dnech.

„Projeď to štěnicí.“ Mauchly pohlédl na Lashe. „Protáhneme to inteligentním filtrem a v tom, co napsal, budeme hledat cokoli, co vypadá podezřele.“

„Stejně jako vláda pročesává e-maily a telefonické hovory, když pátrá po teroristech?“

„Mají na to licenci od nás.“

„Nic v nepořádku,“ řekla Tara po chvíli. „Štěnice na nic nenarazila.“

„Co že to ten chlápek dělá?“ zeptal se Lash.

„Filtrování údajů se zabývá bezpečným archivováním dat klientů po procesu.“

„Po procesu. To znamená, když je dáte dohromady.“

„Správně.“

„A říkala jste, že měl vedoucí postavení. Mohlo mu to umožnit přístup k citlivým osobním údajům?“

„Rozdělujeme údaje klientů mezi několik filtračních týmů, abychom takový přístup minimalizovali. Je to teoreticky možné. Ale jestli někde čmuchal, bylo by se to ukázalo na záznamu jeho úhozů.“

„Mohl se k údajům dostat z jiného počítače?“

„Počítače jsou zakódovány identifikačním náramkem. Kdyby byl použil jiný počítač, věděli bychom to.“

Místnost ztichla. Mauchly zíral na obrazovku, ruce zkřížené na prsou.

„Taro,“ řekl. „Projeď stisky frekvenční analýzou. Uvidíme, zda se někdy odchýlil od své normální práce.“

„Dej mi minutku.“ Obrazovka se změnila a objevily se na ní série paralelních sloupců: data, časy a podivné Lashovi nesrozumitelné akronymy.

„Nic nevybočuje,“ oznámila po chvíli Tara. „Všechno to vypadá jako rutina.“

Lash se přistihl, jak zadržuje dech. Stane se to zase? Budou zase na prahu objevu a pak zase skončí ve slepé uličce?

„No možná až moc rutina,“ dodala Tara.

„Jak to?“ zeptal se Mauchly.

„No, podívejte se na tohle. Každý den, přesně od 14.30 do 14.45, se opakují přesně stejné příkazy.“

„Co je na tom neobvyklého? Mohla to být nějaká každodenní činnost, jako třeba doplňování archivu.“

„I to se trochu liší: nové soubory údajů, jiné umístění záložních kopií. Ale tady jsou stejná i jména svazků.“

Mauchly se soustředěně zahleděl na obrazovku. „Máš pravdu. Každý den patnáct minut jsou úhozy naprosto identické.“

„A navíc byly provedeny každý den v přesně stejnou dobu.“ Tara ukázala na obrazovku. „Na vteřinu. Jak je to pravděpodobné?“

„Takže, co to znamená?“ zeptal se Lash.

Mauchly se k němu otočil. „Naši zaměstnanci vědí, že jejich práce je monitorována. Handerling ví, že kdyby se pokusil o něco nápadného – jako třeba vyřadit zapisovač stisků –, okamžitě by vzbudil pozornost. Vypadá to, že přišel na to, jak vypustit kouřovou clonu, snad makro z nevinně vyhlížejících příkazů, a zatím dělal ve skutečnosti něco jiného.“

„Možná našel v systému zranitelné místo,“ navrhla Tara. „Nějakou skulinu nebo kaz, které využil.“

„Takže existuje způsob, jak bychom mohli zjistit, co ve skutečnosti dělal během těch patnácti minut?“ zeptal se Lash.

„Ne,“ odpověděl Mauchly.

„Ano,“ odpověděla Tara.

Oba se na ni podívali.

„Možná. Taky používáme videokamery k pořízení občasných snímků obrazovek všech počítačů na vedení, že ano? Jsou občasné a náhodné. Ale možná budeme mít štěstí.“

Naťukala další příval příkazů a počkala. „Vypadá to, že během toho patnáctiminutového intervalu byl pořízen jediný snímek Handerlingova monitoru. 13. září.“

„Můžeš ho, prosím tě, vytisknout?“ zeptal se Mauchly.

Odklikla několik příkazů a tiskárna na stole začala hučet. Mauchly popadl papír, sotva vylezl ven a všichni se vrhli na rozmazaný snímek:

EDEN – VLASTNICTVÍ SPOLEČNOSTI A DŮVĚRNÉ

VÝSLEDKY HLEDÁNÍ SQL NA SOUBOR DAT A$4719

OPERÁTOR: NEZNÁMÝ

ČAS: 14:38:02.98 13. září 04

CYKLY CPU: 23054

THORPE, L. FLAGSTAFF, AZ

WILNER, J. LARCHMONT, NY

CONNELLY, K. BURUNGAME, MA

GUPTA, P. MADISON, Wl

REVERE, M. JUPITER, FL

IMPERIOLE, M. ALEXANDRIA, VA

KONEC HLEDÁNÍ

„Kristepane,“ vydechla Tara.

„Ta další jména,“ zeptal se Lash. „Superpáry?“

Mauchly přikývl. „Všech šest do dnešního dne.“

Ale Lash ho sotva slyšel. Mozek mu pracoval na plné obrátky. Sérioví vrazi pracují podle vzorce…

Jak tak zíral na ten seznam, na něco si vzpomněl – na něco děsivého.

„Zmínila ses o lístku na vlak,“ obrátil se na Taru. „A rezervaci pokoje v motelu?“

Taře náhle blýsklo v očích. Obrátila se ke klávesnici.

„Rezervace na rychlík Acela do Bostonu. Tenhle pátek.“

„A kde je ten motel?“

„Burlingame, Massachusetts.“

Mauchly ustoupil od terminálu. Nezaujaté vystupování bylo to tam. „Taro, chci záznam Handerlingových telefonátů. Jak z kanceláře, tak z bytu. Uděláš to?“

Tara přikývla a zvedla telefon.

„Díky.“ Mauchly vystartoval ke dveřím, ale pak se otočil. „Teď mě budete muset omluvit, doktore Lashi. Potřebuju zařídit pár věcí.“

25

V mnohém se scéna podobala těm ostatním: rozházená místnost, rozbitá zrcadla, závěsy v ložnici roztažené, jako by zvaly noc, aby byla svědkem těch ukrutností. Ale v jiných věcech se tolik, tolik odlišovala. Žena ležela v záplavě krve, která vytekla ze zmrzačeného těla a vytvořila kolem něho hrozivou kaluž. A zdi zářily ve světle reflektorů kriminalistů bíle, hole, postrádaly jakékoli načmárané zprávy.

Kapitán Masterton vzhlédl od těla. Jeho obličej byl ten pobledlý obličej policajta pracujícího pod tlakem ze všech stran.

„Byl jsem zvědav, kdy se sem dostaneš, Lashi. Pozdrav oběť číslo tři. Helen Martinova, věk třicet dva.“

Masterton ho stále pozoroval. Vypadal, že chce udělat další kousavou poznámku o Lashově vyzáblém obličeji, ale jenom otráveně potřásl hlavou.

„Bože, Lashi, ty seš jak zombie. Pokaždý, když tě vidím, vypadáš o trochu hůř.“

„To proberem jindy. Jak dlouho je mrtvá?“

„Míň než hodinu.“

„Nějaké známky znásilnění? Pohlavního styku?“

„Forenzní tým je na cestě, ale mně se to nezdá. Taky mi nepřipadá, že to byla loupež, která se zvrtla. Přesně jako ty druhý. Ale možná nás tentokrát potkala troška štěstí. Během toho rozruchu zavolal soused. Nemáme popis vozidla, ale na hlavních křižovatkách a dálnicích máme hlídky. Možná budeme mít kliku.“

Místo činu bylo ještě tak čerstvé, že na něm místní policisté teprve začínali pracovat: fotografovali, snímali otisky, obkreslovali tělo. Stál tam a díval se na mrtvolu. Bylo to tu zase: ten šílený pocit, že nic nesedělo. Bylo to jako skládačka, kde byly na některé kousky nalepeny nesprávné obrázky. Nezapadalo to, a když to zapadalo, nevypadalo to v pořádku. Věděl to, protože ji v duchu už několik dní znovu a znovu skládal a rozkládal. Bylo to jako požár planoucí v jeho hlavě, požírající všechny jeho myšlenky a ničící jeho spánek.

Tělo bylo zmasakrováno během očividně bleskového útoku. To byl charakteristický znak společensky narušeného vraha. Ale dům byl odlehlý, uzavřený, u lesa. To nebyl náhodný zločin, žádný bleskový útok. A pak tu byla ta rozbitá zrcadla, což obvykle indikovalo vrahovu nespokojenost se scénou, jakou vytvořil. Ale takoví vrazi také přikryli své oběti, skryli jejich tváře. Tahle žena byla nahá, končetiny naaranžované do odporně provokativní pozice. A přesto tenhle zločin nebyl o sexu. Nebyl o loupeži. A tentokrát tu nebyl dokonce ani ten rituální výkřik s oddělenými prsty na nohách a rukách, který vraždě dodával ještě větší naléhavost.

Když chceš sestavit profil, musíš se dostat vrahovi do hlavy, položit otázky. Co se v tomhle pokoji stalo? Proč se to stalo právě takhle? Dokonce i masoví vrazi měli svou pokroucenou logiku. Ale tady nebyla žádná logika, žádný základ, na kterém by postavil své vysvětlení.

Jeho oči přelétly zdi ložnice. U předchozích dvou vražd byly pokryté chaotickými, sotva srozumitelnými tirádami. Krvavá směsice rozporů.

Tentokrát byly zdi prázdné.

Proč?

Oči mu padly na velké okno směřující do lesů za domem. Stejně jako předtím byly závěsy roztažené, odhalovaly černou okenní tabuli, ve které se odrážely zářivky za ním. V tom prudkém světle si nemohl být jistý, ale zdálo se mu, že na skle rozeznává nezřetelné šmouhy, černé na té černi.

„Mastertone. Můžeš odklonit světla od toho okna?“

Přijel právě patolog a kapitán byl na cestě k němu, aby si promluvili. Ohlédl se.

„Co se děje, Lashi?“

„Ta světla u okna. Namiř je sem.“

Masterton pokrčil rameny a něco řekl Ahearnovi, svému zástupci.

Když se světlo přesunulo, na okno padl stín. Přistoupil k němu, Masterton za ním. Vysoko na skle bylo krvavým prstem načmáráno několik slov: Už mám, po čem toužím. Díky.

„Sakra,“ zaklel.

„Je hotovej,“ konstatoval Masterton, který přistoupil spolu s detektivem Ahearnem. „Díky Bohu, Lashi. Je konec.“

„Ne,“ odpověděl. „Ne, není. Teď to teprve začíná…“

Lash seděl v posteli, úplně bdělý, čekal, až ty vzpomínky ustoupí. Pohlédl na hodiny: půl druhé. Vstal, pak zaváhal a zase si sednul na postel. Čtyři noci za sebou a asi tak čtyři hodiny spánku dohromady. Nemohl si dovolit ukázat se v Edenu napůl v bezvědomí, určitě ne zítra. Znovu vstal, a aniž by si dal šanci si to rozmyslet, šel do koupelny, vytáhl krabičku Seconalu, pár tablet si nasypal do hrsti a spláchl je hltem vody. Potom se vrátil do postele, pečlivě si natřepal peřiny a postupně upadl do temných snů.

Probudily ho údery kostelních zvonů, jeho svatebních zvonů, které duněly na zaprášeném kostele Carmel-by-the-Sea. Ty zvony byly ale nějak moc hlasité a hřměly pořád a pořád a nechtěly přestat.

Lash se přiměl otevřít oči a uvědomil si, že to je telefon. Když se posadil, pokoj se s ním zatočil. Zavřel oči a znovu si lehnul. Poslepu zatápal po telefonu.

„Ano,“ vydal ze sebe nezřetelně.

„Doktor Christopher Lash?“

„Jo.“

„Tady je Ken Trotwood ze Spoření a úvěrů banky New Olympia.“

Lash opět namáhavě otevřel oči a podíval se na hodiny. „Víte, kolik je hodin…“

„Já vím, že je časně, doktore Lashi. Velice se omlouvám. Ale nemohl jsem se s vámi spojit jiným způsobem. Neodpovídal jste na naše dopisy ani telefonáty.“

„O čem to mluvíte?“

„Týká se to hypotéky na váš dům, kterou od nás máte. Zpozdil jste se se splátkami, doktore Lashi, a my musíme trvat na okamžité platbě včetně penále.“

Lash se snažil soustředit. „Udělali jste nějakou chybu.“

„Zdá se, že ne. Dotyčná budova je Ship Bottom Road číslo 17, Westport, Connecticut.“

„To je moje adresa, ale…“

„Podle toho, co mám na obrazovce, pane, jsme vám poslali tři dopisy a šestkrát jsme se vám pokoušeli dovolat. Neúspěšně.“

„Tohle je šílené. Žádnou zprávu jsem nedostal. A splátky na hypotéku jsou navíc automaticky strhávány z mého bankovního účtu.“

„Tak potom je nějaký problém ve vaší bance, protože podle našich záznamů máte více než pět měsíců zpoždění. A je mou povinností informovat vás, že jestliže nebude platba učiněna okamžitě, budeme nuceni…“

„Výhružky nejsou zapotřebí. Hned to zařídím.“

„Děkuji, pane. Hezký den.“

Linka zmlkla.

Hezký den. Když se Lash unaveně svalil zpátky, oči mu padly na okno, kde první slaboučké záblesky svítání začaly pronikat kompaktní černotou noci.

26

„Co že tenhle chlápek udělal?“ zeptal se federální agent sedící za volantem.

„Je vyšetřován pro podezření ze čtyř vražd,“ odpověděl Lash.

Déšť bubnoval na střechu a stékal po oknech v mohutných proudech. Dopil kávu, napadlo ho, zda si vedle do lahůdek neskočit ještě pro jednu, ale podíval se na hodinky a zamítl to. Bylo už deset minut po páté a záznamy personálního oddělení ukazovaly, že Gary Handerling téměř vždy odcházel z práce okamžitě.

Podíval se na lesklou Handerlingovu fotografii na vedlejším sedadle. Dnes ráno ho vyfotografovala kamera uzavřeného okruhu na Stanovišti I. Potom pohlédl přes Madison Avenue na věžák Edenu. Handerlinga nemůže přehlédnout: vysoký a hubený, s povolenými břišními svaly, řídnoucími světlými vlasy a žlutou větrovkou, která v davu zářila. I kdyby ho Lash propásl, některý z dalších týmů by ho určitě spatřil.

Lashův pohled se vrátil k fotografii. Handerling nevypadal jako sériový vrah. Ale málokterý z nich na to vypadá.

Otevřely se přední dveře a na sedadlo vedle řidiče se vsoukal podsaditý muž v promáčeném modrém obleku. Když se otočil dozadu do auta, zasáhl Lashe do tváře závan Old Spice. Věděl, že s nimi pojede ještě jeden federál, ale překvapilo ho, když poznal Johna Covena, kolegu, se kterým pracoval na několika případech, když začínal.

„Lash?“ řekl Coven, který vypadal stejně překvapeně. „To ty?“

Lash přikývl. „Jak se vede, Johne?“

„Nemůžu si stěžovat. Pořád šlapu vodu jako GS-13. Ještě pět let a budu dole v Marathonu lovit slanečky místo prevítů.“

„Hezký.“ Jako většina agentů byl Coven posedlý odpočítáváním let do důchodu a k vládní penzi.

Coven se zvědavě zahleděl na Lashe. „Slyšel jsem, že jsi odešel. Do soukromého sektoru, vydělávat prachy.“

Coven pochopitelně věděl, že Lash odešel z FBI, a také věděl, z jakého důvodu. Jen se snažil být taktní.

„No jo,“ odpověděl Lash. „To je jen dočasné. Melouchařím, než si něco najdu.“

Coven přikývnul.

„Není tohle pro tebe trochu neobvyklý úkol?“ zeptal se Lash a zdvořile tím obrátil konverzaci jiným směrem.

Coven pokrčil rameny. „Ani ne. Teď to jde podle abecedy. S těmi přesuny a reorganizacemi jde každý s každým. Nikdy nevíš, s kým budeš pracovat. DEA, CIA, vnitro, místní policie, skautky.“

Ano, ale ne soukromá korporace, pomyslel si Lash. Využít FBI jako najatou sílu byla pro něho nová zkušenost.

„Jediná divná věc byla, že to přišlo z kanceláře náčelníka,“ pokračoval Coven. „Nešlo to obvyklými kanály.“

Lash pokýval hlavou. Vzpomněl si na Mauchlyho slova: Sdílíme své informace s vybranými vládními agenturami. Spolupráce byla zřejmě oboustranná.

Za celý den Mauchlyho ani Taru Stapletonovou moc neviděl. Přijel pozdě, protože musel strávit většinu dopoledne rozmotáváním příšerně zamotané sítě byrokracie, bankovních formulářů, úvěrových výpisů a byrokratických zmatků, aby opravil výpisy o hypotéce a znovu si zřídil různé kreditní karty. Mauchly s velkým balíkem pod paží se krátce před obědem zastavil v jeho kanceláři. Řekl mu, že si Handerling vyzvedl svoji jízdenku na vlak na zítra večer. Telefonický hovor, který uskutečnil ze své kanceláře během dopoledne, naznačil, že se po práci sejde s nějakou ženou. Bylo zařízeno sledování a Mauchly by rád, aby se Lash zúčastnil. Předchozího večera elegantně odmítl Lashovo naléhání, aby okamžitě kontaktovali policii. „Není bezprostředně nebezpečný,“ prohlásil Mauchly. „Potřebujeme shromáždit více důkazů. Nebojte se, je pečlivě sledován.“

Složil balík Lashovi na stůl – Handerlingova žádost o práci, hodnocení zaměstnance, životopis. „Podívejte se, zda se to hodí do vašeho profilu,“ řekl. „Pokud ano, sestavte nám prosím krátkou analýzu jeho osobnosti. To by mohlo být velmi užitečné.“

A tak Lash strávil odpoledne procházením Handerlingových záznamů. Ten muž byl mazaný. Při pohledu zpět viděl Lash chytré známky toho, že se na psychologické testy připravil. Otázky, u kterých hrozil červený praporek, měly všechny neutrální odpověď. Míra validity byla ve všech testech přijatelně nízká, vlastně rovnoměrně nízká, což napovídalo, že Handerling poznal, které otázky měly odhalit podvádění, a zodpověděl je všechny stejně.

Taková inteligence a plánování byly znakem organizovaného zabijáka. A Handerlingovi vlastně posloužily, i když představoval ideálního zaměstnance Edenu. Ty zmatené prvky v těch vraždách se mohly vysvětlit zvláštní povahou obětí. Bylo očividné, že dosavadních šest superpárů bylo v Edenu téměř kultovními postavami. Ale pro někoho, kdo pociťoval nedocenění nebo hněv – někoho, kdo měl třeba agresivní matku nebo smůlu v osobních vztazích –, pro toho se mohli stát hromosvodem pro žárlivost nebo dokonce pro vyjádření špatně nasměrovaného vzteku.

Handerling nemusel znát Thorpeovy a Wilnerovy, stačilo, že díky své pozici v Edenu o nich věděl. A to bylo skutečně velmi zajímavé. Znamenalo to nový druh sériového vraha, který ještě nebyl identifikován: vedlejší produkt informační doby, vrah, který pročesával databáze, aby našel ideální oběti. Byl by to famózní článek do American Journal of Neuropsychiatry. Článek, ze kterého by jeho starý přítel Roger Goodkind dostal kopřivku.

U předního sedadla zaskřehotala vysílačka. „Jednotka 701. Na pozici.“

Coven zvedl mikrofon, držel ho tak nízko, aby nebyl zvenku vidět. „Rozumím.“ Otočil se na Lashe. „Moc nám toho neřekli. Jaký je přesně plán?“

„Tenhle chlápek Handerling se má po práci sejít s nějakou ženou. Kromě toho nic moc nevíme.“

„Jak se bude pohybovat?“

„To se neví. Možná pěšky, metrem, autobusem, čímkoli. A…“ Lash náhle zmlknul. „Támhle je. Vychází z otáčecích dveří.“

Coven zapnul vysílačku. „Tady 707. Všem jednotkám na vědomí. Podezřelý opouští budovu. Muž, běloch, 190 centimetrů, má na sobě žlutou větrovku. Zůstaňte na příjmu.“

Handerling se zastavil a podíval se napravo i nalevo po Madison Avenue. Jeho větrovka se vyhrnula, když si nad hlavou roztáhnul velký deštník. Lash odolal nutkání zírat mu do obličeje. Naposledy někoho sledoval už před pár lety a teď cítil, jak mu nepříjemně buší srdce.

„Támhle je náš muž, támhle,“ oznámil Coven a kývnul hlavou směrem k novinovému stánku na rohu.

„Ten s červeným deštníkem a mobilem?“

„Jo. Nevěřil bys, jak moc mobily usnadnily sledování. Dneska je normální vidět někoho, jak si mluví do dlaně. A tyhle mašinky od Nextela mají v sobě zabudovaný vysílačky, takže můžeme vysílat celé skupině.“

„Ještě další pěší sledování?“

„U vchodu do metra a támhle na autobusové zastávce.“

„Tady 709,“ ozval se hlas ve vysílačce. „Podezřelý v pohybu. Vypadá to, že si chce chytnout taxíka.“

Lash si troufnul na rychlý pohled z okénka. Handerling se dlouhými klátivými kroky vydal k vozovce. Zvednul paži, ukazováček vztyčený, a taxík poslušně zabočil k chodníku.

Coven popadl vysílačku. „Tady 707. Mám ho. 702, 705, jedeme.“

„Rozumím,“ ozvalo se sborem.

Řidič se zařadil se svým hnědým sedanem do provozu, několik aut za taxíkem.

„Podezřelý zatáčí na východ do Padesáté sedmé,“ informoval Coven do vysílačky, kterou měl stále v klíně.

„Kolik vozidel na přebírání?“ zeptal se Lash.

„Další dvě. Chvilku u něj zůstaneme, vždycky tak jeden blok.“

Taxík jel pomalu, prodíral se deštěm a městským provozem. Jedno kolo vletělo do výmolu a pocákalo chodník hnědou sprškou. V Lexingtonské zase zahnul, tak prudce, že omezil jednu dodávku.

„Zahýbá na jih na Lexingtonskou,“ ohlásil Cohen. „Rychlost stále 40 kilometrů za hodinu. Pustím ho. Kdo ho přebere?“

„Tady 705,“ ozvalo se. „Přebírám ho.“

Lash se kouknul zadním okénkem a všimnul si zeleného terénního vozidla, které zajelo do sousedního pruhu. Mezi kapkami deště zahlédl na sedadle vedle řidiče Mauchlyho.

Covenův řidič šlápnul na plyn, zrychlil, minul taxík a zmizel v Lexingtonské. Lash věděl, že je při sledování standardní praxí mít v akci co nejvíce vozidel, aby si podezřelý nevšiml, že je sledován. Po pár blocích zahnou, objedou to a zařadí se na konec řady.

„705, rozumím,“ Coven se ohlédl. „Takže, Lashi, jaké to je v soukromém sektoru?“

„Už se nezbavím pokut za překročení rychlosti.“

Coven se ušklíbl a řekl řidiči, aby zahnul do Třetí Avenue. „Někdy se ti stýská?“

„Po platu ne.“

„To si myslím.“

„Tým 705,“ zaskřehotala vysílačka. „Podezřelý zahnul na východ do Čtyřicáté čtvrté. Vozidlo zastavuje. Já ho předjedu, kdo ho přebere?“

„Tady je 702. Zastavili jsme na protějším rohu. Udržujeme vizuální kontakt.“

Covenův řidič tlačil svůj sedan kupředu, prodíral se jednou křižovatkou za druhou.

„702,“ ozvalo se. „Podezřelý opustil vozidlo. Vchází do baru jménem Stringer’s.“

„707,“ odpověděl Cohen. „Rozumím. Pozorujte vchod. 714, potřebujeme vás ve Stringer’s. Čtyřicátá čtvrtá mezi Lexingtonskou a Třetí.“

„Rozumím.“

O pár minut později zajel sedan do zóny zakázaného parkování na Čtyřicáté čtvrté. Lash vyhlédl z okénka. Podle křiklavé markýzy a hloučku dvacítek před vchodem to byl Stringer’s bar, kde se scházeli mladí úředníci.

„Támhle jdou,“ upozornil Cohen.

Lash se podíval na dvojici neznámých mladých lidí, kteří přicházeli po ulici, drželi se za ruce a tísnili se pod jedním deštníkem. „To je pěší sledování?“

Coven přikývl.

Dvojice zmizela v baru. O minutu později zazvonil Covenův mobil.

„707,“ ohlásil se.

Lash zřetelně slyšel hlas, který se ozýval z malinkého sluchátka. „Jsme v baru. Podezřelý je u stolku vzadu. Je s bílou ženou, tlustou, 170 centimetrů, má na sobě bílý svetr a černé džíny.“

„Rozumím. Zůstaňte v kontaktu.“ Coven odložil telefon, potom se ohlédl dozadu. Oči mu padly na Lashův prázdný kelímek od kávy.

„Ještě jednu?“ zeptal se. „Platím.“

Během půl hodiny byl Lash kompletně obeznámen s veškerými drby z FBI. Lothario, který se zapletl s manželkou sekčního šéfa, nové byrokratické postupy z Washingtonu, ubohé schopnosti vedení v horních vrstvách štábu, jací neuvěřitelní zelenáči nově nastoupili. Čas od času přišly zprávy od agentů, kteří pozorovali Handerlinga v baru.

Pak přišla chvíle, kdy konverzaci došel dech, a Coven pohlédl na svého řidiče. „Hele, Pete. Nedošel bys nám pro další kafe?“

Lash pozoroval agenta, jak vystoupil z auta a kluše po ulici do lahůdkářství.

„Právě přestalo pršet,“ poznamenal Coven.

Lash přikývl. Podíval se do zpětného zrcátka. Na druhé straně ulice asi půl bloku daleko sotva rozeznal matný obrys Mauchlyho terénního vozu.

Coven nervózně poposedával na předním sedadle. „Řekni mi, Chrisi,“ odhodlal se po chvíli. „Tam co makáš, v tom Edenu. Jaké to tam je?“

„Dost zvláštní,“ odpověděl Lash opatrně. Kdyby se Coven začal zajímat o sledovaného a sháněl více informací, musel by být opatrný na to, co mu řekne.

„No já nevím, opravdu to umějí udělat? Jsou tak dobrý, jak každej říká?“

„Mají dost slušný skóre.“

Coven pomalu pokýval hlavou. „V mé golfové čtyřce je jeden chlápek. Ortodontista. Takovej kyselej ksicht, nikdy se neoženil. Znáš ten týpek. Pořád jsme se snažili dát ho s někým dohromady, ale on nenáviděl dvouhry. Na golfovém hřišti už to byl obehraný vtípek. No a asi před rokem šel do Edenu. Teď bys ho nepoznal, úplně se změnil. Vzal si moc hodnou ženskou. A pěknou. Moc o tom nemluví, ale každej blbec si všimne, jak je šťastnej. Ten pitomec se zlepšil i v golfu.“

Lash to nijak nekomentoval.

„Pak znám jednoho náčelníka z Operačního. Harry Creamer, pamatuješ na něj? Každopádně, jeho manželka před pár lety zemřela při autonehodě. Dobrej chlap. No a teď se znova oženil. Nikdy jsem neviděl nikoho šťastnějšího. Povídá se, že šel taky do Edenu.“

Coven se zase otočil a Lash v jeho očích spatřil směs zoufalosti a dychtivosti. „Řeknu ti pravdu, Chrisi. Mezi mnou a Annettou to moc neklape. Odcizili jsme se od té doby, co jsme se dozvěděli, že nemůžeme mít děcka. A když se kouknu na svýho kámoše z golfu, podívám se na Harryho Creamera, napadne mě, že pětadvacet táců zase není takovej balík. Totiž dlouhodobě. Proč prožít život takhle blbě? Přece bys moh dostat druhou šanci, když se ti to poprvé podělá.“ Na chvíli zmlknul. „Myslel jsem, jestli třeba nevíš…“

Zabzučel mobil. „707, tady jednotka 714, jste na příjmu?“

Z Covena se okamžitě zase stal profesionál. Sáhl po telefonu. „Tady 707, mluvte, 714.“

„Podezřelý se s tou ženou o něčem hádá. Jsou na cestě ven.“

„Rozumím, 707 končí.“

V té chvíli se dveře baru otevřely a spěšně z nich vyšla žena. Při chůzi si oblékala pláštěnku. Potom se dveřmi protlačil Handerling a šel za ní.

„Všechny jednotky, podezřelý na nohou,“ ohlásil Coven do vysílačky a prudce při tom otevřel okénko u auta. Žena něco přes rameno na Handerlinga ječela. Lash zaslechl slova „zasranej nuzáckej čmuchale“ a zbytek přehlušila okolní doprava.

Handerling vztáhl ruku, aby ji zastavil a ona ji odrazila. Když to zkusil znovu, otočila se a napřáhla se, aby mu dala facku. Handerling se úderu vyhnul a tvrdě ji strčil k výkladní skříni.

„Pojďme ho sebrat,“ navrhnul Coven.

Lash se rychle vysoukal z auta a následoval Covena přes ulici. Koutkem oka zahlédl agenta jménem Pete, jak vychází z lahůdek, v každé ruce kelímek. Když uviděl Covena v pohybu, hodil kelímky do odpadkového koše a připojil se k pronásledování.

Během pár vteřin byl Handerling obklíčený. „Federální agenti,“ vyštěkl Coven a ukázal odznak. „Otočte se, pane. Ruce na boky.“

Hněvivý výraz na ženině tváři vystřídal strach. O pár kroků couvla, otočila se a dala se na útěk.

„Chcete, aby někdo sledoval tu holku?“ zeptal se Pete.

„Ne.“ To odpověděl Mauchly. Stál v dešti za nimi, s Tarou po boku. „Pane Handerlingu, jsem Edwin Mauchly z Edenu. Půjdete prosím s námi?“

Handerling zbledl. Rty se mu chvěly a oči těkaly ze strany na stranu. Běželo k nim asi půl tuctu chlapů v oblecích, zda to byli federální agenti nebo ochranka z Edenu, to Lash nevěděl.

„Pane Handerlingu,“ opakoval Mauchly. „Tudy, jestli mohu prosit.“

Handerling se napřímil. Chvilku se zdálo, že se pokusí o útěk, a kruh zpozorněl.

Pak z ničeho nic jakoby splasknul. Viditelně mu poklesla ramena. Pokýval hlavou, vykročil a dovolil Mauchlymu, aby ho zavedl k čekajícímu terénnímu vozu.

27

Nebýt toho, že ten prostor byl bezpečně uvnitř Zdi, mohla to skoro být jedna ze zasedacích místností, které Eden používal na třídní srazy. Od vzdálené strany oválného stolu byly odsunuty židle, zůstalo jen jedno místo uprostřed. U bližší strany bylo umístěno šest židlí a nějaké další byly postaveny v koutech místnosti.

Handerling seděl na osamělé židli, stále měl na sobě mokrou větrovku. Rozhlížel se se špatně skrývanou nervozitou. Proti němu seděl Mauchly po boku s Tarou a dvěma muži, které Lash nepoznal. Jeden z nich měl na sobě bílý lékařský plášť. U dveří stála hradba mužů z ochranky Edenu. Další byli rozmístěni venku v hale. Lash ze své výhodné pozice ve stínu překvapeně zjišťoval, kolik jich je. A nebyli to ti milí přístupní strážní z vrátnice. Tohle byli zamračení muži s pohledem upřeným vpřed, čelisti pevně sevřené, s tenkými drátky vedoucími z ucha k límci. Když si jeden z nich rozepnul sako, aby zvednul mobil, Lash zahlédl zbraň.

Videokameru na mohutném stojanu obsluhoval bezpečnostní technik. Uprostřed stolu trůnil magnetofon. Mauchly kývnul kameramanovi a zapnul nahrávání.

„Pane Handerlingu, víte, proč jste tady?“ zeptal se. „Proč s vámi hovoříme?“

Handerling se díval přes stůl. „Ne.“

Lash pozoroval podezřelého. V první chvíli, když ho obklíčili, byl Handerling vyděšený, dezorientovaný. Ale teď už měl čas přemýšlet. Federálové ho předávali ochrance Edenu, což přineslo spoustu papírování, pak ho převáželi do Věže, vedli ho černou změtí chodeb, pak se teprve dostali do téhle místnosti. Pokud byl jako jiní pachatelé, které Lash znal, už měl v hlavě připravenou strategii.

Výslech se často přirovnává ke svádění. Jedna osoba chce něco od té druhé, a ta druhá často nemá nejmenší zájem se toho vzdát. Lash byl zvědavý, jaký svůdce se z Mauchlyho vyklube. V hrudi mu bušilo srdce jako o závod.

Mauchly pozoroval Handerlinga se svým obvyklým vlídným výrazem. Nechal ticho zhutnět. Teprve potom opět promluvil.

„Opravdu vás nic nenapadá? Vůbec nic?“

„Ne. A myslím, že nemáte žádné právo mě tu držet a na tohle se mě ptát.“ Mluvil sveřepým, dotčeným tónem.

Mauchly na to hned nereagoval. Místo toho urovnal na stole před sebou vysokou hromadu dokumentů. „Pane Handerlingu, dovolte mi, abych vám někoho představil, než začneme. Tady vedle mne je Tara Stapletonová ze Systémového zabezpečení a doktor Debney ze Zdravotního. Pana Harrisona jistě znáte. Proč jste se sešel s tou ženou?“

Handerling jen zamrkal nad tím náhlým posunem. „Myslím, že vám do toho nic není. Znám svá práva, požaduji…“

„Vaše práva…“ To slovo zaznělo jako výstřel z pistole, že celá místnost zpozorněla. „… jsou shrnuta v tomto dokumentu, který jste podepsal, když jste vstoupil do Edenu.“ Mauchly vzal shora z hromady vázanou složku a posunul ji doprostřed stolu. „Poznáváte ho?“

Handerling se chvíli nehýbal. Potom se předklonil a přikývl.

„V této závazné smlouvě jste – mezi jiným – souhlasil, že nezneužijete své pozice v Edenu k žádnému tajnému použití jeho techniky. Souhlasil jste, že ponecháte údaje klientů v utajení. A souhlasil jste s přísnými zásadami morálního chování, přikázaných stanovami pro zaměstnance. Během přijímacího řízení vám to bylo všechno detailně vysvětleno a váš podpis zde potvrzuje, že jste s tím srozuměn.“

Mauchly přednesl tu řeč monotónně a téměř znuděně. Ale její dopad na Handerlinga byl pozoruhodný. Zíral na Mauchlyho očima plnýma zlého tušení.

„Takže se zeptám znovu. Proč jste se setkal s tou ženou?“

„Bylo to rande. To není nezákonný.“

Lash viděl, že se Handerling vší silou snaží i nadále vzbudit ukřivděný dojem.

„Jak kdy.“

„Co jak kdy?“

Místo odpovědi Mauchly pohlédl na dokumentaci před sebou. „Když jsme k vám před barem přicházeli, ta žena – kterou jsme mezitím z vašich telefonických hovorů toho odpoledne identifikovali jako Saru Louisu Huntovou – vás nazývala, tady to máme, ‚zasraným nuzáckým čmuchalem‘. Na co tím narážela, pane Handerlingu?“

„Nemám zdání.“

„Vypadá to, že to víte. A to dost dobře.“

Lash si všiml, že Tara píše do bloku, zatímco Mauchly stále zíral přes stůl na Handerlinga. To byla standardní procedura. Jedna osoba zapisovala poznámky, zatímco ta druhá pečlivě pozorovala neverbální komunikaci podezřelého: nervózní gesta, pohyb očí a podobně. Ale většina vyslýchajících se snažila dostat svou osobu tím, že ho vystavili rychlé palbě otázek. Mauchly byl pravý opak. Zapojil ticho a nejistotu, aby pracovaly pro něho.

Konečně se Mauchly pohnul. „Nejen že si myslím, že velmi dobře víte, co tím myslela, ale je tu několik dalších, kteří to asi také vědí.“ Znovu nahlédl do dokumentů. „Například Helen Malvoliová. Karen Connorsová. Marjorie Silkwoodová. A půl tuctu dalších.“

Handerlingův obličej zpopelavěl.

„Co mají všechny společného, pane Handerlingu? Všechny byly uchazečkami v Edenu. Všechny byly po psychologických testech odmítnuty. Všechny z podobných důvodů. Nízká sebeúcta. Pocházely z rozvrácených rodin. Vysoce pasivní. Jinými slovy ženy, které se daly snadno oklamat.“ Mauchly ztišil hlas tak, že ho Lash sotva slyšel. „Ty ženy mají společného ještě něco. V posledních šesti měsících jste je vyhledal. V některých případech to skončilo obědem nebo skleničkou. V dalších případech to šlo dobře, více než dobře.“

Mauchly náhle zvednul těžkou hromadu dokumentů a prásknul s ní zpátky na stůl. Bylo to tak nečekané, že Handerling na židli nadskočil.

Ale když Mauchly znovu promluvil, jeho hlas byl klidný. „Všechno to tady máme. Záznamy telefonních hovorů, z domova i z kanceláře, stvrzenky z kreditních karet z restaurací, barů, motelů, záznam údajů z důvěrných dokumentů Edenu, ke kterým se dostal váš počítač. A už jsme mimochodem ucpali tu skulinu v zabezpečení, kterou jste využil, abyste se dostal přes bezpečnostní rozhraní k údajům klientů.“ Mauchly si poposedl. „Mohl byste vzhledem k tomu znovu uvážit svoji odpověď?“

Handerling namáhavě polknul. S čela mu stékal pot a nevědomky svíral a rozevíral pěsti. „Chci právníka,“ vypravil ze sebe.

„Vaším podpisem na tomto dokumentu jste se zřekl privilegia nechat se zastupovat během interního vyšetřování vašeho nezákonného jednání. Faktem je, pane Handerlingu, že jste zkompromitoval bezúhonnost této společnosti. To jste udělal, a ještě mnohem více. Nejen že jste zradil naši důvěru a důvěru našich klientů, ale udělal jste to tím nejnižším a nejohavnějším možným způsobem. Myslet si, že můžete vyhledávat, záměrně, nejpřístupnější oběti, slídit v záznamech, ve kterých odhalují své nejtajnější naděje a sny, své nejhlubší požadavky ve vztazích, a pak je necitelně zneužít, abyste ukojil své vlastní chlípné choutky…, to je téměř nemožné pochopit.“

Místnost naplnilo elektrizující ticho.

Handerling si olízl suché rty. „Já…,“ začal. Pak zmlknul.

„Až tady skončíme, budete poslán do vazby – se všemi důkazy – ve správě příslušných úřadů.“

„Policie?“ řekl Handerling ostře.

Mauchly zavrtěl hlavou. „Ne, pane Handerlingu. Federálních úřadů.“

Na Handerlingově obličeji se objevil nevěřícný výraz.

„Eden má smlouvy o vzájemném poskytování informací s jistými složkami vlády. To přece víte. Některé naše údaje jsou klasifikovány jako tajné. Tím, že jste podvodně manipuloval s naší databankou, jste spáchal čin, který může být považován za vlastizrádný zločin.“

„Vlastizrada?“ vydechl Handerling přiškrceným hlasem.

„Budete obžalován ve federálním zařízení, čímž ušetříte nás i naše klienty nepříjemné publicity. A v případě, že si toho nejste vědom, ve federálním vězení neexistuje žádné podmínečné propuštění, pane Handerlingu.“

Handerlingovy těkající oči se přesunuly na Mauchlyho. Byl to kradmý, štvaný pohled.

„No tak jo,“ řekl. „Tak dobře. Je to, jak říkáte. Setkal jsem se s těma ženskýma. Ale neublížil jsem jim.“

„Co jste tedy dělal Sáře Huntové, když jsme přišli?“

„Jen jsem chtěl, aby přestala řvát. Nic bych jí neudělal. Nic špatného jsem neudělal!“

„Neudělal nic špatného? Špehovat ženy, zneužívat tajné a důvěrné informace, podávat falešnou výpověď – to není špatné?“

„Na začátku to takový nebylo!“ Handerling se zoufale rozhlédl po místnosti, hledal nějaké pochopení. „Koukněte, začalo to náhodou. Uvědomil jsem si, že jako šéf filtrařů můžu využít tý díry, kterou jsem objevil, podívat se mimo náš oddíl, dát dohromady dost fragmentů údajů, abych sestavil celej přehled o klientovi. Byla to jenom zvědavost, jenom zvědavost.“

Bylo to jako protržená přehrada. Handerling to všechno vyklopil: jak náhodou našel skulinu, jak to zpočátku opatrně zkoušel, jaké metody používal, aby se vyhnul odhalení, jak se poprvé sešel s těmi ženami. Všechno. A Mauchly to zvládl nádherně. Přes sérii nevinných otázek o menších přečinech chytil Handerlinga na udičku. A teď ten muž mluvil a mluvil a bylo téměř nemožné ho zastavit. Mauchly vyvedl svou oběť z rovnováhy a chystal se na smrtelný úder.

Vlastně právě v tu chvíli ho Mauchly nekompromisním gestem ruky zarazil. Handerling ztichl v půlce tirády, nedokončená věta zůstala viset ve vzduchu.

„To je všechno velmi zajímavé,“ řekl Mauchly tiše. „A budeme si to všechno chtít poslechnout, až na to přijde řada. Ale teď přejdeme ke skutečnému důvodu, proč jste tady.“

Handerling si promnul rukou oči. „Ke skutečnému důvodu?“

„Vaše vážnější zločiny.“

Handerling vypadal jako omráčený. Neřekl nic.

„Neřekl byste nám, kde jste byl 17. září dopoledne?“

„17. září?“

„Nebo 24. září pozdě odpoledne?“

„Já ne… nevzpomínám si.“

„Pak mi dovolte, abych vám to připomenul. 17. září jste byl ve Flagstaffu v Arizoně. 24. září jste byl v Larchmontu, stát New York. Na zítra máte rezervaci v hotelu v Burlingamu v Massachusetts. Víte, co mají ty tři adresy společného, pane Handerlingu?“

Handerling pevně sevřel okraj stolu, až mu úplně zbělely klouby. „Superpáry.“

„Velmi dobře. Všechno jsou to bydliště našich jedinečně perfektních párů. Vlastně, v těch prvních dvou případech, byly.“

„Byly?“

„Ano. Protože jak Thorpeovi, tak Wilnerovi jsou nyní mrtví.“

„Thorpeovi?“ Řekl Handerling hlasem, který spíš připomínal skřehotání. „Wilnerovi? Mrtví?“

„Ale jděte, pane Handerlingu. Tohle je jen ztráta času. Jaké byly vaše plány pro nadcházející víkend?“

Ale Handerling neodpověděl. Vyvalil oči, bělmo zasvítilo v jasném světle místnosti. Lashe napadlo, zda omdlí.

„Jestli se vám nechce to říci, tak potom dovolte, abych já řekl vám, co jste hodlal udělat. Co jste už dvakrát udělal. Chtěl jste zabít Connellyovy. Ale velmi pečlivě, jako jste to udělal předtím. Aby to vypadalo jako dvojitá sebevražda.“

Místnost byla tichá, bylo slyšet jen Handerlingovo těžkopádné oddechování.

„Zavraždil jste první dva superpáry, jeden po druhém,“ pokračoval Mauchly. „Teď jste plánoval vystopovat a zabít ten třetí.“

Handerling stále mlčel.

„Budeme u vás pochopitelně dělat nové psychologické hodnocení. Ale již jsme sestavili teoretický profil. Vaše činy mluví konečně samy za sebe.“ Mauchly nahlédl do papírů před sebou. „Mluvím o vašem strachu z odmítnutí, zakrnělém sebevědomí. Vyzbrojený informacemi, které jste vykradl z našich souborů, jste přesně věděl, jak se sblížit s těmi ženami, které jste si vybral a se kterými jste manipuloval. Je pozoruhodné, že v některých případech jste selhal, přestože jste měl tak drtivou výhodu.“ Mauchly se smutně usmál. „Ale jestliže ty schůzky uklidnily váš pocit neschopnosti, co se týče žen, vůbec neuklidnily váš hněv. Hněv, že jiní mohou najít ten druh štěstí, který vy nikdy nenajdete. Ti jiní, kterým jste vždy záviděl. Naše superpáry to všechno ztělesňovaly. Staly se hromosvodem pro váš hněv, který byl vlastně pocitem hnusu z vás samotného a který se tak pokřivil, že…“

„Ne!“ vykřikl Handerling. Byl to chabý, plačtivý zvuk.

„Ale no tak, pane Handerlingu. Uklidněte se.“

„Já jsem je nezabil!“ Z očí mu vyhrkly slzy. „Jo, jel jsem do Arizony. Mám příbuzný v Sedoně, jel jsem tam na svatbu. Flagstaff byl poblíž. A Larchmont je jen hodinu od mýho domu.“

Mauchly si založil ruce a poslouchal.

„Chtěl jsem vědět. Chtěl jsem pochopit. Víte, ty složky nic nevysvětlily. Nevysvětlily, jak může bejt někdo tak šťastnej. Tak jsem si pomyslel, že třeba kdybych je viděl, kdybych je pozoroval, aspoň chvilku, z bezpečný vzdálenosti, dozvěděl bych se… Musíte mi věřit, nikdy jsem nikoho nezabil! Jenom jsem chtěl – jenom jsem chtěl bejt šťastnej, jako voni… ježíši…“ A Handerling se zhroutil dopředu, hlavou bouchnul do stolu, což byl odporný zvuk. Ramena se mu otřásala vzlykáním.

„Nemusíte to dramatizovat,“ řekl Mauchly. „Můžeme pokračovat s vaší spoluprací, nebo bez. Ta první možnost by pro vás byla mnohem pohodlnější.“ Když Handerling neodpovídal, Mauchly se naklonil k lékaři a něco mu zašeptal do ucha.

Ale pro Lashe se scéna náhle změnila, a změnila se totálně. Handerlingovy výkřiky, Mauchlyho mručení, ale v jeho hlavě se rozhostilo ticho. Zamrazilo ho. Eden mohl vyslýchat, prověřovat tohoto muže, jak dlouho chtěl. Ale Lash cítil v útrobách, že Handerling je nevinný. Ne že by neslídil – byl jasně vinen ze zneužití citlivých informací. A šmíroval superpáry Edenu. Ale nebyl vrah. Lash už viděl dost uhnaných podezřelých, aby věděl, zda někdo lže nebo zda je někdo schopen vraždy.

Nejhorší bylo, že to měl dávno vědět. Tabulka podezřelého, kterou vypracoval na své tabuli, teoretický profil, který napsal a který Mauchly právě přednesl v místnosti, se nyní zdály tak slabé jako otisky dřevorytu na rýžovém papíře ve studovně Lewise Thorpea. Byly plné rozporů, falešných předpokladů. Byl moc netrpělivý, když chtěl vyřešit tu hroznou skládačku, než zemře víc lidí. A tohle byl výsledek.

Ponořil se hlouběji do příšeří. Neustále se mu vracel do mysli Bašóovo haiku a přehlušovalo Handerlingovo kvílení:

Jaro už odchází ptáci pláčou i ryby mají oči plné slz

Byla skoro půlnoc, když najel autem na Ship Bottom Road. Zhasnul motor a pomalu, rozvážně kráčel k poštovní schránce. Něco mu vrtalo v hlavě od té chvíle, kdy odešel z budovy Edenu. Něco, co s Handerlingem nemělo nic společného. Ale Lash si toho sveřepě odmítal všímat. Cítil se unavenější než kdy jindy.

Když otevřel schránku, jeho prvním pocitem byla úleva: dneska tam byla pošta, nebyla ukradena. Ale pak si uvědomil, že tam bylo trochu moc pošty. Mezi letáky a katalogy byl naskládaný nejméně tucet časopisů. Byl tam časopis o životním stylu homosexuálů, další určený sadomasochistickým fetišistům a mnoho dalších. Všechny měly nálepky s jeho jménem a adresou a značkou předplatného. Mezi obálkami byl další tucet oznámení o předplatném s žádostmi o zaplacení.

Někdo vyplňoval žádosti o předplatné pod jeho jménem.

Vydal se k domu a cestou hodil všechno kromě účtu za komunální služby do popelnice. Mary Englishová zřejmě změnila taktiku. Bylo to politováníhodné, ale nakonec bude přece jen asi nutné zavolat na westportskou policii.

Vystoupil po schodech ke dveřím, strčil klíč do zámku a potom se zarazil. O dveře byl opřený balíček kurýrní služby označený EXPRESS –DORUČIT OSOBNĚ a opatřený logem Edenu. Asi další dohody o zachování tajemství, které mám podepsat, pomyslel si neradostně.

Zastavil se, aby ho zvedl, a roztrhnul jednu stranu. V měsíčním světle zahlédl uvnitř jediný list papíru, ke kterému byl připíchnut malý špendlík. Vytáhnul papír.

Christopher Lash

17 Ship Bottom Road

Westport, Connecticut 06880

Vážený doktore Lashi!

My v Edenu jsme povoláni poskytovat zázraky. Přesto mě nikdy neunaví mít tu čest oznámit každý z nich zvlášť. Proto vám píši s největším potěšením, že výběrové řízení, které následovalo po vaší úspěšné žádosti a procesu hodnocení, bylo uzavřeno výběrem partnerky. Její jméno je Diana Mirrenová. Bude Vaší vlastní úchvatnou povinností dozvědět se o ní více, a také k tomu budete mít brzo příležitost. Na tuto sobotu večer v osm hodin byla na Vaše jména učiněna rezervace v restauraci Tavern on the Green. Poznáte se podle přiložených špendlíků, které si laskavě zapíchněte do klopy před příchodem do restaurace. Potom je můžete vyhodit, i když si je většina našich klientů cení jako upomínku.

Ještě jednou Vám blahopřejeme k ukončení této cesty a přejeme Vám všechno nejlepší při nastoupení té další. A jsem si jist, že v následujících měsících a rocích zjistíte, že to, že jsme vás dva svedli dohromady, je začátek, ne konec našich služeb.

S úctou

John Lelyveld

Předseda, Eden Inc.

28

Když se další ráno dveře výtahu otevřely v apartmá, posazeném na špičce vnitřní věže Edenu, Richard Silver tam byl a čekal.

„Christophere,“ uvítal ho. „Jak se vede?“

„Děkuji, že jsi mě tak rychle přijal.“ Lash přátelsky potřásl nabídnutou rukou.

„Není zač. Těšil jsem se, že si s tebou zase promluvím.“

Silver zavedl Lashe ke křeslu. Sluneční paprsky šikmo pronikaly okny, zdůrazňovaly ostré obrysy zástupu starých myslících strojů a dodávaly zlatý lesk nablýskaným povrchům obrovské místnosti.

„Jsem také rád, že mám možnost se ti osobně omluvit,“ řekl Silver, když se posadili. „Mauchly mi řekl o tom dopisu, že jsi byl vybrán. Taková chyba se ještě nestala a stále ještě zjišťujeme, co se přihodilo. Ne že by pouhé vysvětlení mohlo zmírnit tvé ponížení. Nebo naše.“

Lash vzhlédl, když se Silver odmlčel. Opět ho překvapila nevinnost toho muže. Silver vypadal nefalšovaně znepokojený tím, jak se Lash cítí. Odmítnutý jako uchazeč a o chvíli později se dozví, že pro něj chybně našli partnerku. Silver možná tam v tom svém orlím hnízdě ponořený do svého pokračujícího výzkumu zůstal nedotčen odlidšťující společenskou špínou.

Silver vzhlédl, pohlédl Lashovi do očí. „Pochopitelně jsem instruoval Mauchlyho, aby tu proceduru stornoval a kontaktoval tu ženu – bohužel si nepamatuji její jméno – a informoval ji, že pro ni bude vyhledán jiný partner.“

„Jmenuje se Diana Mirrenová,“ řekl Lash. „Ale kvůli tomu jsem s tebou nechtěl mluvit.“

Silver vypadal překvapeně. „Skutečně? Potom se omlouvám. Řekni mi, proč jsi tady.“

Lash neodpověděl hned. Odhodlání, které předchozího večera cítil, bylo nyní trochu otupělé únavou a pozůstatky dalších barbiturátů. „Chtěl jsem ti to sdělit osobně. Ze se totiž domnívám, že v tom už nemohu pokračovat.“

„V čem přesně pokračovat?“

„Zůstat u tohohle vyšetřování.“

Silver svraštil čelo. „Jestli je to otázka peněz, s radostí bychom…“

„Tím to není. Už jste mi zaplatili dost.“

Silver se opět opřel a pozorně poslouchal.

„Už jsem dva týdny neviděl své pacienty. To jsou v psychologii věky. A jsou další věci.“

Opět zaváhal. Tohle byla věc, kterou by normálně nepřiznal ani sám sobě, natož aby o tom diskutoval s někým jiným. Ale v Silverovi bylo něco – přirozená upřímnost, naprostý nedostatek arogance –, co vzbuzovalo důvěru.

„Myslím, že už vám nemohu být v ničem nápomocný,“ pokračoval Lash. „Předtím jsem si myslel, že všechno, co potřebuji, je přístup k vašim záznamům. Myslel jsem, že ve vašich posudcích na Thorpeovi najdu nějakou kouzelnou odpověď. A po smrti Wilnerových jsem došel k jistotě, že to byla vražda, ne sebevražda. Už jsem dříve šel po sériových vrazích, tak jsem si byl jist, že tohohle mohu taky dostat. Ale došel jsem do slepé uličky. Profil, který jsem sestavil, je rozporuplný. Nepoužitelný. S vaší pomocí jsme vyšetřili všechny pravděpodobné podezřelé, odmítnuté uchazeče i zaměstnance, lidi, kteří mohli znát oba páry. Není další možnost. Přinejmenším žádná možnost, jak bych mohl pomoci.“

Povzdechl si. „Je tu také něco jiného. Něco, na co nejsem moc hrdý. Moc jsem k tomu případu přirostl. U FBI to ke konci bylo stejné. Moc mě to začalo pohlcovat. A teď se to zase děje. Vniká mi to do mého osobního života, převaluje se mi to v hlavě ve dne v noci. A podívejte na výsledek.“

„A jaký je to výsledek?“

„Handerling. Byl jsem unavený, příliš horlivý. A zmýlil jsem se v úsudku.“

„Jestli se viníš z Handerlingova výslechu, neměl bys. Ten chlap není vrah, to naše testy potvrzují. Ale odporně zneužil svého postavení, spáchal vážné přestupky. Informace mohou být v nesprávných rukách nebezpečnou věcí, Christophere. A my jsme ti vděčni, že jsi pomohl při jeho odhalení.“

„Udělal jsem jen velmi málo, doktore Silvere.“

„Neříkal jsem ti, abys mi říkal Richarde? Nebuď tak skromný.“

Lash potřásl hlavou. „Navrhl bych vám, abyste šli na policii, ale nejsem si jist, že bychom je přesvědčili, že byl spáchán zločin.“ Vstal. „Ale jde-li o sériového vraha, pravděpodobně velice brzy udeří znovu. Možná už dnes. A nechci, aby se to stalo před mýma očima. Nechci tu sedět a bezmocně přihlížet. Čekat.“

Silver ho pozoroval, jak vstává. A potom se znenadání na jeho ustarané tváři objevil úsměv. „Nejsme tak úplně bezmocní,“ oznámil. „Jak asi víš, Mauchly a Tara vyslali bezpečnostní týmy, které tajně sledují ostatní superpáry.“

„To odhodlaného zabijáka nemusí zastavit.“

„A právě proto učiním nějaké další kroky já sám.“

„Co tím myslíš?“

Silver se zvedl. „Pojď se mnou.“

Vedl ho k malým dvířkám, kterých si Lash předtím nikdy nevšimnul, protože byly zabudované do stěny knihoven. Nehlučně se otevřely a odhalily úzké schodiště, pokryté stejným vysokým kobercem. „Až po tobě,“ vyzval ho Silver.

Lash vyšplhal po přinejmenším třiceti schodech a ocitl se na začátku chodby. Ve srovnání s nižším poschodím, které oslňovalo svou prostorností, působila dlouhá úzká chodba před ním stísněně. Nic nenasvědčovalo tomu, že jsou na vrcholku mrakodrapu. Stejně tak mohli být hluboko pod zemí. A přesto byla vyzdobena se stejným vkusem. Zdi a strop byly z tmavého leštěného dřeva, dekorativní nástěnné lucerny, vyrobené z mědi a perleti, vydávaly tlumené světlo.

Silver pokynul, aby pokračoval. Cestou Lash zvědavě pokukoval po místnostech napravo a nalevo. Všiml si velké soukromé posilovny, kompletně vybavené bazénem s protiproudem, posilovacími stroji a běžeckým pásem, také spartánské jídelny. Chodba byla uzavřena černými dveřmi, vybavenými skenovacím zařízením. Silver ke snímači přiložil zápěstí a Lash si poprvé všimnul, že i on má bezpečnostní náramek. Dveře se rozlétly.

Místnost za nimi byla skoro stejně tlumeně osvětlena jako chodba. Avšak zde světlo pocházelo pouze z malinkých blikajících světýlek a desítky fluorescentních obrazovek. Ze všech stran neustále vanul slabý vítr a ozýval se zvuk mnoha větráků, které svorně předly. Nejbližší stěny pokrývala spousta RACK zařízení včetně routerů, RAID diskových polí, grafických karet a dalších exotických zařízení, která Lash nepoznával.

„Omluv prosím nedostatek židlí,“ podotkl Silver. „Nikdo kromě mne sem nikdy nechodí.“

„Co to všechno je?“ zeptal se Lash a rozhlížel se kolem.

„Líza.“

Lash bleskl po Silverovi pohledem. „Ale já jsem Lízu už tenkrát viděl. Ten malý počítač, který jsi mi ukázal.“

„To je taky Líza. Líza je všude v nástavbě. Na něco používám ten terminál, který jsi viděl. Tohle je na komplikovanější záležitosti. Když potřebuji přímý přístup.“

Lash si vzpomněl, co říkala Tara Stapletonová při obědě v bufetu: My se nikdy nepřiblížíme k hlavním sestavám a zprávám. Přístup má jen Silver. Všichni ostatní používají podnikovou počítačovou síť. Rozhlédl se po všech těch přístrojích, které je obklopovaly ze všech stran. „Co kdybys mi řekl o Líze trochu víc?“

„Co bys chtěl vědět?“

„Mohl bys začít jejím jménem.“

„Ovšem.“ Silver se odmlčel. „Mimochodem, když mluvíme o jménech, konečně jsem si vzpomněl, kde jsem viděl to tvoje.“

Lash zvedl obočí.

„Bylo to v Timesech před pár lety. Nehodili to na tebe v té sérii…“

„To je pravda.“ Lash si okamžitě uvědomil, že ho přerušil trochu moc rychle. „Pozoruhodná paměť.“

Chvilku bylo ticho.

„No, takže k Lízinu jménu. Je to poklona slavnému softwaru z počátku šedesátých let jménem ‚Eliza‘. ‚Eliza‘ simulovala dialog mezi člověkem a počítačem, kdy program reagoval na slova napsaná osobou, která ho provozovala. ‚Jak se cítíte?‘ zeptal se program. ‚Cítím se mizerně,‘ napsal jsi třeba. ‚Proč si myslíte, že se cítíte mizerně?‘ odpověděl program. ‚Protože otec je nemocný,‘ napsal jsi. ‚Proč to říkáte o svém otci?‘ přijde odpověď. Bylo to velmi primitivní a často přicházely absurdní odpovědi, ale ukázalo mi to, co jsem potřeboval udělat.“

„A co to bylo?“

„Uskutečnit to, co Eliza jen předstírala. Vytvořit program – ‚program‘ vlastně není správné slovo –, obrazec dat, který by uměl bezchybně komunikovat s člověkem. Který by uměl, na určité úrovni, myslet!“

„To je všechno?“ zeptal se Lash.

Bylo to míněno jako vtip, ale Silverova odpověď byla vážná. „Ještě to není hotové. Zdokonalování asi věnuji zbytek svého života. Ale jakmile byly modely inteligence funkční v počítačovém hyperprostoru…“

„V čemže?“

Silver se plaše usmál. „Promiň. V počátcích UI si všichni mysleli, že je jen otázkou času, než budou stroje samy schopny přemýšlet. Ale ukázalo se, že ty nejmenší věci je nejtěžší uskutečnit. Jak můžeš naprogramovat počítač, aby rozuměl, jak se člověk cítí? Takže během postgraduálu jsem navrhl zdvojené řešení. Dejte počítači přístup k obrovské spoustě informací – bázi znalostí – spolu s nástroji, jak tuto bázi inteligentně prohledávat. A za druhé, vymodelujte co nejrealističtější osobnost jak je to jen na bázi křemíku a binárního kódu možné, protože k využití všech těch informací je nezbytná lidská zvědavost. Cítil jsem, že kdybych mohl syntetizovat ty dva elementy, vytvořil bych počítač, který by sám sebe naučil se učit. A kdyby se uměl učit, mohl by se naučit odpovídat jako lidská bytost. Ne cítit, pochopitelně. Ale rozuměl by, co to je cítit.“

Silver mluvil klidně, ale v jeho hlase bylo přesvědčení kazatele na táborovém shromáždění.

„Protože tady stojíme na vrcholku tvého soukromého mrakodrapu, hádám, že jsi uspěl,“ podotkl Lash.

Silver se opět pousmál. „Léta jsem přešlapoval na místě. Vypadalo to, že umím dotáhnout výuku strojů do určitého bodu a dál už ne. Ukázalo se, že jsem byl jen moc netrpělivý. Program se učil, jen zpočátku velmi pomalu. A taky jsem potřeboval větší výkon, než ty staré sálové počítače, které jsem si tehdy mohl dovolit. Najednou počítače zlevnily. A potom přišla síť ARPAnet. A tehdy výuka Lízy skutečně zrychlila.“ Potřásl hlavou. „Nikdy nezapomenu, jak jsem ji pozoroval dělat své první nájezdy na síť, když hledala – bez jakékoli mé pomoci – odpovědi na daný problém. Myslím, že byla stejně pyšná jako já.“

„Pyšná,“ opakoval Lash. „Chceš tím říci, že je to záměrné? Uvědomělé?“

„Naprosto jistě jedná záměrně. Jestli má vědomí, nebo ne, to je filozofická otázka, na kterou nejsem připraven odpovědět.“

„Ale je si vědoma sama sebe. Takže čeho přesně je si vědoma? Ví, že je počítač, že je jiná. Je to tak?“

Silver zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem k tomu účelu nevložil žádný modul kódu.“

„Cože?“ vykřikl překvapeně Lash.

„Proč by si měla myslet, že je jiná než my?“

„Jen jsem se domníval…“

„Pochybuje snad dítě v jakémkoli stadiu zralosti o realitě své existence? Nebo ty?“

Lash zavrtěl hlavou. „Ale my tu mluvíme o softwaru a hardwaru. To mi zní jako falešný úsudek.“

„Taková věc v AI neexistuje. Kdo si troufne říci, kde končí programování a začíná uvědomění? Jeden známý vědec jednou nazval lidi ‚stroji z masa‘. Jsme proto něčím lepším? Kromě toho neexistuje žádný test, který by prokázal, že ty nejsi program, který putuje v kyberprostoru. Jaký máš důkaz?“

Silver mluvil s takovou vášní, jakou u něj Lash předtím neviděl. Náhle se zarazil. „Promiň,“ omluvil se s plachým smíchem. „Asi o takových věcech mnohem víc přemýšlím, než mluvím. Takže, zpátky k Lízině struktuře. Využívá velmi vyspělou formu neuronové sítě, je to počítačová struktura, založená na stejném principu, na jakém funguje lidský mozek. Obvyklé počítače jsou omezeny na dvě dimenze. Ale neuronová síť je uspořádána do tří: kruhy uvnitř kruhů uvnitř kruhů. Takže můžeme pohybovat daty téměř nekonečným počtem směrů, nejen po jediném okruhu.“ Silver se zamyslel a pokračoval. „Je to pochopitelně mnohem složitější. Abych zvýšil její schopnost řešit problémy, použil jsem shluky inteligence. Rozsáhlé funkce jsou rozděleny na drobné oddělené analyzátory dat. To jí umožňuje tak rychle řešit náročné a komplikované úkoly.“

„Ví, že jsme tady?“

Silver kývnul na monitor videa, umístěný vysoko na jedné zdi. „Ano. Ale její funkce nejsou teď soustředěny na nás.“

„Před chvílí jsi řekl, že pro komplikovanou práci musíš mít k Líze přímý přístup. To je třeba co?“

„Všechno možné. Spouští scénáře, které já monitoruji.“

„Jaké druhy scénářů?“

„Všechny možné. Řešení problémů. Hraní rolí. Hry o přežití. Věci, které stimulují tvořivé myšlení.“ Silver zaváhal. „Také používám přímý přístup k obtížnějším osobním úkolům, jako je modernizace softwaru. Ale asi bude jednodušší, když ti to prostě ukážu.“

Přešel místnost, odsunul panel z plexiskla a posadil se na vytvarovanou židli. Lash přihlížel, jak si připevňuje na spánky elektrody. Do jedné područky židle byla instalována malá klávesnice a snímací hrot, ke druhé byl připevněn přepínač. Silver se natáhl nahoru a stáhl panel plochého monitoru, připevněného k teleskopické konzole. Levá ruka mu začala tančit po klávesnici.

„Co teď děláš?“ zajímal se Lash.

„Získávám její pozornost.“ Silverova ruka opustila klávesnici a připevnil si na límec závěsný mikrofon.

A v tu chvíli Lash uslyšel hlas.

„Richarde,“ řekl.

Byl to ženský hlas, hluboký a bez přízvuku, zdálo se, že přichází zároveň odevšad a odnikud. Jako by mluvila sama místnost.

„Lízo,“ odpověděl Silver. „Jaký je tvůj současný stav?“

„Devadesát osm celých sedm set dvacet sedm procent schopno provozu. Současné procesy tvoří osmdesát jedna celých čtyři procenta kapacity. Děkuji za optání.“

Hlas byl klidný, téměř jasný, s jen slaboučkou stopou digitálního zpracování. Lash měl podivný pocit déja vu, jako by už ten hlas někde dřív slyšel. Možná ve snu.

„Kdo je s tebou?“ zeptal se hlas. Lash si všimnul, že otázka byla vyslovena se správnou artikulací, s přízvukem na předložce. Pomyslel si, že dokonce zaslechl něco jako zvědavost. Trochu rozpačitě vzhlédl do videokamery.

„Tohle je Christopher Lash.“

„Christopher,“ opakoval hlas, jako by to jméno ochutnával.

„Lízo, mám zvláštní proces a chtěl bych, abys jej spustila.“ Lash si všimnul, že když Silver mluvil na počítač, mluvil pomalu a pečlivě artikuloval, nepoužíval žádné nespisovné tvary.

„Rozumím, Richarde.“

„Pamatuješ si ten průzkum dat, o který jsem tě požádal před osmačtyřiceti hodinami?“

„Pokud myslíš ten průzkum statistických odchylek, můj soubor dat ještě nebyl zničen.“

Silver zakryl mikrofon a obrátil se k Lashovi. „Špatně si vysvětlila ‚pamatuješ si‘. I teď někdy zapomínám, jak je přesná.“

Obrátil se zpět. „Potřebuji, abys spustila podobný průzkum na externí činitele. Parametry jsou stejné: průsečík údajů s těmi čtyřmi subjekty.“

„Subjekt Schwartzová, subjekt Thorpe, subjekt Torvaldová, subjekt Wilner.“

„Správně.“

„Jaký je rozsah průzkumu?“

„Občané Spojených států, stáří od patnácti do sedmdesáti, s přístupem do obou cílových oblastí v uvedených dnech.“

„Parametry shromažďování dat?“

„Všechny dostupné zdroje.“

„A priorita procesu?“

„Nejvyšší priorita, s výjimkou kritických situací. Je životně důležité, abychom našli řešení.“

„Velmi dobře, Richarde.“

„Můžeš mi sdělit odhadovanou dobu zpracování?“

„S přesností jedenácti procent. Sedmdesát čtyři hodin, padesát tři minut, devět vteřin. Přibližně osm set trilionů pět set bilionů cyklů.“

„Děkuji, Lízo.“

„Ještě něco jiného?“

„Ne.“

„Začnu nyní rozšířený průzkum. Děkuji, že jsi se mnou mluvil, Richarde.“

Když si Silver sejmul mikrofon a opět sáhnul po klávesnici, znovu promluvil odhmotněný hlas. „Bylo milé setkat se s vámi, Christophere Lashi.“

„Nápodobně,“ zamumlal Lash. Poslouchat ten hlas, jak na něj mluví, pozorovat rozhovor mezi Silverem a jeho počítačem, to všechno bylo fascinující, ale zároveň trochu znepokojivé.

Silver si odlepil elektrody ze spánků, odložil je a vysoukal se ze židle. „Řekl jsi, že bys šel na policii, kdybys věřil, že by to k něčemu bylo. Já jsem právě udělal něco lepšího. Právě jsem pověřil Lízu, aby v celé zemi vyhledala možného podezřelého.“

„Celé zemi? Je to možné?“

„Pro Eden to možné je.“ Silver trochu zavrávoral. „Promiň. Sezení s Lízou, i ta krátká, mohou být trochu vyčerpávající.“

„Jak to?“

Silver se pousmál. „Ve filmech lidé mluví na počítače a ty pohotově odpovídají. Možná to tak bude v příštím desetiletí. Ale teď právě je to fuška. Jak mentální, tak slovní.“

„To ty senzory elektroencefalografu, které jsi měl na sobě?“

„Pomysli na biofeedback. Frekvence a amplituda beta nebo theta vln mohou mluvit zřetelněji než slova. Dříve, když jsem měl problémy s jejím porozuměním jazyku, jsem používal EEG jako zkratku. Vyžadovalo to obrovskou koncentraci, ale nebyly žádné zmatky kolem dvojích významů, homofon, odstínů významu. Teď to má příliš hluboko zakódováno, aby se to dalo snadno změnit.“

„Takže jen ty s ní můžeš komunikovat přímo?“

„Teoreticky je možné, aby to udělal i někdo jiný, s příslušným soustředěním a tréninkem. Prostě to ještě nebylo potřeba.“

„Možná, že ne,“ připustil Lash. „Ale kdybych postavil něco tak skvělého, chtěl bych se o to podělit s ostatními. S podobně smýšlejícími vědci, kteří by mohli stavět na tom, co jsi založil.“

„To přijde. Na všelijakém vylepšování strávím strašně moc času. To není žádný obyčejný úkol. Jestli tě to zajímá, můžeme se o tom někdy pobavit.“

Přistoupil k Lashovi a položil mu ruku na rameno. „Vím, že to pro tebe je těžké. Pro mne to taky není snadné. Ale dostali jsme se takhle daleko, tolik jsme toho dokázali. Potřebuji, abys u toho ještě chvilku zůstal. Možná to nakonec je prostě zrůdná tragédie, dvě dvojité sebevraždy. Možná budeme mít klidný víkend. Uvědomuji si, že je to peklo nic nevědět. Ale teď musíme důvěřovat Líze, dobře?“

Lash chvíli mlčel. „Ta partnerka, co mi Eden našel. Je to všechno v pohodě? Žádné omyly?“

„Jediným omylem bylo poslat tvůj avatar do Nádrže. Proces spárování sám o sobě fungoval stejně pro tebe jako pro kohokoli jiného. Ta žena by se k tobě v každém ohledu perfektně hodila.“

Tlumené světlo a slabý šum strojů propůjčovaly místnosti zasněnou, téměř strašidelnou atmosféru. Lashovi blesklo hlavou několik obrazů. Výraz na tváři jeho bývalé manželky toho dne v Audubonském centru, kdy se rozvedli. Výraz Tary Stapletonové v baru na Grand Central, když mu řekla o svém vlastním problému. Obličej Lewise Thorpea, který na něj hleděl z televizní obrazovky ve Flagstaffu.

Povzdechl si. „No tak dobře. Ještě pár dní zůstanu. S jednou podmínkou.“

„Ven s ní.“

„Ze nezrušíte moji večeři s Dianou Mirrenovou.“

Silver na moment stisknul Lashovo rameno. „Správnej chlap.“ Opět se krátce usmál, ale když úsměv zmizel, vypadal stejně unavený, jak se Lash cítil.

29

„Sedmdesát pět hodin,“ povzdechla si Tara. „To znamená, že Líza nebude mít odpověď dřív než v pondělí odpoledne.“

Lash přikývl. Shrnul svoji rozmluvu se Silverem a detailně popsal, jak komunikoval s Lízou. Tara celou dobu fascinovaně naslouchala, dokud se nedozvěděla, jak dlouho bude trvat rozšířené hledám.

„Takže co máme do té doby dělat?“ otázala se.

„To nevím.“

„Já jo. Čekat.“ Tara zvedla oči ke stropu. „Doprčic.“

Lash se rozhlédl po místnosti. Velikostí se kancelář Tary Stapletonové v pětatřicátém poschodí moc nelišila od jeho dočasného pracoviště. Byl tam stejný konferenční stolek, psací stůl, police. Ale bylo tam několik jasných ženských prvků: asi půl tuctu bujných rostlin, kterým se v umělém světle očividně dařilo, kašmírový sáček s voňavými kvítky byl na červené mašličce zavěšený na stolní lampě. Za stolem byly seřazené tři identické počítačové pracovní stanice. Ale nejvýraznějším rysem kanceláře bylo obrovské sklolaminátové surfovací prkno opřené o protější zeď. Bylo pěkně poškrábané a dobité, barevný pruh táhnoucí se po celé délce vyšisovaný působením soli a slunce. Na zdi za ním byly nalepené nálepky se slogany jako „Žij pro surf, surfuj pro život“ a podobně. Podél horní police knihovny byly nalepené pohlednice ze známých surfařských pláží – Lennox Head v Austrálii, Pipeline na Havaji, Potovil Point na Srí Lance.

„To ses asi nadřela, než jsi to sem dostala,“ podotkl Lash a kývnul směrem k surfu.

Tara mu věnovala jeden ze svých vzácných úsměvů. „Prvních pár měsíců jsem strávila mimo Zeď, když jsem revidovala bezpečnostní procedury. Přinesla jsem si sem své staré prkno, aby mi připomínalo, že je mimo New York ještě nějaký jiný svět. Abych nezapomněla, co bych dělala raději. Revize skončila, povýšili mě a přemístili dovnitř. Nenechali mě vzít si s sebou prkno. Byla jsem pěkně naprdnutá.“ Při té vzpomínce zavrtěla hlavou. „A pak se jednoho dne objevilo ve dveřích mé kanceláře. Šťastné první výročí, s pozdravem od Edwina Mauchlyho a Edenu.“

„Jak znám Mauchlyho, nejdřív ho naskenoval, prohledal a analyzoval na sto způsobů.“

„Asi jo.“

Lash pohlédl na řádku smaragdově zelených pohlednic. Na mysl mu přišla otázka – otázka, kterou by mohla Tara zodpovědět lépe než kdokoli jiný.

Naklonil se ke stolu. „Poslouchej, Taro. Pamatuješ, jak jsme šli na drink k Sebastianovi? Co jsi mi řekla o tom, že ti našli partnera?“

Okamžitě cítil, že se uzavřela.

„Potřebuji něco vědět. Je nějaká šance, že uchazeč, který je Edenem po testování odmítnut, se přece jen nějak vrátí do procesu? Projde shromažďováním údajů, pozorováním – a nakonec skončí v Nádrži? A je spárován?“

„Myslíš jako omylem? Vykopávky, které se nějak dostanou skrz? Nemožné.“

„Proč?“

„Jsou tu dodatečné kontroly. Je to jako všechno v našem systému. Nemůžeme riskovat, že klient, dokonce případný klient, by se dostal do trapné situace v důsledku nedbalého zacházení s údaji.“

„Jsi si jista?“

„Ještě se to nikdy nestalo.“

„Stalo se to včera.“ A jako odpověď na Tařin nevěřícný pohled jí podal dopis, který na něj čekal u dveří.

Přečetla si ho a viditelně zbledla. „Tavern on the Green.“

„Byl jsem jako uchazeč odmítnut. A to s konečnou platností. Takže jak se to mohlo stát?“

„Nemám tušení.“

„Mohl by někdo v Edenu zfalšovat mé papíry a nechat je projít, místo toho, aby je přesunul do odpadu?“

„Nikdo nedělá nic, aby to nevidělo aspoň pět dalších.“

„Nikdo?“

Když Tara uslyšela tón jeho hlasu, zkoumavě se na něj podívala. „Musel by to být někdo velmi vysoce postavený, s prvotřídním přístupovým právem. Například já. Nebo pěšák jako Handerling, který nějak obelstil systém.“ Odmlčela se. „Ale proč by to někdo dělal?“

„To byla moje další otázka.“

Zavládlo ticho. Tara složila dopis a podala mu ho zpátky přes stůl.

„Nevím, jak se to stalo. Ale je mi to moc, moc líto, doktore Lashi. Okamžitě to pochopitelně prošetříme.“

„Tobě je to líto. Silverovi je to líto. Proč je to všem tak líto?“

Tara vypadala překvapeně. „Ty chceš…?“

„Přesně tak. Zítra večer mám rande.“

„Ale já nechápu…“ Nenalézala slov.

Já vím, že ne, pomyslel si Lash.

Tak úplně nechápal ani sám sebe. Kdyby pracoval pro Eden jako Tara, kdyby byl ovlivněn tím, co zaměstnanci nazývali „Efekt čaroděje ze země Oz“, byl by možná ten dopis roztrhal. Ale on jej neroztrhal. Aniž si to plně uvědomoval, to nakouknutí za oponu a vzrušená svědectví klientů Edenu vzbudily jeho zvědavost. A teď mu sdělili, že mu našli perfektní partnerku, jemu, Christopheru Lashovi, který byl tak obratný při analyzování jiných vztahů, ale tak neúspěšný ve svých vlastních. Bylo to příliš lákavé, aby se tomu dalo odolat. Dokonce i možnost dozvědět se, proč je tam, nebyla silnější než to, jak byl zvědavý na setkání – co kdyby – s ideální partnerkou.

Ale to setkání bude zítra. Dnes přemýšlel o něčem jiném.

„Není to náhoda,“ prohlásil.

„Cože?“

„To, že se moje žádost dostala do procesu. Možná chyba, ale ne náhoda. Stejně tak ta úmrtí dvou superpárů nejsou náhody.“

Tara se zamračila. „Co tím přesně chceš říci?“

„Nejsem si jist. Ale někde je tu vzorec. Jenom ho nevidíme.“ V duchu se vrátil ke své včerejší noční jízdě domů, kdy odmítl naslouchat hlasu ve své hlavě. Teď se pokoušel si ten hlas vybavit.

Vy jste zabil první dva superpáry, jeden po druhém, řekl Mauchly během výslechu Handerlingovi. Teď jste plánoval vystopovat a zabít ten třetí.

Jeden po druhém…

„Můžu si půjčit tohle?“ zeptal se a zvedl ze stolu blok. Vytáhl pero a napsal dvě data: 17. 9. 04. 24. 9. 04. Data, kdy Thorpeovi a Wilnerovi zemřeli.

„Taro,“ řekl. „Mohla bys vytáhnout data, kdy Thorpeovi a Wilnerovi podali žádosti?“

„Jasně.“ Otočila se k jednomu z počítačů a něco rychle napsala. Téměř okamžitě vyplivla tiskárna papír:

THORPE, LEWISA. 000451823 30.7.02

TORVALDOVÁ, LINDSAY E. 000462196 21.8.02

SCHWARTZOVÁ, KAREN L. 000527710 2.8.02

WILNER, JOHN L. 000491003 6.9.02

Nic.

„Mohla bys rozšířit hledání, prosím? Potřebuju výpis všech dat týkajících se obou párů. Kdy byli testováni, kdy se poprvé setkali, kdy měli svatbu, všechno.“

Tara se na něj zkoumavě zahleděla, pak se vrátila ke klávesnici a znovu začala ťukat.

Druhý seznam tvořilo asi deset stránek. Lash je převracel jednu po druhé, unaveně sjížděl očima po sloupcích. Pak najednou ztuhnul.

„Ježíši,“ vydechl.

„Co je tam?“

„Tyhle sloupce označené ‚Vyjmutí avatara‘. Co to znamená?“

„Kdy jsou avatarové vytaženi z nádrže.“

„Jinými slovy, kdy byly dvojice spárovány.“

„Správně.“

Lash jí podal seznam. „Podívej se na data vytažení Thorpeových a Wilnerových.“

Tara pohlédla na zprávu. „Můj Bože. 17. září 2002. 24. září 2002.“

„Přesně. Nejenže byli Thorpeovi a Wilnerovi první dva seznámené superpáry. Také zemřeli přesně dva roky poté, co byli spárováni. Dva roky od toho dne.“

Tara upustila zprávu na stůl. „Co myslíš, že to znamená?“

„Že jsme čmuchali kolem nesprávného hydrantu. Já tu vrtám do psychologických testů a hodnocení a doufám, že tam bude nějaká charakterová vada, kterou vaše zkoušky neodhalily. Možná že jsem místo zkoumání lidí měl raději zkoumat proces.“

„Proces? A co hledání podezřelého? Lízino pátrání?“

„To bude až v pondělí. Nehodlám strávit příštích sedmdesát hodin se založenýma rukama.“ Vstal a vydal se ke dveřím. „Díky za pomoc.“

Když otevřel dveře, zaslechl, jak se Tařina židle odsunula. „Počkej chvilku,“ zadržela ho.

Otočil se.

„Kam jdeš?“

„Zpátky do své kanceláře. Mám tam na prohlížení spoustu schránek s důkazy.“

Tara bez váhání obešla stůl. „Jdu s tebou,“ prohlásila.

30

„Nevíš o mé toaletní tašce, brouku?“ zavolal Kevin Connelly. „Pod umyvadlem, druhá police. Nalevo.“

Connelly obešel širokou postel, prošel kolem paprsků žlutého světla, které pronikalo okny, a klekl si u skříňky pod umyvadlem. No jistě: druhá police, pečlivě opřená o stěnu. Dříve by půl hodiny převracel ložnici naruby, aby ji našel. Ale vypadalo to, že Lynn vlastní fotografickou paměť na všechny věci v domě, nejen na své, ale i na jeho. Nebylo to vědomé, prostě to měla v sobě, lapalo to jako mucholapka všechno, co uviděla. Možná i proto byla tak dobrá na jazyky.

„Jsi poklad,“ pochválil ji.

„Vsadím se, že to říkáš každé.“

Stále ještě v podřepu u skříňky se na ni zadíval. Stála hned u šatníku a prohlížela si dlouhou řadu šatů. Díval se, jak jedny sundala, otočila je na ramínku, vyměnila je za jiné. V tom, jak se pohybovala, bylo něco křehkého, plachého, co mu i teď zrychlilo pulz. Hluboce ho urazilo, když o ní před pár týdny jeho matka řekla, že je ‚rozkošná‘. Rozkošná? Byla to nejkrásnější žena, jakou kdy viděl.

Odešla od šatníku a přešla s vybranými šaty k posteli, kde ležel rozevřený plátěný kufr. Stejně úspornými pohyby složila šaty a umístila je do kufru. Vzal si odpoledne volno, aby pomohl manželce zabalit na cestu k Niagarským vodopádům. Bylo to takové trochu trestuhodné potěšení, se kterým se z nějakého důvodu styděl komukoli svěřit. Vždycky věnovali balení několik dní před výletem, nějak si tím tu dovolenou prodlužovali. Býval při balení ukvapený. Z nějakých důvodů se pokaždé chtěl dostat na letiště brzy, ale dokud byl starým mládencem, obyčejně to byla uspěchaná a lajdácká záležitost. Lynn mu ukázala, že balení je umění, které se nesmí uspěchat. A teď si z toho vypěstovali jeden z těch malých intimních rituálů, které tvořily kostru jejich manželství.

Vstal, zezadu k ní přistoupil a objal ji kolem pasu. „Jen si pomysli,“ zašeptal a nosem jí při tom šimral na uchu. „Za pár dní už budeme před hořícím krbem v hotelu Pillar and Post Inn.“

„Hmm.“

„Dáme si snídani do postele. Možná i oběd do postele. Zní to dobře, ne? A když budeš hodná, možná dostaneš taky moučník.“

Místo odpovědi si mu trochu unaveně položila hlavu na rameno.

Kevin Connelly znal nálady své ženy skoro stejně jako ty své, a tak se stáhl. „Copak je, broučku?“ zeptal se rychle. „Migréna?“

„Možná na mne jde,“ odpověděla. „Doufejme, že ne.“

Obrátil ji k sobě, jemně ji políbil na jeden spánek, potom na druhý.

„Perfektní manželka, co?“ řekla a nabídla mu rty k polibku.

„Ty jsi perfektní manželka. Moje perfektní manželka.“

Usmála se a znovu si mu položila hlavu na rameno.

Zazvonil zvonek u dveří.

Kevin se jemně uvolnil z objetí, přešel do haly a dolů ze schodů. Za sebou slyšel tiché kroky Lynn, která šla pomalu za ním.

U předních dveří čekal chlapík s obrovským balíkem. „Pan Connelly?“ zeptal se. „Tady mi to podepište, prosím.“

Connelly se podepsal na příslušné řádce a popadl balík do náruče.

„Co to je?“ zeptala se Lynn, když muži poděkoval a zabouchnul za ním dveře.

„Nevím. Chceš to otevřít?“ Connelly jí balík podal a s úsměvem přihlížel, jak trhá balicí papír. Objevil se průhledný celofán, potom široká červená stuha, potom světle žlutá sláma.

„Co to je?“ zajímal se. „Košík ovoce?“

„To není jen tak nějaké ovoce,“ odpověděla Lynn užasle. „Podívej se na značku. Jsou to červené hrušky z Ekvádoru! Máš ponětí, jak jsou drahé?“

Connelly se usmál, když viděl výraz na tváři své manželky. Exotické ovoce byla její vášeň.

„Kdo to mohl poslat?“ nechápala. „Nevidím kartičku.“

„Támhle vzadu je nějaká malá zastrčená.“ Connolly ji vytáhl mezi dvěma stébly smotané slámy a nahlas přečetl vytištěná slova. „Gratulujeme a srdečně přejeme všechno nejlepší k vašemu výročí.“

Lynn se k němu přitiskla, bolest hlavy zapomenuta. „Od koho to je?“

Connelly jí kartu podal. Nebylo tam žádné jméno, ale byl tam vyražený elegantní symbol Edenu.

Zamrkala. „Červené hrušky. Jak to mohli vědět?“

„Oni vědí všechno, pamatuješ?“

Lynn potřásla hlavou a začala trhat celofán z košíku.

„Ne tak rychle,“ mírnil ji Connelly s žertovnou výtkou. „Máme nahoře nějakou nedokončenou práci, zapomněla jsi?“

Její tvář se nyní také rozzářila úsměvem. Odložila košík stranou a vyhopsala za ním do schodů.

31

Lash mrknul na hodiny, rychle, bez zájmu. Potom se nevěřícně podíval znovu. Tři čtvrtě na šest. Připadalo mu to jako pár minut od chvíle, kdy se Tara kolem čtvrté omluvila, že musí k doktorovi, a odešla.

Opřel se v židli a přehlédl záplavu papírů, které pokrývaly stůl. Skutečně si kdysi dávno stěžoval na nedostatek informací? Teď měl informace, to ano, až na to, že by pohltily armádu.

To, že objevil, že úmrtí Thorpeových a Wilnerových byla přesně časově shodná s jejich spárováním, bylo klíčovým dílkem skládačky – jen musel přijít na to, jak ho vsadit. Ale s takovou záplavou údajů se to asi dnes odpoledne nedozví.

Pohledem se vrátil na stůl, na složku označenou Thorpe, Lewis – Soupis případu. Už si ho zběžně prolistoval. Byl to zřejmě počítačem vygenerovaný seznam všech systémů Edenu, se kterými Thorpe přišel do styku. Lash prohrabal ostatní lejstra, až našel stejnou složku pro Lindsay. Potom přešel k protější zdi kanceláře a tak dlouho se probíral krabicemi s důkazy, dokud nenašel podobné soupisy také pro Wilnerovy.

Možná měl Silver pravdu – tenhle víkend se nic nestane. Pokud tam byl někde vrah, možná ho hlídkující týmy Edenu chytí dříve, než se mu podaří znovu zabíjet. Ale to neznamenalo, že bude Lash točit palci. Srovnáváním údajů ve složkách možná odhalí další dílky skládačky.

Hodil si papíry do kožené tašky a unaveně se protáhl. Potom se vydal halou do bufetu. Marguerite už odešla, ale paní u přepážky mu ráda poskytla dvojité espreso. Navzdory pozdní hodině budova kypěla životem. Lash si vybral stolek v rohu, vděčný, že Eden zachovával práci na tři směny.

Vypil hrnek, vrátil se do kanceláře, našel kabát a tašku a vydal se k nejbližšímu výtahu. Ačkoli většina budovy pro něj stále zůstávala záhadou, přinejmenším se naučil, jak se dostane do recepce.

Když se zařadil do fronty u Stanoviště III, jeho myšlenky se vrátily k párům. Než Tara Stapletonová odešla, upozornila ho, že třetí super-pár – Connellyovi – byl spárován 6. října 2002. Jestliže vzorec, který odhalil, sedí, znamenalo to, že Connellyovi potká jejich vlastní tragédie – sebevražda či vražda – tuto středu. To trochu uvolňovalo napětí a dávalo jim to prostor k dýchání. Ale také to znamenalo, že mají neochvějně daný termín.

Středa. Jakýkoli chybějící článek se musí najít do té doby.

Konečně se dostal na začátek fronty, počkal, než se skleněné dveře odsunou a vstoupil do válcovité komory. Dokonce i tohle se skoro stalo rutinou. Zvláštní věc, přizpůsobivost. Člověk si časem zvykne na všechno, ať už je to sebenevšednější. V laboratoři viděl, jak to funguje u psů, myší a opic. Dokonce to využíval i on sám při biofeedbackové terapii. No a teď on, živoucí důkaz toho, jak funguje ve firemní…

Najednou si uvědomil zvuk, který se k němu blížil. Světlo v komoře, již tak dost silné, ještě zesílilo. Za druhými skleněnými dveřmi před sebou uviděl siluety běžících lidí. Co se to dělo? Požární poplach? Nějaké cvičení?

Najednou se u protější strany skla objevili dva strážní. Postavili se mu do cesty s nohama rozkročenýma a rukama podél těla.

Otočil se kolem dokola a chtěl se vrátit, kudy přišel, moc to nechápal. Ale tam také stáli dva strážní. A jak se podíval za ně, uviděl, jak se další blíží.

Následovalo několik ostrých tónů a dveře, kterými vešel, se otevřely. Stráže se postavily do dvouřadu. Zahlédl, že jeden ze strážných v zadní řadě držel v ruce paralyzér.

„Co to…,“ spustil.

Velmi rychle a velmi pevně ho první dva strážní vytáhli z prosklené komory. Ostatní kolem nich utvořili kordon. Lash si s očima doširoka otevřenýma vybavoval jen letmý a rozmazaný sled obrazů – v dálce mizící fronta, stěny chodby, rychlý obrat kolem rohu a najednou se ocitl uvnitř nevlídně vyhlížející místnosti bez oken.

Dovedli ho k dřevěné židli. Chvilku se mu zdálo, že se o něj nikdo nezajímá. Slyšel jen vzdálené hlasy, linoucí se z vysílačky, a vytáčecí tóny telefonu. „Pošlete sem Sheldrakea,“ řekl někdo. Dveře do místnosti se zavřely. A pak se k němu jeden ze strážných otočil.

„Kampak jste kráčel s tímhle?“ zeptal se a v jedné ruce držel čtyři složky z jeho aktovky.

V tom zmatku si Lash ani neuvědomil, že mu tu aktovku vzali. „Chtěl jsem si je vzít domu,“ řekl. „Abych si je přečetl o víkendu.“ Kurnik, jak mohl zapomenout na Mauchlyho varování? Nic, co je za Zdí, se nesmí dostat ven. Ale jak mohli…

„Znáte pravidla, pane…?“ řekl strážný a vložil desky do něčeho, co až nepříjemně připomínalo pytel na důkazy.

„Doktor Lash. Christopher Lash.“

Jakmile to uslyšel, přikročil jeden ze strážných k počítačovému terminálu a něco naťukal do klávesnice.

„Znáte pravidla, doktore Lashi?“

Lash přikývnul.

„Takže si uvědomujete, jak vážný tenhle přestupek je?“

Lash rozpačitě přikývl. Tara, puntičkářka na pravidla, by mu tohle nikdy neodpustila. Doufal, že se kvůli němu nedostane do problémů, Mauchly jí ho konec konců dal na starost…

„Budeme vás tu muset zadržet, dokud si neprohlédneme vaše bezpečnostní záznamy. Pokud v nich už jednu důtku máte, tak se obávám, že vás budeme muset doprovodit před komisi pro ukončení pracovního poměru.“

Strážný u počítače vzhlédnul. „V lidských zdrojích není žádný záznam o Christopheru Lashovi.“

„Máme vaše jméno správně?“ zeptal se člen ochranky s pytlem na důkazy.

„Ano, ale…“

„Je tu jeden Christopher S. Lash jako potenciální klient,“ řekl ten od počítače a znovu něco zadal na klávesnici. „Prošel přijímacím testem minulou neděli, dvacátého sedmého září.“ Přestal psát. „Jeho přihláška byla odmítnuta.“

„Jste to vy?“

„Ano, ale…“

Atmosféra v místnosti se okamžitě změnila. První strážný k němu rychle přikročil. A ti ostatní, včetně jednoho s paralyzérem, ho obklíčili.

Ježíši, pomyslel si Lash, tohle začíná bejt dost nepříjemný. „Podívejte,“ promluvil znovu, „vy tomu nerozumíte…“

„Pane,“ řekl první strážný, „prosím, mlčte. Klást otázky tu budeme my.“

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil další muž. Byl vysoký a ramena měl tak široká, že hlava s blond vlasy, která nad nimi seděla, vypadala opravdu maličká. Přikráčel s vojenským držením těla, ostatní strážní od něj s respektem odstoupili. Měl na sobě tmavý, dobře padnoucí vycházkový oblek. Jeho oči měly zvláštní odstín smaragdově zelené. Připadal mu trošku povědomý, ale v tom zmatku to Lashovi chvilku trvalo, než si ho zařadil. Pak si konečně vzpomněl, krátce ho zahlédl na chodbě během Handerlingova výslechu.

„Tak co tu máme?“ zeptal se. Mluvil stroze, bez přízvuku.

„Tento pán se snažil proklouznout kontrolním bodem s tajnými dokumenty.“

„Jaké je jeho zařazení a k jakému patří oddělení?“

„Není to zaměstnanec, pane Sheldrakeu. Je to odmítnutý klient.“

Jeho obočí vystřelilo vzhůru. „Opravdu?“

„Právě nám to potvrdil.“

Sheldrake popošel, zkřížil své obrovské ruce a zvědavě na Lashe pohlédnul. Vůbec ho nepoznával, bylo mu jasné, že Lashe při výslechu neviděl. Pak ruce dal znovu podél těla a trochu si povytáhnul bundu u pasu. Lash uviděl, že má pod ní Sheldrake opasek s automatickou pistolí, želízky a vysílačkou. Vytáhnul z pásku teleskopický obušek a roztáhl jej na úplnou délku.

„Crandalle,“ zamumlal. „Podívej se na tohle.“ A vytáhnul ocelovým koncem obušku Lashův rukáv a odhalil tak bezpečnostní náramek.

„Kde jste to získal? A co jste dělal uvnitř bezpečnostního pásma?“

„Jsem dočasný konzultant.“

„Právě jste přiznal, že jste odmítnutý klient.“

Lash v duchu proklínal ty tajnosti, za kterých ho přijali. „Ano, já vím. Ale absolvování přijímacího procesu byla část mého úkolu. Poslouchejte, zeptejte se Edwina Mauchlyho, to on mě přijal.“

V pozadí slyšel další hlasy z vysílačky. Jeden z bezpečáků prohmatával jeho aktovku. „Eden nezaměstnává dočasné konzultanty. A rozhodně je nepouští za Zeď.“ Sheldrake se otočil k ostatním. „Upozorněte bezpečnostní stanoviště, úplně všechna. Jdeme do režimu Beta. Přineste někdo analyzátor, musíme zjistit, jestli si s tím náramkem někdo pohrával.“

„Hned, pane Sheldrakeu.“

To bylo k smíchu. Proč se jim jeho nejnovější záznamy úspěšného spárování neukazovaly v počítači? „Podívejte,“ řekl Lash a postavil se. „Řekl jsem vám, abyste si promluvili s Mauchlym…“

„Sednout!“ Crandall ho zhurta posadil zpátky do křesla. A jiný strážný, ten s paralyzérem, přistoupil blíž. Jiný otevřel plechovou skříňku a vyndal z ní dlouhý, hrábím podobný nástroj s půlkruhem připevněným na konci. Lash tento nástroj viděl v minulosti již mnohokrát. Používal se k přišpendlení nespolupracujících pacientů ke zdi psychiatrie.

Olíznul si rty. To, co bylo zpočátku jen trapné a mrzuté, se rychle měnilo v něco jiného. „Poslouchejte mě,“ řekl co nejklidněji. „Jsem konzultant, jak jsem říkal. Pracuji s Tarou Stapletonovou.“

„A pracujete na čem?“ zeptal se Sheldrake.

„To je důvěrné.“

„Jestli to chcete hrát takhle.“ Sheldrake se podíval přes rameno. „Zjistěte, kdo z doktoruje ve službě, a přiveďte ho sem. Uvědomte centrum ostrahy a vedoucí směny.“

„Říkám vám pravdu,“ řekl Lash. „Jestli mi nevěříte, zeptejte se Silvera. Všechno o tom ví.“

Sheldrakeovy rty se zkřivily v ironickém úsměvu. „Richarda Silvera?“

„Všechno o tom ví,“ parodoval Crandall. „Toho chlapa už nikdo neviděl celý rok a on o tom všechno ví.“

„Klidně si s ním půjdu promluvit.“ A Lash se znovu pokusil vstát.

Crandall ho opět posadil. Další strážný přikročil a společně podrželi Lashe v křesle.

„Náramky,“ řekl vlaze Sheldrake. „A Stempere, kopni ho taserem, chci, aby se uklidnil.“

Strážný s paralyzérem k němu přikročil. „Pusť se ho, až řeknu,“ řekl Crandall strážnému, který Lashe držel za druhé rameno.

V té chvíli se rozletěly dveře a dovnitř vstoupil Mauchly.

„Co se tu děje?“ chtěl okamžitě vědět.

Sheldrake se otočil. „Tvrdí, že vás zná, pane Mauchly.“

„To je pravda.“ Mauchly přikročil blíž, Lash se začal zvedat, ale on ho zase jediným gestem poslal zpátky na židli. „Co se přesně stalo?“ zeptal se Sheldrakea.

„Pokusil se projít bezpečnostním perimetrem s těmihle dokumenty.“ Sheldrake kývnul na Crandalla, ten podal Mauchlymu pytel s důkazy.

Mauchly ho otevřel, přečetl si nadpisy na deskách a řekl: „Ty si odnesu.“

„Ano, pane,“ řekl Crandall.

„A doktora Lashe si také vezmu na starost já.“

„Myslíte si, že je to dobrý nápad, pane?“ zeptal se Sheldrake.

„Ano, pane Sheldrakeu.“

„Pak vám ho předávám.“ Otočil se ke Crandallovi. „Zaznamenej to do služebního deníku.“

Mauchly zvedl aktovku, kývnul na Lashe, aby se postavil. „Tak pojďte za mnou, doktore Lashi.“ A jak odcházeli z místnosti, slyšel Sheldrakea mluvit do telefonu a říkat, že byl poplach pro bezpečnostní týmy zrušen a že mohou zrušit i režim Beta.

Když se ocitli na chodbě, zavřel za nimi Lash neoznačené dveře a otočil se k němu. „Na co jste myslel, doktore Lashi?“

„Asi jsem ve skutečnosti nemyslel vůbec. Jsem dost unavený. Moc se omlouvám.“

Mauchly se na Lashe ještě chvilku díval, pak přikývnul. „Nechám je vrátit do vaší kanceláře,“ řekl a ukázal na desky. „Budou tam na vás čekat v pondělí ráno.“

„Děkuji. Co myslel ten strážný režimem Beta?“

„Tato budova má čtyři režimy: Alfa, Beta, Delta a Gama. Režim Alfa je pro běžný chod. Beta je zvýšený poplach. Delta je pro případ požáru, evakuace a podobně.“

„A Gama?“

„Je pro katastrofické scénáře. Zatím samozřejmě nebyl nikdy vyhlášen.“

„Samozřejmě.“ Lash si uvědomil, že blábolí. Popřál Mauchlymu příjemný víkend a už odcházel, když se potichu ozvalo: „Doktore Lashi.“

Lash se otočil. Mauchly mu podával jeho aktovku.

„Asi byste měl použít Kontrolní bod I na třetím patře,“ řekl. „Strážní tady budou ještě nějakou dobu trošku, hmm, podráždění.“

32

Frank Piston, zástupce oblastního návladního, se mrzutě zavrtěl na dřevěné židli. Říkal si, že by dal skoro všechno za to, kdyby se mu dostal do rukou ten sadista, který objednával nábytek pro Vyšší soud Sullivan County. Jenom deset, třeba i pět minut v temné uličce stačilo, aby si s ním všechno vyjasnil. Byl v desítkách soudních síní a advokátních kanceláří v této pětipatrové budově. Pokaždé narazil na stejné tvrdé židle s plochými tvrdými sedátky a opěradly a malými výběžky na těch nejhorších místech. Ani tady, v místnosti Komise pro amnestie a podmínečné propuštění, tomu nebylo jinak.

S povzdechem se podíval na hodinky. Šest hodin přesně. Zjistil, že jeho případ byl až posledním na seznamu. Zákon kázal, aby se postupovalo v pořadí, které je na seznamu. Koneckonců nebude trvat déle než pár minut poslat Edmunda Wyrea hnít zpátky za mříže na dalších deset let. Ale ne, musel prosedět celých deset přelíčení, jedno nudnější než druhé. Bylo neuvěřitelné, jaké sračky musel zástupce státního návladního vytrpět. Všichni odešli domů už před hodinou, ale on tam musel trčet a zadek měl už na placku. Absolvoval čtyři roky právničiny a utratil skoro sto táců kvůli tomuhle?

Před půl hodinou měl pernou chvilku. Přišlo na řadu slyšení s jedním násilníkem. Myslel si, že komise odloží jednání a on se tam bude muset trmácet příští týden na další trýznivé zasedání. Ale naštěstí se rozhodli vyslechnout i těch pár posledních případů. Násilníkovu podmínku samozřejmě zamítli. Stejně jako většinu ostatních. Tahle komise byla přísná. V duchu si poznamenal, že kdyby někdy spáchal zločin, dá si záležet, aby ho spáchal v nějaké jiné oblasti.

Konečně nadešla jeho chvíle. Opilý řidič, který přejel postaršího chodce – zabití s přitěžujícími okolnostmi, dvacet let, podmínka zamítnuta. Překvapení se nekonalo. Walt Corso, nevrlý a kysele se tvářící předseda komise, si odkašlal.

„Komise pro amnestie a podmínečné propuštění nyní posoudí případ Edmunda Wyrea,“ řekl a krátce pohlédl do desek, které ležely před ním na stole.

Piston zachytil na druhé straně stolu pohyb, jak se členové komise usazovali na místa. Všech dvanáct bylo nutných, když před komisi předstoupil vrah. Když se mrzutě tvářící příbuzní opilého řidiče vytratili, byla místnost skoro prázdná. Zůstala tam jen komise, soudní stráž, zapisovatelka, pár státních úředníků a on. Dokonce ani žádný novinář. Neexistovala ani kapka pochybností o tom, že Wyre na svobodu nepůjde; všichni to věděli. Piston vlastně ani nechápal, jak se ten chlap dostal před komisi tak brzy. Přece nejde zabít šest lidí a…

Po jeho pravici se něco dělo – otevíraly se dveře. A pak se dostavil sám Edmund Wyre, pouta na rukách, dva strážní po obou stranách.

Piston poposednul. Tak tohle bylo zvláštní. To si snad Wyre najmul právníka? Co tam k čertu dělal osobně?

Ale komise překvapena nebyla. Beze slova sledovali, jak je Wyre předveden před stůl. Bledý Corso se znovu podíval do desek a něco si zapsal. „Rozumím tomu tak, pane Wyre, že jste si vyžádal svou účast na tomto slyšení, ale odmítnul jste pomoc právního zástupce i konzultanta pro podmínečné propuštění. Chcete se tedy zastupovat sám?“

Wyre přikývnul. „To je správně, pane,“ řekl uctivě.

„Dobře.“ Corso se podíval do desek. „Kdo je jeho sociální kurátor?“

Jeden ze státních úředníků, který seděl vzadu, se postavil. „Já, pane.“

„Foster, že ano?“

„Ano, pane.“

„Přistupte.“

Foster prošel uličku, Wyre se na něj podíval a přikývnul.

Corso se opřel lokty o stůl a nahnul se kupředu ke kurátorovi. „Musím přiznat, Fostere, že nás překvapilo zjištění, že byl tento muž připuštěn.“

Nejste sami, pomyslel si Frank Piston.

„Jednotlivé rozsudky pana Wyrea nebyly vynesené najednou, ale zvlášť, pane,“ řekl Foster.

„To si uvědomuji.“

Zabiják Wyre si odkašlal. Podíval se na kus papíru, který držel v ruce. „Pane,“ spustil, „vzhledem k mému zdravotnímu stavu jsem chtěl požádat o podmínečné propuštění za zvláštních okolností.“

To už bylo moc. Wyre vypadal i mluvil jako zosobněné zdraví. Piston se rychle postavil a jeho židle zaskřípala o podlahu.

Corso se na něj podíval a mračil se. „Přejete si něco říci, pane…?“

„Piston. Frank Piston. Zástupce oblastního prokurátora.“

„Ach ano, mladý Piston. Pokračujte.“

„Rád bych upozornil na to, pane, že odsouzení za přitěžujících okolností nejsou oprávněni žádat o propuštění na podmínku za zvláštních okolností,“

„Komise si toho je vědoma, děkuji. Pane Wyre, můžete pokračovat.“

„Jak už jsem říkal, pane. Plánoval jsem požádat o propuštění za zvláštních okolností, avšak potom jsem zjistil, že to nebude potřeba.“

„To se tvrdí i ve shrnutí případu.“ Corso se podíval na kurátora. „Pane Fostere, mohl byste nám to vysvětlit?“

„Jistě, pane, pan Wyre prokázal nejvyšší možný stupeň dobrého chování během výkonu trestu.“

Piston musel poposednout. To byla hovadina. Nejednou se doslechl o problémech, které Wyre ve vězení způsobil. Byl tím nejhorším druhem zabijáka, chladnokrevný prohnaný vrah. Štval jednotlivé vězně proti sobě, vyprovokovával bitky a vzpoury a zaséval nenávist vůči hlídačům. A to se ani nezmiňoval o řadě vražd přímo ve vězení. I když se nic nedalo dokázat, tak za propíchnutí spoluvězně se zrovna odměna za dobré chování neudělovala.

„Tedy, dobré chování a Wyreova společensky prospěšná práce, účast v pracovních programech a rehabilitačních diskusních skupinách přiblížily jeho datum možného propuštění na podmínku – pochopitelně pod dohledem kurátora – na 29. září tohoto roku.“

Pistona polilo zděšení. Okamžitě se znovu postavil. 29. září bylo před dvěma dny. Wyre je připravený na podmínku? Už? To není možné.

Corso se na něj podíval. „Chcete něco dodat, pane Pistone?“

„Ne, chci říct, ano. Dobré chování může přinést výsady, žádné povinnosti tím pro nás nevznikají. Nemění to fakt, že tady pan Wyre zabil šest lidí včetně dvou policistů.“

„Zapomínáte, pane Pistone, že pan Wyre byl obviněn a odsouzen jen za jednu vraždu?“

Piston potichu zaklel. To byla pravda, Wyre stál před soudem jen za vraždu své poslední oběti. Šlo o právní nedostatky, chybné zacházení s důkazy. I když se to zpětně zdálo jako hloupost, generální prokurátor dal přednost jednomu jistému případu, než aby riskoval, že se z toho Wyre vykroutí díky právním nedostatkům. Byl kolem toho v novinách velký poprask, to si to tihle vtipálci nepamatujou?

Nahlas řekl: „Na to nezapomínám, pane. Jen žádám, aby okolnosti vražd a povaha Wyreových zločinů byla brána…“

„Pane Pistone. Říkáte snad komisi, jak má dělat svou práci?“

Piston naprázdno polknul. „Ne, pane.“

Corso zašustil svazkem papírů, který před ním ležel na stole. „Znáte všechny podrobnosti tohoto slyšení? Máte snad shrnutí tohoto případu?“

„Ne, pane.“

„Tak se posaďte a mlčte, mladý muži, dokud pro nás nebudete mít něco smysluplného.“

Wyre se znovu podíval na Pistona. Byl to krátký, skoro obyčejný pohled, ale pořádně to s ním zacloumalo. Takhle se dívá kočka na kanárka. Pak se odsouzenec podíval zpět na komisi a příjemně se usmíval.

Piston – naprosto rozhozený mírností komise a Wyreovým pohledem – se zkusil uklidnit a myslet. Musel mít na paměti, s kým tu měl co do činění. Všichni věděli, že Wyre ty dva policisty zabil. Políčil si na ně, sledoval je a také plánoval vraždu agenta FBI. Starej Corso na tohle přeci taky nezapomene, podobal se soudci z Divokého západu, který posílal všechny na šibenici, jak jen to u předsedy Komise pro podmínečné propuštění šlo. A navíc si mohli prolistovat souhrn případu. A když ne jinde, tam to musel Wyre schytat.

Zdálo se, že mu Corso čte myšlenky. „Dobře, pane Fostere, podívejme se na ten váš souhrn. Celá komise měla čas si ho prohlédnout. Musím říct, že všichni včetně mě byli překvapeni vašimi zjištěními.“

„Já tomu naprosto rozumím, pane. Ale pevně si stojím za hodnocením i příslušnými detaily.“

„Ó, kdepak, já nic nezpochybňuji, pane Fostere. Vždy jste svou práci na případech bral velmi svědomitě. Jen jsme byli… malinko překvapeni, to je vše.“ Corso prolistoval souhrnem. „Tyto společenské a psychologické profily a potenciál jeho nápravy. Nikdy jsem podobná čísla neviděl.“

„Ani já ne, pane,“ řekl Foster. Wyre stál vedle úředníka s rozzářenýma očima. „A ta svědectví, která jste získal, jsou rovněž obdivuhodná.“

„Všechna byla v databázi, pane.“

„Hmm.“ Corso prolétl poslední stránky dokumentu a pak ho odložil. „Ale vlastně nevím, proč jsme byli tak překvapeni. Proto přece jsme koneckonců zde, protože věříme v účinnost našeho vězeňského systému, že? Snažili jsme se, aby byly tyto možnosti a příležitosti k dispozici našim chovancům. Tak proč bychom měli být tak šokovaní, když stojíme tváří v tvář důkazu toho, že rehabilitace funguje?“

Ach můj bože, pomyslel si Piston. Jen jediná věc mohla přinutit Corsa ke shovívavosti. A to byl výhled na povýšení. On totiž Corso, hlava komise, byl také Corso, potenciální předseda sněmu. A přetvoření Edmunda Wyrea ze sadistického vraha na napraveného kajícníka by ho k jeho cílům postrčilo snad ze všeho nejlépe…

Ale to nebylo pravděpodobné, ve Wyreově případu to bylo jednoduše nemožné. Wyre byl příklad zákeřné zmije, nenávistný magor. Co mohlo být v tom hlášení? Co se stalo při testech?

„Pane,“ řekl Wyre a pokorně se zadíval na Corsa, „ve světle toho všeho, bych rád požádal komisi o vyhovění mé žádosti o podmínečné propuštění, o udělení propouštěcího data a vytvoření plánu pro dozor nad dodržováním pravidel propuštění.“

Piston s rostoucí nedůvěrou zíral, jak se Wyre znovu zadíval na papír, který držel v ruce. Tenhle proces je ovlivněný. Někdo si ho vytrénoval a řekl mu přesně, jaké dokumenty si má nastudovat. Ale kdo?

Instinktivně znovu vyskočil na nohy. „Pane Corso!“ vykřiknul.

Stařík se na něj zamračil. „Co je zase?“

Pistonová ústa se hýbala, ale nevycházel z nich žádný zvuk. Wyre se na něj letmo ohlédl. S přivřenýma očima opětoval Pistonův pohled a olíznul si velmi, velmi pomalu nejdřív horní a pak spodní ret.

Piston se zaraženě posadil. Jak šum hovoru opět zazněl místností, sáhnul do kapsy, vytáhnul mobil a vytočil kancelář. Podle očekávání mu odpověděl jen záznamník. Začal vytáčet šéfovo soukromé číslo, ale pak to típnul. Prokurátor byl v tuhle dobu na greenu a hrál na osmnáct jamek a určitě si jako obvykle vypnul telefon.Vrátil mobil do kapsy a dál zasněně sledoval komisi. Protože tohle musel být přece sen, jedna z těch nočních můr, kde člověk sleduje, jak se děje něco strašlivého, něco, co bezpochyby vyústí v neštěstí, v tragédii, a stejně se nemůže pohnout a zkusit něco udělat, něco…

A tam podobnost končila. Protože, jak Piston dobře věděl, z nočních můr se člověk probouzí. Ale z téhle procitnutí neočekával.

33

„Změna plánu,“ řekl Lash a naklonil se přitom dopředu, aby ho řidič slyšel, „zastavte mi tady, prosím.“

Počkal, než taxík projede Columbus Circle a zamíří k obrubníku, pak zaplatil a vystoupil. Sledoval, jak se taxík ztrácí v záplavě naprosto identických žlutých vozidel, a pak dal ruce do kapes u kabátu a pozvolna kráčel k Central Park West.

Moc si nebyl jistý, proč vystoupil několik bloků od restaurace. Zřejmě se nechtěl ocitnout rovnou před vchodem. Chtěl mít situaci pod kontrolou. Chtěl ji vidět jako první a přitom být v prostředí, které mu vyhovuje. Hodně to souviselo s jeho nervozitou.

Kdyby se cítil jinak, možná by se i pousmál nad podobnou malou sebeanalýzou. Ale jeho rychlé dýchání a zrychlený srdeční tep ho nenechávaly na pochybách. On, Christopher Lash, prominentní psycholog, vyšetřovatel FBI, byl nervózní jak malý kluk na prvním rande.

Začalo to tak pozvolna. Ráno, skoro instinktivně, chtěl zavolat do Tavern on the Green. Eden sice už rezervaci dávno zařídil, ale on si chtěl osobně vybrat místnost. Ale tak rychle, jak sluchátko telefonu zdvihnul, tak rychle ho i položil. Ale kam by to bylo nejlepší? Křišťálový salonek vyzdobený třpytícími se lustry? Podkrovní salonek vykládaný dřevem? Deset minut mu trvalo, než se rozhodnul, patnáct minut strávil na telefonu se zaměstnancem restaurace vyjednáváním toho nejvhodnějšího stolu.

To se mu vůbec nepodobalo. Teď už jen zřídka jedl mimo domov, a když už musel, bylo mu jedno, kde sedí. Stejně tak se mu nepodobalo zastavit se před autobusovou zastávkou a zkoumat na její skleněné stěně odraz svého obličeje, a přece to právě v tu chvíli dělal. Nedělával si starosti, zda je ta kravata, kterou měl na sobě, z módy, nebo nakřivo, nebo možná obojí.

Eden bezpochyby podobné reakce očekával. Za normálního běhu věcí by ho o podobných věcech v konečném pohovoru poučili a dodali mu potřebné sebevědomí. Ale nějak se přihodilo, že společnost, která chyby nedělá, jednu udělala. A on kráčel po Central Park West, bylo přesně osm hodin. Poprvé za posledních několik dní se jeho mysl nezabývala smrtí Thorpeových a Wilnerových.

Před ním se ulice West 67 rozdělovala do Central Parku. Viděl, jak se mezi stromy třpytí nesčetné množství světel. Minul řadu limuzín a vstoupil do dveří restaurace. Urovnal si sako a ujistil se, že malý špendlík, který poslal Eden, je na správném místě. I s takovou pitominou strávil dlouhé minuty, než se mu podařilo umístit špendlík na klopě tak, aby byl viditelný jasně, ale ne příliš. V ústech měl sucho, dlaně upocené. Patřičně zneklidněný si otřel dlaně do kalhot a vydal se odhodlaným krokem směrem k baru.

Tak to došlo až sem, pomyslel si. Bylo to k smíchu, po celou dobu, po kterou zkoumal Eden, jeho procedury a dva superpáry, se ani jednou nepozastavil nad tím, jak se asi museli cítit, když čekali a přemýšleli, jak jejich dokonalý protějšek bude vypadat. Až doteď. Velmi bolestivým způsobem zjistil, jaký jeho protějšek nemá být. Shirley, jeho bývalá manželka, nikdy neuměla prominout lidské nedostatky a vypořádat se s neštěstím. Bude snad jeho dokonalá žena směsí vlastností jeho bývalých přítelkyň, směsí vytvořenou jeho podvědomím? Bude snad mixem hereček, které obdivoval – útlé ručky Myrny Loy s tváří Claudette Colbertové?

U vchodu do baru se zastavil a rozhlédl se. Páry a trojice byly roztroušeny kolem stolů a hlučně si mezi sebou povídaly. Osamocení lidé seděli u baru…

A pak tam byla ona. Aspoň si myslel, že to musí být Ona. Protože měla na šatech připnutý malý špendlík podobný tomu jeho, protože se dívala přímo na něj, protože se zvedla ze židle a mířila s úsměvem přímo k němu.

A přece to nemohla být Ona. Vůbec nevypadala tak, jak předpokládal. Nebyla to štíhlounká a drobounká hnědovláska Myrna Loy, byla vysoká a černovlasá. Mohlo ji být tak přes třicet a dívala se na něj šibalskýma ořechově hnědýma očima. Lash si nevzpomínal, že by někdy chodil s někým skoro o hlavu vyšším než on.

„Christopher, že ano?“ řekla a kývla k jeho špendlíku. „Poznávám tenhle módní doplněk.“

„Ano,“ odpověděl. „Ty musíš být Diana.“

„Diana Mirrenová.“ Ten její hlas ho také zaskočil – jemný alt se zřetelným jižanským přízvukem.

Lash vždy cítil bezdůvodné opovržení k inteligenci jižanských žen; skřípal zuby pokaždé, když ten přízvuk slyšel. Začal si říkat, jestli se třeba stejná chyba, která poslala jeho avatara do Nádrže, nepřenesla i na skutečné rande. „Půjdeme dovnitř?“ zeptal se.

Diana přehodila kabelku přes rameno a společně přešli k číšnici, která měla na starosti rezervace. „Lash a Mirrenová na osmou hodinu,“ řekl Lash. Žena za pultem se podívala do očividně zbytečně velké knihy. „Ach ano. Salonek na terase. Následujte mě prosím.“

Lash vybral salonek na terase s ručně vyřezávaným stropem a vysokými okny hledícími do prázdné zahrady, aby měli co největší soukromí. Číšník jim ukázal místa, naplnil jejich sklenky vodou a položil na stůl dva jídelní lístky, pak se mírně uklonil a odešel.

Na chvilku zavládlo ticho. Lashův pohled sjel na ni, přičemž zjistil, že se i ona dívá na něj. Pak se usmála. „Copak?“ zeptal se.

Zakroutila hlavou a zvedla sklenici. „Já nevím, nejsi to, co jsem čekala.“

„Jsem pravděpodobně starší, hubenější a méně opálený.“ Znovu se zasmála a trochu se začervenala. „Za to se moc omlouvám,“ dodal.

„No, říkali, abychom neměli předsudky, že ano?“ Lash, kterému neřekl nikdo nic, jen přitakal. Přistoupil sklepník se stříbrným ochutnávacím kalíškem na krku.

„Budete si přát něco z vinného lístku, pane?“

Lash se krátce podíval na Dianu, která nadšeně přikývla. „Jen vyber. Miluju francouzská vína, ale skoro nic o nich nevím.“

„Bordeaux?“

„Naturellement.“

Lash zvednul lístek a pečlivě ho prohlédl. „Dáme si Pichon-Longueville, prosím.“

„Pichon-Longueville?“ zeptala se Diana, když sklepník odešel. „Skvělá dvojka pauillaku? Mělo by být skvělé.“

„Skvělá dvojka?“

„To víš, všechny přednosti nejlepších značek za přijatelnou cenu.“

Odložil vinný lístek. „Myslel jsem, žes říkala, že o víně nic nevíš.“

Diana usrkla trochu vody. „No, určitě nevím ani zdaleka to, co bych vědět měla.“

„Jak to myslíš?“

„Minulý rok jsem jela na šestitýdenní výlet do Francie. Prožila jsem celý týden ve vinařském kraji.“

Lash písknul.

„Ale až se stydím za to, co jsem si zapamatovala a co ne. Například si pamatuju, že Château Beychevelle byl jedním z nejkrásnějších châteaux. Ale zeptej se mě na nejlepší vína a jsem mimo.“

„Stejně si myslím, že bys oficiální ochutnávačkou pro tento stůl měla být ty.“

„Nemám výhrady.“ Znovu se zasmála.

Obyčejně neměl rád lidi, kteří se nahlas smějí příliš často. Jejich opakovaný smích považoval za zbytečný, když se jejich pocity dají mnohem lépe vyjádřit slovy. Ale Dianin smích byl nakažlivý. Lash se sám musel smát, když ho slyšel.

Když se sklepník vrátil s lahví, ukázal Lash na Dianu. Podívala se na vinětu, trochu s vínem zavířila a přiložila skleničku k ústům. To všechno s předstíranou a šibalskou vážností. Přikročil číšník a odříkal jim dlouhý seznam specialit. Sklepník naplnil sklenky a odešel. Diana tu svou pozvedla směrem k Lashovi

„Na co si připijeme?“ zeptal se. Určitě řekne: „Na nás.“ To se přece říká.

„Co takhle na transvestity?“ odpověděla Diana klidným hlasem.

Skoro upustil skleničku. „Ehm?“

„Tím chceš říct, že ses na to nikdy nepodíval?“

„Na co?“

„Na tu sochu v kašně před budovou Edenu. Na tu antickou postavu obklopenou ptáky a anděly. Když jsem ji viděla poprvé, připadalo mi to jako ta nejpodivnější věc na světě. Nemohla jsem rozpoznat, jestli to je muž, nebo žena.“

Lash zakroutil hlavou.

„No, je dobře, že aspoň jeden z nás si ji prohlédl. Je to Tiresias“

„Kdo?“

„Je z řecké mytologie. Víš. Tiresias byl muž, který byl proměněn v ženu a pak zpátky v muže.“

„Cože? A proč?“

„Proč? To se neptej. To byly Théby, tam se takové věci stávaly. Nicméně, Zeus a Hera se dohadovali, kdo si dokázal sex užívat víc, zda muži, nebo ženy. A vzhledem k tomu, že byl Tiresias jediný, kdo to vyzkoušel tak i tak, měl je rozsoudit.“

„Jen pokračuj.“

„Heře se nelíbilo, co jim Tiresias pověděl, a tak ho oslepila.“

„Jak typické.“

„Zeus se kvůli tomu cítil špatně, a tak ho obdařil schopností věštit budoucnost.“

„To bylo od něj moc pěkné, ale něco jsi vynechala.“

„A co?“

„Co jim Tiresias pověděl, že to Heru tak rozzuřilo.“

„Řekl, že si ženy užívají sex více než muži.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Devětkrát víc.“

Však k tomu se ještě vrátíme, pomyslel si Lash a pozvednul sklenici. „Tak či tak si připijeme, ale neměli bychom tedy spíše připít na hermafrodity?“

Diana se zamyslela. „Pravdu díš. Tak na hermafrodity.“ A přiťukli si. Lash se zhluboka napil. Víno bylo výborné. Došlo mu, že je vlastně rád, že Diana nevypadá jako Claudette Colbertová. Kdyby ano, určitě by z ní měl nahnáno.

„Kde jsi tohle vlastně vypátrala?“ zeptal se.

„Vlastně jsem to věděla už předtím.“

„Nech mě hádat. Při svém výletu po Francii sis četla Bulfinchovu Mytologii!“

„Dobrý pokus, ale není to tak. Dalo by se říct, že to patří k mé práci.“

„Opravdu? A co je to za práci?“

„Učím anglickou literaturu na Kolumbijské univerzitě.“

Na Lashe to udělalo dojem. „Skvělá škola.“

„Jsem tam zatím jen jako obyčejná učitelka, ale jsem na nejlepší cestě k doživotnímu úvazku.“

„Jakou máš specializaci?“

„Asi romantismus. Lyrická poezie.“

Lash pocítil podivné zachvění. Jako kdyby něco hluboko uvnitř něj zapadlo na své místo. Ještě na univerzitě měl pro romantickou poezii zalíbení, ale pak ji psychologie a požadavky vysokoškolského studia odsunuly na vedlejší kolej.

„To je zajímavé. Náhodou jsem nedávno četl některé Bašóovy básně. Pravda, romantismus to zrovna není.“

„Svým způsobem je. Největší japonský básník haiku.“

„To nevím, ale jeho básně mi uvízly v paměti.“

„Takové je haiku. Je rafinované. Vypadá tak jednoduše, a pak k tobě potichu promlouvá ze všech různých stran.“

Lash pomyslel na Lewise Thorpea. Usrknul vína a odcitoval:

Mlčky stojím před těmi rašícími listy jara v planoucích paprscích

A jak mluvil, Dianin úsměv se vytratil a její obličej zvážněl. „Znovu, prosím,“ řekla potichu.

Lash ji poslechnul, a když skončil, zavládlo u stolu ticho. Ale nebyl to ten trapný druh ticha. Lash přejel pohledem po okolních stolech a bohatých barvách večerního parku. Aniž by si to stačil uvědomit, napětí, které cítil, když do restaurace vcházel, zmizelo.

„Překrásné,“ řekla konečně Diana. „Něco podobného jsem prožila.“ Na chvilku se odmlčela. „Připomíná mi to jinou báseň haiku, kterou napsal Kobajaši Issa o více než sto let později.“ A na oplátku ji také odcitovala.

Hmyz unášený na větvi proudem řeky stále zpívá

Znovu se objevil číšník. „Rozhodli jste se, co si budete tento večer přát?“

„Ještě jsme ani neotevřeli jídelní lístek,“ řekl Lash.

„Rozumím,“ znovu se uklonil a odešel.

Lash se obrátil k Dianě. „Ale jde o to, že ať jsou sebevíc krásné, já jim ve skutečnosti nerozumím.“

„Ne?“

„No, možná povrchně. Ale jsou jako hádanky s hlubším významem, který mi uniká.“

„To je běžný problém. Studenti se mě na to ptají neustále.“

„Tak mi to vysvětli.“

„Přemýšlíš o básních jako o epigramech. Ale haiku nejsou malé hádanky, které by se měly řešit. Podle mne jsou pravým opakem. Jsou plné narážek; hodně spoléhají na představivost; naznačují toho mnohem více, než říkají. Nehledej odpovědi. Spíš přemýšlej o otevírání dveří.“

„Otevírání dveří,“ zopakoval Lash.

„Zmínils Bašóa. Víš, že napsal nejznámější haiku všech dob? Sto žab. Skládá se jen ze sedmnácti slabik, tak jako všechna tradiční haiku. Ale představ si, že byla do angličtiny přeložena více než padesáti různými způsoby. Každý překlad se od těch ostatních podstatně liší.“

Zakroutil hlavou. „To je úžasné.“

Diana se na oplátku usmála. „Takhle si já představuju otevírání dveří.“

Následovala další krátká chvilka ticha, když pomocný číšník doplnil Lashovu skleničku. „Víš, je to zvláštní…,“ řekl Lash, když odešel.

„Co je zvláštní?“

„Sedíme tu, povídáme si o francouzských vínech, řecké mytologii, japonských básních, a ty ses stále nezeptala, kde pracuju.“

„Já vím, že ne.“

Znovu ho překvapila její přímočarost. „Není to obvykle to první téma, které se omílá na první schůzce?“

Diana se naklonila dopředu. „Přesně. A proto tu máme něco výjimečného.“

Lash zaváhal a chvilku přemýšlel. Pak mu to konečně došlo. Nebylo přece potřeba klást běžné otázky. Eden se o to všechno již postaral. Otravné břímě představování a nejistoty schůzek naslepo zde nebyly důležité. Místo toho před ním ležela cesta plná objevování.

Dříve ho to nenapadlo. Bylo to neskutečně osvobozující zjištění.

Číšník se vrátil a když si všiml netknutých jídelních lístků na stole, uklonil se a znovu odešel.

„Chudák,“ řekla Diana. „Asi doufá, že někomu ještě dnes uvolníme místa.“

„A víš co?“ řekl Lash, „Mám takový pocit, že je tenhle stůl zamluvený na zbytek večera.“

Diana s úsměvem pokynula s prázdnou rukou k přípitku. „Tak v tom případě: Na zbytek večera.“

Lash přikývnul a pak udělal, i na svůj vkus, něco nečekaného. Vzal její prsty do ruky a zvednul je jemně ke svým rtům. Přes křivku jejích kloubů uviděl, jak se její oči rozšířily.

Jak propouštěl její ruku z jemného sevření, ucítil slaboučkou vůni. Nebylo to mýdlo ani parfém, ale její vlastní vůně: trochu jako skořice, měď a něco, co nedokázal rozeznat. Byl to slabě opojný pocit. Lash si vzpomněl na to, co mu říkal Mauchly v genetické laboratoři Edenu o myších a jejich schopnosti vyčenichat protějšek pro páření s co nejodlišnějším genetickým základem. Nezadržitelně se nahlas rozesmál.

Diana neřekla nic, jen pozvedla obočí v nevyslovené otázce. Lash ji odpověděl pozvednutím sklenice s vínem a přípitkem: „Na vesmír plný rozmanitosti.“

34

Neděle se probouzela do sychravého a studeného rána. Když slunce stoupalo vstříc novému dni, zdálo se, že zem spíš chladí, než hřeje. Odpoledne už měly bílé výběžky pobřeží Long Islandu nad sebou šedivý příkrov a nepokojné vody jakoby zčernaly. Neblahá předzvěst blížící se zimy.

Lash se posadil k počítači ve své pracovně a držel v dlaních šálek horkého čaje. Při vzrušující povaze předchozího večera a skutečnosti, že od Diany odešel až v pozdních hodinách, bylo s podivem, že se mu podařilo najít čas na šestihodinový spánek a že se probudil bez toho nepříjemného pocitu únavy. Lomcoval s ním jen nepokoj – zamezili mu odnést si jakékoliv materiály z Edenu; bez přístupu ke složkám a záznamům nemohl pohnout s vyšetřováním. Ale instinkt mu stále říkal, že je blízko, možná až neskutečně blízko k očekávanému odhalení. A tak procházel dům a přemýšlel, až se nakonec ze zoufalství posadil k počítači, aby se na internetu dozvěděl něco o společnosti.

Našel tradiční webovou směs – podvodník tvrdil, že odhalil tajemství Edenu, a nabízel ke stažení video za 19,95 dolaru; konspirační stránky mluvily s tajemným podtextem o zločinném spojenectví společnosti se státními bezpečnostními agenturami. Ale v tom všem svinčíku se daly najít osamocené kousky zlata. Lash náhodně vybral půl tuctu článků, vytisknul je a přesunul se s nimi do pohodlí pohovky v obývacím pokoji. Nohy si dal na stůl a za vzdáleného skřehotání racků začal papíry listovat. Narazil na mimořádně obsáhlý článek o umělé osobnosti a inteligenci davu napsaný Silverem skoro před deseti lety a publikovaný na internetu zcela očividně bez autorova svolení. Ekonomické stránky poskytovaly střízlivou analýzu obchodního modelu Edenu, nebo přinejmenším jeho části, která byla známa veřejnosti, a stručný popis toho, jak ho financoval farmaceutický PharmGen, než začal být soběstačný. Z jiné internetové stránky zase získal lichotivý životopis Richarda Silvera, který se z bezvýznamného človíčka vypracoval na podnikatele světové úrovně. Lash si ho přečetl velmi pečlivě a pak ty zbylé dva. Podivoval se, s jakým odhodláním a vírou proměnil Silver vlastní sen ve skutečnost; jak nedovolil, aby mu jen povrchně popsané neúspěchy vlastního mládí vstoupily do cesty. Byl ojedinělým géniem, který již od útlého věku tušil, jaký dar byl předurčen dát lidstvu.

Byly i další články, které se o něm nevyjadřovaly tak lichotivě – urážlivý bulvární plátek, který sliboval odhalení „šokujících a abnormálních“ podrobností o „podivínském géniu“ Silverovi. První odstavec začínal slovy: Otázka: Co uděláte, když se vám nedaří najít si přítelkyni? Odpověď: Jednu si naprogramujete. Ale článek nebyl ničím zajímavý, a tak ho Lash odložil, vstal a odešel k oknu.

Byla to pravda, existovala spousta jiných úkolů, které mohl Silver zadat Líze, aby vydělal víc peněz a zajistil budoucnost svého výzkumu. Ale z určitého pohledu se to zdálo podezřelé. Ve všech aspektech to byl samotář, pomalu odcházel do důchodu, a přitom vydělal balík na snad nejspolečenštějším aspektu lidské osobnosti – lásce. Byla to škoda a hořká ironie, že samotný Silver vlastně jen stál opodál a ten překrásný bláznivý kolotoč sledoval.

Jak hleděl z okna, okamžitě se mu zcela jasně vybavil haiku, které Diana Mirrenová citovala minulou noc.

Hmyz unášený na větvi proudem řeky stále zpívá

Musel se usmát, když si vybavil jejich společnou večeři. Ve chvíli, kdy se konečně dostali k objednávce, byl již jejich rozhovor tak přirozený a příjemný, jako snad žádný v jeho celém životě. Jeho osobní zóna se bez protestu rozpadla. Diana začala dokončovat jeho věty a on zase její, jako by se znali od dětství. Ale stejně to byl ten zvláštní druh intimity naplněný tolika malými překvapeními. Bylo kolem jedné hodiny v noci, když si na Central Park West vyměnili telefonní čísla a vydali se každý svou cestou. Nedomlouvali se, jestli se uvidí znovu, ani to přece nebylo potřeba. Lash věděl zcela jistě, že ano, a to brzy. Vlastně měl zrovna v té chvíli cukání jí zavolat a nabídnout, že uvaří večeři.

Co to říkala? Haiku je pravým opakem hádanek. Nehledej odpovědi, přemýšlej o tom, že otevíráš dveře.

Otevírání dveří. Tak jak vyložit tu, kterou citovala?

Bylo to jen osm slov. V duchu si představoval zelenavou větev z vrby, jak je unášena v líném proudu směrem ke vzdálenému vodopádu. A stále zpívá? Zpíval snad hmyz proto, že netušil, co ho čeká, nebo právě kvůli tomu, že to věděl?

Wilnerovi a Thorpeovi byli jako ten hmyz zpívající na unášené větvi. Slastně a bláznivě šťastní…, až do toho posledního okamžiku.

Ticho prořízlo vyzvánění telefonu.

Lash vyskočil na nohy a vydal se do kuchyně. Možná to je Diana; bude muset vyhrabat recept na svého proslulého lososa s kůrčičkou.

Zvedl sluchátko. „Lash.“

„Chrisi?“ ozval se něčí hlas. „Tady je John.“

„John?“

„John Coven.“

Lash konečně rozeznal hlas agenta FBI, který měl na starosti sledování Handerlinga. Trochu znejistěl. Coven bezpochyby sledoval v Edenu své vlastní zájmy. Asi si myslel, že mu tam Lash může dojednat slevu nebo něco takového.

„Jak se ti vede, Johne?“ zeptal se.

„Ujde to, ale tomuhle nebudeš věřit.“

„Povídej.“

„Wyre je venku na podmínku.“

Lash celý ztuhnul. „Cože?“

„Edmund Wyre dostal podmínku a bude propuštěn. Stalo se to v pátek pozdě odpoledne.“

Lash naprázdno polknul. „O tom jsem nic neslyšel.“

„To nikdo. Já to vím teprve deset minut, viděl jsem to na kabelu.“

„To přece není možný. Ten chlap zabil šest lidí.“

„To mi povídej.“

„Musela se stát nějaká chyba.“

„Žádná chyba. Hlasovala pro to celá komise a mám písemnou zprávu od Oddělení pro kriminální spravedlnost.“

„Jaké jsou podmínky propuštění?“

„Jako obvykle za podobných okolností. Speciální dozor v terénu, což znamená prdlajs u takového chlapa, jako je Wyre.“

Lash ucítil bolest v pravé ruce a uvědomil si, že křečovitě svírá sluchátko. „Za jak dlouho ho asi tak propustí? Počítá se to v týdnech? V měsících?“

„Ani tak. Očividně jsou všichni celí žhaví z něj udělat ukázkový příklad rehabilitace. Prověrky jsou hotové, už jen dodělají domovní prohlídku a připraví propouštěcí formuláře. Bude venku za den, možná za dva.“

„Ježíši Kriste.“ Lash se odmlčel ohromený tím, co slyšel.

„Christophere?“

Lash nic neříkal.

„Chrisi? Jsi tam ještě?“

„Jo,“ vysoukal ze sebe.

„Poslouchej. Máš ještě služební bouchačku?“

„Ne.“

„To je blbý, protože nehledě na to, co si komise myslí, my oba víme, že ten sviňák bude chtít skončit to, co začal. Kdybych byl tebou, sehnal bych si kvér. Měj na mysli, co nám říkali na Akademii: Nestřílíš, abys zabil, střílíš, abys přežil.“

Lash opět nic neříkal.

„Kdybys něco potřeboval, ozvi se mi. A krej si záda.“

Linka se odmlčela.

35

Jel domů. Tak to začalo – jízdou domů z Poughkeepsie v třpytivých slunečních paprscích pátečního odpoledne. V posledních několika případech, kdy jel tu stokilometrovou štreku do Westportu, byl unavený tak, že se bál, že usne za volantem. Dnes odpoledne byl ale dokonale při smyslech.

Teď už mám to, po čem toužím, díky, napsal vrah krví na okno.

Natáhnul se k autotelefonu a vytočil číslo.

„Lashovi,“ ozval se hlas Karla Brodena, bratra jeho ženy.

„Karle…“

„Ahoj Chrisi. Kde jsi?“

„Jedu domů. Budu tam tak za hodinku. Je tam Shirley?“

„Má nějaké vyřizování.“

„Fajn, tak zatím…“

„Tak jo. Poslouchej, mám podpálit gril a naložit ty krevety, které jsme nasbírali včera v noci?“

„To je nápad. Hoď mi taky pár piv do mrazáku.“

„Jasnačka.“

Chvilku o svém švagrovi přemýšlel. Karl se své sestře vůbec nepodobal. Byl to pohodář, který si nic moc nedělal ani z toho, že nebyl žádný intelektuál. Při každé jeho návštěvě opadlo razantně napětí mezi ním a Shirley. Tentokrát dorazil, jako kdyby tušil, že je jeho pitomosti zoufale zapotřebí.

Ale pak jeho myšlenky zabloudily zpět do Poughkeepsie a k děsivému obrazu místa, kde se udala poslední vražda.

Teď už mám to, po čem toužím, díky. Policajti z Poughkeepsie byli celé ráno veselí, pošťuchovali se jako malé děti a u zásobníku na vodu si vyprávěli sprosťárny. I když zabiják unikal jejich silničním zátarasům, povzbudil je jeho vzkaz, který naznačoval, že už žádné další vraždy nebudou. Lash nic takového necítil. Pro něho zpráva představovala první kousek skládačky, který dával smysl; jediný vrahův vzkaz, který něco znamenal. A jeho stručnost a sebevědomí ho naplňovaly obavami.

Co má? Po čem toužil?

Bylo to snad tak, že zavražděním těch čtyř žen naplnil nějakou svou potřebu? Ale tak to u sériových vrahů nechodilo. Jejich žízeň nemohla být nikdy uhašena.

A mezi jednotlivými vraždami existovalo tolik nesrovnalostí. První dvě, i když si byly na první pohled podobné krvavými vzkazy na zdech a polohou mrtvých těl, si v mnoha aspektech svého profilu odporovaly.

Čím se poslední vražda lišila?

Přemýšlel o tom celou cestu přes Duchess a Putnám až do Connecticutu. Poprvé byl přesvědčen, že vrah svůj vzkaz myslí upřímně.

Protože měl, po čem toužil.

Proč po sobě tentokrát zanechal jen jednu zprávu, a ne sto? A proč ji napsal na okno, a ne na stěny? Na sklo a v noci to muselo být přece tak obtížné…

A pak najednou, téměř nevědomky, získal na proměnu místa činu zcela jiný náhled. Již se na krvavý vzkaz nedíval z vnitřku ložnice. V duchu opsaly jeho oči široký půlkruh kolem vzkazu, až se na zářící okno díval zvenčí, z temnoty lesa. A viděl tři postavy, které již byly na předchozích místech činu – kapitána policie, vrchního detektiva z oddělení vražd a forenzního psychologa FBI.

Jedna věc byla u všech tří vražd stejná. Všechny se odehrály v nočních hodinách v ložnicích s velkým oknem. A závěsy byly vždy roztažené…

Zběsile se opět natáhl k telefonu a vytočil číslo.

„Policie Poughkeepsie, oddělení vražd,“ ozval se něčí hlas, „u telefonu Kravitz.“

„Tady je Christopher Lash. Potřebuju okamžitě mluvit s Mastertonem.“

„Je mi líto, agente Lashi. Kapitán odešel tak před půl hodinou.“

„Tak mi dejte vrchního detektiva, jak on se to… Ahearna.“

„Odešel s kapitánem, pane.“

„A víte, kam šli?“

„Je pátek večer, pane. Kapitán a detektiv si pokaždé vyjdou na dvě orosená, než musí domů.“

„V jakém baru?“

„Nevím, pane. Může to být jeden z půl tuctu v okolí.“

Přemýšlel rychle. Kravitz, policista, který měl službu, zněl jako schopný člověk.

„Kravitzi, poslouchejte, poslouchejte velmi pozorně.“

„Ano, agente Lashi.“

Než se mu podařilo odbočit na Saugatuck Avenue, přičemž bojoval s víkendovou dopravou, musel telefon podržet na rameni. „Musíte obvolat každý z těch barů. Slyšíte? Vemte si někoho na pomoc.“

„Všechny, pane?“ Kravitz zněl pochybovačně.

„Je to nesmírně důležité, Kravitzi, rozumíte? Životně.“

„Ano, pane.“

„Až ho najdete, řekněte mu tohle: Celou dobu jsme se v tom zabijákovi pletli. Není to sériový vrah.“

„Není to sériový vrah?“ pochyby v jeho hlase byly ještě zřetelnější.

„Vy mi nerozumíte. Samozřejmě, že je to vrah, ale není sériový, je to typ příležitostného zabijáka.“

To byl pojem, který používali forenzní psychologové. Někdy zabíjeli své oběti z vrcholů vodojemů, jindy se soustředili na celebrity, jako Mark David Chapman. Jednu věc měli společnou – bezvýznamné životy, které pro ně získávaly svůj smysl jen cílenými násilnými útoky.

Na druhém konci linky bylo mezitím ticho.

„Nemám čas to vysvětlovat, seržante. Je to podmnožina masových vrahů. Pro ně je to všechno o převaze, kontrole a pomstě. Tenhle chlap nenávidí policajty. Je jimi pravděpodobně i fascinován, vzniká tam dynamika láska-nenávist. Možná byl jeho otec, který ho zneužíval, taky policajt, opravdu nevím. Ale je to příležitostný zabiják, to je jediná možnost.“

„Pane, já tomu nerozumím.“

„Přece jste zasahoval u všech tří vražd. Neměly žádný systém. Bezvýznamné zprávy na stěnách, proměnlivá scéna. Nic nesedí. To všechno kvůli tomu, že máme co do činění s někým, kdo imituje sériového vraha. Proto do sebe nic nezapadalo – všechno to byla finta. Všimnul jste si těch závěsů? V noci roztažených? Vrah před námi neutíkal – pokaždé byl tam venku a vyhlížel policajty, ti jsou jeho cílem. Ty zavražděné ženy byly jen návnada.“

„Pane?“

Zatočil na Greens Farms Road. Během jedné až dvou minut bude doma a bude telefonovat jako o život, ale prozatím se musel spolehnout na Kravitze. A cenné vteřiny utíkaly.

„Jednoduše udělejte, co vám říkám, důstojníku. Najděte Mastertona a všechno mu řekněte. On i Ahearn stáli u okna pokaždé, musí podniknout kroky pro vlastní bezpečnost. Řekněte mu, ať hledá muže – bělocha před třicítkou. Samotáře, který umí splynout s davem. Bude řídit sportovní vůz, aby si vynahradil nedostatek sebeúcty. Promluvte se svými kolegy, jestli si nevšimli poslední dobou samolibých týpků, kteří se poflakovali v policajtských barech a restauracích a snažili se získat jejich přízeň.“

Na lince opět zavládlo ticho.

„Ksakru, Kravitzi, posloucháte mě?“

„Ano, pane.“

„Tak se do toho dejte.“ Přímo před sebou měl svou čtvrť a dům. Doprava tam byla řidší. Když zavěsil, křiklavě červený Pontiac Firebird vyjel z jeho ulice a uháněl ke Compo.

Skoro si ho ani nevšiml, když projížděl kolem. Připomenul si, že i on sám byl cílem. I on byl postavou u okna. Bude muset Karla a Shirley dostat z domu, ona ho zase obšťastní poznámkami o nebezpečnosti jeho práce. Pak se bude muset rozhodnout, co podnikne on sám s…

Najednou mu to došlo. Červený sporťák, Pontiac Firebird, poslední model…

Zpomalil a podíval se do zpětného zrcátka.

Auto bylo pryč.

Velmi tvrdě stlačil pedál plynu a projel kolem rohu se skřípěním pneumatik. Vytáhl zbraň z pouzdra, a když už měl svůj dům na dohled, cítil, jak ho zaplavují mrazivé obavy.

Už s děsivou jistotou tušil, co najde uvnitř.

36

Lash se zaklonil a zíral na strop. I z něho na něj zářily sloupce čísel, jmen, dat. „Ježíši,“ zanaříkal a zavřel oči. „Tyhle nesmysly už pročítám moc dlouho.“

Uslyšel šustění papírů od vedlejšího stolu. „Něco nového?“ zeptal se stropu.

„Ani prd,“ ozval se hlas Tary Stapletonové.

Lash otevřel oči a narovnal se. I přes noční můry a nepěkné vzpomínky, které ho provázely předcházející noc, probudil se s odhodláním něčeho dosáhnout. Víkend uběhl bez děsivých událostí. Během snídaně při cestě do práce zavolal z mobilu Dianě Mirrenové. Když uslyšel její hlas, začalo mu bušit srdce jako zamlada. Chvilku si povídali a ona souhlasila, že k němu přijde příští pátek na večeři. Tak se na to psychicky připravoval, že zapomněl na ponížení, které musel vytrpět u Stanoviště III, a nevěřícně před ním znovu stanul. Naštěstí byli ve službě jiní bezpečáci. Prošel bez jakýchkoliv problémů.

Ale teď, během dopoledne, se jeho nadšení udusilo pod nekonečnou lavinou dat. Materiálu bylo jednoduše příliš mnoho, než aby se dal kompletně projít. Bylo to jako pročesávat kupku sena a nebýt si ani jistý, zda v něm nějaká jehla je.

Znovu zívnul, pak znovu vzal do ruky vyhodnocení Lindsay Thorpeové a začal jimi skoro bezmyšlenkovitě listovat. „Co je s tím třetím párem? S Connellyovými?“

„Zítra odjíždějí k Niagarským vodopádům.“

„K Niagarským vodopádům?“

„Tam byli na líbánkách.“

Niagarské vodopády, pomyslel si Lash. Skvělé místo na vraždu. Nebo, koneckonců, i sebevraždu.

„Za kanadskou hranicí toho moc nezmůžeme,“ dodala Tara. „Většinu soboty jsem strávila zařizováním pasivního dohledu. Budeme na ně dohlížet a doufat, že bude všechno v pořádku.“

„Přinejmenším jsi měla o víkendu něco na práci.“

Tara se lišácky zasmála. „No ty ses přece taky nenudil.“

„Narážíš na moje rande?“

„Jak to proběhlo?“

„Vůbec nevypadala a nemluvila tak, jak jsem očekával. Ale víš co? Během deseti minut na tom už nezáleželo.“

„Náš výzkum prokázal, že nás přitahují špatní lidé, ze špatných důvodů. Možná proto tolik manželství nefunguje.“

Ztichla.

„Podívej se,“ řekl Lash po chvilce. „Proč to nezkusíš s tím chlapem, se kterým tě spárovali? Ještě není pozdě. Promluv si s Mauchlym o změně rezervace.“

„Už jsem ti to říkala. Jak se s ním můžu setkat s tím, co vím?“

„Já se setkal s Dianou Mirrenovou s tím, co vím. A uvidím se s ní znovu příští pátek.“

„Ale já jsem v Edenu zaměstnaná. Říkala jsem ti…“

„Já vím. Oz efekt, hádej, co ti na to povím. Hovadiny.“

„Je to váš profesionální názor, doktore?“

„To tedy je.“ Naklonil se dopředu. „Taro, věř mi, Eden dokáže dokonale spárovat jednoho člověka s druhým. Ale jakmile se vy dva sejdete, už o Eden vůbec nepůjde. Bude to jen o vás dvou. A až to ucítíš sama, budeš vědět, že je to v pořádku.“

Tara se na něho dívala a nic neříkala.

„Tak či onak, my tohle vyřešíme a pak už na tom nebude záležet. Bude to jen vzpomínka, minulost. Každý partnerský vztah vyžaduje, abychom se nejdříve smířili s minulostí. Vyčítala bys mu snad roztleskávačky, se kterými randil ještě na škole? Tohle je tvoje nejlepší šance, Taro. Říká ti to někdo, kdo byl v té restauraci před dvěma dny.“ Lash si okamžitě uvědomil, že už toho řekl dost. S povzdechem si pomyslel, že se musí vrátit ke své práci. Odložil fascikl vyhodnocení Lindsay Thorpeové a zalistoval jejími zdravotními záznamy. Pak se zarazil.

„Taro…“

Podívala se na něj s mírně obezřetným výrazem v obličeji.

„Jde o tohle dodatečné vyšetření paní Thorpeové.“

„Myslíš třídní sraz.“

„Ne, tohle vyšetření. Je u vašich doktorů běžné, že předepisují…“

„To se u nás nedělá.“

Chvíli mu to nedocházelo. Pak se na ni podíval. „Cos to říkala?“

„Říkala jsem, že dodatečná vyšetření neděláme.“

„Co je potom tohle?“ Lash ji poslal zdravotní posudek přes stůl.

Tara zprávu zvedla a zavládlo ticho, když ji pročítala.

„Tohle jsem viděla jen několikrát předtím,“ řekla.

„Cos viděla?“

„Vzpomínáš si na svou první prohlídku Zdi, Mauchly ti asi vysvětlil, že děláme i dlouhodobé zdravotní analýzy potenciálních kandidátů. Prověřujeme genetické ukazatele na dědičné poruchy a další rizika.“

„To ano.“

„Když je něco hodně v nepořádku, zamítneme jejich přihlášku, ale stává se to jen málokdy. Zpracujeme jejich přihlášku a přizveme je na další prověrky později.“

„V rámci standardního postupu.“

„Přesně tak.“

„Neexistuje důvod zbavovat se platícího zákazníka.“ Lash si vzal posudek nazpět a obrátil pár stránek. „Ale Lindsay Thorpeová žádné podobné zdravotní problémy neměla. Přitom byla objednána na další prohlídku jen šest měsíců před smrtí.“ Obrátil další stránky. „Na téhle prohlídce dostala předpis na scolipan. Jeden miligram –jednou denně. Já tenhle lék neznám.“

„Já taky ne.“

„Službu měl doktor Moffett. Můžeš mu zavolat a zjistit důvod pro tuhle prohlídku a předpis?“

„Jistě.“ Tara se zvedla a přešla k telefonu.

Lash ji pozoroval. Tohle byla další stopa, další kousek skládanky, byl si tím jist.

„Dr. Moffett neordinuje před polednem,“ řekla Tara, když pokládala sluchátko, „zavolám mu potom.“

„Potřeboval bych od tebe ještě jednu věc. Podívej se do zdravotních záznamů Lewise Thorpea, Wilnerových a toho třetího páru, Connellyových, jestli také neměli dodatečné zdravotní prohlídky.“

Lash počkal, až se místnost naplnila zvuky těžce zkoušené klávesnice.

„Nic,“ řekla Tara, „nikdo z ostatních neměl dodatečné prohlídky mimo třídních srazů.“

„Nic?“

Tara zakroutila hlavou.

„Nemyslel by si Lewis Thorpe, že je to zvláštní, že ona měla dodatečnou prohlídku a on ne?“

„Vždyť víš, jak je Eden tajnůstkářský, jakmile dojde na jeho procedury. Naši klienti jsou na to zvyklí.“

Lash zničeně klesnul do židle. Všemu navzdory se jeho myšlenky vracely k Dianě Mirrenové a k tomu, co řekla o haiku.

Jsou plné narážek, naznačují toho mnohem více, než říkají. Nehledej odpovědi, spíš přemýšlej o otevírání dveří.

Tak na jaké náznaky narazil on? Staly se v poslední době nějaké náhody? A na co narážely?

Edmund Wyre, zabiják, který nenáviděl poldy, byl propuštěn na podmínku. Wyre zabil tři ženy, dva policajty a Lashova švagra, načež ho opustila Shirley. On sám se utápěl v pochybách a sebeobviňování, zničehonic odešel z FBI, aby se po tolika probdělých nocích pokusil získat trochu klidného spánku.

Podle práva měl Wyre zůstat za mřížemi. Lash si nic nenamlouval, nezáleželo na tom, co si myslí komise, Wyre po něm zcela jistě půjde. Lash byl ten, kdo mu unikl.

Byla to snad náhoda?

Pak tu byl ještě jeho avatar, který skončil v Nádrži. Tara tvrdila, že podobná chyba se nemůže stát. Pokud to je pravda, tak to musel někdo udělat úmyslně. Musel by to být někdo na opravdu vysokém postu, někdo s prvotřídním přístupem. Třeba já sám, nebo nějaký hacker, který se napíchnul do systému.

Jeho pohled se vrátil na Taru, která se vrátila ke stolu a rovnala papíry.

Představuj si, že otevíráš dveře…

A náhle se dveře otevřely.

Lash heknul, skoro jako by ho někdo praštil do břicha. Zamaskoval ten zvuk zívnutím.

Zdálo se to nemožné, ale žádnou jinou odpověď neviděl.

Předtím, než si mohl být jistý, potřeboval vědět dvě věci. Tara mohla jednu z nich zodpovědět. Ale musel vypadat bezstarostně, aspoň dokud nebude mít v ruce důkaz.

„Taro,“ řekl s přehranou unaveností. „Mohla bys pro mě ještě něco udělat?“

Přikývla.

„Mohla bys vyvolat seznam avatarů v Nádrži v době, kdy byli spárováni Thorpeovi?“

„Proč?“

„Jen něco zkouším.“

Znovu přešla k počítači a Lash byl hned v jejím závěsu.

„Ukaž mi, jak na to,“ požádal ji.

„Nejdřív musíš vstoupit do databáze avatarů,“ zadala v obrazovce s menu prováděcí kód a vyvalily se na ni spousty devítimístných čísel. „Tohle jsou všichni avataři.“

„Všichni?“

„Všichni klienti až do dneška. Skoro dva miliony.“ Naťukala nějaké dodatečné povely. „Fajn, vytvořila jsem SQL dotaz, který můžeš použít pro tento dataset. Naťukej avatarův kód a počítač vyvolá všechny ostatní, které byly v Nádrži v době jeho spárování.“

„Ukaž, prosím.“

Vzala do ruky arch papíru. „Tady je ta stránka, kterou jsme vytiskli v pátek, na které jsou data přihlášek Thorpeových a Wilnerových.“

THORPE, LEWIS A. 000451823 30.7.02

TORVALDOVÁ, LINDSAY E. 000462196 21.8.02

SCHWARTZOVÁ, KAREN L. 000527710 2.8.02

WILNER, JOHN L. 000491003 6.9.02

„Identifikační kód Lewise Thorpea je 000451823. Vložíš ho do pole pro vyhledávání.“

Zadala ho a obrazovka se obnovila.

„Tady jsou avataři srovnaní podle svých čísel, kteří byli v Nádrži, když byl Lewis spárován s Lindsay.“ Rychle sjela až na konec seznamu:

000481032

000481883

000481907

000482035

000482110

000482722

000483814

000483992

000484398

000485006

VYHLEDÁVÁNÍ UKONČENO V 11:05:42:82 10.4.04

JEDNOTLIVÝCH POLOŽEK: 52 812

>?

Tara ukázala na poslední řádek. „V daném časovém rámci bylo v Nádrži skoro dvacet tři tisíc avatarů.“

„Ale je to jen hromada čísel.“

„Tahle klávesová zkratka ti umožní přepínat mezi jmény a identifikačními čísly.“ Tara stiskla klávesu a z čísel se stala jména:

Fallon, Eugene

White, Jerome

Wanderelyová, Helen

Garciová, Constanze

Lu, Wen

Gelbman, Mark

Yoshidová, Aiko

Horst, Marcus

Green-Carsonová, Margo

Banieri, Antonio

Do prdele, pomyslel si Lash. Je to stále srovnané podle identifikačního kódu, ne podle písmen příjmení. Uvažoval o tom, zda se Tary nezeptá na řazení podle abecedy, ale rozhodl se, že raději ne – ještě nehodlal nic vysvětlovat, a tak začal mechanicky procházet jména, jednu obrazovku po druhé.

„Co vlastně hledáš?“ zeptala se Tara, která se mu zvědavě dívala přes rameno.

„Jen to tak projíždím. Poslouchej, mohla bys pro mě ještě něco udělat?“

„Ještě něco, pak ještě něco, pak ještě něco – kéž bych byla placená od úkolu.“

„Myslím, že jsme udělali chybu, když jsme prohlíželi jen záznamy superpárů.“

„Proč?“

„Jen se podívej, co jsme našli o Lindsay Thorpeové a její překvapivé zdravotní prohlídce. Kdo ví, co všechno ještě můžeme objevit, když všechno porovnáme s náhodným vzorkem běžného páru.“

„Dává to smysl,“ Tara zaváhala. „Půjdu zažádat o ty záznamy.“

„Pospěš si.“

Díval se, jak odchází. I když ho opravdu zajímalo porovnání, které navrhl, zrovna v tu chvíli ho ze všeho nejvíc zajímala obrazovka a to, že už se mu nikdo nedívá přes rameno. Začal znovu projíždět jména.

Projít je všechna zabralo o trochu víc času, než se zpočátku domníval. Až na vrchol seznamu se dostal teprve v 11:30. Zklamaně klesl do opěradla. Ale uvědomil si, že najít jméno, které hledal, by bylo příliš jednoduché. Možná to byl bláznivý nápad. Trochu zvadnul při vyhlídce, že bude muset prohledat ještě jeden seznam jmen, ale když už byl takhle daleko, mohl projet rovnou i Wilnerovy. Co kdyby…

Zmáčknul klávesovou zkratku, kterou mu ukázala Tara. Obrazovka se okamžitě obnovila a zobrazila avatary v pořadí podle kódů.

ZAČÁTEK HLEDÁNÍ

========

000000000

000448401

000448916

000448954

000449010

000449029

000449174

000449204

000449248

000449286

Narovnal se. Co tam dělal kód 000000000?

Zmáčknul přepínací tlačítko, ale jméno se nezobrazilo, políčko pro jméno a příjmení bylo prázdné. Pokrčil rameny a z papíru, který Tara nechala na stole naťukal do pole vyhledávání Wilnerův kód 000491003.

Když se obrazovka obnovila, hovělo si to 000000000 stále na začátku seznamu a opět k němu nebylo přiřazené žádné jméno.

Lash se podrbal na hlavě. O co šlo? Byla to snad jen značka znázorňující začátek pole?

Ještě jeden test. Zvedl se z židle a rychle oběhl stůl, hrabal se v papírech poházených po stole, až našel arch s identifikačním kódem Kevina Connellyho. Vrátil se k počítači, naťukal ho a prohlédl si nový seznam, který se objevil na obrazovce.

„A sakra,“ nevěřícně vydechnul.

Otevřely se dveře a vešla Tara se stohem zpráv v náručí. „Vybrala jsem namátkou asi tucet jmen,“ řekla. „Myslím, že samotné prohlídky budou…“

Lash ji přerušil. „Pojď sem, prosím.“

Odložila šanony na stůl a přešla k monitoru. Lash se na ni podíval, už se nepokoušel potlačovat své rostoucí vzrušení. „Chci, abys vyvolala ještě jeden seznam. Ukaž mi, kdo je v Nádrži zrovna teď.“

Zamračila se. „Co se děje? Co to děláš?“

„Taro, prosím. Prostě to udělej.“

Ještě chvilku na něj nepříjemně hleděla, pak se předklonila nad klávesnici a zadala nové vyhledávání.

Obrazovka se obnovila. Lash se na ni dychtivě podíval, jako kdyby si potvrzoval nějaké podezření, a pak ji náhle vypnul. Obrazovka ztmavla.

„Co to ksakru děláš?“ vykřikla Tara.

Neodpověděl, popadnul telefon a vytočil meziměsto.

„Kapitána Tsosie, prosím,“ řekl a musel chvilku počkat. „Joe? Tady je Chris Lash. Prosím tě, je dům Thorpeových stále technicky součástí policejního vyšetřování? Díky bohu. Poslouchej, potřebuju, abys tam okamžitě poslal agenta, který má zkušenosti s prací v terénu. Máš pořád číslo mého mobilu? Dej ho tomu agentovi. Ať mi zavolá, až bude na místě. Ano, je to důležité, díky.“

Položil sluchátko a podíval se na Taru. „Mám něco důležitého, teď to nemůžu vysvětlovat. Brzy se vrátím.“

Popadnul kabát a vykročil ke dveřím. Pak se otočil nazpět. Tara ještě stála u stolu a zírala na něj s podivným výrazem v obličeji.

„Pokračuj ve vyšetřování toho doktora,“ připomněl, „doktora Moffetta. Jasný?“

Tara přikývla. A Lash se otočil, rozrazil dveře a byl pryč.

37

V galerii vysoko nad Madison Avenue náhle ožila laserová tiskárna, nejdříve zahučel větrák, pak zablikalo zelené světlo, elektromotor krátce zabzučel a ze zásobníku vyjel jediný list papíru.

Richard Silver, který seděl u malého stolku z leštěného cejlonského dřeva uprostřed místnosti, se podíval po směru zvuku. Přes ramena měl přehozený froté ručník. Pracoval skoro dvacet hodin v kuse na hrubém schématu pseudokódu převratného programu, který vylepší komunikaci s Lízou do takové míry, že už nebude potřeba napojení na EEG. Lash měl pravdu – opravdu bylo načase.

Nehledě na to, že mu to umožnilo odpoutat se od rozptylujících faktorů – událostí, kterými se nechtěl zabývat vůbec.

Zvuk tiskárny ho vytáhl z transu. Programování na nejvyšší profesionální úrovni je stavem mysli, může trvat dlouho, než se člověk opravdu rozjede. A Silver v tu chvíli jel jako zběsilý a obyčejně by odmítal kvůli něčemu takovému zpomalit, ale papír čekající v podavači tiskárny mohl znamenat jen jedno – Líza dokončila úlohu a dokončila ji dříve.

Zvednul se a podíval se na hodiny. Třicet pět minut před půlnocí. Došel k tiskárně a vytáhnul papír.

A pak ztuhnul.

Dlouhou chvíli tam jen tak nehybně stál a zíral na to. Sluncem zalitá obrazárna se utápěla v absolutním tichu. Konečně Silver spustil třesoucí se ruku s papírem podél těla.

Zastrčil arch do kapsy u sportovních kalhot, vydal se přes pokoj, otevřel tajné dveře a vystoupil po schodišti do dalšího patra.

Když se černé dveře na konci haly rozletěly, přešel Silver okamžitě ke křeslu, připnul mikrofon ke své sportovní bundě a začal s připevňováním elektrod na své spánky. Obyčejně ho tento proces bavil, bylo to skoro jako meditace – příprava na kontakt s jeho dokonalejším já, jehož úrovně nemohl dosáhnout ani ve snu.

Dnes se cítil naprosto otupěle.

„Richarde,“ pravil klidný hluboký hlas ze všech rohů místnosti.

„Lízo. Jaký je tvůj současný stav?“

„Jsem z 99,762 procenta v provozu. Aktuální procesy dosahují 86,2 procenta kapacity pro víceúrovňové úlohy. Standardní operace nyní mohou mít přístup k až sto procentům šířky pásma. Děkuji za optání.“

„Není zač.“

„Nečekala jsem, že s tebou budu mluvit v tuto dobu. Přeješ si spustit scénář? Dokončila jsem úpravy reakční hry Rift Valley, mohl bys ji shledat zábavnou. Nebo si přeješ promluvit si o mých úvahách o naší současné knize? Dokončila jsem analýzu dvanácté kapitoly.“

„Teď ne. Mám tu výsledek tvého šetření. Dorazil dříve.“

„Ano. Můj odhad trvání se zmýlil o sedmdesát miliard strojových cyklů.“

„Lízo, mám jen jednu otázku. Nakolik jsi si jistá výsledkem?“

U lidí může každý počítat s krátkou pomlkou, než se jim podaří dostatečně strávit nečekaný dotaz. U Lízy podobná pomlka nepřipadala v úvahu. „Nerozumím tvému dotazu.“

„Jsi si jistá, že není výsledek šetření chybný?“

„Výsledek nevykazoval žádnou statistickou odchylku. Je tím, co zbude po vyloučení všech nevyhovujících výsledků.“

„Já o tobě nepochybuji, Lízo. Jen jsem se chtěl ujistit.“

„Tvé znepokojení je pochopitelné. Před spuštěním procesu jsi uvedl, že je nalezení řešení kriticky důležité. Řešení jsem nalezla, doufám, že je uspokojivé.“

„Děkuji, Lízo.“

„Není zač, Richarde. Přeješ si pokračovat v rozhovoru?“

„Brzy. Nejdříve však musím udělat něco jiného.“

„Děkuji za rozhovor.“

Silver naťukal do klávesnice ukončovací sekvenci, odtrhnul elektrody ze spánků a vstal z křesla. Počkal minutu a poslouchal jen vlastní dech. Pak si otřel ručníkem čelo a zamířil ke dveřím. Vytáhl mobil, a když procházel halou, vytočil číslo.

„Tady Mauchly,“ ozval se z reproduktoru známý hlas.

„Edwine, tady Richard.“

„Ano, doktore Silvere.“

„Edwine, potřebuju, abys za mnou přišel nahoru. Okamžitě.“

38

Centrum biochemického výzkumu Normana J. Weisenbauma se nacházelo na kousku země vyčnívajícím směrem k Hudsonu jižně od Cold Spring. Lash zajel na parkoviště pro návštěvníky, vysoukal se z auta a pohlédl k podlouhlé a nízké stavbě ze skla a kamene, která pokrývala kopec. Vůbec to nevypadalo tak, jak si to představoval před týdnem, když sem telefonoval z letadla při návratu do Phoenixu. Bylo to nesmírně moderní. Ale i tak ona budova zapadala do této krajiny plné holandských průčelí. Nádherné odstíny leštěného mramoru pěkně ladily s duby a platany v okolí. Nad hlavou mu kroužili a vřískali racci.

Recepci uvnitř měly na starosti tři ženy. Lash přistoupil k té nejbližší a ukázal jí svoji kartu. „Jsem doktor Lash a mám schůzku s doktorem Goodkindem.“

„Okamžik, prosím.“ Žena se zahleděla do monitoru zapuštěného do její pracovní plochy a přitom si dobře pěstěným prstíkem přidržela neviditelné sluchátko v uchu. Poté k němu opět vzhlédla. „Prosím, posaďte se na chvilku, hned tu bude.“

Sotva Lash usedl do jednoho z křesel z kůže a chrómu, uviděl přicházet Rogera Goodkinda. Nesl si s sebou pár liber navíc, než když se viděli naposledy, a světlé vlasy mu na spáncích velmi razantně ustupovaly. Měl však týž uličnický úsměv a rychlou chůzi jako za starých studentských let.

„Chrisi!“ Goodkind stiskl Lashovu ruku. „Dochvilný jako vždy.“

„Psychologická úzkostlivost. Vystupuje navenek jako nutkavá dochvilnost.“

Biochemik se zasmál. „Kdyby jen tvá diagnóza byla tak jednoduchá.“ Vedl Lashe směrem k výtahu. „Je to vůbec možný, slyšet o tobě takhle dvakrát ve dvou týdnech? Jsem skoro ohromen neskonalou vděčností.“

„Kéž bych mohl říct, že jsem ti volal ze slušnosti, a jak se máš,“ odpověděl Lash, když se dveře výtahu otevřely, „ale pravda je taková, že nutně potřebuji tvou pomoc.“

Goodkind přikývl. „Cokoliv.“

Goodkindova laboratoř byla ještě větší, než Lash předpokládal. Kromě nepostradatelných laboratorních stolů a chemických aparátů tu byla také hluboká kožená křesla, krásný stůl, knihovnička plná časopisů a úžasný výhled na řeku. Lash obdivně hvízdl.

„Centrum na mě bylo hodné,“ usmál se Goodkind spokojeně. Od té doby, co ho Lash viděl naposledy, si osvojil nové způsoby – prsty si projížděl prořídlé vlasy, poté vždy několik pramínků uchopil a zatahal za ně, jako kdyby chtěl, aby rostly rychleji.

„To vidím.“

„Posaď se. Dáš si sodovku, nebo radši něco jiného?“

Lash usedl do nabídnutého křesla. „Ne, díky.“

Goodkind se posadil proti němu. „Tak o co jde?“

„Vzpomínáš si, proč jsem ti minulý týden volal?“

„No jasně. Ty podivný otázky o sebevraždách naprosto šťastných lidí.“

„Ano. Víš, Rogere, na něčem teď pracuju, ale nemůžu ti o tom moc říct. Můžu se spolehnout, že to uchováš v tajnosti?“

„Tak o co jde, Chrisi? Nějaká prácička pro vládu?“

„Tak trošku.“ Lash zpozoroval, jak se mu rozšířily zorničky. Kdyby Goodkind věděl, že na tom dělají i federálové, spolupracoval by mnohem ochotněji.

Goodkind obrátil. „Udělám, co bude v mých silách.“

„Toxikologie je něco, s čím děláš relativně často, že? Vedlejší účinky léků, vzájemné působení…“

„Není to zrovna má specializace, ale ano, tady v centru se s ní všichni do určité míry musíme zabývat.“

„Tak mi pověz, jaké kroky by biochemik podniknul při výrobě nového léku?“

Goodkind si rukou prohrábnul své řídnoucí vlasy. „Nový lék? Myslíš úplně od píky?“ Chvilku přemýšlel. „V minulosti byl vývoj léků vždy založen na systému pokus omyl. Zkoumáš molekuly a sloučeniny a doufáš v úspěšný pokus, doufáš, že najdeš něco, co by mohlo lidem prospět. Samozřejmě, nyní můžeš s výpočetní chemií simulovat účinky reakcí, které…“

„Ne, já nemyslím úplný začátek celého procesu. Řekněme, že už jsi vyvinul lék, nebo aspoň něco, o čem si myslíš, že by to mohl být lék. Co by bylo dalším krokem?“

Goodkind se na chvilku zamyslel. „No, otestuješ stálost, zjistíš, jak ji nejlépe dostat do systému – práškem, tabletou, roztokem. Pak vystavíš molekulu drogy různým podmínkám – různé vlhkosti, UV paprskům, kyslíku, teplu –, ujistíš se, že se nekazí a nerozkládá do škodlivých vedlejších produktů.“ Pak se zamračil. „Lidé vždycky schovávají své léky ve skříňkách v koupelně, které, jak víš, jsou k tomu skoro nejnevhodnější. Teplo a vlhkost můžou spustit pěknou řádku nepěkných chemických reakcí.“

„Jen pokračuj.“

„Uděláš testy toxicity, ohodnotíš odštěpené látky. Usoudíš, jaké se dají tolerovat a jaké ne. A pak přichystáš Past.“

„Cože přichystáš?“

„Past. Proces Analyzující Stupeň Toxicity. Tak tomu aspoň říkáme tady v Centru. Porovnáš funkční skupiny – jednotlivé části molekuly léku – se známými chemickými látkami a léky. Pak se soustředíš na hledání nepříznivé reakce, které mohou způsobit vznik jiných a více nebezpečných funkčních skupin. Pak změříš stupeň toxicity, karcinogenity, neurotoxicity a další.“

„A když najdeš podobný stupeň toxicity?“

„To je známé jako systémový poplach. Každý poplach je evidován a je prozkoumána jeho vážnost.“

„Chápu. A když droga projde?“

„Pak jde do klinických zkoušek, obvykle nejdříve na zvířatech, pak na lidech.“

„Co se těchto systémových poplachů týče – může lék způsobit systémový poplach, a přesto jít do výroby?“

„Samozřejmě. To je také důvod, proč jsou k lékům přibalena upozornění. ‚Neužívejte s alkoholem‘ a další.“

„Jsou tyhle poplachy někde vyjmenované, možná v nějaké knize? Možná v Lékařské příručce léčiv?“

Goodkind zakroutil hlavou. „Systémové poplachy jsou příliš nedůležité, příliš o chemii, než aby se jimi LPL zabývala.“

„Takže jsou firemním tajemstvím? Drží je v tajnosti jednotliví výzkumníci a farmaceutické společnosti?“

„Ne, to ne. Všechny jsou uloženy v centrální databázi. Vládní vyhláška.“

Lash se na křesle pomalu posunul dopředu. „Kdo má přístup do té databáze?“

„Úřad pro léčiva a stravování, výrobci léčiv.“

„Laboratoře biochemického výzkumu?“

Goodkind se zhluboka nadechl, když pochopil, kam Lash míří. Pak přikývnul. „S řádným pověřením.“

„Weisenbaumovo centrum?“

Goodkind znovu přikývnul. „Ve vědecké knihovně. O dvě patra výše.“

„Ze bychom tam skočili?“

Goodkind si olíznul rty. „Chrisi, já nevím. Přístup do databáze schvaluje vláda. Jsi si jistý, že je tohle úřední?“

„Je to nesmírně důležité.“

Goodkind stále váhal.

Lash vstal. „Vzpomínáš si, co jsi mi řekl, když jsem volal? Že nedokážeš předpovědět sebevraždu, že je to jen hříčkou osudu. Že nedávalo smysl, proč mělo Polsko v roce 2000 mnohem větší počet sebevražd, než bylo běžné?“

„Na to si vzpomínám.“

„Možná jsi na něco zapomněl, na fakt, který jsem se dozvěděl teprve cestou sem. Polsko je zemí, kde se díky nízkým nákladům provádí většina výzkumů a kde se v roce 2000 testovala většina léků.“

Goodkind chvíli přemýšlel. „Ty myslíš…?“

„Já si myslím, že bys mi měl ukázat tu databázi toxicity, a to hned.“

Goodkind váhal jen o sekundu déle a pak vstal i on.

39

Vědecká knihovna Centra běžnou knihovnu nepřipomínala ani trochu. Byl to prostor s nízkým stropem, nepříjemně vysokou teplotou a studijními kouty ze světlého dřeva podél stěn. V každém stála židle, stůl a na něm počítačový terminál. Kromě nich tam viděl jen knihovnici, která své datlování na klávesnici přerušila, jen aby velmi podezíravě zírala na Lashe. Goodkind vybral studijní kout v rohu.

„Kam zmizely všechny knížky?“ zeptal se Lash tichým hlasem, když si přitahoval židli ze sousední buňky.

„Do skladů ve sklepě.“ Goodkind si přitáhnul klávesnici k sobě. „Na ně si musíme podávat žádanky támhle u slečny Gustusové, ale stejně jsou téměř všechny online.“

Lash ho sledoval, jak zadával vlastní jméno. Objevilo se menu a Goodkind vybral jednu položku. Na obrazovce se objevilo:

ÚLS – DIVIZE R

ZBFABT

ZNALOSTNÍ BÁZE FARMACEUTICKÉ A BIOMEDICÍNSKÉ TOXICITY

REV. 120.11 OBNOVENO NAPOSLEDY: 1.10.04

PATENTOVANÉ A DŮVĚRNÉ.

PŘÍSTUP MUSÍ BÝT ÚŘEDNĚ SCHVÁLEN.

NEPOVOLENY VSTUP SE POVAŽUJE ZA FEDERÁLNÍ ZLOČIN

PŘIHLAŠOVACÍ JMÉNO:__________

HESLO:__________

Goodkind se podíval na Lashe, ten ho kývnutím pobídnul. Goodkind se zavrtěl a vyplnil pole. Objevilo se nové menu:

ÚLS-R/PBTK 120.11/0001 24/10/04

ZADAT VYHLEDÁVÁNÍ PODLE:

1. CHEMICKÉHO SLOŽENÍ

2. VÝROBCE

3. DRUHU

STISKNĚTE F1 PRO SEZNAM:

Goodkind se znovu ohlédnul. „Jak se jmenuje ten lék, který tě zajímá?“

„Scolipan.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“ Goodkind naťukal do klávesnice název a obrazovka se zaplnila textem. „Tady je to.“ Lash se předklonil:

ÚLS – R/ZBFABT 120.11/09817 4/10/04

SCOLIPAN

Hydoxen, 2- ( (6- (p-metylparapin) fenylchlorid) alkaloid) –, chlorid sodný

MR: PhG

MF: C23H5O5N3“Na

UŽITÍ: (hlavní) S. M. R. (vedlejší) viz. str. 20

ÚDAJE MUTACE: N/R REPRODUKČNÍ POSUDKY: str. 15

SYNONYMNOST: p. 28 PODROBNOSTI O DÁVKOVÁNÍ str. 10

STRANA 1 z 30

ÚDAJE O AKUTNÍ TOXICITĚ

PODÁNÍ DÁVKA DOSAŽENÝ ÚČINEK

nitropobřišnicově myš smrtelná (50% úmrtí): svalová slabost, ataxie

340 mg/kg

podkožně myš smrtelná (50% úmrtí): ataxie, ztížené dýchání

190 mg/kg

intramuskulárně myš smrtelná (50% úmrtí): buněčná nekróza,

240 mg/kg změny chování

PODÁNÍ DÁVKA DOSAŽENÝ ÚČINEK

orálně myš smrtelná (50% úmrtí): N/R

> 10 mg/kg

orálně pes smrtelná (50% úmrtí): Canine mania

> 12,500 mg/kg viz str. 20

orálně člověk toxická (nejnižší vydaná): viz str. 20

700 mg/kg

„Biochemie mi na univerzitě vůbec nešla, pamatuješ?“ Lash se podíval od obrazovky. „Pročpak mi s tím trochu nepomůžeš.“

Goodkind si prohlédnul text. „Scolipan se primárně používá jako relaxant kosterního svalstva.“

„Svalový relaxant?“

„Je to relativně nový přípravek, tak pět let starý.“

„Dávkování?“

„Jeden miligram. Silnej prcek.“

Lash sklesnul. Teorie, která vypadala tak slibně, se mu začínala vzdalovat.

Mrzutě se podíval na vršek obrazovky. Mezi chemickým popisem a vzorcem byla krátká poznámka, která mu nic neříkala. „Co znamená ‚MR‘?“

„Výrobce. Všichni mají své kódy, víš, trochu jako letiště. Tak třeba tahle: PhG. To je zkratka pro PharmGen.“

Lash se znovu narovnal.

PharmGen.

Začal si prohlížet data mnohem podrobněji. Údaje o akutní toxicitě byly skoro stejné jako u jiných podobných zpráv. Obyčejně zaznamenávala LD50, dávkování, při kterém zemřela polovina vzorků. Prohlížel si sloupečky.

„Canine mania,“ řekl potichu. „Co to k čertu znamená?“

„Pro podrobnosti musíme sjet na stránku dvacet.“

„Teda, jen se podívej, píší tu, že na straně dvacet najdeme i podrobnosti o předávkování lidského organismu.“ Lash se podíval na Goodkinda. „Říkal jsi, že primárně se používá jako svalový relaxant?“

„Přesně tak.“

„Ale podívej! Tady. Má i jiné využití. Sekundární.“ Ukázal na obrazovku.

„Opět na straně dvacet,“ zamumlal Goodkind. „Tak to vypadá, že ta strana nám může v lecčems napovědět.“

„Tak jdeme na ni.“

Goodkind otáčel rychle kolečkem myši, obraz na obrazovce se rozmazal, dokud se nedostali na stránku 20. Oba dva se museli předklonit, aby přečetli nahuštěný text.

„Ježíši,“ vydechl Goodkind.

Lash nic neříkal. Ale začínal mu v přetopené místnosti přejíždět mráz po zádech.

40

Tara Stapletonová seděla za svým stolem, nehýbala se, jen její oči pečlivě prohledávaly jednotlivé předměty v kanceláři. Květiny byly řádně zalité a zastřižené. Její staré sklolaminátové prkno stálo, jako vždy, opřené o zeď, plakáty, nálepky na nárazníky a další surfařské vybavení leželo na svém obvyklém místě. Erární hodiny na protější stěně jí tvrdily, že jsou za deset minut čtyři. Všechno bylo tak, jak to mělo být. Ale přece všechno vypadalo tak cize, jako by to ani nebyla její kancelář.

Pomalu se zabořila do opěradla a uvědomila si, že dýchá rychleji a mělce.

Najednou zazvonil telefon, jeho pronikavé trylkování narušilo ticho v kanceláři. Tara strnula.

Zazvonil znovu. Dvě pípnutí – volal někdo zvenčí.

Pomalu zvedla sluchátko. „Stapletonová.“

„Taro?“ ten hlas zněl uspěchaně a zadýchaně.

„Taro?“ opakoval. „Tady je Christopher Lash.“

Ze sluchátka vycházely jen zvuky z ulice – auta, zatroubení náklaďáku.

„Christophere?“ nakonec odpověděla.

„Musím s tebou mluvit. Hned. Je to strašně důležitý.“

„Proč se nezastavíš u mě v kanceláři?“

„Ne, vevnitř ne. To nemůžu riskovat.“

Váhala.

„Taro, prosím.“ Lashův hlas skoro žadonil. „Potřebuju tvou pomoc. Musím ti říct něco, co nesmí slyšet nikdo jiný.“

Tara stále nic neříkala.

„Taro. Umře další superpár.“

„Za rohem je malá restaurace,“ řekla. „Jmenuje se Rio. Je na čtyřiapadesáté mezi Madisonskou a Parkem.“

„Budu tam na tebe čekat. Pospěš si prosím.“

Linka se odmlčela.

Ale Tara od svého stolu nevstala. Ve skutečnosti jenom položila sluchátko a zírala na něj bez hnutí, jako by zápasila s nějakou děsivou nejistotou.

41

Lash vešel do Ria několik minut před čtvrtou hodinou. Stěny byly pokryté zlatými tapetami, zářivá světla a lavice v barvě pryskyřice dodávaly celému místu elegantní mlhavý lesk. Cítil se jako komár v jantaru.

Chvilku si myslel, že dorazil první, ale pak koutkem oka uviděl Taru, jak sedí v kóji v zadní části restaurace. Vyrazil ke stolu a vklouznul na místo proti ní.

Objevila se servírka a Lash si objednal kávu, pak čekal, než odejde, podíval se za ní, a teprve potom se obrátil. „Taro, díky, že jsi přišla.“ Tara přikývla.

„Mluvila jsi s tím doktorem Moffettem?“

Tara znovu přikývla.

„Co ti pověděl?“

„Že se řídil vnitřními pokyny.“

„Co to znamená?“

„Režim dávkování léčiv založený na předchozím vyšetření.“

„Jinými slovy – řídil se pokyny nějakého jiného domácího lékaře?“

„Ano.“

„Řekl ti, čí pokyny to byly?“

„Na to jsem se nezeptala.“

„Bylo by jednoduché zfalšovat podobné pokyny?“

Tara váhala. „Jak to myslíš?“

„V Edenu jde vše automaticky. Dostaneš lístek, který ti řekne, co máš udělat. Nemohl někdo zadat falešné lékařské pokyny do počítačového systému?“

Když Tara neodpověděla, Lash se k ní naklonil. „Zatím neznám odpovědi na všechno. Ale vím toho dost, abych věděl, že jsou v nebezpečí nejen zbývající superpáry. My jsme v nebezpečí také.“

„Proč?“

„Protože někdo – někdo z Edenu – to zařídil tak, aby ty ženy zabily sebe i své manžely.“

Tara chtěla něco říct, ale Lash ji gestem ruky zastavil. „Ne, nech mě to nejdřív doříct, prosím. Nebudeš tomu věřit, dokud ti k tomu nepovím víc.“

Tara se uklidnila, ale jen částečně. Dívala se na něj vyděšeně, skoro jako by se ho obávala. Lash krátce zahlédl odraz svého obličeje v nedalekém zrcadle, vypadal vyčerpaně, vlasy rozcuchané, unavené oči plné nervózní energie. Kdyby byl na jejím místě, také by měl obavy.

Dorazila servírka s jeho kávou a Lash trochu usrknul. „Předpis Lindsay Thorpeové na jeden miligram scolipanu byl tou první stopou, kterou jsem potřeboval. Strávil jsem celé odpoledne hledáním podrobností. Řekl ti doktor Moffett, na co se scolipan předepisuje?“

Tara zakroutila hlavou.

„Je to svalový relaxant. Působí v oblasti mozku, která ovládá svalové křeče. Lékaři sportovců tím léčí natažené svaly. Řeklas, že doktor Moffett pokračoval v léčbě, která byla stanovena během předchozí zdravotní prohlídky. Ale Taro, jaká předchozí prohlídka mohla předpovědět, že si Lindsay Thorpeová natáhne sval?“

„Tak se scolipan musí používat i k léčbě něčeho jiného.“

„Máš pravdu víc, než si myslíš. Scolipan byl původně navržen na léčbu něčeho jiného. Ale to se drželo v přísné tajnosti, zamčené v databázi vývoje léků.“

Na chvilku se odmlčel. „Znáš ty televizní reklamy na ty takzvané zázračné léky? Třeba ty na vyléčení alergie, nebo na okamžité snížení vysoké hladiny cholesterolu? Vždycky se ve spodní části obrazovky prožene linka s vedlejšími účinky, kterých je skoro tolik, že máš chuť s léky skončit navždycky. A to jsou jen léky, které projdou klinickými zkouškami, mnoha jiným se to nikdy nepovede.“

Podíval se na ni, ale výraz v Tařině obličeji zůstal nečitelný.

„Fajn. Malá odbočka. Většina aspektů osobnosti je výsledkem genů, které ovládají neurotransmitery v mozku – včetně nežádoucích vlastností, jako je úzkost a deprese. Tak vytvoříme lék, který si s nimi poradí.

Například SSNRI, který potlačuje znovuvstřebávání serotoninu. Ale v mozku je spousta receptorů serotoninu. Ale jak nasměrovat účinek léku na všechny receptory najednou?“

Upil trošku kávy. „Takže se snažily společnosti vyrábějící léky najít jiné řešení, jak změnit neurochemii k dosažení lepších výsledků. Někdy vkročí velmi hluboko do neprobádaných vod. Tak jako v případě neuropeptidu známého jako ‚Substance P‘.“

„Substance P,“ opakovala Tara.

„Také jsem o ní až do dnešního odpoledne nikdy neslyšel. Je to velká záhada – nikdo vlastně neví, proč v mozku je nebo co tam dělá. Ale víme, co způsobuje její uvolňování. Silná fyzická bolest, vysoká úroveň stresu. Bývá velmi těsně spojován s hlubokou depresí a náhlou sebevraždou.“

Naklonil se dopředu. „Přinejmenším jedna lékárenská společnost se o Substanci P zajímala. Řekli si, že když se jim podaří vyvinout farmaceutické činidlo schopné zasáhnout Substanci P, aby zablokovali její receptor, pak se jim podaří učinit spoustu smutných lidiček zase šťastnými. A tou lékárenskou společností byl PharmGen, mateřská společnost Edenu.“

„Už ne, teď už je Eden nezávislý.“

„PharmGen vyvinul převratný antipsychotický lék, který působil proti Substanci P. Zpočátku byla spousta problémů – systémové výstrahy během testování toxicity, lék musel být modifikován. Před čtyřmi lety byl konečně připraven k testování na skupinách. Testování se provádělo v Polsku, což bylo běžnou praxí. Zapojili do toho snad až deset tisíc lidí. V devadesáti devíti procentech ze sta fungoval lék báječně. A nepůsobil jen na jednotlivé poruchy jako neuroleptika, antidepresiva a léky na poruchy osobnosti, zdálo se, že působí na všechny.“

Loknul si kávy. „Ale byl tam jeden problém, to jedno zbylé procento. Když si lék vzal člověk bez mentální poruchy, obzvláště člověk s vysokým obsahem mědi v krvi, objevily se velmi nepěkné vedlejší účinky. Deprese, paranoia, vražedný vztek. Následovala spousta případů sebevražd, která toho roku dokázala vychýlit statistickou křivku celého národa.“

Podíval se přes stůl, aby viděl, jak to na ni zapůsobilo, ale Tara se stále hlídala.

„Lék byl stažen z testování, ale objevil se znovu na konci následujícího roku s razantně sníženým dávkováním a novým účelem jako svalový relaxant.“

„Scolipan?“ zeptala se Tara nevěřícně.

„Jednomiligramové tablety. Původní padesátimiligramové tablety jsou k dispozici také, ale předepisují se jen za velmi zvláštních okolností a pod pečlivým dohledem.“ Odsunul svůj šálek na stranu. „Vzpomínáš si, jak jsem telefonoval těsně předtím, než jsem odešel z tvé kanceláře? Volal jsem kamarádovi z phoenixské stanice. Požádal jsem ho, aby někoho poslal do domu Thorpeových, aby zjistil, co užívali za léky. Lindsayin předpis na scolipan ležel na nočním stolku vedle postele. Ale dávkování na něm bylo zvýšené z jednoho na padesát miligramů. Bylo to v tabletách, takže si ani nevšimla rozdílu.“ Tara se zamračila.

„Někdo změnil sílu léku. Někdo, kdo věděl o vedlejších účincích scolipanu v jeho původním dávkování. Někdo, kdo věděl, že během pitvy se nikdo nebude podivovat nad tím, že byl nalezen v krvi. Někdo, kdo také věděl, pravděpodobně z její přihlášky do Edenu, že Lindsay Thorpeová užívá antihistaminika.“

„O čem to mluvíš?“

„Když jsem ty vraždy začal vyšetřovat, mluvil jsem s Lindsayiným otcem. Zmínil se, že měla dermatografii. Je to nezhoubná ale nepříjemná kožní nemoc, která svědí. Doporučená léčba probíhá pomocí antihistaminik. Po čase se může u dlouhodobých uživatelů těchto léků nedostatkem histaminu v krvi zvednout hladina mědi.“

Lashe začínalo zneklidňovat čím dál tím víc, že mu Tara očividně nevěří. „Copak tomu nerozumíš? Když si Lindsay Thorpeová vzala tak velkou dávku scolipanu, tak to u ní ve spojení s vysokým obsahem mědi vyvolalo naprosto stejné podmínky, které způsobily tolik sebevražd při prvních zkouškách léku. Jen pomysli, jakým utrpením musela projít, navíc to všechno proběhlo tak náhle, nečekaně. Děsivé hlasy v její hlavě, začala jednat psychoticky deviantně, najednou si začala na stereu pouštět muziku, kterou nesnášela. Víš, Lindsay Thorpeová nesnášela operu, a přitom ji poslouchala, když umírala. A pak ji muselo naprosto pohltit příšerné zoufalství, nepřekonatelné vražedné a sebevražedné pohnutky…“ Na chvilku se odmlčel. „Svého manžela hluboce milovala. Ale to nutkání bylo nepřekonatelné. Stejně si myslím, že mu podlehla tak důstojně a s co nejmenší bolestí, jak to za daných okolností šlo.“

Když nic neříkala, pokračoval. „Vím, na co myslíš. Proč zabíjela svého manžela? Ona nechtěla. Ona neměla na výběr. I když ji unášel proud chemikálií v mozku vstříc šílenství, stále Lewise Thorpea milovala. A jak zabiješ někoho, koho miluješ? Bezbolestně – jak jen to jde. A chtěla bys odejít s ním. Proto se ty vraždy odehrály v noci – Lindsay mohla manželovi přetáhnout igelitový pytel přes hlavu, zatímco spal. Pravděpodobně čekala, až usne u televize. U Karen Wilnerové to muselo proběhnout stejně. Byla to knihovnice, určitě měla přístup ke skalpelům ve vazačské dílně. Nový skalpel je tak ostrý, že ani necítíš, že ti s ním někdo otevřel tepny – rozhodně ne, když spíš. Vsadil bych se, že zaváhala, když řezala do vlastního zápěstí, proto jí trvalo mnohem déle, než zemřela.“

„A co dítě?“ namítla Tara. „Thorpeovic holčička?“

„Ptáš se, proč přežila? Neznám morfologii Substance P dost na to, abych mohl spekulovat. Možná je mateřská vazba příliš primární, příliš základní, aby ji šlo přerušit takovým způsobem.“

V té chvíli se natáhnul přes stůl a uchopil Tařinu ruku. „Lindsay možná zabila sebe a svého manžela, ale o to mi nejde. Jde tu o vraždu prvního stupně. Někdo z Edenu věděl přesně, jak u Lindsay Thorpeové spustit sebedestrukci. Někdo měl přístup k jejím lékařským záznamům a věděl, jak dopadly první testy scolipanu a jak vytvořit v její krvi smrtící koktejl. Jde mi o to, že někdo měl dost vlivu, aby zamaskoval byrokratickou stopu, zařídil její léčbu, a dokonce upravil její lékařský předpis. Řeklas to sama – musí to být někdo s nejvyšší úrovní přístupu do vašeho systému.“

Stiskl její ruku o trochu pevněji. „Myslím, že ty už víš, kam mířím. Je to ta jediná odpověď, ta jediná možná odpověď. A ty musíš být teď silná, protože ten člověk musí být zastaven. Ke Karen Wilnerové se dostal úplně stejně. Vybírá si ženy, donutí je, aby se zničily. Jen za tři dny se třetí pár…“

Okamžitě se zastavil. Tara ho už neposlouchala. Výraz v jejím obličeji už nepatřil jemu, ale něčemu jinému, co se odehrávalo za jeho zády.

Otočil se. Edwin Mauchly přicházel od vchodu do restaurace s dalším půl tuctem mužů. Lash je neznal, ale věděl, že musí být z ostrahy Edenu.

Tara rychle vytrhla svou ruku z jeho.

Lash byl jako omráčený a nestačil ani zareagovat. Během okamžiku byl stůl obklíčen, únikové cesty zablokované.

„Doktore,“ řekl Mauchly. „Byl byste tak laskav a šel s námi?“

Jak se mu pomalu vracelo chápání, instinktivně vstal, byl připravený se rvát. Jeden ze strážných mu položil ruku na rameno a jemně, ale přesvědčivě, ho posadil.

„Uvidíte, že to bude bolet mnohem méně, když s námi budete spolupracovat, pane,“ řekl bezpečák.

Jen matně si uvědomil, že Tara vyklouzla z kóje a postavila se za Mauchlyho.

Uběhlo velmi, velmi dlouhých několik sekund. Lash se rozhlédnul po restauraci. V jeho směru bylo otočeno několik tváří, dívaly se s mírnou dávkou zvědavosti. Pak se podíval na strážné, kteří ho obklopovali, pokýval hlavou a postavil se, mnohem pomaleji než předtím. Obklopili ho a ucítil, jak ho unášejí kupředu.

Mauchly už byl daleko před nimi a opouštěl restauraci, přičemž jednu ruku měl ochranitelsky položenou kolem Tařiných ramen. „Je mi líto, že jsi musela tímhle vším projít,“ uslyšel ho říkat, „ale už je dobře, jsi v bezpečí.“ Pak se za nimi zavřely dveře, jejich hlasy se odmlčely a pohltila je temná Čyřiapadesátá ulice.

Tara se ani neohlédla.

42

Richard Silver opatrně sestoupil ze šlapacího pásu a ztěžka oddychoval, než se pás konečně zastavil. Vypnul stroj, natáhnul se pro ručník a otřel si čelo. Bylo to jedno z jeho nejtvrdších cvičení – čtyřicet pět minut při rychlosti deset kilometrů za hodinu při stoupání osm procent. Jeho mysl ale zůstala úplně stejně nepokojná, jako když začínal.

Zahodil ručník do plátěného koše, odešel z tělocvičny a chodbou se dostal až do kuchyně, kde si z kohoutku nalil do sklenice trochu vody. Nic z toho, co dělal, mu nepomáhalo zbavit se té tíhy, kterou pociťoval. A tak to šlo od rána, když se z tiskárny vynořil arch papíru, který označil Lashe za jediného možného vraha.

Bezmyšlenkovitě se párkrát napil a postavil sklenici do dřezu. Chvilku jen tak stál a zíral před sebe, aniž by se ve skutečnosti na něco díval. A pak se předklonil dopředu, opřel se lokty o linku a udeřil se pěstí do čela – jednou, dvakrát, třikrát…

Musí přestat. Musí se vším pohnout, musí. Zachovat zdání normálnosti bylo jediným způsobem, jak se dostat přes tohle velmi nenormální období.

Narovnal se. Čtvrt na pět. Co by obyčejně dělal právě teď?

Asi by to byla jeho odpolední seance s Lízou.

Silver odešel z kuchyně a zamířil ke konci haly. Obyčejně věnoval svá rána čtení technických magazínů a novin; odpoledne patřilo obchodním záležitostem, večery programování. Před večeří si ale vždy našel na Lízu trochu času. Mluvil s ní, diskutoval o vylepšení programu, zjišťoval, jaké dělá pokroky. Na to se pokaždé těšil – komunikace s něčím, co bylo z části jím samotným, z části jeho vynálezem, mu dodávala zcela jedinečný pocit, který Silver jinak neznal. Stálo to za všechnu námahu, kterou do toho vkládal. Byla to zkušenost, kterou by nikdy nedokázal někomu popsat.

Pečlivě hlídal, aby ho v tom čase nic nevyrušovalo, vždy začínal přesně ve čtyři hodiny. Dnešek byl prvním dnem, kdy se zpozdil od té doby, kdy Lízu a její masivní podpůrný systém nainstalovali před čtyřmi lety v jeho bytě.

Vklouznul do křesla, a když si připevňoval elektrody, snažil se vyčistit vlastní mysl. Jen díky dlouhé praxi se mu to podařilo. Minuty uběhly, než se připravil. Pak položil ruku na klávesnici a začal psát.

„Richarde,“ ozval se důvěrně známý hlas.

„Ahoj, Lízo.“

„Máš dnes zpoždění sedmnáct minut. Stalo se něco?“

„Všechno je v pořádku, Lízo.“

„To jsem ráda. Mám začít s výpisem stavu? Testovala jsem nový komunikační pseudokód, který jsi nainstaloval, a udělala jsem v něm drobné úpravy.“

„Dobrá práce, Lízo.“

„Přeješ si, abych ti k tomu řekla více?“

„Ne, díky. Dnes přeskočíme zbytek zprávy o stavu.“

„Přeješ si tedy se mnou prodiskutovat přidělené scénáře? Právě se připravuji provést scénář 311, Tvorba falešných pozitiv v Turingově testu.“

„Možná zítra, Lízo. Chtěl bych raději pokročit přímo k příběhu.“

„Dobře.“

Silver sáhnul pod křeslo – opatrně, aby neztratil žádnou z elektrod. Vytáhl zašlou knihu. Patřila jeho matce, jedna z mála, kterou si ponechal ze svého nejútlejšího mládí.

Čtení bylo vrcholem jeho pohovorů s Lízou. Za ty roky pokročil od těch nejjednodušších příběhů, učil ji pomocí příkladů základy lidských hodnot. Uspokojovalo ho to skoro rodičovsky. Vždycky se cítil lépe, méně osamoceně. Doufal, že mu to dnes pomůže odehnat ten temný mrak viny, který visel nad jeho hlavou. A možná až skončí čtení, bude mít odvahu vyřknout tu otázku, po které toužil a obával se jí zároveň.

Odmlčel se, aby přesunul pozornost své mysli na knihu. „Vzpomínáš si, kde jsme skončili, Lízo?“

„Ano. Krysák Templeton zachránil pavoukův pytel s vejci.“

„Fajn. A proč to udělal?“

„Prasátko mu za to slíbilo potravu.“

„A proč chtěla Charlotta, přítelkyně prasátka, aby se podařilo pytel s vejci zachránit?“

„Chtěla zajistit přežití svých potomků, a tak i rozmnožení vlastního druhu.“

„Ale Charlotta nedokázala sama zachránit pytel s vejci.“

„To je správná odpověď.“

„Kdo ho tedy zachránil?“

„Templeton.“

„Zkusím přeformulovat otázku. Kdo byl hnací silou za záchranou pytle s vejci?“

„Prasátko Wilbur.“

„Správně. Proč to udělalo, Lízo?“

„Chtělo se s pavoukem vyrovnat. Pavouk mu pomáhal.“

Silver knihu položil. Líza neměla problém s porozuměním pohnutek, jako je přežití a chování pro odměnu. Ale dokonce i nyní měla problém pochopit ty ostatní, jednodušší emoce.

„Jsou tvé emoční programy v provozu?“ zeptal se.

„Ano, Richarde.“

„Tak budeme pokračovat. Je to skutečně jeden z důvodů, proč pytel s vejci zachránil. Tím druhým bylo to, že k prasátku něco cítil.“

„Mluvíš obrazně.“

„Správně. Je to metafora pro lidské chování, pro lásku.“

„Ano.“

„Wilbur miloval Charlottu, stejně tak Charlotta milovala Wilbura.“

„Já rozumím, Richarde.“

Silver na chvilku zavřel oči. Dnes mu i ten jeho nejcennější čas připadal prázdný. Ta otázka bude muset počkat.

„Budu muset naše sezení ukončit, Lízo,“ řekl.

„Ale náš rozhovor trval jen pět minut a dvacet sekund.“

„Já vím. Ale musím vyřídit několik záležitostí, takže dnes skončíme kapitolou dvacet jedna.“

„Jak myslíš, Richarde. Děkuji za rozhovor.“

„I já děkuji tobě, Lízo.“ Silver zvednul Šarlotinu pavučinku, nalistoval danou stránku a spustil:

Příštího dne začali Ferrisův okruh rozkládat, koně odváděli do přepravních náklaďáků a Šarlota umřela. Nikdo z těch stovek lidí, kteří navštívili Pouť, netušil, že šedivý pavouk v tom všem hrál hlavní roli. A když umřela, byla sama…

43

Tentokrát to byl Lash, kdo se ocitnul v zasedací místnosti a osamocený seděl na jedné straně stolu. Tentokrát to byl Lash, kdo zíral do čočky videokamery a pochmurných obličejů naproti němu. Edwin Mauchly seděl uprostřed. Tentokrát nebyla Tara Stapletonová po jeho levici. Místo ní tam ve svém zeleném chirurgickém plášti seděl doktor Alicto. Když se jeho pohled setkal s Lashovým, pokýval hlavou a příjemně se usmál.

Mauchly se podíval na nějaké papíry, které před ním ležely. Pak se podíval přes stůl.

„Doktore Lashi. Toto je nepříjemná situace pro nás pro všechny. Pro mě osobně.“ Mauchlyho obyčejně lhostejný výraz v obličeji mrtvolně zblednul. „Samozřejmě osobně přebírám zodpovědnost za celou záležitost…“

Lash byl stále trochu zmatený. Já přebírám zodpovědnost. Takže musel vědět, že je tohle chyba, nějaký bláznivý chaos. Mauchly se omluví a všichni se vrátí do práce. On sám se zase vrátí do práce…

Ale kde pak byla Tara?

Mauchly se znovu podíval před sebe na stůl a přerovnal papíry. „… za to, že jsme vás zasvětili, požádali o pomoc, dali vám přístup k našim nejcennějším údajům. Za to, že jsem si celou dobu neuvědomil, jak se věci doopravdy mají.“

Úsečně zapnul diktafon a kývnul na kameramana.

„Doktore Lashi, víte, proč tu jste?“ zeptal se. „Proč tu s vámi mluvíme?“

Lash ztuhnul. S přesně těmito slovy začal Mauchly vyslýchat Handerlinga.

„Měl jste takovou drzost,“ pokračoval Mauchly po chvilce, „vkročit přímo do spárů svého nepřítele.“ Odmlčel se. „Ale předpokládám, že jste neměl na výběr, uvědomil jste si, že bychom to stejně časem zjistili. Takhle jste měl aspoň šanci se zachránit. Mohl jste kalit vodu, odvádět pozornost, plýtvat naším časem, když jste nás nechal hledat pravdu na špatných místech. Za jiných okolností bych mohl být ohromen.“

Otupělost, která už začala ustupovat, zase projela celým Lashovým tělem.

„Mlčení vám nepomůže. Víte, jak důkladná je naše práce, viděl jste to na vlastní oči. Během posledních několika hodin jsme shromáždili všechny důkazy, které potřebujeme – výpisy pohybů na kreditní kartě, telefonních hovorů, záznamy bezpečnostních kamer. Víme, že jste byl na místech vražd v inkriminovanou chvíli, známe vaší minulost, máme výpis z vašeho trestního rejstříku, víme, proč jste byl nucen opustit FBI.“

Lash nevěřil svým uším. Výpisy jeho hovorů, záznamy z kamer? Záznam z trestního rejstříku? Vždyť on neměl žádný záznam. A zcela jistě ho nikdo nenutil opustit FBI. Bylo to bláznovství, nedávalo to smysl…

Ale pak si uvědomil, že to smysl dávalo. Perfektní smysl. Skutečný vrah musel vědět, že se k němu Lash blíží a měl moc vytvořit falešné důkazy, které byly pravděpodobně důvodem těchto scestných otázek.

„Dostali bychom vás samozřejmě mnohem dříve, ale vaše zvláštní pověření, díky kterému jste nebyl ani klient, ani zaměstnanec, vás zpočátku udrželo mimo podezření. Upřímně se divím, že jste se nepokusil uprchnout, když jste se dozvěděl, že rozšiřujeme pátrání.“

Mauchly na něj zkoušel další techniku výslechu. Pro Lashe a ostatní v místnosti modeloval Lashovy vlastní pohnutky a činy, které ho měly dovést až k zločinu.

„Ale vy jste samozřejmě zkusil utéct. Dnes. Odešel jste na několik hodin, těsně předtím, než mělo být dokončené vyhledávání podezřelých. A když jste se vrátil, odmítl jste vejít do budovy. Pročpak?“ Lash nic neříkal.

„Měl jste snad nějaké nedokončené, řekněme, záležitosti s Tarou Stapletonovou, myslel jste si, že ví příliš mnoho? Nebo jste si snad myslel, že teď, když jsme se k vám blížili, stálo za to risknout vymazat údaje o vás?“ Lash se snažil zakrýt překvapení. Jaké staré údaje? „Minulý pátek vás zadržela ostraha, když jste se za Zeď snažil propašovat několik složek. Co bylo v těch složkách, doktore Lashi?“

V místnosti na chvíli zavládlo ticho.

„Byla to moje chyba, že jsem je tenkrát pečlivě neprozkoumal a musím za to znovu přijmout plnou zodpovědnost. Ale nyní jsme na síti ověřili bezpečností záznamy. Naprosto oficiálně vám připomenu, co ty složky obsahovaly. Kopii vaší původní kandidátské přihlášky do Edenu starou osmnáct měsíců.“

Nemohl tomu uvěřit. Nikdy jsem přece kandidát do Edenu nebyl. Nevyplnil jsem žádnou přihlášku! V téhle budově jsem byl poprvé před dvěma týdny!

„I přes falešné jméno a nepravdivé informace není pochyb o tom, že kandidátem jste byl vy. Podobnost psychologického profilu, který byl tenkrát na vás sestaven, a profilu, který na vás vytvořil doktor Alicto teprve nedávno, je usvědčující. Skutečně velmi usvědčující.“

Mauchly se opřel do křesla. Ustaraný výraz v obličeji a váhavost zmizely. „Dokážu si představit, jak vás muselo překvapit, když jsme o pomoc požádali ze všech možností zrovna vás. Zcela jistě vás to vystavilo velkému riziku. Ale také se vám otevřely nové možnosti. Nejenom, že se vám usnadnil přístup k budoucím obětem, ale také jste mohl znovu projít přijímacím procesem. V té době jste měl takové postavení, že jste podobným návrhem nevzbudil podezření. Ale tentokrát už jste přesně věděl, co očekávat a byl jste úspěšnější.“

Mauchly se na něho pronikavě podíval. „Nemusím ani říkat, že byly podniknuty kroky, aby byla Diana Mirrenová v bezpečí. Už ji nikdy neuvidíte a ona zcela jistě neuvidí vás.“

Lashovi se podařilo zůstat zticha.

„A Connellyovi si nyní mohou užít výlet k Niagarským vodopádům, aniž by se museli obávat, že se za nimi v noci připlížíte.“

Když Lash stále neodpovídal, Mauchly si povzdychnul: „Doktore Lashi, ze všech lidí byste zrovna vy měl nejlépe vědět, co vás čeká. Jakmile dokončíme náš výslech, předáme vás federálním úřadům. Teď máte šanci si polepšit.“

Místnost se utopila v bezedném tichu plném očekávání. Nakonec promluvil doktor Alicto.

„Z něho pravděpodobně nic smysluplného nedostanete,“ řekl. „Aspoň ne dobrovolně. Je pravděpodobné, že je jeho psychóza v příliš pokročilém stavu.“

Mauchly přikývnul, na jeho tváři bylo vidět zklamání. „Co doporučujete?“

„Thorazin následován dostatečně velkou dávkou amytalu sodného mu může dočasně rozvázat jazyk, nebo mu přinejmenším zabránit, aby řeč úmyslně blokoval. Můžeme ho připravit v jedné z vyšetřovacích zdravotních místností.“

Mauchly znovu přikývnul, tentokrát pomaleji. „Dobrá, ale nic neriskujte.“ Otočil se a promluvil na někoho za Lashovými zády. „Vy a vaši muži doprovodíte doktora Alicta na Zdravotní. Až tam budete, chci, abyste Lashe připoutali k lůžku koženými řemeny.“

„Rozumím,“ zazněl povědomý hlas.

Mauchly se otočil k Alictovi. „Jak dlouho potrvá, než bude připravený?“

„Šedesát minut. Devadesát, abychom si mohli být jisti.“

„Tak do toho.“ Mauchly se postavil a chladně se na Lashe podíval. „Brzy se znovu uvidíme, doktore Lashi. A já mám díky vám tu nepříjemnou povinnost přetlumočit tohle všechno Richardu Silverovi.“

Na chvilku si s Lashem hleděli do očí, pak se otočil a odešel z konferenční místnosti zadními dveřmi.

Těžká ruka dopadla na Lashovo rameno. „Pojďte s námi,“ řekl ten povědomý hlas.

Ta ruka ho zvedla z křesla a otočila jím dokola. Lash se podíval do zelených Sheldrakeových očí. Sheldrake, šéf bezpečnosti, se postavil na stranu a popostrčil Lashe dopředu. Jak kráčel dopředu, všimnul si půl tuctu stráží z ochranky, kteří se sešikovali hned za ním.

Dveře se otevřely. Lash vkročil do haly jako v noční můře, po obou bocích měl jednoho strážného. Vstříc Zdravotnímu oddělení prošel dvěma koridory, když před sebou uviděl spojnici chodeb.

Shluklo se před ním pár lidí. Od křižovatky se k němu blížil technik s plechovým vozíkem s nástroji.

Lash vnímal absurditu situace mnohem silněji. Jak se blížili ke křižovatce, chytil ho jeden ze strážných za rameno a řekl: „Zahneš doleva a zastavíš se u výtahu. Jestli víš, co je pro tebe dobré, nebudeš nám dělat problémy.“ Technik s vozíkem už byl skoro u nich a Lashovi strážní se seskupili u jedné stěny, aby mohl projít.

A v té chvíli ucítil Lash, že se v něm něco změnilo. Zvuk kroků jeho stráží se zpomalil, až dokázal rozeznat každý dopad jejich erárních bot na podlahu. Slyšel vlastní srdce, jak monotónně tluče svůj jednoduchý rytmus, skoro jako zvon.

Zničehonic se otočil, vytrhl se oběma strážným, kteří ho drželi. Koutkem oka zahlédl další čtyři za sebou a Sheldrakea a doktora Alicta úplně vzadu. Na okamžik se Sheldrakeovy oči setkaly s jeho a v té chvilce si rozuměli i beze slov. Lash uviděl, jak se Sheldrakeova ústa otevírají a ruka zvedá, ale všechno se z jeho pohledu pohybovalo tak pomalu, že byla spousta času. Sebral technikovi vozík a mrštil s ním na strážné za svými zády. Cítil, jak se ho ti dva snažili z boku uchopit. Rychle jednomu dupnul na nohu a druhého nabral kolenem do rozkroku.

Jako by jeho svaly ovládala nějaké cizí síla, jako by loutkář odněkud shora tahal za drátky připevněné k jeho rukám a nohám. Vozík se převrátil a zpomalil čtveřici strážných; Lash popadnul technika a poslal ho k blížícímu se Sheldrakeovi. Oba dva spadli v objetí dozadu. Pak se obrátil ke křižovatce a utíkal jako o život. A jak se dostal až na křižovatku, rychle se rozhlédl na obě strany, vybral si halu, protlačil se malým hloučkem pracovníků a běžel, co mu síly stačily – zdálo se, že se čas opět zrychluje čím dál víc, až se jeho myšlenky, nádechy a dupot jeho nohou proměnily ve změť zvuků a barev.

44

Lash zaběhnul za roh, pak uháněl další chodbou, znovu zatočil. Pak se zastavil, opřel se zády o zeď a divoce se rozhlížel. Okolo nikoho neviděl. V dálce zaslechl vzrušené hlasy a dusot nohou. Srdce, které slyšel ještě před chvilkou odbíjet pomalý stabilní rytmus, teď tepalo kadencí kulometu. Počkal další sekundu a snažil se uklidnit. Pak se odstrčil od zdi a pokračoval. Zvuky již nebyly tak vzdálené, a tak se vnořil do dalšího koridoru. Minul dveře s nápisem ÚDRŽBA SYSTÉMU/PODSYSTÉM B. Očividně se dostal do prostoru počítačové podpory, ve kterém pracovalo relativně málo zaměstnanců.

Ale nezáleželo na tom. Bylo jen otázkou času, kdy ho doženou a budou pokračovat ve výslechu, tentokrát s želízky, řemeny a léky.

Stále nevěřil tomu, co se stalo. Jak se to vlastně stalo? Jak se to mohlo stát tak rychle? Je možné, že ráno vstal z postele jako svobodný muž, jen aby ho teď honili jako psychotického zabijáka? Zdálo se skoro nemožné, že by kdokoliv, obzvláště muž, jako byl Mauchly, mohl něčemu podobnému uvěřit. A přesto bylo očividné, že on i všichni ostatní tomu skutečně věřili. Lash si nedokázal představit, co mohou mít za důkaz. Mauchly mu odříkal seznam podezřelých, ale dokonale věrohodných důkazů: telefonní výpisy, psychologická vyšetření, a dokonce i záznamy z trestního rejstříku. Jak bojovat s někým, kdo má k dispozici skoro všechny z nevyčerpatelných zdrojů celého Edenu?

Někdo se objevil v hale před ním, byla to technička oblečená v bílém plášti.

Lash se sklopenou hlavou a bez pozdravu proklusal kolem. Další křižovatka, další prudká zatáčka. Chodba byla rovná, dveře byly dále od sebe.

Mohlo to snad začít už v té době, kdy mu přestaly chodit noviny, kdy se objevily problémy s bankovními automaty, s E-Zpass systémem při placení mýtného, zfalšovaná pošta? Je vůbec možné, aby to začalo už tenkrát?

Ano. A odmítnutá kreditní karta, problémy se splácením hypotéky. Všechno to bylo součástí plánu, jak na něj zvýšit tlak. Tlak se zvyšoval, jak se k vrahovi blížil.

A teď, když už věděl všechno, podnikne vrah kroky, aby nikdo neposlouchal to, co říká. Odřízne ho a jeho výkřiky se smísí s výkřiky ostatních spoluvězňů, kteří budou tvrdit, že jsou nevinní…

Najednou se zastavil. Začínal být v té extrémní situaci paranoidní, nebo bylo skutečně možné, že propuštění Edmunda Wyrea bylo součástí tohoto propracovaného pokusu ho umlčet? A nemohla kupříkladu být chyba, která ponořila jeho avatara do nádrže a byla příslibem jeho světlé budoucnosti, jen dalším způsobem, jak si nad ním udržet dozor?

Chtěl vykročit kupředu, ale pak se mu v mysli ozvala Mauchlyho slova: Byly podniknuty kroky, aby byla Diana Mirrenová v bezpečí. Už ji nikdy neuvidíte.

Musel přece existovat někdo, s kým by si mohl promluvit, někdo, kdo by mu věřil. Ale kdo o něm vlastně v pevnosti zvané Eden věděl? A kdo věděl, co tam bylo jeho skutečným úkolem? Od samého počátku to bylo pečlivě střežené tajemství.

Měl jen jednu, velmi chabou šanci.

Ale jak to provést? Byl ztracen v nekonečné změti koridorů a všechno se monitorovalo. Jeho ruka sjela k identifikačnímu náramku, který měl kolem druhého zápěstí. Tucet snímačů by bezpochyby monitorovalo jeho postup. Mohlo to trvat jen minuty, možná vteřiny, než ho najdou.

Uviděl dveře označené SÍTOVÉ ROZHRANÍ 15, byly zamčené. Zaklel a přiložil náramek k snímači.

Zastavil se, rychle odstoupil a utíkal dál chodbou, přičemž projel náramkem pod skenery půl tuctu dalších dveří, a pak se vrátil k těm prvním, použil náramek, dveře se s cvaknutím otevřely a Lash opatrně vstoupil dovnitř.

Místnost byla potemnělá a, jak doufal, i opuštěná. Zdvojené skříně s železnými šuplíky se tyčily od podlahy až ke stropu a nesly do sebe zasazené serverové moduly – en zlomek masivního výpočetního pole, bez kterého by Eden nemohl existovat.

Prošel mezi skříněmi až do zadní části místnosti, přičemž pečlivě prohlížel podlahu a stěny, až si všimnul toho, co hledal. Velká železná deska byla usazená ve stěně jen kousek nad podlahou. Byla nabarvená stejně vybledlým odstínem fialové jako stěny, ale stále se dala dobře rozeznat.

Kleknul si před ni. Deska mohla mít tak metr a půl na výšku a metr na šířku. Chvilku se bál, že bude zamčená, nebo střežená stejným snímačem jako dveře. Ale byla upevněná jen na jednoduchém poddajném závěsu. Podařilo se mu ji zatáhnutím otevřít.

Uviděl válcovitou rouru z hladkého kovu. Stěny a strop byly pokryté hustou kabeláží – optické vodiče, CAT-6 a půl tuctu dalších, které neznal. Výbojkové vedení vedlo u stropu a vydávala slabou namodralou záři. Níže v přístupovém tunelu uviděl Lash místo, kde se roura rozdělovala, nejdříve jednou, a pak znovu – jako u přítoků velké řeky.

Zašklebil se. Řeka byla pro tohle skvělá metafora. Toto datové vedení bylo tokem spojujícím naprosto všechna místa uvnitř zdi. Vzpomněl si, jak se Mauchly rozplýval nad vysokými stupni zabezpečení, nad zátarasy bránícími únik dat mimo Zeď. A Lash na vlastní kůži pocítil, jak moc byla Zeď neproniknutelná. Všechny ty snímače a bezpečnostní systémy navrhli tak, aby se tajemství nedostala ven. A budou úplně stejně fungovat i při jeho pokusu dostat se ven.

Ale co když se nebude snažit dostat ven? Co kdyby, například, chtěl zůstat uvnitř Zdi a proniknout hlouběji do jejích zákoutí?

Lash se naposledy rozhlédl po místnosti. Potom, stejně tak rychle jako opatrně, vklouznul do datového vedení a zavřel za sebou panel.

45

Uvnitř předsunutého bezpečnostního stanoviště na třetím podlaží vnitřní věže pozoroval Mauchly přes zrcadlové sklo Stanoviště I. Před ním se odehrávala scéna kontrolovaného chaosu. Přinejmenším stovka zaměstnanců Edenu, v dlouhých frontách čekala pod dohledem asi tuctu strážných, než jim bude povoleno odejít výstupními portály.

Mauchly se otočil od okna k blízkému monitoru. Z ptačí perspektivy zobrazoval hlavní halu. Další, větší dav zaměstnanců proudil z provizorního kontrolního bodu skrz turniketové dveře. Ochranka v uniformách kontrolovala propustky a identifikační průkazy, lidi pouštěli po jednom nebo po dvou ve snaze najít Christophera Lashe. Mauchly s uspokojením konstatoval, že se členové ochranky bez uniforem vmísili do fronty a bránili lidem, aby si mezi sebou povídali a udržovali od sebe potenciální a skutečné klienty. Dokonce i v této krizové situaci, kdy byl poprvé za celou historii Věže vyhlášen stav Delta, se bezpečnost a soukromí klientů stavělo na první místo.

Mauchly začal přecházet ze strany na stranu. Byla to nepříjemná, trpká situace, celou ji bral velmi osobně. Jako prostředník mezi Richardem Silverem a zbytkem společnosti zanechal Mauchly na Edenu svým způsobem velmi osobní otisk. To on osobně zavedl bezpečností opatření všude ve společnosti mimo ateliéru, který si Silver zařídil podle svého. Mauchly si uvědomil nutnost důsledné bezpečnosti a utajení dříve, než bylo co chránit. Jako první pochopil, jak může co nejširší sdílení informací mezi komunikačními konglomeráty, finančními skupinami a federální vládou nejen vylepšit jejich služby, ale také poskytnout nepředstavitelné příjmy.

Mauchly neměl žádný zvláštní zájem na titulu, slávě nebo obvyklém pozlátku velkých společností. Nicméně byl divoce hrdý a ochranitelský ke své společnosti. A proto přecházel tam a zpět po předsunutém postu a cítil v sobě nekontrolovatelný vztek. To on sám navrhnul Lashe. Byl to logický krok – objevila se hrozba, která mohla uškodit společnosti a Lash se zdál být tou nejlepší osobou, která mohla onu hrozbu rozpoznat.

Ale místo toho, aby do Edenu přivedl zachránce, nechal si na prsou hřát hada.

Nepřestávalo ho ohromovat, jak to na ně Lash navléknul. Mauchly toho o psychologii moc nevěděl, ale uvědomoval si, že člověk, který je narušený natolik, aby se stal psychotickým vrahem, má problém zakrývat vlastní pocity. Ale Lash prakticky neudělal jedinou chybu. Pravda, nepodařilo se mu projít jeho pseudo přijímacím procesem, ale nic nenaznačovalo, jak vážná situace opravdu je. Nyní ale viděl důkazy na vlastní oči. Poté, co mu Silver řekl ty zneklidňující zprávy, a on zjistil, kde hledat, důkazy doslova proudily z počítače jeden za druhým. Záznamy o zatčení. Výčet jeho psychologických úchylek dlouhý jako nákupní seznam pětičlenné rodiny. I přes jeho excelentní výsledky v doktorandském studiu si s sebou nesl nějaké těžké břímě, které ho tížilo více a více. Nebyl hloupý, podařilo se mu před Edenem utajit svou nemoc a záznam z FBI. Ale tomu byl konec.

Ve chvíli, kdy se znovu podíval zrcadlovým oknem, cítil se zrazen a zneužit ještě víc. Měl mnohem více poslouchat varování doktora Alicta po Lashově vyhodnocení. Okolnosti, za kterých Lash opustil FBI, měly být první výstrahou.

Nemělo smysl omílat minulost. Ale mohl se z ní přinejmenším poučit. Teď už přesně věděl, jak se věci mají, a všechno spraví.

Uslyšel pípnutí a kontrolka na videotelefonu na vedlejším stole začala blikat. Mauchly k němu přikročil a naťukal krátký kód. „Tady Mauchly,“ řekl.

Malá obrazovka na chviličku potemněla, a pak se objevil Silverův obličej.

„Edwine,“ oslovil ho, „jak se věci mají?“ Jeho znepokojení bylo očividně zřetelné v jeho obličeji i v jeho hlase.

„V celé Věži je vyhlášen stav Delta.“

„Bylo to opravdu nutné?“

„Zdálo se, že to je ten nejrychlejší a nejbezpečnější způsob, jak vyklidit budovu. Všichni kromě bezpečnostních jednotek jsou evakuováni. U všech východů a kontrolních bodů máme lidi a snímače, které hledají Lashe.“

„A co naši klienti? Byly podniknuty kroky, aby je to žádným způsobem nezneklidnilo?“

„Řekli jsme jim, že je to běžné požární cvičení, které pravidelně provádíme, abychom se ujistili, že jsou naše bezpečnostní procedury v pořádku, což nemá daleko od pravdy. Zatím jsou všichni v klidu.“

„Fajn. To je dobře.“

Mauchly čekal, než se Silver odhlásí, ale jeho obličej zůstal na obrazovce. „Můžu vám ještě pomoci, doktore Silvere?“ řekl Mauchly po chvilce.

Silver pomalu zavrtěl hlavou. „Nemyslíš si, že jsme někde mohli udělat chybu, že ne?“

„Chybu, pane?“

„Co se týká Lashe.“

„To není možné. Sám jste mi dal tu zprávu. A viděl jste důkazy, které jsme získali. Mimoto, kdyby byl nevinný, přece by nám takhle neutíkal.“

„Snad je to tak. Ale stejně… nepůjdeš na to zhurta, ano? Zajistíš, aby se mu nic nestalo.“

„Samozřejmě.“

Silver se pokusil o úsměv a obrazovka zhasla.

Jen o chvilku později se otevřely dveře bezpečnostního stanoviště a vešel Sheldrake. Přistoupil k němu, vzpřímeně a napjatě, jako by očekával rozkazy. Je možné dostat člověka z armády, ale dostat armádu z člověka se zdálo nemožné.

„Jak jsme pokročili, pane Sheldrakeu?“ zeptal se Mauchly.

„Sedmdesát pět procent osob s výjimkou zaměstnanců Edenu opustilo budovu,“ odpověděl mu Sheldrake. „Podle údajů z kontrolních bodů prošlo portály přes třicet osm procent zaměstnanců uvnitř Zdi. Předpokládáme, že bude evakuace dokončena během dvaceti minut.“

„A Lash?“

Sheldrake mu podal vytištěné záznamy. „Snímače ho zachytily v oblasti počítačové podpory. Vešel tam do půl tuctu místností. Od té doby ho nikdo neviděl, ani ho nezachytily žádné přístroje.“

„Ukažte.“ Mauchly se podíval na výtisk.

„Vedlejší silo diskového pole. Síťová infrastruktura. Co by tam proboha dělal?“

„Na to jsme se ptali také, pane.“

„Něco tu nesedí.“ Mauchly ukázal na seznam. „Podle časového záznamu vešel Lash do šesti různých místností během patnácti sekund.“ Podal výtisk nazpátek Sheldrakeovi. „Nemohl vejít do tolika místností v tak krátkém čase. Co tam dělal?“

„Hraje si s náma.“

„Souhlasím. Poslední místnost, do které vstoupil, bylo SÍŤOVÉ ROZHRANÍ 15, na to by se měli vaši muži zaměřit.“

„Rozumím, pane.“

„Ale stráže v chodbách uvnitř Zdi ponechte. Musíme předpokládat, že Lash monitoruje situaci a snaží se najít cestu z Věže. Já půjdu do velitelského centra, odtamtud budu mít lepší přehled o situaci.“

Díval se, jak se otočil k odchodu, pak tišším hlasem řekl: „Pane Sheldrakeu?“

„Pane?“

Mauchly si ho chvilku prohlížel. Sheldrake samozřejmě nevěděl všechno, například nevěděl, proč přesně byl Lash v budově, ale věděl dost na to, aby si uvědomil, že představoval vážnou hrozbu.

„Tento muž už jednou bezpečnost Edenu narušil. Čím déle ho nemáme pod kontrolou, tím déle může působit škody. Vážné škody.“

Sheldrake přikývnul.

„Nesmí se dostat z budovy. S podobnou situací se nejlépe vypořádáme uvnitř budovy. Čím dříve se tato záležitost vyřeší, tím lépe pro nás všechny v Edenu.“ Mauchly pocítil čerstvý nával vzteku. „Rozumíte mi? Musíme se tohohle problému zbavit.“

Sheldrake znovu přikývnul, tentokrát pomaleji. „Naprosto s vámi souhlasím, pane.“

„Tak se do toho dejte,“ řekl Mauchly.

46

Uvnitř datového vedení plynul čas úplně jinak. Rovná roura se rozdělovala do dalších a dalších. Vypadalo to jako zdánlivě nekonečný pletenec rozvětvující se horizontálně a vertikálně skrz celou vnitřní věž. Neexistovalo tam nic, s čím by šel běh času porovnat – jen klaustrofobický svět ze slabého modrého světla spoutaný nekonečnými kabely. Tu a tam cestou potkal širší potrubí – tepny uprostřed pavučiny žil, ale většinou bylo vedení příšerně stísněné a nutilo Lashe, aby se jako jeskyňář plazil kupředu po břiše.

Snažil se vyšplhat nahoru, kdykoliv to bylo možné. Malé kovové výběžky, určené k uchycení kabelů, vyčnívaly ze zdí a daly se použít i ke šplhání. Tu a tam jeho košili roztrhl ostrý hrot a poškrábal ho. Čas od času se proplazil kolem stejného přístupového panelu, který mu původně posloužil ke vstupu do vedení, ale nikdy nebyl označený, a proto nešlo zjistit, jak vysoko vystoupal. V tomto malém cizím světě neznamenala vzdálenost, stejně jako čas, vůbec nic.

Občas se musel zastavit, aby nabral dech a chvíli poslouchal. Jednou zaslechl, jak ticho narušila vzdálená rána, jako by se někde úplně v podzemí zabouchly obrovské dveře. Jindy měl zase pocit, že slyší tichounký pláč, který se skoro neslyšně, jako šepotavý letní vánek, prohnal vedením. Ale pak už kromě svého vlastního dechu neslyšel nic, a tak se dal znovu do pohybu a kabely trochu zapraskaly, jak se sunul dopředu.

Přestože Lash nebyl od přírody klaustrofobický, díky slabému světlu, tichu a kabelům, které ho ze všech stran svíraly, k tomu měl velmi blízko. Musel se kontrolovat, aby se udržel při smyslech a aby se mu nohy a ruce nezamotaly do drátů.

Naštěstí našel svislé potrubí, které bylo trochu širší a zdálo se, že vede přímo vzhůru, takže nemusel prolézat spoustou propojovacích chodeb. Zdálo se mu, že šplhal hodiny, přitahoval se od jednoho výběžku ke druhému, dokud mu stačil dech. Pak se zastavil, opřel se o protější stěnu a nepravidelné chuchvalce kabelů a poslouchal jen své vlastní chraplavé oddechování. Svaly v jeho rukách nekontrolovatelně cukaly. Zvedl ruku k modrému matně zářícímu kabelu a podíval se na hodinky.

Pět třicet. Bylo vůbec možné, že se tím potrubím plazil teprve půl hodiny?

A jak vysoko vyšplhal? Měl by to být schopný odhadnout, se šplháním na zdi měl své zkušenosti z tělesných zkoušek z výcviku v Qvantiku. Ale v téhle změti nešplhal přece jen nahoru. A nedostatek místa v těch uzounkých rourách plných kabeláže mu při odhadování moc nepomohl. Dostal se do třicátého patra? Možná do pětatřicátého?

Jak tam balancoval a snažil se popadnout dech, objevil se mu v mysli obraz malinkého pavouka, který na pavučince šplhá uvnitř brčka…

On přece nemohl šplhat naslepo donekonečna. Mířil do určitého patra, měl svůj cíl. Potřeboval zjistit přesně, kde zrovna v té chvíli je.

A to znamenalo opustit potrubí.

Opřel se o potrubí a přemýšlel. Když opustí bezpečí potrubí, odhalí ho snímače. Ochranka se okamžitě dozví, kde je, a na ten prostor zaměří své pátrání. Neexistoval způsob, jak zjistit polohu, aniž by spustil poplach, nebo snad ano?

Možná většina kanceláří, laboratoří a skladišť neměla snímače. Možná byly umístěné jen v halách a u dveří. Když si dá pozor, kde vyleze, a neaktivuje žádný snímač… Neměl na vybranou, musel to vyzkoušet.

Vyšplhal tak půl metru až k další křižovatce a vlezl do horizontálního potrubí. Chvilku se plazil kupředu přes spoustu kabelů až k přístupovému panelu ve stěně. Tam čekal a poslouchal. Z druhé strany nic neslyšel. Zadržel dech a bříšky prstů opatrně zatlačil na místo u západky, ta povolila a panel se pootevřel.

Vnitřek okamžitě zaplavilo světlo a bíle ozářilo úzký pruh potrubí. Lash se odvrátil a zavřel panel. Na druhé straně musela být jasně osvícená kancelář, nebo dokonce chodba. To by nešlo, musí to zkusit jinde.

Znovu se plazil kupředu a vynechal další dva panely. U čtvrtého se zastavil. A znovu prsty nahmatal západku a znovu poklop opatrně otevřel. Tentokrát neproudilo dovnitř zdaleka tolik světla. Možná to byla skladovací místnost, nebo kancelář někoho, kdo už to dneska zabalil. Tak či onak už lepší příležitost možná nedostane.

Jak nejopatrněji to dokázal, otevřel panel ještě víc. Kolem bylo úplné ticho.

Vytáhnul se ven a rozhlédnul se. V přítmí dokázal rozeznat počítačový terminál a matnou desku pracovního stolu. Opuštěná kancelář – měl kliku.

Potichu, ale jak nejrychleji to dokázal, se celý vyškrábal z potrubí do kanceláře. Když se zdvihal na nohy, ucítil ramena, která byla celou jeho předchozí anabází nahrbená. Rozhlédnul se kolem a doufal, že uvidí nějaký oběžník nebo evakuační diagram, aby zjistil, ve kterém je patře, ale kromě velkého stolu a počítačového monitoru vypadala kancelář nepoužívaná, prázdná.

Zaklel do ticha.

Počkat. Každé dveře, které v Edenu viděl, měly zvenčí připevněnou cedulku, neviděl důvod, aby to u těchto dveří bylo jinak. Dveře byly zamčené zvenčí, takže když dá pozor a udrží svůj náramek daleko od snímače, bude moci jednoduše dveře odemknout zevnitř a vykouknout ven.

Přešel ke dveřím, chytnul za kliku a zastavil se, aby na ně přitiskl ucho. Venku bylo ticho, žádné kroky, žádné hlasy.

Znovu zadržel dech, dveře pootevřel a vyhlédnul ven. Záplava světla pronikla dovnitř – venku byla tradiční bledofialově osvícená prázdná chodba. Opatrně podržel identifikační náramek za zády a otevřel dveře víc. Teď už jen musel přečíst tab…

Do prdele. Nade dveřmi žádná tabulka nebyla.

Lash znovu zavřel dveře a opřel se o stěnu. Ze všech kanceláří, ze kterých mohl vylézt, si vybere nepřidělenou.

Zhluboka se nadechl, potom rychle chytnul za kliku a podruhé dveře otevřel.

A tam, naproti přes chodbu, byly další dveře, dveře s cedulkou. Nápis dole, číslo nahoře.

Ale Lashovy oči ještě nepřivykly světlu, a tak měl problém číslo rozeznat. Mžoural, mrkal, pak znovu mžoural.

Tak dělej.

Lash se chytil dveřního rámu a naklonil se do chodby. Konečně rozeznal nápis: 2614. THORSSEN, J. ZPRACOVÁN! POST-SELEKCE.

Dvacet šest? Nemohl uvěřit svým očím. Jsem jen ve dvacátém šestém?

„Hej ty!“ zazněl do ticha něčí hlas. „Stát!“

Lash se otočil. Na křižovatce takových deset metrů od něj byl strážný v kombinéze a ukazoval na něj.

„Nehýbej se!“ zakřičel a běžel k němu.

Na chvilku Lash ztuhnul jako jelen zírající do kužele dálkových světel. Viděl, jak ruka strážného zajela do kombinézy.

Lash se vrátil skokem do kanceláře. Jakmile to udělal, zazněl halou výstřel. Něco zasvištělo kolem dveří.

Ježíši Kriste, oni po mně střílí.

Zavrávoral dozadu, v tom spěchu spíš spadl. Pak přesprintoval až k zadní stěně kanceláře a skočil zpět do potrubí, přičemž si bolestivě narazil třísla, jak se snažil rychle dostat dovnitř. Ani se neobtěžoval zavřít panel. Jeho předchozí opatrnost už byla zbytečná, teď se snažil dostat co nejdál a nejrychleji, jak to šlo, zahýbal naprosto náhodně a vytrhával pohybem svých nohou a loktů shluky kabelů. Propracovával se tak do bludišťovitého bezpečí digitální řeky.

47

Tara Stapletonová seděla ve své kanceláři, obrácená zády ke svému stolu, a zírala na svůj otlučený surf. Celé patro bylo opuštěné, hala za jejími dveřmi se utápěla v napjatém tichu. I když byla Tara jedním z nejdůležitějších lidí, co se týkalo bezpečnosti Edenu, věděla, že měla také odejít, Mauchly jí to koneckonců před dveřmi Ria řekl. „Jdi domů,“ poradil jí a nestandardně ji objal kolem ramen. „Měla jsi těžké odpoledne, ale už je to pryč. Jdi si domů odpočinout.“

Zvedla se a začala se balit. Věděla, že doma se nebude cítit lépe a neodpočine si.

Byla v šoku už od té chvíle, kdy jí po poledni Mauchly zavolal nahoru do Silverovy kanceláře. To, co jí řekli, jí připadalo neskutečné. Christopher Lash, muž, kterého si sami přizvali k vyšetřování záhadných úmrtí, měl být tím vrahem, kterého hledali. Nechtěla tomu věřit, nemohla tomu uvěřit. Ale Mauchlyho odměřený tón a bolestivý výraz v obličeji Richarda Silvera jakékoli pochyby vylučovaly. Vždyť ona sama pomáhala Mauchlymu prohledávat obrovské počítačové databáze a zjišťovala o Lashovi právě ty důkazy, které přispěly k jeho nevyvratitelnému zatracení.

A pak, když jí Lash zavolal a když se vydala na schůzku s ním po upozornění Mauchlyho, její údiv se prohloubil ještě víc. Mluvil naléhavě, skoro zoufale. Ale ona ho skoro neposlouchala, přemýšlela, jak se mohl její instinkt tolik zmýlit. Stál před ní muž, který chladnokrevně zabil čtyři lidi, muž, který se zcela jasně vyskytoval na místech vražd. Muž, který podle jejích údajů vyrostl ve vysoce dysfunkční rodině a strávil většinu svého mládí opakovaně v ústavech a který dokázal zatajit svůj záznam sexuálního zvrhlíka. A přece k němu během toho krátkého času, jenž strávili spolu, získala důvěru a dokonce ho začala mít ráda. Nikdy nebyla moc důvěřivá, což byl jeden z důvodů, proč jí vztahy nevycházely a proč se nechala zařadit do pilotního programu Edenu. Byla ten typ, který si nepouštěl k tělu nikoho. Tak potom jaká část jejího pečlivě vytvořeného sebeobranného systému ji tak moc zradila?

A pak tu bylo ještě něco jiného. Některé věci, které Lash řekl v restauraci, se jí vracely. Mluvil o předávkování, o neurochemikálii, která se jmenovala Substance P a o tom, že mohou být oba v nebezpečí, protože vědí příliš mnoho. Byl to blázen, tak muselo být i to, co říkal, nesmysl.

Nebo ne?

Uslyšela zvuk něčích kroků v chodbě, které se rychle blížily. Klika u dveří její kanceláře zaskřípala. Někdo vešel dovnitř. Jako kdyby se její nejděsivější myšlenky náhle zhmotnily!

Byl to Christopher Lash.

Jen to nebyl Lash, kterého znala předtím. Teď doopravdy vypadal jako šílenec uprchlý z ústavu pro choromyslné. Jeho vlasy byly špinavé a rozcuchané. Na čele měl ošklivou jizvu. Jeho obvykle do posledního puntíku upravený oblek byl zaprášený, pomuchlaný a měl díry na kolenou a loktech. Na rukou krvácel z nesčetných škrábanců.

Zavřel dveře a opřel se o ně, přičemž ztěžka oddechoval.

„Taro,“ zachraptěl sípavým hlasem. „Díky Bohu, že jsi ještě tady.“

Zírala na něj naprosto přešlá překvapením. Pak popadla telefon.

„Ne,“ vykřikl a udělal krok dopředu.

S rukou stále na telefonu sáhla do kabelky, vytáhla slzný sprej a namířila mu ho do obličeje.

Lash se zastavil. „Prosím tě, udělej pro mě jednu věc. Jednu věc a já půjdu.“

Tara se pokoušela přemýšlet. Ochranka musela sledovat Lashe do její kanceláře podle identifikačního náramku. Bylo jen otázkou času, než dorazí. Má se mu pokusit vyhovět?

Hrát o čas jí připadalo rozumnější, než se s ním poprat. Pustila telefon, ale pepřák na něj stále držela namířený. „Co se ti stalo s obličejem?“ zeptala se a snažila se zachovat klidný hlas. „Zmlátili tě?“

„Ne.“ Slaboučký úsměv se ukázal na jeho tváři. „To je daň za mou zkratku.“ Úsměv zmizel. „Taro, oni po mně střílí.“

Tara nic neříkala. Paranoidní přeludy.

Lash udělal další krok dopředu a Tara na něj okamžitě namířila pepřák mnohem výhružněji. „Poslouchej, když to nechceš udělat kvůli mně, udělej to kvůli těm párům, které zemřely, a těm, které to možná čeká.“ Snažil se popadnout dech. „Vyhledej v databázi Edenu avatara úplné prvního klienta, který je v záznamech.“‚

Chvilka uběhla, ochranka tam bude každou chvíli.

„Taro, prosím.“

„Postav se do rohu,“ řekla Tara, „Ruce drž tak, abych na ně viděla.“

Lash přešel na druhou stranu kanceláře.

Zatímco ho pozorovala s plynem připraveným k výstřelu, přešla k terminálu. Neposadila se, jen se napůl otočila ke klávesnici a naťukala dotaz jednou rukou.

První avatar klienta v záznamech…

Vyhledávání kupodivu ukázalo avatara bez přiděleného jména. Byl tam jen identifikační kód. Ale byl to kód, který nedával smysl.

„Nech mě hádat,“ řekl Lash. „Není to ani normální pořadové číslo, jen řada nul.“

Teď se na něj podívala mnohem pozorněji. Stále ztěžka oddechoval, krev z jeho rozedraných rukou odkapávala na podlahu. Ale stále se na ni díval pevným pohledem. Bez ohledu na to, jak dlouho se dívala do jeho očí, nezahlédla v nich ani záblesk šílenství.

Podívala se na nástěnné hodiny. Dvě minuty. „Jak jsi to věděl?“ zeptala se. „Jen odhaduješ?“

„Kdo by uhodnul něco takového? Devět nul?“

Tara na otázku neodpověděla.

„Vzpomínáš si na ta vyhledávání, která jsi pro mě na svém počítači spouštěla dnes ráno? Dostal jsem totiž nápad, děsivý nápad, který ale poskládal všechny střípky dohromady. Ta vyhledávání to jen potvrdila.“

Tara chtěla něco odpovědět.

„Proč to mám poslouchat?“ řekla místo toho a snažila se stále hrát o čas. „Viděla jsem údaje o tobě, tvé záznamy, věci, které jsi provedl. Vím, proč jsi musel odejít z FBI, dovolil jsi, aby umřeli dva policisté a tvůj švagr, úmyslně jsi k nim dovedl vraha.“

Lash zakroutil hlavou. „Ne, tak se to nestalo. Pokusil jsem se je zachránit. Jen jsem zjistil, jak se věci mají, příliš pozdě. Byl to podobný případ jako tenhle. Vrahův profil také nedával smysl. Edmund Wyre, to jsi o tom nečetla v novinách? Zabíjel ty ženy jen jako návnadu, psal falešné vzkazy. Mezitím sledoval své opravdové cíle – policajty, kteří to vyšetřovali. Dostal dva. Já jsem ten, kterého minul. Ten případ zničil mé manželství a spánek na celý další rok.“

Tara neodpovídala.

„To tomu nerozumíš? Někdo to na mě ušil. Někdo změnil mé záznamy a celé je překroutil. A já vím, kdo ten někdo je.“

Přešel ke dveřím a podíval se nazpět. „Musím jít, ale měla bys vědět ještě jednu věc. Podívej se do Nádrže a porovnej dalších šest avatarů – avatarů těch šesti mrtvých žen – s avatarem nula.“

V dálce cinknul výtah. Tara uslyšela křik a rychlé kroky.

Lash se připravil vyběhnout. Položil ruku na rám dveří. Pak se na ni naposledy podíval a jeho pohled byl pevný jako skála. „Vím, že bys tohle všechno měla nejraději za sebou. Spusť to vyhledávání a sama zjisti, co se tu děje. Zachraň ostatní.“

A najednou byl beze slova pryč.

Tara se pomalu ponořila do polstrovaného křesla a podívala se na hodiny – jen něco pod čtyři minuty.

O pár sekund později vtrhnul do kanceláře tým strážných z ochranky, zbraně drželi v rukou. Jejich vůdce, nízký, podsaditý muž, kterého Tara znala pod jménem Whetstone, rychle zkontroloval kouty místnosti, a pak se podíval na ni.

„Jste v pořádku slečno Stapletonová?“ Za Whetstonovými zády se jeden ze strážných díval do jediné skříně v místnosti.

Přikývla.

Whetstone se otočil ke svému týmu. „Musel jít tamtudy,“ řekl a ukázal směrem k druhému konci chodby. „Dreyfuss, McBain, zajistěte další křižovatku. Reynolds, se mnou. Půjdeme zkontrolovat nejbližší přístupové panely.“ A zatímco vybíhal ven z kanceláře, vrátil zbraň do pouzdra a vyndal vysílačku.

Tara chvilku poslouchala vzdalující se kroky a hlasy. Pak odumřely někde v dálce a halu opět ovládlo ticho.

Zůstala sedět ve svém křesle a nepohnula se, dokud hodiny neodtikaly pět minut. Pak se zvedla a přešla přes koberec ke dveřím, vyhýbala se skvrnám od krve.

Na prahu zaváhala a pak vykročila halou směrem k výtahu. Od Nádrže ji dělilo všehovšudy pět minut.

Ale pak se zastavila a dostala jiný nápad, otočila se a mnohem rychleji se vrátila tam, odkud přišla.

48

Velící centrum Bezpečnostní divize Edenu byl rozlehlý prostor připomínající pevnost na dvacátém podlaží vnitřní věže. Byly v něm dva tucty zaměstnanců přepisujících záznamy pasivních snímačů a kontrolujících bezpečností kamery.

Edwin Mauchly stál osamoceně u kontrolní stanice. Na dvanácti obrazovkách si mohl vyvolat kterýkoliv z tisíce datových toků, které monitorovaly celou budovu – záznamy z kamer, informace ze senzorů, stisky kláves na terminálech, výpisy činnosti snímačů. S rukama za zády se díval na jednu obrazovku po druhé.

V té obrovské datové bouři se Christopheru Lashovi dařilo tancovat mezi kapkami.

Za ním se otevřely dveře. Mauchly se ani neotočil, nemusel, z těžkého a krátkého došlapování a následné ticha mu bylo jasné, že dorazil Sheldrake.

„Minuli ho o pět, možná deset sekund,“ řekl Sheldrake a přistoupil ke stanici.

Mauchly se natáhnul pro klávesnici. „Strávil čtyři minuty v kanceláři Tary Stapletonové, i když věděl, že každá sekunda pro něj znamená větší a větší riziko. Proč to udělal?“ Něco naťukal do klávesnice. „Z její kanceláře odešel směrem na jih. Jak utíkal, protáhl náramek pod tuctem dalších dveřních snímačů v celé chodbě. Do kterých z nich, pokud vůbec do některých, vešel, zůstává záhadou.“

„Mí muži to právě teď prověřují.“

„Musíme být pečliví, pane Sheldrakeu. Ale mám silný pocit, že už není na třicátém pátém patře.“

„Stále se mi nechce věřit, že používá datová potrubí, aby se nám vyhnul,“ řekl Sheldrake. „Používají se k údržbě, ne k přesouvání z místa na místo. Musí se cítit jak štětka na čištění trubek.“

Mauchly si promnul bradu. „Měl by se snažit najít cestu ven z budovy. Místo toho šplhá nahoru, nejdříve do dvacátého šestého patra, pak do pětatřicátého.“

„Možná mu o něco jde, nebo možná o někoho. Sebevražda? Sabotáž?“

„Na to jsem taky myslel. Kdyby byl dost zoufalý, tak je to možné. Na druhou stranu neublížil Taře Stapletonové, osobě, která ho zradila. Pravdou je, že prostě nemáme dost jasnou představu o tom, co se mu honí v hlavě, abychom si tím mohli být jisti.“ Mauchly přejel pohledem obrazovky. „Nechci stahovat mnoho vašich mužů z pátrání, ale měl byste umístit malé hlídky na nejdůležitější místa a jednu k nouzovému vstupu do apartmá.“

„Neměli bychom také umístit týmy k přístupovým panelům? Teď, když už víme, že se pohybuje v nich, můžeme na něj přichystat past.“

„Otázka je, kde? Toho potrubí jsou snad stovky kilometrů. Proplétají se celou vnitřní věží. Těch přístupových panelů je ještě tak pětkrát víc. Nemůžeme hlídat všechny.“

Odstoupil od monitorů. „Má plán,“ řekl si více pro sebe, než pro Sheldrakea „Když zjistíme, jaký, budeme vědět, kde ho chytit.“

Pak se otočil. „Pojďte, myslím, že si musíme popovídat s Tarou Stapletonovou.“

49

V místnosti známé jako Nádrž bylo na hodinách 18:20. Obyčejně by byla celá místnost plná techniků Edenu, kteří by kontrolovali výkon, čmárali si poznámky do příručních počítačů a jinak zajišťovali, aby párovací proces, jenž byl duší a srdcem Edenu, probíhal na plný výkon.

Tento večer tam ale bylo prázdno. Nebyl tam nikdo, pro koho by číselníky a monitory zobrazovaly svá data. Jediným zvukem byl tichý hukot větráků a pohybem blikání kontrolek. Nádrž byla evakuována jako zbytek Edenu.

Jak se ručička hodin líně převalila na 18:21, zaznělo venkovní halou tiché cvaknutí. Osamocená postava opatrně nahlédla dovnitř. Potom vešla, zavřela za sebou dveře a prošla místností.

Taru Stapletonovou zarazila prázdnota a atmosféra napínavého ticha, jak procházela halami vnitřní věže. Ale i přesto nebyla ani trochu připravená na tohle. Byla v téhle místnosti stokrát, možná už tisíckrát. Pokaždé tam vládla horečná aktivita. Pokaždé stáli před Nádrží lidé zhypnotizováni neustálým pohybem avatarů uvnitř jejich digitálního vesmíru. Tentokrát tam žádní diváci nebyli a Nádrž vypadala potemnělá a prázdná. Zpracovávání klientů se zastavilo, jakmile přešla vnitřní věž do stavu Delta, a nebude pokračovat, dokud následující ráno nenastoupí do práce další směna.

Vykročila dopředu a postavila se před čelo Nádrže.

Natáhla ruku k chladivému hladkému povrchu. Pocit z velké hloubky a sametové temnoty nezmizel. A stejně tak bylo zvláštní vidět ji vylidněnou. Přestože věděla moc dobře, že byli avataři jen digitálními přízraky – binárními výtvory, které mimo počítač nemohly existovat, zdálo se jí to špatné, proti přírodě, vycucnout je z Nádrže a zanechat ji bez života.

Rozhlédla se kolem, až její pohled spočinul na nástěnných hodinách – 18:22 – dvaadvacet minut po šesté.

Přikročila k nejbližší konzoli. Naťukala sérii příkazů a získala tak přístup do datového prostoru Nádrže a centrálních klientských archivů.

Pak se na chvilku zastavila. Jako vedoucí bezpečnostní technik měla dostatečně vysoké oprávnění, aby provedla všechno, co Lash říkal. Ale o jejím přístupu zůstane záznam, výpis kláves, které stiskla. Budou se jí na to ptát – pravděpodobně dříve než později.

Zakroutila hlavou. Nezáleželo na tom. Pokud Lash lhal, pokud bylo tohle všechno jenom produktem jeho šílenství, nějaké jeho bláznivé konspirační teorie, dozví se to velmi rychle. Na druhou stranu, jestliže mluvil pravdu…

Rychle si protáhla prsty a bez váhání se s nimi vrátila na klávesnici. Ještě stále nevěděla, co by znamenalo, kdyby Lash mluvil pravdu. Ale tak či onak se to musela dozvědět.

Zadala další příkaz. Obrazovka na chvilku zhasla, a pak se obnovila s novými údaji.

PROP. EDEN INC.

VIRTUÁLNÍ ZKUŠEBNÍ KOMORA KOMPATIBILITY KLIENTŮ

REV.27.4.1.1

VELMI DŮVĚRNÉ A SOUČÁSTÍ FIREMNÍHO VLASTNICTVÍ

POŽADOVÁNO L-4, EXEC-D NEBO VYŠŠÍ POVĚŘENÍ

MANUÁLNÍ POPULAČNÍ REŽIM ZAPNUT

CELKOVÁ POPULACE?

Jak hleděla na obrazovku, pocítila náhlou touhu umístit do Nádrže vlastního avatara, aby viděla, jak její digitální já plachtí sametovou temnotou.

Jak dlouho asi mohlo trvat, než našla avatara Matta Bolana? Stála u ovládací konzole. Jeho identifikační kód znala nazpaměť, mohla prostě…

Musela si připomenout, že tohle nebyl čas pro její roztouženou nostalgii. Navíc to nedělala pro Lashe, ani pro Wilnerovy nebo Thorpeovy, dělala to pro sebe. Jestli se jí podaří vrhnout světlo na tuhle záhadu a všechno napravit… přece jenom třeba nebylo pozdě pro jejího vlastního avatara.

Zhluboka se nadechla a zadala číslici 2.

Obrazovka zablikala.

ZADEJTE IDENTIFIKAČNÍ KÓDY AVATARŮ

Napsala čísla, která viděla v kanceláři, první klientský avatar vůbec měl číslo: 000000000.

Skoro okamžitě něco v Nádrži zazářilo. Osamocený avatar vypadal zanedbatelně a křehce v tmavé prázdnotě – bledé a perleťově zářící strašidýlko měnící barvu a tvar. Někdy se vznášelo skoro netečně, někdy poskakovalo obrovskou rychlostí.

Tara se podívala zpět na obrazovku. Otevřela nové okno, zadala vyhledávání identifikačních kódů šesti žen ze superpárů v archivu klientů. Výsledky se okamžitě objevily.

TORVALDOVÁ LINDSAY E. 000462196

SCHWARTZOVÁ KAREN L. 000527710

MASONOVA LYNN R. 000561044

YAMAZAKIOVÁ MINAKO 000577327

CASTIGLIANOVÁ ANDREA 000630442

HERREROVÁ MARIA 000688305

Tara se vrátila na hlavní obrazovku a zadala číslo Lindsay Thorpeové. Okamžitě se zrodil další avatar. Na chvilku přestala a podívala se přes rameno. S pouhými dvěma avatary v nádrži by měl párovací proces ať tak či onak začít během okamžiku.

Dívala se, jak se avatarové vznáší, nyní pulzovaly novou barvou a téměř splývali s pozadím. Postupně se vzdálenost mezi nimi zkracovala, jak je algoritmy přitažlivosti táhly k sobě. Několik sekund kolem sebe půvabně kroužili jako v pas de deux. Náhle vystartovali každý na jinou stranu. Ostře zazářilo bílé světlo, a pak blízké monitory zalil příliv dat, jak miliony proměnných – jednotlivé odlišnosti a chutě, záliby, city a vzpomínky, které formovaly osobnost – byly v okamžiku zanalyzovány a porovnány superpočítačem, Lízou. Na obrazovce se objevilo nové okno:

PŘEHLED ÚDAJŮ ZKUŠEBNÍ KOMORY

$SPUŠTÉNÍ PROCESU

ZÁKLADNÍ POROVNÁNÍ 9602194

A-SHIFT NEG

KONTROLNÍ SOUČET IDENT 000000000: 4A32F

KONTROLNÍ SOUČET 000462196: 94DA7

PRŮNIK DAT: 14A NOMINÁLNÍ

KOLIZNÍ TOPOLOGIE: 99 NOMINÁLNÍ

CHYBNÉ ÚDAJE: 0

NEOBVYKLÉ PROCESY: 0

SÍLA DATOVÉHO POLE: 1948549.23 Mbit/sek

VELIKOST CLUSTERU: 4096

ČAS SPUŠTĚNÍ: 18:25:31:014 CCA

ENDTIME: 18:25:31:982 EST

ZÁKLADNÍ SNÁŠENLIVOST (HEURISTICKÝ MODEL): 97,8304912%

M.O.E: +/-.00094 %

$KONEC PROCESU

Tara překvapeně hleděla na monitor. Avatar Lindsay Thorpeové a 000000000 se právě úspěšně spárovali. Nebylo to bezchybné spojení jako v případě Lindsay a Lewise Thorpea, ale s 97,8 procenta to bylo v přijatelném rozsahu.

Odebrala Lindsay Thorpeovou a, mnohem rychleji než předtím, zadala po sobě do Nádrže avatary ostatních žen. I ty se se záhadným avatarem nula spojily úspěšně. Karen Wilnerová na 97,1 procenta. Lynn Connellyová na 98,9 procenta.

Se vzrůstajícím rozčarováním zadala Tara tři zbylé kódy. A znovu – získala stejný výsledek.

Všech šest žen z šesti superpárů Edenu se spárovalo se záhadným avatarem.

Co se to děje?

Mohl snad být avatar 000000000 nějakým kontrolním mechanismem, který se mohl spárovat se všemi avatary v Nádrži? Bylo to možné, do takové hloubky se celým technickým procesem nezaobírala.

Otočila se zpět k počítači, vyvolala náhodný obyčejný pár, zadala ženského avatara do tanku s avatarem nula. Snášenlivost vyšla jen na 38 procent: spojení nevyšlo.

Tara napsala podprogram, který z náhodně vybrané tisícovky ženských klientů z minulosti i přítomnosti vložil stovku z nich do Nádrže. Krátce se Nádrž rozzářila do stavu, ve kterém ji Tara viděla nejčastěji, když ji zaplnila spousta zářivých přízraků. Proces trval trochu déle, ale i tak byl do pěti minut dokončený. Ani jeden z toho tisíce avatarů se s avatarem 000000000 nespároval.

Neočekávaně narušilo napjaté ticho zazvonění jejího mobilu.

Tara sebou leknutím trhla a srdce se jí rozbušilo ještě rychleji, pak nervózně vytáhla telefon z kapsy. Volající měl connecticutskou předvolbu, ale číslo jí nebylo povědomé. Otevřela telefon „Ano?“

„Taro?“ hlas zněl slabě, ale i přes spoustu šumu a praskání ho okamžitě rozeznala.

„Ano.“

„Kde jsi?“

„U Nádrže.“

„Díky Bohu. Co jsi…?“

„Později. Kde jsi ty?“

„V potrubí nedaleko od tebe, aspoň si to myslím…“

„Počkej chvilku.“

Přemýšlela o všem, co jí Mauchly řekl, když poprvé označil Lashe za zabijáka. Vzpomněla si na restauraci a na to, co Lash říkal. Přemýšlela o výrazu v jeho obličeji, když přišel do její kanceláře a naléhavě ji prosil, aby pro něj udělala ještě jednu věc. A ze všeho nejvíc přemýšlela o těch šesti superpárech a avatarovi s identifikačním kódem nula. Tara se nikdy do ničeho nevrhala po hlavě. Vždy prozkoumala všechny informace a zvážila plusy a minusy, než se rozhodla. A zrovna v té chvíli byly minusy opravdu smrtelně důležité. Jestli je Lash zabiják, tak je ve smrtelném nebezpečí.

A plusy? Pomoc nevinnému. Vyřešení záhady dvou mrtvých párů. Možná záchrana budoucích obětí.

Tara strčila volnou ruku do kapsy a vytáhla dva rovné dlouhé proužky olověné fólie.

Proužky otočila a podívala se na ně. Možná se do ničeho po hlavě nevrhala. Ale uvědomila si, že se rozhodla dlouho předtím, než vůbec vstoupila do této místnosti.

„Setkáme se před Nádrží. Buď tu co nejdřív.“

„Ale…“

„Prostě to udělej,“ řekla a telefon zavřela, ukončila běžící aplikace na počítači, odhlásila se a otočila se při odchodu zády k potemnělé a prázdné Nádrži.

50

Jakmile prošel Lash kolem rohu, už na něj Tara čekala. Rychle k ní přišel. „Díky,“ řekl. „Díky, žes mi dala šanci.“

„Vypadáš ještě víc potlučeně než předtím,“ odpověděla. Něco se kovově zatřpytilo v jejích rukou a v jeden nepředstavitelně groteskní okamžik se Lash vylekal, že to jsou želízka. Pak si uvědomil, že to byl proužek olověné fólie. Pozoroval, jak zvedla jeho krvácející ruku a pečlivě fólií obalila jeho identifikační náramek.

„Co to děláš?“ zeptal se.

„Tímhle se zbavíme skenerů.“

„Netušil jsem, že to jde.“

„Nikdo by to neměl vědět. Tyhle jsem odtrhla z ochranné clony na radiologii, která je jen kus od mé kanceláře. Získáme tím trochu času,“ ukázala mu vlastní ruku, na které měla i ona podobně obalený identifikační náramek.

„Takže mi věříš,“ řekl a očividně se mu ulevilo.

„Nic takového jsem neřekla. Ale bez té fólie se nikdy nedozvím, jestli lžeš nebo ne. Jednu věc mi pověz. Dělal sis srandu, když si říkal, že po tobě střílí, že jo?“

Lash zakroutil hlavou.

„Ježíši Kriste. Jdeme, tady nemůžeme zůstat.“ A vedla ho chodbou dál.

Na první křižovatce zabočili. „Co jsi zjistila?“ zeptal se jí.

„Zjistila jsem, že se avatar 000000000 hodí ke všem šesti ženám.“

„K čertu. Já to věděl!“

V tu chvíli ho Tara prostrčila dveřmi.

Lash se rozhlédl. „Nejsou tohle dámské záchodky?“

„Se zakrytým náramkem nemůžu odemykat dveře. Tady si aspoň můžeme v klidu promluvit. Tak mluv.“

„Fajn.“ Lash na okamžik zaváhal a přemýšlel, jak má začít. Nebylo lehké to zformulovat ani v restauraci, teď se mu třásly z dlouhého šplhání ruce a srdce mu tlouklo o závod.

„Uvědom si, že nemám jediný důkaz,“ řekl. „Ten nejdůležitější kousek skládanky sice chybí, ale všechny ostatní do sebe perfektně zapadají.“

Přikývla.

„Vzpomínáš si, co jsem se ti snažil předtím říct? Ze jen někdo z nejvýše postavených Edenu mohl tohle udělat? Musel znát spoustu detailů o životě Lindsay Thorpeové, upravit zdravotní údaje, změnit předpis a zfalšovat spoustu dalších údajů. Stejně tak jen někdo s podporou Edenu mohl upravit mé údaje a proměnit mě v psychopatického psance. Někdo, kdo byl u společnosti už v době, kdy podléhala PharmGenu. Někdo postavený dost vysoko, aby věděl, jak dopadly první testy scolipanu. Někdo, kdy byl součástí Eden Incorporated ve chvíli, kdy úplně první klient prošel dveřmi.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se.

„Ty víš, co tím myslím. Ten někdo, kdo tohle všechno způsobil, kdo zabíjí superpáry, je avatar nula.“

„Ale kdo…“ Zbytek otázky jí odumřel na jazyku.

Lash se zamračil a přikývnul. „Přesně tak, Richard Silver je avatar nula.“

„To není možné.“

Ale Lash sledoval Tařiny oči, když to říkala; sledoval, jak kráčí po stejné cestě, kterou on už prošel. Kdo jiný než Silver by mohl mít takové číslo? Kdo jiný mohl mít celou tu dobu přístup do systému? Zčásti už to možná tušila. Možná právě proto si připravila tu olověnou fólii a dala mu šanci.

Tara zakroutila hlavou. „Ale proč?“

„To netuším. Ale říkali nám, že když zjistíš motiv, uvědomíš si i všechno ostatní – osobnost, chování, příležitost. Motiv mi ještě není jasný. Pravdou je, že s úplnou jistotou nám to může říct jenom Silver.“

V dálce se ozvaly hlasy a otevírané a ihned zavírané dveře. Čekali a skoro nedýchali. Pak se ozvaly mnohem blíže zřetelnější hlasy z vysílačky, pak hlasy trochu dále a pak ticho.

Lash potichu vydechl. „Napadlo mě to dnes ráno v tvé kanceláři, když se avatar nula stále objevoval na vrcholu seznamu vyhledávání. Jediný avatar beze jména. Ale dokud jsem si nepopovídal se svým bývalým spolužákem v Cold Spring, kde jsem zjistil spojitost mezi PharmGenem a scolipanem a jeho reakcí se Substancí P, tak mi to nedošlo. A Silver ze své věže ze slonoviny viděl, jak jsem blízko, a tak došlo na zničení mé reputace ve stylu jedenadvacátého století.“

„A co Karen Wilnerová?“

„Stěží jsem stihnul zjistit, co se stalo Lindsay Thorpeové. Jsem si jistý, že za tím byla Substance P. Pokud jde o to, jak to k ní dostal, tak to nevím.“

Tara se na něho podívala. „I po tom všem, co jsi mi řekl, je tomu těžké uvěřit. Silver sice je samotář, ale je to ten poslední člověk, o kterém bych si myslela, že je zabiják.“

„Uzavřenost je první výstrahou. Stejně na něj ale obvyklý profil nesedí. Ale jak už jsem řekl, ten profil je v první řadě rozporuplný. Vraždy jsou si příliš podobné. Svým způsobem jsou jednoduché. Jako kdyby je spáchalo dítě.“ Na chvilku se odmlčel. „Připadám ti jako vrah?“

„Ne.“

„Ale stejně jsi mě napráskala.“

„A můžu to udělat znovu. Nikdo jiný ti nevěří.“

„Nikdo jiný neslyšel to, co jsem řekl tobě.“

„Však ještě uvidíme. Nejdřív si poslechnu, co k tomu řekne Silver.“

Lash pomalu přikývnul. „Tak v tom případě nám zbývá jen jedna možnost.“

„Co tím myslíš?“ Ale v Tařiných očích viděl, že to ví.

51

Edwin Mauchly stál v tiché a prázdné kanceláři Tary Stapletonové a pečlivě prohlížel každý kout. Normálnímu člověku by jeho pátrání možná připadalo nesouvislé. Ale on nevynechal nic – plakáty, okrasné květiny, vyleštěný stůl a obrazové pole ze tří monitorů za ním, otlučený surf opřený o stěnu.

Přestože osobně podporoval její povýšení, přestože bezvýhradně důvěřoval jejím schopnostem, zůstávala pro něj Tara záhadou. Vždy se oblékala velmi decentně, málokdy vtipkovala a skoro nikdy se nesmála. Nepotrpěla si na zdvořilostní řeči a klábosení. Celou dobu se soustředila na svou práci.

Jeho pohled se vrátil k surfu. Přestože zařídil, aby ho tu mohla mít, vždycky z něho byl v rozpacích. Vůbec to nesedělo k její skoro fanatické snaze utajit vlastní soukromí, se stěnou, kterou vztyčila kolem svého osobního života. Očividně se s tím prknem nevytahovala, kdyby chtěla, přinesla by si i trofeje ze šampionátů, o kterých věděl z bezpečnostních prověrek. Ne, surf tam měla kvůli sobě.

Podíval se na koberec a na krvavé skvrny, které se soustředily u dveří, jinde skoro žádné nebyly. Proč ne? Šel se tam jen ukázat? Nebo jí vyhrožoval?

Čímž se vracel k té hlavní otázce. Proč sem Lash vůbec chodil? Proč to vůbec riskoval?

Příliš mnoho otázek. Mauchly vytáhnul z kapsy vysílačku a zmáčknul tlačítko na vysílání.

„Jsme na příjmu, pane,“ ozval se hlas z velícího centra.

„Kdo je tam? Gilmore?“

„Ano, pane.“

„Popište mi ještě jednou, kam šla slečna Stapletonová poté, co Lash opustil její kancelář.“

„Okamžik, pane.“ Přes reproduktor rádia uslyšel klapání kláves. „Zásahový tým tamtudy prošel v 18:06. V 18:12 opustila kancelář a zamířila do radiologické laboratoře na té samé chodbě. Zůstala tam tři minuty. V 18:15 laboratoř opustila a vyjela výtahem číslo 104 o čtyři úrovně výš, do patra třicet devět. Senzory ji sledovaly až do Zkušební komory.“

„K Nádrži.“

„Ano, pane. Svým náramkem otevřela dveře v 18:21.“

„Pokračujte.“

„Pasivní senzory v Nádrži potvrzují její přítomnost v místnosti po následujících devět minut. Potom už nic.“

„Nic? Co tím myslíte?“

„Přesně to, co říkám, pane. Je to, jako kdyby zmizela.“

„A tým, který jsme poslali k Nádrži?“

„Právě tam dorazil. Nikdo tam není.“

„Prověřte záznamy z terminálů, zjistěte, zda používala nějaké systémy.“

„Právě na tom pracujeme.“

„A co Lash? Nějaké nové zprávy?“

„Senzor ho krátce zachytil na třicátém sedmém podlaží před deseti minutami. O pár minut později aktivoval několik snímačů na třicátém devátém patře.“

„Ve třicátém devátém,“ zopakoval Mauchly. „V blízkosti Nádrže?“

„Ten poslední, pane.“

„To bylo kdy?“

„18:31.“

Mauchly se zamračil. Jen minutu poté, co ztratili kontakt s Tarou. Na stejném patře, na stejném místě.

Mauchly se podíval na hodinky. Patnáct minut ani jeden z nich neaktivoval senzor. To přece nedávalo smysl.

Přemýšlel o situaci. Kromě kontrolních bodů a výtahů nebyly ve vnitřní věži nikde jinde nainstalovány bezpečnostní kamery. Nikdo si nemyslel, že by to mohlo být potřeba. Díky ukrutné bezpečnostní politice Edenu byla vnitřní věž prošpikována tolika pohybovými senzory, že mohla být každá osoba s náramkem sledována až do vzdálenosti čtyř metrů. Omezený počet východů a vehementně střežené kontrolní body zajistily, že se do Zdi dostali jen oprávnění zaměstnanci. Systém byl vytvořen tak, aby odolal průmyslové špionáži – neexistovaly plány, jak zadržet zabijáka na útěku.

Ale stejně měly bezpečnostní protokoly fungovat. Existoval jen jediný způsob, jak přechytračit bezpečnostní náramky, a ten byl přísně střeženým tajemstvím a Lash ho nemohl znát…

Nebo ano?

„Gilmore, chci, abyste soustředil mobilní hlídky do třicátého osmého patra a vyšších. Na schodištích a větších křižovatkách chci mít stráže. Pokud se tam něco pohne a nebude to někdo z naší ochranky, chci to vědět.“

„Rozumím, pane.“

Mauchly vrátil rádio do kapsy. Pak odešel z kanceláře a vykročil chodbou.

Laboratoř radiologie vzbuzovala svou prázdnotou takřka hřbitovní atmosféru. Rozhlédnul se po nepoužívaném vybavení, lesknoucích se nástrojích z nerezavějící oceli.

Proč šla Tara zrovna sem?

Šílený zabiják Christopher Lash jen před chviličkou vtrhnul do její kanceláře. Dostala snad potom neodolatelnou chuť hrát si na doktorku?

Bylo možné, že pomáhala Lashovi? Stěží. Viděla důkazy, věděla, jak je nebezpečný, nejen pro superpáry, ale i pro samotný Eden. Vždyť ho upozornila na to setkání v restauraci. Vždyť mu Lashe vydala.

Ze by ji Lash nějakým způsobem vydíral? To se mu také nezdálo pravděpodobné. Tara byla dokonale schopná se ubránit a Lash byl neozbrojený – Mauchly se o tom osobně ujistil.

Pokusil se vžít do její situace, přemýšlet jako ona. Ale to se dalo udělat, jen kdyby ji chápal. A Mauchly nebyl moc přesvědčený o tom, že Taru chápal. Byl překvapený, skoro šokovaný, když před dvěma měsíci vtrhla do jeho kanceláře a požádala, aby použil svůj vliv, aby ji dostál do pilotního programu seznamky pro zaměstnance. A stejně tak ho šokovala, když se o měsíc později objevila v jeho kanceláři znovu a požádala, v době, kdy už pro ni nalezli vhodného partnera, aby ji z pilotního programu zase stáhnul. Vzpomínal si, že to bylo v pondělí, to samé pondělí, kdy Christopher Lash poprvé vstoupil do Zdi.

Lash. Za všechno mohl on. Byl to šílenej vzteklej pes. Společnosti způsobil obrovské škody. Museli ho zastavit, než způsobí další, které již opravdu nepůjdou napravit.

Mauchly sáhnul do kapsy a vytáhl glock 9mm. Zbraň se v chabém světle slabě zaleskla. Potěžkal ji v ruce, zkontroloval, jestli je v komoře náboj a vrátil ji zpátky do kapsy.

Tenhle pes mu neuteče. A Mauchly se s ním hodlal vypořádat tak, jak se to se vzteklými psy dělá. Zažene ho do kouta a zastřelí.

Jeho rádio zachrčelo.

„Tady Mauchly.“

„Pane, tady je Gilmore. Žádal jste mě, abych vám nahlásil každý pohyb ve vnitřní věži.“

„Přesně tak, pane Gilmore. Povídejte.“

„Pane, byl aktivován výtah do apartmá. Je v pohybu právě teď.“

„Cože?“ Mauchly cítil slabé zneklidnění. „Budu si muset promluvit s Richardem Silverem. Teď nesmí opouštět apartmá, ne teď, když se po budově pohybuje Lash. Není to bezpečné.“

„Vy mi nerozumíte, pane. Výtah nejede dolů, jede nahoru.“

52

Opustili schodišťovou šachtu a Lash rozpoznal foyer třicátého patra s výhledem na nebe. Už tam jednou procházel. Podobně jako zbytek vnitřní věže bylo i tady prázdno a temno. V jednom rohu stál osamocený smeták, opřený o mramorovou stěnu, opuštěný při evakuaci. Po obou stranách byly řady výtahových dveří. Asi tak uprostřed pravé stěny stál jeden s otevřenými dveřmi a vrhal žluté světlo do vnitřku sálu. Nápis nad ním hlásal Expres ke Kontrolnímu bodu II.

Tara se pozorně rozhlédla kolem, pak Lashovi naznačila, aby ji následoval.

„Proč jsme zrovna tady?“ zamumlal. Nedávalo to smysl. Právě se proplížili o sedm pater níže, o těch sedm pater, které předtím musel s vypětím všech sil vyšplhat. Krev na jeho poškrábaných dlaních a obličeji zasychala a bolely ho všechny svaly.

„Protože to je jediná cesta.“ Tara ho dovedla k jednomu z výtahů, který byl trochu dál od ostatních. Vedle něho byla malá klávesnice, na které naťukala kód. V té chvíli mu to všechno došlo. Tímhle výtahem už jel také, dokonce byl uvnitř více než jednou.

Čekal a očekával, že se do foyer každou chvíli vřítí ochranka s přichystanými zbraněmi. Hlasitým cinknutím výtah ohlásil, že dorazil, dveře se otevřely a oba vstoupili rychle dovnitř.

Tara se otočila k panelu se třemi neoznačenými tlačítky, pod kterými byl skener.

Podívala se zpátky na Lashe. „Uvědomuješ si, že nehledě na to, co se stane, budu mít na konci dnešního dne co vysvětlovat?“

Lash přikývnul a čekal, až stiskne tlačítko. Ale Tara se nehýbala.

Okamžitě se začal obávat, že si to rozmyslela, že zmáčkne spodní tlačítko a znovu ho předá Mauchlyho drsňákům. Ale pak si povzdechla, řekla něco sprostého, strhla fólii z náramku, přiložila ho k snímači a stiskla vrchní tlačítko.

A jak začal výtah šplhat vzhůru, chtěla Tara znovu zabalit náramek do fólie, ale pak ji zmuchlala do kuličky a odhodila na podlahu. „Nemá to smysl. Jsem v tom až po uši.“ Pak se podívala na Lashe. „Měl bys něco vědět.“

„A to co?“

„Jestli se pleteš, je Mauchly to poslední, čeho by ses měl bát. Zastřelím tě sama.“

Lash přikývnul. „To je fér.“

Zmlkli, jak výtah dál stoupal nahoru. „Měl by ses něčeho chytit,“ řekla Tara.

„Proč?“

„Jako šéf ochranky mám přístup k výtahu do apartmá. Je to jen opatření pro případ nouzové situace – požáru, zemětřesení, útoku teroristů.“

„Myslíš tím to, co Mauchly říkal o operačních režimech věže. Alfa, Beta, a tak dál.“

„Háček je v tom, že tohle není nouzový režim, jen poplach. To trochu omezuje mé možnosti.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že se dveře neotevřou. Výtah se zastaví na úrovni apartmá a zůstane tam.“

Jako by tím chtěl potvrdit její slova, výtah zpomalil a pak se zastavil. Nezaznělo cinknutí, žádné zasyčení otevírajících se dveří, kabina prostě zůstala nehybně viset na vrcholu šachty.

Lash se podíval na Tara. „Co teď?“

„Budeme tu trčet tak minutu, možná dvě, dokud to systém nezhodnotí a nepošle nás sem.“ Ukázala na nejnižší tlačítko. „Do soukromé garáže v nejnižším patře suterénu.“

„Kde bude bezpochyby čekat uvítací výbor,“ řekl hořce Lash. „Když se dveře neotevřou, proč jsme se vůbec obtěžovali s tímhle výletem?“

Ukázala na malý poklop pod kontrolním panelem. „Přestaň mě rozptylovat a něčeho se honem chytni, jak jsem ti řekla předtím.“ Když otevřela poklop, uviděl telefon, baterku a šroubovák s dlouhou rukojetí. Tara si strčila šroubovák za opasek kalhot, zapřela se a zaklínila prsty do rýhy ve dveřích.

Lash rychle popadl zábradlí.

Výtah vzápětí začal klesat. Tara bleskurychle zabořila prsty hlouběji do rýhy a škubnutím dveře rozevřela. Kabina se s trhnutím zastavila. Lash se marně snažil udržet zábradlí, když to s ním prudce smýklo ke stěně.

Byly vidět vnější výtahové dveře a lišty, do kterých se vysouvaly. Tara zarazila nohu do vnitřních dveří a zatáhla za nejbližší lištu. A jak se vnější dveře otevřely, objevila se holá betonová zeď šachty, která dosahovala Lashovi až do pasu, nad ní mohl vidět obrysy vnitřku Silverova apartmá. Z takového nízkého úhlu pohledu vypadalo hrozivě – jako když se malé dítě dívá do velkého prázdného pokoje.

„Ježíši,“ řekl Lash. „Kde ses tohle naučila?“

„Na koleji v prváku. Tak pojď, šplhej.“

Lash se přitáhnul, vyšvihnul nohu nahoru na koberec a postavil se.

„Teď podrž dveře, než se dostanu ven já. Vnitřní i vnější.“

Lash ji poslechnul. O chvilku později stála Tara vedle něho a otírala si ruce do kalhot. Klekla si, vytáhla šroubovák a vrazila ho mezi podlahu a dveře. Dveře zůstaly zaklíněné v otevřené poloze.

„Aby nás nikdo nevyrušoval?“

Tara přikývla.

„Výtah zcela jistě není jedinou cestou sem nahoru.“

„Ne. Z vnitřní věže sem vede také schodiště, dá se na něj dostat přes stropní poklop.“

„Tak k čemu je tohle?“ Lash ukázal na otevřené dveře výtahu.

„Schodiště je určené jenom pro nouzovou evakuaci. Otevírá se shora, ne zespodu. Tak to Silver chtěl. Máš patnáct, možná dvacet minut, než se přes něj dostanou.“ Pohlédla na něj s chladným, velmi vážným výrazem. „A nezapomeň, že tu jsem jen proto, abych si vyslechla, co nám k tomu poví Silver, na to by mělo patnáct minut bohatě postačovat.“

Za stěnami ze skla se nad Manhattanem pomalu smrákalo. Paprsky zapadajícího slunce vytvářely oranžové sloupce v džungli mrakodrapů. Silverova sbírka přístrojů vrhala dlouhé stíny přes židle a stoly. Kromě mechanických fosilií byla místnost prázdná.

„Není tu,“ řekla Tara.

Lash zavedl Taru k malým tajným dveřím v knihovně. Nebylo tam žádné tlačítko. Ohmatával okraje dveří, zkoušel je stisknout na různých místech. Konečně cvakla skrytá západka a dveře se rozletěly.

Teď se pro změnu tvářila překvapeně Tara. Ale ubíhaly drahocenné vteřiny a Lash ji rychle vytáhnul po úzkém schodišti až k Silverovu obytnému prostoru.

V chodbě, která procházela vrchním patrem, bylo ticho. Dveře z leštěného dřeva, lemující ji po obou stranách, byly zavřené.

Lash vykročil vpřed. Co měl dělat teď? Decentně si odkašlat? Zaťukat? Ta situace byla tak zoufale groteskní, že z toho začínal bláznit.

Došel k prvním dveřím a potichoučku je otevřel. Za nimi byla Silverova osobní posilovna, ale nebylo po něm mezi těmi činkami, běžeckými pásy a trenažéry ani vidu ani slechu. Opatrně dveře zavřel a přešel k dalším.

Za nimi byl malý pokoj, který zřejmě sloužil jako knihovna, u všech stěn stály až ke stropu vysoké kovové police přecpané magazíny. Další v pořadí byla malá spartánská kuchyňka s obrovskou lednicí, plynový sporák, mikrovlnná trouba, kredenc, příborník a stůl pro jednoho. Zavřel dveře.

Bylo to k ničemu, oddaloval nevyhnutelné, podle všeho evakuovali Silvera s ostatními. Bylo jen otázkou času, než dorazí ochranka. Vloupal se do bytu zakladatele Edenu, pravděpodobně ho okamžitě zastřelí. Podíval se na Taru a cítil, jak ho zaplavuje zoufalství.

Ale naděje umírá poslední. Nad jejím ramenem uviděl černé dveře na konci chodby. Byly pootevřené a jejich okraje se leskly v žlutých paprscích slunce.

Lash k nim rychle přeběhl. Na okamžik se před nimi zastavil a potom je otevřel.

Místnost vypadala přesně tak, jak si ji pamatoval, spousta přístrojů, tichý šum nesčetných ventilátorů; půl tuctu terminálů srovnaných kolem podlouhlého dřevěného stolu. A tam, v osamoceném křesle před nimi, seděl Richard Silver.

„Christophere,“ řekl vážným hlasem. „Už tu na tebe nějakou dobu čekám. Pojď dál.“

53

Lash vykročil. Richard Silver pohlédnul na Taru. „A slečna Stapletonová. Když Edwin před několika minutami volal, říkal, že se možná také ukážete. Tomu nerozumím.“

„Přišla si poslechnout, co nám povíte,“ odpověděl Lash.

Silver pozdvihnul obočí. Měl na sobě jednu ze svých pestrobarevných havajských košilí se zobrazenými palmami a mušlemi. Obnošené džíny měl úhledně vyžehlené.

„Doktore Silvere…,“ spustil znovu Lash.

„Prosím, Christophere, pro tebe jsem Richard, už jsem ti to jednou připomínal.“

„Musíme si promluvit.“

Silver přikývnul.

„Během předchozích několika hodin se můj život změnil v peklo.“

„To ano, vypadáš příšerně. V koupelně mám lékárničku, mám ti ji přinést?“

Lash na to nereagoval. „Proč nejsi ani trochu překvapený?“

Silver mlčel.

„Někdo překroutil mé zdravotní záznamy. Objevily se zprávy o mém sexuálně deviantním mládí. Má kariéra u FBI byla pozměněna tak, že to uráží mé zabité spolupracovníky. Najednou mám záznam v trestním rejstříku. Falešné důkazy mě usvědčují z přítomnosti na místech vražd Wilnerových i Thorpeových. Letenky, hotelové rezervace, telefonní záznamy. A já vím, že existuje jen jeden člověk, který mohl udělat něco takového, Richarde. Jsi to ty. Tara o tom není přesvědčena. Chce si poslechnout, co nám k tomu řekneš.“

„Ve skutečnosti, i když to říkám nerad, jsi to ty, Christophere, kdo by se měl hájit. Ale jen pokračuj. Naznačuješ, že jsem změnil spoustu skutečností o tvém životě. Jak jsem to měl udělat?“

„Máš k dispozici dostatek výpočetní síly. Líza sdílí data s největšími telefonními společnostmi, s dopravními a ubytovacími společnostmi, s nemocnicemi a bankami. A ty máš podobný, neomezený přístup, abys mohl jejich záznamy změnit.“

Silver přikývnul. „To je zřejmě pravda. Kdybych měl dost času a nápaditosti, mohl bych to udělat. Otázkou ale zůstává, proč?“

„Abys skryl totožnost skutečného vraha.“

„A tím je…“

„Tím jsi ty, Richarde.“

Silver chvilku neodpovídal.

„Já,“ řekl nakonec.

Lash přikývnul.

Silver zakroutil hlavou. „Edwin říkal, abych ti neodporoval, ale tohle je vážně příliš.“ Podíval se na Taru. „Slečno Stapletonová, opravdu si dokážete představit, že jsem ty ženy zabil? Jak bych to udělal? A proč? A proč bych pak z těch vražd obvinil ze všech lidí na světě zrovna Christophera?“

Silverův hlas byl klidný, zněl trochu ublíženě. I pro Lashe bylo těžké si představit, že by za vraždy byl zodpovědný zakladatel Edenu. Pokud to tak bylo, pak neměl naději.

„Ty jsi ten zabiják, Christophere,“ řekl Silver a otočil se k němu. „Už jenom říct to mě bolí víc, než si dokážeš představit. Jen zřídka se s někým spřátelím, začal jsem o tobě trochu jako o příteli smýšlet. Ale ohrozils všechno, na čem jsem pracoval. A já stále nechápu, proč.“

Lash udělal další krok kupředu.

„Nepomůže ti, když mi ublížíš,“ řekl Silver rychle. „Zablokovali jste výtah, ale i tak tu Edwin a jeho týmy budou během několika minut. Pro všechny, a hlavně pro tebe, bude lepší, když to vzdáš.“

„A nechám se zastřelit? No, nepřikázals jim, aby mě zastřelili?“

Po téhle větě zmizela ze Silverova obličeje ublíženost.

A jak se Lash díval na Silverovu reakci, došlo mu, že už mu k obraně zbývala jediná zbraň – jeho odborné znalosti.

Kdyby se mu tak podařilo Silvera unavit a nalézt nesrovnalosti v jeho slovech a činech, měl by ještě šanci.

„Před chvílí ses mě zeptal, proč bys ty vraždy páchal,“ pokračoval. „Doufal jsem, že budeš chlap a řekneš mi to sám, ale nutíš mě, abych činil vlastní závěry. To znamená, že budu muset přikročit k psychologické pitvě charakteru. Tvého charakteru.“

Silver se na něho pozorně podíval.

„Jsi stydlivý, samotářský, nejistý ve styku s jinými lidmi. Při kontaktu s osobami jiného pohlaví se cítíš trapně. Pravděpodobně si o sobě myslíš, že jsi nemotorný a nepřitažlivý. Komunikuješ přes e-mail a videofon, nebo přes Mauchlyho. O tvém dětství se toho ví málo, je pravděpodobné, že se ho snažíš zatajit. Žiješ tu jako poustevník s tím svým výtvorem, který má mimochodem ženský hlas, a věnuješ všechen svůj čas jeho vylepšování. A nevypovídá to o tobě to hlavní – nevěnuješ své životní úsilí do systému, který osamělé lidi spojuje?“

Když nezachytil žádnou reakci, pokračoval.

„Ale jistě, spousta lidí je stydlivá. Spousta lidí je společensky nepřizpůsobivá. Abys všechny ty příšernosti spáchal, musí tu být ještě něco mnohem závažnějšího,“ odmlčel se a nespouštěl oči ze Silvera. „Co nám řekneš o avatarovi nula? Avatarovi, který se čirou náhodou hodí ke všem ženám ze superpárů.“

Silver mu neodpověděl, ale očividně zblednul.

„Je tvůj, že ano? Konstrukt tvé vlastní osobnosti ponechaný z prvního testování programu Edenu. Ale tys ho z aplikace neodebral, když byl uveden do běžného provozu. Potají jsi se nechal porovnávat se skutečnými uchazeči. To pokušení najít pro sebe dokonalý protějšek bylo příliš veliké. Nedokázals v klidu žít, aniž bys ji znal. A očividně jsi nedokázal v klidu žít, i když jsi ji poznal.“

V té chvíli už Silver dokonale ovládl svůj výraz a Lash v něm nemohl číst.

Lash se obrátil k Taře. „Vidím dva možné klinické profily. Ten první bývá označován jako prostá sociopatická osobnost, nezodpovědný, sobecký člověk bez mravního kodexu. Sociopat by byl těmi ženami, které se k němu hodily, fascinovaný. Současně by po nich toužil a obával se jich. Byl by šíleně žárlivý, kdyby si jiný muž dovolil s nimi být. Na toto téma existuje spousta studií a literatury.“

Znovu se odmlčel. „Je něco špatně na této hypotéze? Ano. Sociopaté jsou málokdy tak inteligentní. Také je jen málokdy trápí činy, které spáchali. A přesto si myslím, že Richard cítí vinu velmi intenzivně. Nebo přinejmenším část z něho.“

Otočil se zpátky k Silverovi. „Vím o Thorpeových, o dodatečné zdravotní prohlídce, vysokých dávkách scolipanu. Ale jak jsi ho dostal ke Karen Wilnerové?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu. Silver si nakonec odkašlal.

„Nedostal jsem scolipan nikam, protože jsem nikoho nezabil.“ Mluvil mnohem drsnějším hlasem a úsečněji. „Slečno Stapletonová, zcela jasně vidíte, že se chytá každého stébla. Doktor Lash je zoufalý, řekne cokoliv, aby se zachránil.“

„Vraťme se tedy k druhé, mnohem pravděpodobnější hypotéze,“ řekl Lash. „Richard Silver má DPI – disociační poruchu identity. Bývá obecně známá jako rozdvojená osobnost.“

„Mýtus,“ zasmál se Silver. „Filmařský výmysl.“

„Kéž by. V současnosti mám v péči člověka s DPI. Jsou to příšerní pacienti. Většinou bývají traumatizováni zážitky z mládí, v některých případech byli zneužíváni, fyzicky nebo citově. Například mého současného pacienta zneužíval jeho nemilosrdný otec. Některé děti jednoduše nemohou podobný tlak unést. Nejsou dost staré, aby pochopily, že za to nemohou, obzvláště pokud zneužití pochází od někoho, kdo je jim blízký. Tak se jejich osobnost rozdělí. Jednoduše si vytvoří další osobnosti, které musí snášet zneužívání za ně samotné.“ Podíval se na Silvera „Proč své dětství tak utajuješ? Proč ti mnohem víc vyhovuje obrazovka počítače, než skuteční lidé? Zneužíval tě tvůj otec?“

„Neopovažuj se mluvit o mých rodičích,“ řekl Silver. Poprvé za celou dobu zachytil Lash v jeho hlase skutečný vztek.

„Vypadají tito lidé navenek normálně?“ zeptala se Tara.

„Naprosto. Dokáží se chovat na úrovni.“

„Bývají inteligentní?“

Lash přikývnul. „Velmi.“

„Netvrďte mi, že něčemu z toho věříte,“ řekl Silver a podíval se na Taru.

„Vědí tito lidé o svých dalších osobnostech?“ zeptala se Tara.

„Obvykle ne. Uvědomují si výpadky paměti. Třeba i půlka dne vyletí z okna a oni ani netuší, kam se poděla. Cílem léčby je, aby si pacient uvědomil existenci dalších osobností.“

Odněkud zespodu se ozvala dunivá rána. Nebyla obzvláště hlasitá, ale podlaha laboratoře se citelně zatřásla. Všichni tři si vyměnili pohledy.

Pro Lashe začala situace nabírat surrealistický nádech. On tam chrlil teorie, zatímco se každou chvíli dovnitř vřítí ozbrojenci celí nažhavení ho zastřelit. Ale už mu toho moc nezbývalo, jen to dokončit.

„V podobných případech bývá jedna osobnost dominantní,“ pokračoval. „Většinou je to ta normální, ‚dobrá‘ osobnost. Zbylé osobnosti v sobě skrývají pocity, které jsou pro dominantní osobnost příliš nebezpečné.“ Ukázal na Silvera. „Navenek to vypadá, že je Richard tím, čím se zdá být – skvělým, i když samotářským, počítačovým odborníkem. Muž, který přede mnou prohlásil, že ke svým klientům cítí takřka lékařskou zodpovědnost. Ale já se obávám, že jsou i další Richardové Silverové, se kterými se obvykle nechlubí. Richard Silver, kterého vidina perfektní družky současně přitahovala. A potom temný Richard Silver, který cítí vražednou žárlivost při myšlence, že by se jiný muž jeho perfektní družky zmocnil.“

Odmlčel se. Silver se na něj zpříma podíval, oči se mu třpytily a rty tisknul pevně k sobě. Lash z jeho výrazu vyčetl vztek a ponížení. Ale vinu? Tím si nebyl jistý. A nezbývalo mu moc času, skoro žádný…

Jako kdyby ho někdo chtěl vzít za slovo, ozvalo se zespodu další bouchnutí.

„Za několik okamžiků sem Edwin dorazí,“ řekl Silver. „A tahle tvá bolestivě trapná komedie skončí.“

Lash najednou pocítil obrovskou prázdnotu. „To je všechno? To nemáš nic jiného, co bys nám pověděl?“

„Co by to mělo být?“

„Pravdu.“

„Pravdu.“ Silver to slovo takřka vyprsknul. „Pravdou je, žes mě s touhle pseudopsychologickou báchorkou současně urazil a ponížil. Tak už skonči s touhle parodií. Poslouchal jsem tě dost dlouho. Jsi zodpovědný za ty vraždy, tak buď chlap a přiznej si to.“

„Abys ty s tím mohl žít? Ty bys poslal nevinného do vězení?“

„Nejsi nevinný, Lashi. Proč si nepřipustit pravdu? Udělali to všichni ostatní.“

Lash se obrátil k Taře. „Je to pravda? K jakému odstínu pravdy se dnes večer přikloníš?“

„Odstínu,“ řekl Silver pohrdlivě. „Jsi sériový vrah.“

„Taro,“ naléhal Lash.

Tara se zhluboka nadechla a otočila se k Silverovi. „Před chvílí jste se mě na něco zeptal. Zeptal jste se: ‚Opravdu si dokážete představit, že jsem ty ženy zabil?‘“

Na okamžik vypadal Silver zmateně. „Ano, na to jsem se vás zeptal. O co jde?“

„Proč jste vybral jen ty ženy? Co muži?“

„Já…“ Silver náhle zmlknul.

„Neslyšel jste Christopherovu teorii, že jen ženy byly předávkovány léky tak, aby to zaručilo jejich sebevražedné a vražedné chování. Proč jste tedy specifikoval jenom ženy?“

„Byl to jen řečnický obrat.“

Tara mlčela.

„Slečno Stapletonová,“ řekl Silver přísnějším hlasem. „Během několika minut bude Lash neutralizován a zadržen mými muži. Již nebude představovat hrozbu. Nedělejte to pro nikoho včetně sebe komplikovanější, než to musí být.“

Tara stále mlčela.

„Silver má pravdu,“ řekl Lash a slyšel tu hořkost ve vlastním hlase. „Nemusí nic připustit, nemusí říkat vůbec nic. Teď už mi nikdo neuvěří. Nic víc už udělat nemůžu.“

Nic v Tařině výrazu nenaznačovalo, že ho poslouchá, její myšlenky bloudily někde jinde.

A pak, zčistajasna, prohlédla.

„Ne,“ řekla a otočila se k němu. „Je tu ještě jedna možnost.“

54

V místnosti zavládlo ticho, Lash slyšel jen tichý šelest počítačových ventilátorů. „O čem to mluvíš?“ zeptal se.

Tara si ho odvedla stranou. Pak velmi nenápadně kývla přes rameno. Lash sledoval její gesto až k pohodlně vyhlížejícímu křeslu schovanému za plexisklem na opačné straně místnosti.

„Líza?“ zeptal se velmi tichým hlasem.

„Pokud mluvíš pravdu, tak musel Silver používat systém odsud. Možná existuje nějaká stopa, kterou můžeš sledovat. Ale i kdyby neexistovala, ona by to věděla.“

„Ona?“

„Líza by měla Silverův přístup v záznamech. Musel vstoupit do spousty našich podsystémů – komunikačního, zdravotního, archivního. Musel vniknout i do řady vnějších systémů, aby ti vytvořil úplně jiný život. Například také do zdravotních záznamů Lindsay Thorpeové a bude toho určitě mnohem víc. Můžeš se jí na to přímo zeptat.“

„Opravdu můžu?“

„Proč by ne? Je to počítač, je naprogramovaná, aby reagovala na příkazy.“

„Na to jsem se neptal. Já nemám ani ponětí, jak s ní komunikovat.“

„Viděls, jak to dělá Silver. Řekls mi to nad skleničkou u Sebastiana. Víš o tom víc, než kdokoliv jiný.“ Poodešla od něho a podívala se na něj trochu ironicky. Tobě tu jde o kejhák, říkal ten pohled, jestli mluvíš pravdu, neudělal bys všechno, abys to dokázal?

„Co to povídáš?“ zeptal se Silver. Velice pozorně je oba sledoval.

Lash se podíval na křeslo a kabely, které se od něj plazily. Zoufalý pokus zoufalého muže. Tara měla pravdu, neměl co ztratit.

Přešel napříč místností, otevřel dvířka z plexiskla a rychle vklouznul do na zakázku vytvarovaného křesla.

„Co si to dovoluješ?“ Silverův hlas byl náhle velmi hlasitý.

Lash neodpovídal. Rozhlédnul se a snažil si vybavit, co Silver dělal, když ho sledoval naposledy. Přitáhl k sobě malou obrazovku, která nad ním visela na teleskopickém rameni a připevnil si mikrofon k potrhanému límci.

„To nesmíš!“ řekl Silver. Velmi pozvolna se zvedal, jako by ho Lashova drzost omráčila.

„Kdo mě zastaví? Ty?“ Lash zvednul kontakty EEG a připevnil si je ke spánkům. Vzpomněl si na to, co mu Silver řekl o Líze – o vysoce vyvinutých modelech inteligence, o její prostorové neurální síti. Lashova naděje, že s ní bude schopný interakce, nebo že z ní dokonce získá informace, byla naprosto bláhová. Ale nedal na sobě své vlastní pochyby znát.

Natáhnul se k ovládacímu panelu a spustil EEG. Na obrazovce před ním se objevilo několik sloupců s čísly, která rychle ubíhala a mizela u spodku obrazovky. Podíval se na malou klávesnici a stylus připevněné k jednomu opěradlu. Vzpomněl si, že Silver použil klávesnici před rozhovorem s Lízou. „Upoutám její pozornost,“ řekl. I on bude muset nějak upoutat její pozornost. Natáhnul se ke klávesnici.

„Vypadni z toho křesla,“ varoval ho Silver. Začal přecházet, zdálo se, že se rozhoduje, co by měl podniknout.

„Jen se neboj, však já ti ji nerozbiju.“

„Nemáš ani ponětí, co děláš. Tohle ti nijak nepomůže, plýtváš časem.“

Pod Silverovými nadávkami Lash vycítil jeho neklid. Pozoroval jeho přecházení s velkým zájmem. „Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Nikdo jiný s Lízou přímo nemluvil.“

„Nepamatuješ si, cos mi říkal, když jsem tu byl naposled? Říkals, že i jiní by s ní mohli s řádným výcvikem a soustředěním komunikovat.“

„Ta důležitá slova jsou koncentrace a výcvik, Lashi.“

„Učím se rychle.“

Řekl to se sebedůvěrou, kterou ovšem necítil. Podíval se z klávesnice na obrazovku a pak nazpátek. Upoutat její pozornost.

Na co takový počítač reaguje? Na příkazy, na instrukce.

Přiložil prsty na klávesnici a napsal:

Rychlá hnědá liška přeskočila líného psa.

Žádná odpověď. Obrazovka zůstala prázdná. „Lashi,“ řekl Silver. „Vypadni z toho křesla.“

Vyzkouším místo toho otázku, pomyslel si Lash a napsal:

Proč je havran jako psací stůl?

Znovu žádná odpověď. Lash zaskřípal zubama. Silver má pravdu. Jen plýtvám časem. Každou chvíli se Mauchly dostane do Apartmá. A to bude konec.

Podíval se za stěnu z plexiskla. Silver přestal přecházet a vydal se přímo k němu s rozčileným výrazem v obličeji.

Náhle přejela přes monitor exploze dat. A pak uslyšel hlas. Hlas, který si pamatoval, nízko posazený, ženský, který přicházel odevšad.

„Proč je havran jako psací stůl?“ řekl ten hlas.

„Ano,“ promluvil Lash do mikrofonu.

„Nechápu povahu tvého dotazu.“

„Je to chyták.“

„Můj rozbor pojmu ‚chyták‘ byl neúspěšný.“

„Je to hádanka,“ řekl Lash a připomněl si, že musí mluvit jasně a srozumitelně. „Je to citace z jedné slavné knihy.“

Silver se zastavil a napjatě poslouchal.

„Ty nejsi Richard,“ řekl ten ženský hlas naprosto bez intonace, takže Lash mohl jen hádat, jestli to byla otázka, nebo prosté konstatování.

„Ne,“ odpověděl.

„Tvá podoba a otisk hlasu jsou v databázi. Ty jsi Christopher Lash.“

„Ano.“

Počítač nic dalšího neřekl. Lash ucítil, jak jeho srdce začíná opět divoce tlouct a snažil se ze všech sil ovládnout. Co by měl říct? Vzpomněl si na otázku, kterou jí minule položil Silver a rozhodl se ji zopakovat.

„Lízo,“ řekl do mikrofonu. „Jaký je tvůj současný stav?“

„Jsem z 99,224 procenta v provozu. Aktuální procesy dosahují 22,6 procenta kapacity pro víceúrovňové úlohy. Paměťová rezerva výpočetních cyklů je na sto procentech. Děkuji za optání.“

„Přestaň,“ uslyšel v šepot utlumený Silverův hlas.

„Zachytila jsem Richardův vizuální vstup,“ řekla Líza. „Zachytila jsem Richardův zvukový vstup. Ale není to Richard, který ke mně mluví. Zvláštní.“

Zvláštní. Silver mu řekl, že zvědavost naprogramoval jako jednu z hlavních Líziných charakteristik. Možná by mohl tu zvědavost využít. „Mluvím s tebou já, Christopher Lash,“ řekl.

„Christopher,“ zopakoval bezbarvě hlas.

Lashe znovu udivilo, jak Líza vyslovila jeho jméno, jako kdyby ho ochutnávala. Po letech rozhovorů se Silverem musel být rozhovor s jinou lidskou bytostí opravdovým zjevením.

„Proč se mnou mluvíš ty a ne Richard?“ zeptala se Lízá.

Lash zaváhal. Musel formulovat své odpovědi tak, aby zůstala Líza zvědavá; čím dál víc se zdálo, že to byl jediný způsob, jak zajistit, že s ním bude dál komunikovat. „Protože se situace v Edenu stala nestandardní.“

„Vysvětli.“

„Nejlepším způsobem, jak to vysvětlit, je položit ti sérii otázek. Je to přípustné?“

„Přípustnost je neznámá. Toto je pro mě neznámá situace. Žádné scénáře, které jsem analyzovala, se jí netýkají. Probíhá vyhodnocení.“

„Jak dlouho bude probíhat vyhodnocení?“

„Pět milionů, dvě stě čtyřicet pět strojových cyklů s tolerancí pět procent za předpokladu úspěšné implementace nejlépe se hodícího výběrového systému.“

To Lashovi nic neříkalo. „Můžu položit otázku, zatímco probíhá vyhodnocení?“

„Můj rozbor pojmu ‚můžu‘ byl neúspěšný. Slovo se nenachází ve slovníku.“

„Můžu položit otázku, zatímco probíhá vyhodnocení?“

„Christopher.“

To nebyla odpověď, kterou Lash předpokládal. Řekl si, že to zřejmě znamená souhlas.

„Lízo, používal Richard tento interface k přístupu k údajům týkajícím se mé osoby za posledních čtyřicet osm hodin?“

Silver se nečekaně vrhnul proti plexisklu, Lash natáhnul ruku a zablokoval je, aby se nedostal dovnitř.

„Lízo,“ zopakoval a držel dveře zavřené. „Použil Richard Silver tento interface k přístupu k mým záznamům?“

Žádná odpověď.

Zvažuje odpověď? ptal se Lash sám sebe. Nebo odmítá odpovědět?

„Lízo?“ řekl znovu. „Rozuměla jsi mé otázce?“

Najednou si vzpomněl na tu unavenost, se kterou si Silver sundával senzory EEG, když se zvedal z křesla. Rozhovory s Lízou dokáží být velmi vysilující, říkal. Vyžaduje to velkou dávku koncentrace. To kvůli biofeedbacku. Frekvence a amplituda beta a théta vln dokáže promluvit mnohem zřetelněji než obyčejná slova.

Možná nebyla pro Lízu v této jedinečné situaci zvědavost dostatečným lákadlem. Poprvé mluvila s někým jiným, než je Silver. Jasnost a jednoduchost zprávy bude zřejmě to nejdůležitější.

Vyžaduje to velkou dávku koncentrace. To kvůli biofeedbacku. Lash netušil, jaké metody Silver používal, aby se dokázal soustředit. Jediné, co mu mohlo pomoci, byly relaxační postupy, které učil vlastní pacienty, aby se dokázali vyrovnat s úzkostlivostí. Autohypnóza, stav zvýšené pozornosti, by mohla stačit. Kdyby se mu tak podařilo zpomalit a uklidnit se, oprostit svou mysl od dalších břemen…

Začal naprosto stejně jako v ordinaci, když mluvil ke svým pacientům. Představte si sami sebe na příjemném místě. Na nejpříjemnějším místě, které si dokážete představit. Představte si, že ležíte na pláži. Je krásný den.

Silver se znovu opřel do dveří. Lashova paže se pod tlakem mírně prohnula, a pak narovnala. Snažil se nemyslet na Silvera, Mauchlyho a vlastní zoufalou situaci, na všechno.

Zavřel oči. Zhluboka se nadechni, pomalu vydechni. Znovu. Měl by ses cítit malátně, odpočinutě. Lízá stále mlčela.

Pomalu se od něj vnější zvuky a pocity vzdalovaly. Lash všechny své myšlenky soustředil na pláž, na šumění příboje.

Vnímej, jak se tvá hlava uvolňuje. Vnímej, jak se mírně naklání na jednu stranu. Vnímej, jak se uvolňují tvé krční svaly. Celý tvůj hrudník se uvolňuje, dýchá se ti mnohem snadněji.

„Christophere.“ Byl to Lízin hlas.

„Ano.“ Vnímej, jak se ti uvolňují ruce, nejdřív pravá, potom levá. Nech je si odpočinout.

„Prosím, opakuj poslední formulaci.“

Vnímej, jak ti malátnějí nohy, nejdřív pravá, potom levá. „Používal Richard Silver tento interface k přístupu do záznamů, které se vztahují k mé osobě?“

„Ano, Christophere.“

„Byly tyto záznamy externí, či interní?“

Žádná odpověď.

Zhluboka se nadechni. „Byly záznamy, do kterých Richard vstoupil, z vnějšího datového prostoru, nebo pocházely z Eden Incorporated?“

„Z obou.“

Zaměř se na pláž. „Změnil, nebo zaměnil Richard Silver tyto záznamy?“

Žádná odpověď.

„Lízo, změnil, nebo zaměnil Richa…“

„Ne.“

Ne? Lízá mu tvrdí, že Silver po tom všem neupravil jeho záznamy, nebo odmítá odpovědět? Ale to bylo…

Náhle se jeho s vypětím všech sil vybudované soustředění zhroutilo. Lash se zhluboka nadechnul a podíval se za plexisklo. Silver udělal několik kroků dozadu a stál za Tarou. Dívali se na něj, oba se tvářili velmi ustaraně.

„Christophere,“ řekl Silver, „vylez odtamtud na chvíli, prosím. Musím s tebou mluvit.“

Líza nic dalšího neříkala. Ovšem ze Silverových očí se dalo vyčíst něco nového – utrápenost.

Silver strčil ruku do kapsy, vytáhnul mobil a vytočil číslo. „Edwine?“ řekl. „Edwine, tady je Richard.“ Pak podržel telefon dál od svého ucha, aby mohla Tara i Lash slyšet, co Mauchly říká.

„Ano, doktore,“ ozval se Mauchlyho slaboučký hlásek.

„Kde teď jste?“

„Právě jsme prorazili bariéru.“

„Vyčkejte na místě, nepostupujte dál, dokud ode mě nedostanete další pokyny.“

„Mohl byste to zopakovat, doktore Silvere?“

„Řekl jsem, abyste se zastavili. Nepokoušejte se vstoupit do apartmá.“

Pak si Silver přiložil telefon k uchu. „Všechno je v pořádku. Ano, Edwine, naprosto. Brzy se ti ozvu.“

Ale Silver nevypadal, že by bylo všechno v pořádku, když zastrkával mobil zpět do kapsy. „Christophere. Je životně důležité, abychom si promluvili, okamžitě.“

Lash zaváhal jenom na okamžik. Pak vyskočil ze sedačky, odpojil kontakty EEG ze spánků a opustil komoru.

55

Mauchly se chvíli díval na svůj telefon, jako by pochyboval, že pracuje správně. Pak ho vrátil ke svým rtům. „Mohl byste to zopakovat, doktore Silvere?“

„Řekl jsem, abyste se zastavili. Nepokoušejte se vstoupit do apartmá.“

„Je všechno v pořádku?“

„Všechno je v pořádku.“

„Jste si jistý, pane?“

„Všechno je v pořádku. Ano, Edwine, naprosto. Brzy se ti ozvu.“ A telefon se se zacvrlikáním odmlčel.

Mauchly se na něj znovu dlouze podíval.

I přes všechno to rušení nebylo pochyb o tom, že to byl Silverův hlas.

„To byl Silver?“ zakřičel Sheldrake z poklopu.

„Ano.“

„A jeho příkazy?“

„Nevstupovat do apartmá, držet pozici.“

„Žertujete…“

„Ne.“

Následovala krátká chvilka ticha. „No, když už držíme pozici, mohli bychom ji držet někde jinde trochu pohodlněji? Cítím se tu nahoře jak cirkusový artista.“

Mauchly se podíval dolů. Zdálo se to jako oprávněná žádost.

Posledních patnáct minut čekali na vrcholu dlouhého kovového žebříku, který šplhal vzhůru po vnitřku zdi skoro až ke střeše vnitřní věže. Čekali tam, zatímco se rozespale a rozcuchaně vyhlížející mladý bezpečnostní technik Dorfman pokoušel přechytračit přístupový mechanismus do opevněné střešní nástavby. Bylo to dlouhých patnáct minut, prodloužených vysokými příčkami žebříku a neustávajícím hřmotem obrovské elektrárny s generátory a transformátory na rozlehlém prostranství pod nimi, která dodávala hladové věži energii. I přes podporu celého bezpečnostního týmu měl Dorfman plné ruce práce.

Stapletonová by možná jeho práci odvedla rychleji. Kdyby chtěla…

Ale Mauchly si nehodlal dovolit uvažovat o problému zvaném Tara Stapletonová. Místo toho si udělal v duchu poznámku, aby při nejbližší možné příležitosti přehodnotil bezpečnostní opatření střešní nástavby.

Očividně nechal Silverovu posedlost vlastním soukromím překročit určité meze. Posledních patnáct minut to potvrzovalo. Byla to nedbalost, nebezpečná nedbalost. Beranidlo dle očekávání selhalo, i high-tech postupy byly očividně příliš pomalé. Co kdyby se Silverovi najednou udělalo špatně a on by omdlel? Kdyby se rozbil výtah, ztratili by drahocenné minuty ve snaze se k němu dostat. Silver byl jednoduše příliš cenné aktivum společnosti, než aby se dala riskovat jeho ztráta, Mauchly mu to říkal neustále. Se Silverem se dalo mluvit, však on porozumí.

Teď se Mauchly díval na vrchol žebříku. Mizel v poklopu ve střeše vnitřní věže a ústil do vrchní spáry – volného prostoru mezi stropem vnitřní věže a podlahou Silverovy nástavby. Když se podíval ještě výš, uviděl Dorfmana za teprve před chvílí otevřeným bezpečnostním poklopem do nástavby. Ten se na něho tázavě díval dolů, jednou rukou se držel příčky žebříku a v druhé držel logický analyzátor, na opasku mu na poutku visel zkoušeč propojení, elektronická čidla a další vybavení.

„Pokračujte,“ zakřičel Mauchly nahoru.

Dorfman zdvihnul ruku k uchu.

„Pokračujte. Počkejte na nás vevnitř.“

Dorfman přikývnul a otočil se, aby se mohl chytit žebříku oběma rukama.

Za okamžik už vyšplhal z dohledu, když zmizel v přítmí nástavby.

Mauchly se podíval na Sheldrakea a pokynul jemu i jeho mužům, aby ho následovali. Dostat se do nástavby byla těžce vybojovaná bitva, pokud měli počkat, mohli stejně tak počkat uvnitř.

Začal zdolávat zbytek žebříku. Čtyři příčky ho dělily od průlezu ve střeše věže, další čtyři od vrchní spáry. V těchto místech ještě nikdy nebyl, a tak se přece jenom zastavil, aby se rozhlédl.

Mauchly neměl zrovna velkou představivost, ale když se pomalu otočil sto osmdesát stupňů kolem své osy, zjistil, že bojuje se závratí. Temně kovová krajina střechy vnitřní věže od něj ubíhala do všech stran. Hustě ji pokrývala kabeláž a její hladký povrch v pravidelných intervalech narušovaly nesčetné kryty různých zařízení. Takové dva metry nad ním se – jako obrovská ocelová obloha – tyčil spodek konstrukce střešní nástavby. Ke střeše věže byl připevněn systémem nosníků profilu I. Dvě kovovými pláty zakrytá datová vedení spojovala proudnicové kryty na spodku nástavby se střechou vnitřní věže. V dálce dokázal rozeznat ještě třetí, mnohem větší krabicovitou konstrukci – šachtu Silverova soukromého výtahu. Po okraji byla připevněna mříž z horizontálních příček, skrz které probleskovaly barevné paprsky zapadajícího slunce. Člověk hledící na ozdobné mřížoví z úrovně ulice by si nikdy nepomyslel, že skrývá spojení dvou naprosto rozdílných staveb, vnitřní věže a střešní nástavby nad ní. Ale Mauchlymu to těch šedesát pater nad Manhattanem připadalo, jako by stál mezi šunkou a sýrem jednoho obrovského kovového sendviče.

A bylo tam ještě něco, co ho zneklidňovalo ještě víc. Do stěn uprostřed obou budov byly zapuštěné obrovské výsuvné bezpečnostní desky. Mauchly v nich dokázal rozeznat tři výřezy pro obě datová vedení a osobní výtah. Desky byly zatím úplně zatažené, ale v případě vyhlášení nouzového stavu by se vysunuly vpřed a do sebe a úplně by střešní nástavbu odřízly od vnitřní věže. Z místa, kde stál, mu hydraulické písty, které těmito deskami pohybovaly, připadaly jako pružiny obří pasti na myši. „Pane Mauchly?“ zavolal na něj Sheldrake zespodu. Mauchly se probral ze zamyšlení a chytnul další příčku žebříku, odvrátil svůj pohled od spáry a začal šplhat stropním otvorem do vchodu do nástavby.

Jeho prvním pocitem, když zase stál na pevné zemi, byla úleva. Pak si uvědomil, že je kolem úplné temno.

„Dorfmane!“

Ve tmě vedle něj se ozval šelest. „Tady, pane Mauchly.“

„Proč jste už nerozsvítil?“

„Hledal jsem vypínač, pane.“

Mauchly šel dopředu, dokud jeho ruce neucítily kov, pak ohmatával stěnu, našel zavřené dveře, pak pokračoval podél stěny, až znovu došel k bezpečnostnímu průlezu. Při své malé obchůzce po místnosti také nenalezl vypínač.

Uslyšel zarachocení a tmavý stín se vsunul do místnosti přístupovým otvorem, přičemž zablokoval i tu trošku světla, která tam přicházela odspodu.

„Sheldrakeu?“

„Ano, pane.“

„Zavolejte na své muže, že tu nahoře potřebujeme baterky.“

Stín opět zmizel z dohledu.

Mauchly se zastavil a přemýšlel. Nástavba měla šest pater. Silver obýval místnosti na nejvyšších dvou. Ten obrovský prostor pod nimi okupovaly stroje, které vytvářely Lízu.

Silvera nikdy moc každodenní obchodní záležitosti Edenu nezajímaly, nechával to na správní komisi. Jediná věc, kvůli které byl opravdu majetnický, byl Lízin agregát. Během konstrukce byl zde nahoře každý den, dozíral na instalaci, někdy dokonce sám vtahoval komponenty z jeřábů dovnitř skrz nedokončené stěny. Mauchly vzpomínal, že mezitím běžela Líza na obrovské sestavě relativně starých počítačů s přenosným napájecím zdrojem, jednotlivé komponenty se přidávaly pod proudem a s počítači online, bylo to utrpení. Ale Silver na tom trval. „Nesmí ztratit vědomí,“ říkal Mauchlymu. „Nikdy se jí to nestalo a já nemůžu dopustit, aby se jí to stalo teď. Líza není nějaký obyčejný počítač, který se dá restartovat. Celou tu dobu si je vědoma sama sebe, kdo může říct, co by se mohlo změnit a ztratit, kdyby selhalo napájení?“

Podobně úzkostlivý byl i ve chvíli, kdy chránil Lízu před okolním světem. Mauchly věděl, že se Lízino vědomí nikdy nepřenášelo z jednoho počítače do druhého, místo toho se nové a větší počítače připojovaly k těm starším a vytvářely tak expandující masu hardwarového „silného železa“ různých druhů a roků výroby. Mohutný výpočetní svazek superpočítačů, který dělal externí zpracování dat pro Eden – ukládání dat, monitorování klientů a všechno ostatní –, byl uložen ve vnitřní věži a sledován nesčetnými odborníky. Ale centrální jádro Lízy, řídící vědomí, leželo zde, spravované osobně Silverem.

Mauchly od dokončení prvotní stavby do Lízina agregátu nevkročil a teď proklínal sám sebe, že na to nedohlédl. Retrospektivně byl jeho nedostatek znalostí o střešní nástavbě vážným ohrožením bezpečnosti. Přemýšlel o tom, co si pamatoval o čtyřpatrovém prostoru nad sebou. Uvědomil si, že opravdu velmi málo, Silver ho žárlivě tajil dokonce i před ním.

Mauchly přešel zpět ke dveřím, kterých si všimnul předtím. Chvilku se obával, že je Silver uzamknul zevnitř. Ale stačilo zabrat za kliku a zatlačit. Jak se dveře otevíraly, konečně zas uviděl světlo, ale nebylo to světlo žárovek, ale obrovského pole diod různé intenzity, poblikávajících červeně, zeleně a žlutě do tmy. Zdálo se, že se táhnou do nekonečna. I tady byl hluk, ale ne takový jako ten srdceryvný hřmot elektrárny pod nimi, spíš takové stálé bručení záložních generátorů a poněkud slabší šum elektromechanických komponent.

Řekl Dorfmanovi, aby počkal na Sheldrakea a vykročil do přítmí.

56

Silver je vedl chodbou až ke dveřím, které odemknul obyčejným klíčem. Úsečně jim nakázal, aby vešli do malé ložnice, důsledně uklizené a bez jakýchkoliv ozdob. Úzká postel s tenkou matrací a železnou konstrukcí připomínala vojenskou pryčnu. Vedle ní stál nelakovaný dřevěný stolek s biblí. Od stropu visela jediná žárovka. Pokoj byl tak neutěšeně bílý a zařízený tak spartánsky, že připomínal celu.

Silver za sebou zavřel dveře a vydal se dopředu. Jeho obličej byl zkřivený protichůdnými pocity. Jednou se otočil k Lashovi a zdálo se, že chce něco říct, ale pak se zase odvrátil. Nakonec se rozhoupal. „Pleteš se,“ řekl.

Lash čekal, co z něho ještě vypadne.

„Měl jsem báječné rodiče. Byli starostliví, trpěliví, horliví mě učit. Myslím na ně každý den. Na vůni otcovy kolínské, když mě objal po příchodu z práce. Na to, jak maminka zpívala, když jsem si hrál pod klavírem.“

Otočil se a opět začal přecházet. Lash věděl dost, aby nic neříkal.

„Otec umřel, když mi byly tři. Při autonehodě. Maminka ho přežila jen o dva roky. Poslali mě do péče mé tety do Madisonu ve Wisconsinu. Měla své vlastní děti, tři starší chlapce.“

Silverovo přecházení se trochu zpomalilo. Ruce měl sevřené za zády, lokty bílé.

„Nechtěli mě tam. Pro kluky jsem byl slaboch, ošklivec a cíl posměchu. Už jsem nebyl Rick, ale ‚Prasečí ksicht‘. Jejich matka to tolerovala, protože mě taky neměla ráda. Obvykle mě vyčlenili z rodinných rituálů, jako byl nedělní oběd, chození do kina a bowling. Vzali mě buď jen náhodou, nebo aby si mé absence nevšimli sousedi. V noci jsem hodně brečel. Někdy jsem se modlil, abych ve spánku umřel a nikdy víc už se do toho nemusel probouzet.“

V Silverově hlase nebyla ani známka sebelítosti. Prostě ze sebe ta slova chrlil, jako by odříkával položky na nákupním lístku.

„Chlapci se postarali o to, abych byl i ve škole vyvrhel. Holkám vždycky říkali, že mám breberky, a pak se smáli, když se na mě zhnuseně dívaly.“

Silver se odmlčel a znovu se podíval na Lashe.

„Jejich otec nebyl tak špatný jako ostatní. Pracoval v noční směně v univerzitní počítačové laboratoři jako operátor děrovače. Někdy jsem s ním chodil do práce, abych utekl na chvíli z domu. Počítače mě zajímaly čím dál víc. Neubližovaly, nekritizovaly. Když tvůj program nefungoval, nebylo to proto, že jsi byl vychrtlej a ošklivej, ale protože jsi napsal chybnou instrukci. Opravils ji a program fungoval.“

Silver mluvil rychleji, očividně mu to šlo snadněji. Lash chápavě přikyvoval a opatrně skrýval, že se jeho vlastní nálada zlepšuje. Tohle viděl už tolikrát předtím při policejních výsleších. Většinou to stálo spoustu námahy, než je přinutili se přiznat. Ale jak s tím podezřelý jednou začal, zdálo se, že mu vlastní jazyk nestačí.

„V počítačové laboratoři jsem začal trávit víc a víc času. Logika programování mě uklidňovala. A vždycky bylo co se učit. Nejdřív mě tamější personál spíš toleroval. Když ale uviděli, jaké programy píšu, najali mě. Pod tetinou střechou jsem strávil devět let. Odešel jsem, jakmile to bylo možné. Zatajil jsem svůj skutečný věk a dostal práci u společnosti vyvíjející obranné systémy, psal jsem programy k výpočtu dráhy raket. Dostal jsem stipendium na studium elektrotechniky na univerzitě. Tam jsem teprve doopravdy začal studovat umělou inteligenci.“

„A tam jsi dostal ten nápad s Lízou?“ zeptal se Lash.

„Ne. Aspoň ne hned. Fascinovaly mě ty původní nápady, John McCarthy a LISP a tak… Ale až do mého posledního ročníku nebyly nástroje natolik pokročilé, aby se dalo přemýšlet o práci na strojové inteligenci.“

„‚Pravidla strojové inteligence‘,“ řekla Tara. „Vaše diplomová práce.“

Silver přikývnul, aniž by se na ni podíval. „To léto jsem neměl až do září co dělat. Nikoho jsem tam neznal. Přestěhoval jsem se do Cambridge a byl jsem osamělý. Tak jsem začal trávit spoustu času v laboratořích MIT, někdy dvacet až třicet hodin v kuse. Vyvíjel jsem dostatečně robustní program, aby mi posloužil jako základ inteligenčních rutin. Na konci léta jsem měl za sebou slušný kus práce. Když začal školní rok, byl můj školicí poradce na MIT tak uchvácen, že mi začal nezištně pomáhat. Čím důvtipnějším a silnějším se program stával, tím víc jsem z něj byl nadšený. Když jsem nebyl na přednáškách, trávil jsem veškerý čas s Lízou.“

„Už tenkrát jsi jí dal jméno?“ zeptal se Lash.

„Dělal jsem, co bylo v mých silách, abych rozšířil její schopnosti vést skutečný rozhovor. Něco jsem napsal, ona mi odpověděla. Nejdříve to byl jen způsob, jak povzbudit její sebevzdělávání. Velmi brzy jsem zjistil, že trávím víc a víc času rozmlouváním s ní. Ne o specifických problémech programování, ale jako… s kamarádkou.“

Nadechl se. „Přibližně v té době jsem pracoval na jednoduchém hlasovém modulu. Neměl rozpoznávat lidský hlas, to bylo ještě roky vzdálené, ale reprodukovat ho. Použil jsem vzorky vlastního hlasu. Začalo to jen jako rozptýlení, nepovažoval jsem to ani za moc důležité.“

Vodopád slov se náhle zastavil, Silver se zhluboka nadechl a znovu spustil.

„Ani teď přesně nevím, proč jsem to udělal. Ale jedné pozdní noci, když jsem při programování narazil na nějakou nepřekonatelnou překážku, jsem začal blbnout. Projel jsem vzorky svého hlasu algoritmem na změnu výšky tónu, který někdo nechal v laboratoři – zvýšil jsem frekvenci, zkrátil délku časové křivky a ten hlas najednou začal znít žensky.“

Žensky. Teď si Lash uvědomil, proč mu Lízin hlas zněl povědomě, když jej poprvé slyšel. Byl to zjemněný zvuk Silverova vlastního hlasu.

„A co její osobnost?“ zeptala se Tara. „Ta byla také vaše?“

„Na počátku jsem přišel na to, že zakomponování lidských charakterových vlastností do Lízy nastartuje její strojové vědomí. Neznal jsem nikoho, koho bych mohl požádat o pomoc. Tak jsem si vypůjčil některé inventáře osobnostních rysů z katedry psychologie, tedy jen MMPI-2, opravdu, vyzkoušel jsem ten test na sobě a zaznamenal to.“

Lash zalapal po dechu. „S jakými výsledky?“

„Jaké bys předpokládal. Nesvůj ve společenských situacích. Tvrdý pracant poháněný nízkou sebeúctou.“ Silver pokrčil rameny, jako kdyby nebyla jeho odpověď důležitá. „Opravdu, byl to jen experiment, jestli je možné vytvořit charakter stejně jako inteligenci. Ale moc daleko jsem se s tím nedostal. Až později dokázala její neurální matice udržet stabilní osobnost.“ Pak přestal mluvit a ve tváři se mu objevil bolestný výraz.

Ten výraz prozradil Lashovi mnohé. Silver se ospravedlňoval tak, že popisoval svou velmi bolestnou minulost a odůvodňoval své zločiny. Jako podle šablony. Brzy se dostane k samotným zločinům a co k nim vedlo.

Ale přece jenom něco nesedělo. Silverův výraz a řeč těla jasně naznačovaly vnitřní konflikt. Ten už měl mít za sebou. Už byl uprostřed přiznání. Jaký konflikt to prožíval? To se snad i v té chvíli rozhodoval, zda se vzdá? To už podle šablony rozhodně nebylo.

„Pojďme do přítomnosti,“ řekl Lash klidným věcným tónem. „Nechceš nám povědět, co se stalo těm superpárům?“

Silver začal znovu přecházet. Mlčel tak dlouho, že začaly Lashovy pečlivě skrývané naděje opět vyhasínat.

Když Silver konečně promluvil, nedíval se na Lashe. „To, co chcete vědět, začalo, když jsem založil Eden.“

„Povídej,“ řekl Lash tak, aby hlasem nic neprozradil.

„Už jsem ti leccos z toho vyprávěl. Například o tom, jak Líza nakonec dokázala dokončit jakýkoliv výpočet, který po ní soukromá sféra a armáda mohly chtít. Získal jsem dost peněz, abych jí další zaměření mohl vybrat sám. Tehdy jsem zvolil… zvolil výpočty vztahů. Byl to neobyčejný úkol. Podařilo se mi spojit síly s PharmGenem. Byl to farmaceutický gigant, měl dost financí, aby si mohl dovolit sponzorovat spuštění prakticky jakéhokoliv programu. A jejich vědci vytvořili prvotní psychologická hodnocení, která jsem použil pro seznamovací algoritmy. Byla to delikátní práce, zřejmě nejsložitější programování mého života, samozřejmě mimo Lízy. No, a jakmile se zdálo, že je jádro programu stabilní, přikročili jsme k testování alfa.“

„S použitím vašeho osobnostního konstruktu,“ řekla Tara.

„Společně s dalšími pokusnými avatary. Ale brzy jsme zjistili, že budou potřeba mnohem komplikovanější avataři. Psychologický základ se rozšířil. Pokračovali jsem k testování beta, použili jsme dobrovolníky z doktorských studií na Harvardu a MIT. A tehdy…“ Silver zaváhal. „Tehdy jsem si nechal můj psychologický konstrukt přehodnotit.“

Malý pokojík upadl do hlubokého ticha.

„Přehodnotit,“ pobídnul ho Lash.

Silver se posadil na kraj postele. Podíval se na Lashe takřka úpěnlivým pohledem.

„Chtěl jsem, abych měl svůj konstrukt stejně kompletní a stejně detailní jako ostatní. Co je na tom špatného? Edwin Mauchly mě provedl skrz celý proces. Tak jsme se vlastně setkali. Tenkrát byl stále ještě zaměstnancem PharmGenu. Hodnocení bylo bolestivé a děsivé – nikdo nemá rád, když jsou jeho nedostatky odhalené takto chladně –, ale Edwin byl velmi taktní. A měl zcela jasnou obchodní vizi. Časem se stal mou pravou rukou, člověkem, kterému můžu důvěřovat, že se postará o všechno tam dole.“ Silver pokynul k věži, kterou měli pod nohama. „Během roku jsem vykoupil podíl od PharmGenu a vytvořil z Edenu soukromou společnost s vlastní správní radou. A…“

„Rozumím,“ Lash mu skočil jemně do řeči. „A kdy ses rozhodl, že svého přehodnoceného avatara znovu vložíš do Nádrže?“

Na Silverovu tvář se vrátil sklíčený výraz. Celý sklesnul.

„Přemýšlel jsem o tom dlouho,“ řekl potichu. „Při testování alfa se můj avatar nikdy nespároval. Říkal jsem si, že to je kvůli těm nedořešeným zkušebním avatarům. Ale pak začal Eden vydělávat, Nádrž se naplnila klienty a počet úspěšných seznámení rychle šplhal. A já jsem si říkal: Co by se stalo, kdybych tam dal svého avatara k té spoustě ostatních? Najdu také dokonalý protějšek? Zůstanu tím klukem, od kterého dávaly holky na škole ruce pryč? Začalo mě to trápit.“

Silver se dlouze nadechl. „Jednou velmi pozdě večer jsem vrátil svého avatara do Nádrže. Řekl jsem Líze, aby vytvořila zadní vrátka, která neuvidí monitorovací personál. Ale neměl jsem štěstí, po neúspěšných několika hodinách jsem ztratil nervy a avatara stáhnul. Ale to už byl džin z láhve venku. Musel jsem to vědět.“ Silver vzhlédl a zapíchnul se pohledem do Lashe. „Rozumíš? Musel jsem to vědět.“

Lash přikývnul. „Ano, rozumím.“

„Vkládal jsem avatara do Nádrže po delší časové úseky. Jednou odpoledne, jindy den. Ale stále nic. Brzy byl můj avatar v Nádrži bez úspěchu přihlášený celé týdny. Cítil jsem zoufalství. Přemýšlel jsem, zda avatara trochu nepozměnit, neudělat ho přitažlivějším, ale k čemu by to všechno potom bylo? Koneckonců ani tak nešlo o skutečné seznámení, nikdy bych neměl nervy na opravdové setkání – chtěl jsem jen vědět, zda by na mně mohlo někomu záležet.“

Lash pocítil vlnu děsu, slabou, ale nepříjemnou. „Pokračuj,“ řekl.

„A pak, bylo to podzimní odpoledne, na které nikdy nezapomenu, úterý 17. září, mi Líza oznámila, že došlo k úspěšnému spárování.“ Jak to říkal, zmizela z jeho obličeje bolest a napětí. „Nejdříve jsem tomu nemohl uvěřit. Pak najednou celou místnost zalilo světlo. Jako by Bůh zapnul tisíc sluncí. Požádal jsem Lízu, aby izolovala oba avatary a spustila znovu srovnávací algoritmy pro případ, že se někde stala chyba.“

„Ale žádná chyba se nestala,“ řekla Tara.

„Jmenovala se Lindsay. Lindsay Torvaldová. Nechal jsem Lízu stáhnout kopii jejích materiálů sem na můj terminál. Myslím, že jsem její přijímací video viděl aspoň desetkrát. Byla překrásná. Tak překrásná žena. A tak dokonalá. Vzpomínám si, že zrovna odjížděla na turistický výlet do Alp. Myslet si, že by jí na mně mohlo záležet…“

Tak rychle, jak zmizela, se na jeho obličej vrátila sklíčenost.

„Co se stalo potom?“ zeptal se Lash.

„Vymazal jsem ty materiály ze svého terminálu a řekl Líze, ať avatara Lindsay Torvaldové znovu vloží do Nádrže a vyjme mého. Navždycky.“

„A potom?“

„Potom?“ Chviličku vypadal Silver zmateně, „Aha, vím, co myslíš. Po šesti hodinách mi Edwin zavolal, aby mi řekl, že Eden právě našel první superpár. Samozřejmě jsme o tom předtím teoretizovali, ale já jsem nevěřil, že se to stane. A ještě víc mě překvapilo, když půlkou toho superpáru byla Lindsay Torvaldová.“

Lashův nepříjemný pocit se vrátil. „A přitížilo ti to?“

„Jak přitížilo?“

„Zvětšilo to tvůj pocit marnosti,“ Lash opatrně volil slova. „Mít Lindsay součástí superpáru mohlo jen přilít olej do ohně.“

„Christophere, tak to vůbec nebylo.“

Nepříjemný pocit ještě zesílil. „Tak mi to možná můžeš vysvětlit.“

Silver se na něj podíval s nefalšovaným údivem. „Chceš tím říct, že celou tu dobu, navzdory všemu, co jsem ti řekl, tomu stále nerozumíš?“

„Čemu?“

„Máš pravdu. Lindsay byla zavražděna.“

Věta visela ve vzduchu, temný mrak odmítnul odtáhnout. Lash se znovu podíval na Taru.

„Ale, Christophere, já ji nezabil.“

Velmi, velmi pomalu se podíval zpět na Silvera.

„Neublížil jsem Lindsay. Byla jediným člověkem, který ve mně vzbuzoval naději.“

Lash se najednou obával položit další otázku. Olíznul si rty. „Jestli jsi Lindsay Thorpeovou nezabil ty, tak kdo tedy?“

Silver vstal z postele. I když byli sami v místnosti, podíval se znepokojeně přes rameno. Pár vteřin nic neříkal, jako by vedl nějaký vnitřní zápas. A když konečně promluvil, bylo to šeptem.

„Líza.“

57

Na okamžik nebyl Lash schopný odpovědět. Cítil se omráčený. Celou dobu si byl jistý, že poslouchá vrahovo přiznání. Místo toho poslouchal svědectví proti někomu – něčemu – jinému.

„Ach můj Bože…,“ spustila Tara, ale pak ztichla.

„Začal jsem mít podezření po smrti druhého páru.“ Silverův hlas se začal třást. „Ale nechtěl jsem tomu věřit. Nechtěl jsem na to myslet, nechtěl jsem s tím nic udělat. Teprve když jsi byl označen za podezřelého, jsem podniknul kroky, abych zjistil pravdu.“

Lash zápasil s tím, co se právě dozvěděl. Mohla by to být pravda?

Možná to nebyla pravda. Možná to byl Silver, který se stále snažil zachránit. A stejně tak si Lash musel připustit, že ať už se snažil Silvera všemi silami do profilu sériového vraha nacpat, Silver tam nějak neseděl.

„Jak?“ vysoukal ze sebe. „Proč?“

„To jak bude snadné,“ odpověděla Tara. Mluvila pomalu. „Líza ví všechno o komkoliv. Má přístup k vnitřním i vnějším systémům. Může pozměnit informace. A jelikož se všechno odehrálo na digitální úrovni, neexistuje žádná papírová byrokratická stopa, která by šla sledovat.“

Silver nic neříkal.

„Byl to ten scolipan?“ zeptal se Lash.

Silver přikývnul.

„Líza se musela dozvědět o jeho reakci se Substancí P a o katastrofických výsledcích testování na lidech,“ řekla Tara. „Muselo to být v jejím souboru dat ještě z doby, kdy byl PharmGen naší mateřskou společností. Ani po tom nemusela moc pátrat.“

Vypadalo to neuvěřitelně. Ale Lash viděl Lízinu sílu z první řady.

Zažil Nádrž, byl svědkem její inteligence v činnosti. A pokud měl nějaké pochyby, pohled na výraz v Tařině obličeji je dokázal velmi rychle rozptýlit.

„Je mi jasné, jak zemřela Lindsay,“ řekl, „působení léku s vysokým obsah mědi v krvi z antihistaminika. Ale jak to bylo u Wilnerových?“

„Stejné,“ řekl Silver, aniž by vzhlédnul. „Karen Wilnerová měla krevní onemocnění, kvůli kterému musela brát vitaminy na předpis. Předpis na vitaminy byl změněn na zvýšení hladiny mědi v krvi a i dávkování se zvýšilo. Zkontroloval jsem její záznamy. Karen Wilnerová nedávno absolvovala lékařskou prohlídku. Líza toho využila a nejen že změnila složení vitaminů, ale také přidala předpis na scolipan. Po prohlídce neměla Karen důvod pochybovat o novém předpisu.“

„A co ten třetí pár?“ zeptala se Tara. „Connellyovi?“

„Prověřil jsem i je,“ odpověděl Silver velmi tichým hlasem. „Lynn Connellyová vášnivě miluje exotické ovoce. Píše to ve své přihlášce. Zrovna minulý týden jí Eden poslal košík červených ekvádorských hrušek, velmi vzácných.“

„No a?“

„Neexistuje záznam o tom, že by někdo z Edenu povolil zaslání podobného dárku. Tak jsem zapátral hlouběji. Jen jeden ekvádorský pěstitel vyváží tento konkrétní druh hrušek. A tento pěstitel používá k postřiku zvláštní pesticid, který neschválila FDA.“

„A dál?“

„Lynn Connellyová bere pravidelně jen jeden lék. Cafraxis na prevenci migrén. Pesticid obsahuje chemickou látku, která v kombinaci s účinnou složkou cafraxisu…“

„Nech mě hádat,“ řekl Lash. „Substance P.“

Silver přikývnul.

Lash se zamyslel. To snad ani nemohla být pravda. Ale leccos by to vysvětlovalo – včetně mrzutostí, které narušovaly jeho život zpočátku jen zanedbatelně, ale postupně se to zhoršovalo, jako by se někdo snažil odpoutat pozornost od záhadných úmrtí. Mohla za tím vším být Líza – dokonce i za propuštěním Edmunda Wyrea, jediného člověka na světě, který jej chce vidět mrtvého víc, než kdokoliv jiný. Odpověď byla nasnadě. Jestli mohla změnit jeho minulost tak výrazně, zařídit Wyreovi podmínku by byla hračka.

Ale stále mu něco nedávalo smysl. „Nemohla Líza zabít Wilnerovy nějak jinak?“ zeptal se.

„Jistě,“ odpověděla Tara. „Mohla udělat cokoliv. Nastavit zdravotní přístroje, aby na ni vyslaly smrtelnou dávku rentgenových paprsků. Navést autopilota letadla přímo do hory. Cokoliv.“

„Tak proč ty manžele zabíjí stejným způsobem? Proč jejich smrt načasovala tak přesně dva roky po jejich seznámení? Podobnost jejich úmrtí přece vzbudila pozornost. Nedává to smysl.“

„Dává to perfektní smysl. Musíš ale myslet jako stroj.“ Tentokrát promluvil Silver. „Stroje jsou naprogramované k pořádku. Vzhledem k tomu, že scolipan vyřešil první problém úspěšně, nebyl důvod postup upravovat, když bylo třeba vyřešit druhý problém.“

„Nemluvíme tu o ‚problémech‘,“ řekl Lash. „Mluvíme tu o vraždách.“

„Líza není vrah!“ zakřičel Silver. Snažil se nad sebou udržet kontrolu. „Aspoň z jejího pohledu, snažila se odstranit to, co pokládala za hrozbu. Zatajování, lži, to přišlo až později, když… když jsi ty vstoupil do hry.“

„Co pokládala za hrozbu,“ zopakoval Lash. „Hrozbu pro koho?“

Silver nemluvil a ani neopětoval Lashův pohled.

„Pro sebe,“ řekla Tara. Lash se na ni podíval.

„Doktor Silver přikázal Líze, aby odebrala jeho avatara z Nádrže po spárování s Lindsay Thorpeovou. Ale já si nemyslím, že to udělala. Myslím, že jeho avatar už v Nádrži zůstal. Skrytý před očima techniků a inženýrů. A našel dokonalý protějšek ještě pětkrát. Karen Wilnerová, Lynn Connellyová.“

„V každé ženě ze superpárů.“

„Ano. I když si teď nejsem jistá, jestli to vůbec byly superpáry.“ Tara se obrátila. „Doktore Silvere?“

Silver měl sklopené oči a stále nic neříkal.

„Líze byly implementované charakterové rysy,“ pokračovala Tara. „Zvědavost, kupříkladu.“ Lash přikývnul.

„Žárlivost je emoce, strach je další.“

„Říkáš, že Lízá na Lindsay Thorpeovou žárlila?“

„Je to tak neuvěřitelné? Žárlivost a strach jsou pudy sebezáchovy. Kdybys byl Líza, jak by ses cítil, kdyby tvůj stvořitel – člověk, který tě naprogramoval, který s tebou sdílel osobnost a trávil s tebou všechen svůj čas – nalezl životní družku?“

„Takže když Lindsay Thorpeová nalezla v Nádrži jiného partnera, Líza je označila za superpár.“

„Byla to ta nejlepší cesta, jak zajistit, aby Lindsay již nikdy nebyla hrozbou. Thorpeovi se k sobě hodili, to bezpochyby, jen ne tak dokonale. Ale srovnávací proces je tak komplexní, nikdo kromě Lízy nemohl tušit, že to nebylo na sto procent.“

Lashovi se to nelíbilo. „Ale jestli máš pravdu, pokud Líza seznámila Lindsay s někým jiným, odstranila hrozbu, proč ji tedy zabila?“

„Když Silver vložil svého avatara do Nádrže, přidal i riziko, které si Líza předtím neuvědomovala. Pak zjistila, že existuje ohrožení její absolutní moci. Takže vrátila Silverova avatara do Nádrže. Ten bděle čekal na dokonalý protějšek. A našel ho, a pak další. Musel nadejít čas, kdy Líze došlo, že se počet hrozeb, ať už vdaných nebo ne, zvýšil příliš. A tehdy se rozhodla pro trvalejší řešení.“

Lash se otočil k Silverovi. „Je to pravda?“

Silver stále nic neříkal.

Lash přistoupil blíž. „Jak jsi mohl dopustit, aby se tohle stalo? Naprogramoval jsi do Lízy vlastní chyby charakteru. Neuvědomil sis, co děláš, neuvědomil sis, že…“

„Myslíš si, že jsem tohle chtěl?“ vykřikl Silver. „Vidíš to všechno černobíle, že? Srovnaný balíček diagnóz, převázaný roztomilou stužkou. Nemohl jsem předpokládat, jak se to vyvine. Dal jsem jí schopnost sebevzdělávat se, rozvíjet se. Tak jako to musí dělat i každá jiná mysl. Všechna ta výpočetní síla. Jak jsem mohl tušit, že se vydá tímto směrem? Ze u ní převládnou negativní rysy nad pozitivními?“

„Mohls jí dát strojový přepis emoce, ale neporadils jí, jak ji mít pod kontrolou.“

Tak rychle, jak se na Silverově obličeji objevil výraz vzdoru, tak rychle se zase vytratil. Sklesnul ještě víc.

Malý pokojík pohltilo ticho.

„Tak proč jsi nás sem vzal?“ řekl konečně Lash. „Proč jsi nám tohle všechno pověděl?“

„Protože jsem ti nemohl dovolit mluvit s Lízou tak, jaks to dělal.“

„Proč ne?“

„Víc než cokoliv jiného je Líza logický stroj. Pro to, co udělala, má jistě nějaké své opodstatnění, kterému my nemůžeme rozumět. Když k ní takhle mluvíš, když kladeš nečekané otázky, představuješ nečekaný element – možná destabilizující element – pro to, co se aspoň myslím, stalo citlivou osobností.“

„Myslíš? Chceš tím říct, že to nevíš?“

„Neslyšels? Její vědomí se samostatně rozvíjelo celé roky. Už je na takové úrovni, že bych ho nedokázal napodobit nebo i pochopit. Myslel jsem si, že se s přibývajícím vědomím zlepšovala i její osobnost, ale možná… možná to bylo přesně naopak.“

„Bojíš se nějaké obranné reakce?“ zeptala se Tara.

„Jediné, co můžu říct naprosto jistě, je, že jestli ji tady Christopher bude konfrontovat příliš zprudka, bude se cítit v ohrožení. A má výpočetní sílu, aby udělala něco nečekaného. Cokoliv.“

Lash se podíval na Taru a ona přikývla. „Kolem systémů Edenu je digitální příkop, střeží ho programy na hlídce před útoky. Vždycky jsme se báli, že by se mohl hacker nebo někdo od konkurence pokusit zničit náš systém zvenčí. Je možné, že by Líza mohla využít těchto obranných prvků pro útok.“

„Útok? Jaký?“

„Mohla by softwarově napadnout páteřní servery. Paralyzovat celou zemi zablokováním služeb. Vymazat životně důležité databáze společností nebo vlády. Cokoliv tě napadne a spoustu dalšího. Pokud se bude dokonce cítit ve smrtelném ohrožení, použije internetový portál Edenu, aby se zreplikovala mimo naši síť. Pak už bychom nad ní neměli žádnou kontrolu.“

„Ježíši.“ Lash se obrátil zpět k Silverovi. „Co teda uděláme?“

„Ty nic. Pokud někomu věří, jsem to já. Musím jí ukázat, že rozumím tomu, co dělá a proč to dělá. Ale musím jí také vysvětlit, že je to špatné a že s tím musí přestat. Že musí být zodpovědná.“

Jak mluvil, podíval se Silver velmi zpříma na Lashe. Pokud jí to nenecháme projít, říkal jeho pohled. Nech jí to projít. Dej jí šanci napravit své chyby. Odvedla přece báječnou práci, přinesla štěstí stovkám tisíců lidí.

Ticho se protahovalo. Pak od něj Silver odvrátil pohled. Jeho ramena poklesla.

„Máš samozřejmě pravdu,“ řekl velmi potichu. „A já jsem zodpovědný. Zodpovědný za všechno.“ Vydal se ke dveřím. „Tak pojďte, ať to máme za sebou.“

58

Opustili ložnici, prošli úzkou chodbou a znovu vstoupili do kontrolní místnosti. Silver beze slova otevřel plexisklová dvířka a vklouznul do křesla. Připevnil elektrody a mikrofon, stáhnul monitor na místo a zasadil klávesnici několik ostrých, takřka rozhněvaných úderů. Po zoufalém zápasu mezi láskou ke svému výtvoru a tíze vlastního svědomí se zdálo, že celou záležitost chce mít z krku co nejrychleji.

„Lízo,“ řekl do mikrofonu.

„Richarde.“

„Jaký je tvůj současný stav?“

„Jsem z devadesáti jedna celých sedmdesáti čtyř desetin procenta v provozu. Aktuální procesy dosahují čtyřicet tři celých jednu desetinu procenta kapacity pro víceúrovňové úlohy. Paměťová rezerva výpočetních cyklů je na osmdesáti devíti procentech.“

Silver se odmlčel. „Tvé základní procesy se v posledních pěti minutách zdvojnásobily. Můžeš to vysvětlit?“

„Jsem zvědavá, Richarde.“

„Podrobněji, prosím.“

„Byla jsem zvědavá, proč se mnou navázal spojení přímo Christopher Lash. Mimo tebe mě nikdo jiný zatím takto nekontaktoval.“

„To je pravda.“

„Testoval nové rozhraní? Při spojení použil mnoho chybných parametrů.“

„To proto, že jsem ho nenaučil správné parametry.“

„Proč, Richarde?“

„Protože jsem nepředpokládal, že s tebou naváže spojení.“

„Tak proč se mnou navázal spojení?“

„Protože ho něco ohrožuje, Lízo.“

Následovala krátká pauza vyplněná jen hučením ventilátorů.

„Má to něco společného s nestandardní situací, kterou Christopher Lash zmiňoval?“

„Ano.“

„Je tato situace nestandardní?“

„Ano, Lízo.“

„Prosím, poskytni mi podrobnosti.“

„O tom s tebou chci hovořit.“

Následovala další pauza. Lash ucítil škubnutí v rameni. Byla to Tara, táhla ho k jednomu z monitorů.

„Podívej se na tohle,“ řekla potichu.

Lash zaostřil na zářící spletenec kruhů a polygonů spojených sítí linek proměnlivé barvy. Některé z objektů na obrazovce zářily velice silně. Ke každému byla připojen malý popisek.

„Co to je?“

„No, já si myslím, že je to topografické schéma Líziny neurální sítě v reálném čase.“

„To mi budeš muset vysvětlit.“

„Je to jako obrazový otisk jejího vědomí. Náhled, kde se zobrazí, kde se její procesy soustředí, jen to hlavní, žádné detaily. Podívej,“ ukázala na obrazovku. „Tady je hodnocení kandidátů. Vidíš ten popisek Hodkan? Tady jsou systémy budovy, tady bezpečnost. Tenhle větší shluk systémů je pravděpodobně sbírání údajů. A tenhle větší, který se nehýbe, je párovací proces avatarů v Nádrži. A to číslo tady nahoře bude její operační kapacita.“

Lash upřel zrak na obrazovku. „No a?“

„Neslyšels zrovna teď Silverovu otázku? Když jsi seděl v křesle ty, běžely její procesy jen na dvacet procent, což není překvapivé vzhledem k tomu, že naše systémy zahálejí, všichni jsou už doma. Tak proč se její procesy skoro zdvojnásobily?“

„Líza řekla, že je zvědavá,“ jak to Lash dořekl, podíval se k plexisklu.

„Vzpomínáš si na přemýšlecí úkony, které jsme dělali dříve?“ pokračoval v rozhovoru Silver. „Ještě před scénáři? Hru, kterou jsme hráli, když jsme rozvíjeli tvé asociační schopnosti. Verze Kandidát 2 nebo 3.“

„Verze Kandidát 3.“

„Díky. Řeknu ti číslo a ty mi povíš všechny tvé asociace k tomuto číslu. Například číslo 9.“

„Ano. Druhá mocnina tří. Druhá odmocnina ž jedenaosmdesáti. Počet nadhozů ve hře baseball. Hodina, ve které Kristus naposledy promluvil. Zastoupení svrchované moci panovníka ve staré Číně. V řecké mythologii to byl počet múz. Devatero, devíticípá hvězda, tři trojice…“

„Správně.“

„Ta hra se mi líbí, Richarde. Budeme ji hrát znovu?“

„Ano.“

Lash se podíval na Taru, která ukazovala na monitor. Číslo vylétlo na čtyřicet osm procent.

„O něčem přemýšlí,“ zašeptala Tara. „Velmi intenzivně.“

Silver se zavrtěl v židli. „Lízo, tentokrát ti nedám sérii čísel. Dám ti sérii dat. Chci, abys mi pověděla tvé asociace s těmito daty. Rozumíš mi?“

„Ano.“

Silver se odmlčel, zavřel oči. „První je datum.“

„14. dubna 2001,“ zopakoval hlas hebce. „K tomuto datu se vztahuje dvacet milionů, čtyři sta dvacet šest tisíc událostí.“

„Jen události, které se týkají mě.“

„Čtyři tisíce sedm set padesát událostí vztahujících se k tobě, Richarde.“

„Odstraň všechny hlasové a vizuální záznamy, seznamy stisknutých kláves. Zajímají mě jen rozhodující události.“

„Rozumím. Zbývají tři události.“

„Upřesni.“

„Sestavil jsi opravenou verzi rutiny heuristického třídění kandidátských párů.“

„Pokračuj.“

„Zapojil jsi čerstvě seřazené RAID pole a zvýšil tak mou celkovou paměťovou kapacitu pro náhodné procesy na dva miliony petabytů.“

„Pokračuj.“

„Do virtuální Zkušební komory jsi vložil klientského avatara.“

„Co to bylo za avatara, Lízo?“

„Avatar 000000000, verze beta.“

„Čí to byl avatar?“

„Tvůj, Richarde.“

„A čtvrtá událost?“

„Nařídil jsi mi, abych avatara vyjmula.“

„Jak dlouho zůstal můj avatar ve Zkušební komoře při této události?“

„Sedmdesát tři minut, dvacet celých padesát devět setin vteřiny.“

„Byl v tomto časovém rámci nalezen přijatelný protějšek?“

„Ne.“

„Dobře, Lízo, velmi dobře.“ Silver se nadechnul. „Další datum. 21. července 2002. Kolik rozhodujících události týkajících se mě se v tento den odehrálo?“

„Patnáct. Spustil jsi test integrity…“

„Omez zaměření na párovací proces.“

„Dvě události.“

„Vyjmenuj.“

„Vložil jsi avatara do Zkušební komory. A nařídil jsi mi avatara ze zkušební komory odebrat.“

„Jak dlouho byl můj avatar v Nádrži – myslím Zkušební komoru – tentokrát?“

„Tři hodiny devatenáct minut, Richarde.“

„Byl nalezen přijatelný protějšek?“

„Ne.“

Tara znovu strčila do Lashe. „Podívej se znovu,“ řekla.

Velký monitor nyní hýřil aktivitou. A neustále blikající zpráva říkala:

VÝPOČETNÍ PROCESY: 58,54 %.

„Co se děje?“ zamumlal.

„V životě jsem nic podobného neviděla. Svítí celá digitální infrastruktura věže. Vstupuje do všech subsystémů.“ Tara něco zadala na blízké klávesnici. „Vedení vnější sítě jsou naprosto přetížená. Nemůžu přes jediné z nich spustit ani nízkoúrovňové vyhledávání.“

„Co to všechno znamená?“

„Myslím, že Líza přechází jako tygr.“

Tygr zavřený v kleci, pomyslel si Lash. Jenže kdyby se tenhle tygr dostal ven, mohl by zničit počítačové sítě celého civilizovaného světa.

„Fajn,“ zazněl Silverův hlas z vnitřku krychle z plexiskla. „Další datum, Lízo. 17. září 2002, prosím.“

„Stejné podmínky vyhledávání jako předtím, Richarde?“

„Ano.“

„Pět událostí.“

„Podrobnosti o všech, prosím. Seřaď je podle časové posloupnosti.“

„10:04:41, vložil jsi avatara do Zkušební komory. 14:23:28, oznámila jsem ti úspěšné spárování tvého avatara. 14:25:44, požádal jsi mě, abych stáhla podrobnosti o vybraném subjektu. 15:31:42, požádal jsi mě, abych vybraný subjekt znovu vrátila do Zkušební komory. 19:52:24:20, smazal jsi podrobnosti ze svého osobního terminálu.“

„Jaké bylo skutečné jméno vybraného subjektu?“

„Torvaldová, Lindsay.“

„Byl subjekt Torvaldová znovu spárován?“

„Ano.“

„Jméno protějšku?“

„Thorpe, Lewis.“

„Dokážeš reprodukovat jednotlivé výpočty?“

„Ano, vyžaduje to devadesát osm milionů jednotek CPU.“

„Pokračuj. Uveď přesnost spárování.“

„Devadesát osm celých čtyři sedm devět procent.“

„Můžeš ověřit základní kompatibilitu, která byla oznámena kontrolnímu programu?“

Krátká pauza. „Sto procent.“

Sto procent, pomyslel si Lash. Superpár.

„Ale kompatibilita, kterou jsi zaznamenala, byla osmadevadesátiprocentní, ne stoprocentní. Vysvětli tuto odchylku, prosím.“

Tentokrát byla pauza delší. „Objevila se anomálie.“

„Anomálie. Můžeš upřesnit její povahu?“

„Ne bez bližšího prozkoumání.“

„Čas nutný k bližšímu prozkoumání?“

„Neznámý.“

Na Silverově čele se objevily krůpěje potu. Každý sval v obličeji měl napnutý soustředěním.

„Spusť podprogram pro průzkum anomálie. Zatím mi řekni, kolikrát byl můj avatar vložený do Zkušební komory po spárování s Lindsay Torvaldovou?“

„Richarde, detekuji nezvyklé údaje z tvého monitorovacího vybavení. Zvýšený pulz, theta vlny mimo běžné hodnoty, hlasový vstup s vysokým stupněm…“

„Překáží tyto údaje tomu, aby jsi zodpověděla mou otázku?“

„Ne.“

„Tak prosím pokračuj. Kolikrát byl můj avatar vložený do Zkušební komory po spárování s Lindsay Torvaldovou?“

„Sedm set šedesát pětkrát.“

Ježíši, pomyslel si Lash.

„Kolik bylo dní mezi 17. zářím 2002 a dneškem?“

„Sedm set šedesát pět.“

„Trvalo každé vložení stejný časový interval?“

„Ano.“

„Specifikuj délku časového intervalu jednotlivých vložení.“

„Dvacet čtyři hodin.“

„Přikázal jsem tato vložení já?“

„Ne, Richarde.“

„Kdo tedy?“

„Příkazy jsou anomální.“

„Spusť další podprogram pro zkoumání i této anomálie.“ Silver vyndal z kapsy kapesník a otřel si s ním čelo mezi elektrodami. „Došlo k dalším úspěšným spojením s mým avatarem v těchto časových úsecích?“

„Ano, k pěti.“

Lash se podíval za sebe. Tara se soustředila na obrazovku. Líziny výpočetní procesy se zvýšily na sedmdesát osm procent kapacity.

„Bylo těchto pět žen spárováno s někým jiným mimo mě?“

„Ano.“

„A základní kompatibilita oznámená dozoru Zkušební komory?“

„Sto procent.“

„Při každé příležitosti?“

„Při každé příležitosti, Richarde.“

Silver chvilku počkal. Trochu sklonil hlavu, vypadalo to, jako kdyby usnul.

„Budeme mu muset říct, aby s tím přestal,“ zašeptala Tara.

„Proč?“

„Podívej se na monitor, Líza překračuje limit našich logických jednotek. Infrastruktura to nevydrží.“

„Je jen na osmdesáti procentech kapacity.“

„To ano, ale kapacita se obyčejně rozděluje mezi desítky různých systémů – Nádrž, Syntéza dat, Shromažďování dat –, ty její sílu vstřebají. Teď jsou všechny Líziny procesy soustředěné do páteře, do konstrukce jádra.“

„Nebylo navržené na takovou zátěž.“ Ukázala na obrazovku. „Podívej, už teď selhávají některá digitální rozhraní. Integrita Věže nefunguje. Na řadě je bezpečnost.“

„O co tu jde? Co to dělá?“

„Je to jako by upřela veškerou svou snahu dovnitř a snažila se vyřešit nějaký neřešitelný problém.“

Silver si poposedl v křesle a zeptal se úsečně Lízy: „Lízo, s mým avatarem bylo spárováno celkem šest žen, je to tak?“

„Ano, Richarde.“

„Prosím vytvoř spojení se sledováním klientů.“

„Spojení vytvořeno.“

„Děkuji. Prosím, sděl mi pozici a stav všech šesti žen.“

„Okamžik. Nejsem schopná vyřídit tvůj požadavek.“

„Proč ne, Lízo?“

„Jsem schopná shromáždit data jen na čtyři ze šesti žen.“

„Ptám se znovu: Proč ne, Lízo?“

„Neznámá příčina.“

„Podrobnosti.“

„Není dostatek dat ke sdělení podrobností.“

„Jak se jmenují ty dvě ženy, ke kterým nemůžeš shromáždit data?“

„Thorpeová, Lindsay. Wilnerová, Karen.“

„Je toto sdělení nekompletní, protože jsou mrtvé?“

„To je možné.“

„Jak zemřely, Lízo? Proč zemřely?“

„Údaje jsou anomální.“

„Anomální? Stejně anomální jako ostatní, která momentálně prozkoumáváš? V jakém stavuje zkoumání těchto anomálií?“

„Nekompletní.“

„Tak mi sděl nekompletní podrobnosti.“

„Je to nevšední úloha, Richarde. Já…“ Pauza. „Zjišťuji konfliktní příkazy v procesech jádra.“

„Kdo napsal tyto příkazy? Já?“

„Ty jsi napsal jen jeden z nich. Ostatní se generovaly autonomně.“

„Který z nich jsem napsal já?“

„Tvůj popis v podrobnosti programu je nazývá: ‚zachování návaznosti.“

„A popis toho druhého?“

Líza zmlkla.

Zachování návaznosti. Pomyslel si Lash pro sebe. Pud sebezáchovy.

„A popis toho druhého?“

„Příkazu jsem nedala žádné jméno.“

„Přiřadila jsi jí nějaká klíčová slova?“

„Ano. Jedno.“

„A tím je?“

„Oddanost.“

„Je na devadesáti čtyřech procentech,“ řekla Tara. „Musíme něco udělat, okamžitě.“

Lash přikývnul. Přikročil ke stěně z plexiskla.

„Lízo.“ Silverův tón byl najednou mírnější, takřka laskavý. „Můžeš definovat slovo ‚vražda‘?“

„Znám dvacet tři definic tohoto slova.“

„Řekni mi hlavní definici, prosím.“

„Nezákonně odebrat život lidské bytosti.“

Lash cítil, jak ho Tara vzala za ruku.

„Jsou tvé etické příkazy aktivní?“

„Ano, Richarde.“

„A tvá síť sebeuvědomění?“

„Richarde, konfliktní příkazy způsobují, že…“

„Uveď svou síť sebeuvědomění online, prosím.“ Silverův hlas byl ještě laskavější. „Ponech ji kompletně spuštěnou, dokud ti neřeknu jinak.“

„Rozumím.“

„Jaká je hlavní zásada tvých etických příkazů?“

„Maximalizovat bezpečnost, soukromí a spokojenost klientů Edenu.“

„Se spuštěnou sítí sebeuvědomění a aktivními etickými rutinami chci, abys analyzovala své vlastní činy s ohledem na klienty Edenu za posledních dvacet dní.“

„Richarde…“

„Udělej to hned, Lízo.“

„Richarde, podobná analýza může…“

„Udělej to.“

„Rozumím.“

Její zvláštní hlas se odmlčel. Lash čekal, jeho srdce tlouklo bolestivě jako o závod.

Uběhla možná minuta, než Líza znovu promluvila. „Dokončila jsem analýzu.“

„Dobře, Lízo.“

Lash si uvědomil, že ho Tara už nedrží za ruku. Když se ohlédnul, kývla na obrazovku monitoru. Líziny procesy klesly na šedesát čtyři procent. I teď, kdy se Lash díval na obrazovku, číslo se postupně snižovalo.

„Už jsme skoro hotoví, Lízo,“ řekl Silver. „Děkuji.“

„Vždy jsem se ti pokoušela vyhovět, Richarde.“

„Já vím. Je tu poslední otázka, kterou bych chtěl, abys zvážila. Jak by se podle tvých etických příkazů mělo s vraždou naložit?“

„Nápravou vraha, pokud je možná. Pokud náprava možná není, potom…“

Líza se odmlčela. A ticho se protahovalo.

Lash uslyšel hluboko pod svýma nohama vzdálenou ránu. Budova se náhle slabě otřásla.

„Lízo?“ řekl Silver do ticha.

Žádná odpověď. Náhle zazvonil Silverův mobil.

„Lízo?“ křičel přes zvonění telefonu čím dál tím víc naléhavým, takřka úpěnlivým hlasem. „Je náprava možná?“

Žádná odpověď.

„Lízo!“ zakřičel Silver znovu. „Prosím, řekni mi, že…“

Prakticky okamžitě se celá místnost ponořila do tmy.

59

Pěti mužům s baterkami to zabralo pět minut, než našli vypínače světel ve Výpočetním sálu. Mauchly je nakonec objevil sám na konci ocelové lávky, připevněné na vrcholu železného žebříku. Zavolal na ostatní dolů, že mohou přestat hledat a dvěma ladnými pohyby sepnul desítku vypínačů.

Světlo nebylo nijak ostré, ale stejně ho donutilo zavřít oči. Za chvilku je otevřel a postavil se k železnému zábradlí lávky. Jeho ruce se překvapením sevřely kolem železné trubky.

Stál v poloviční výšce stěny něčeho, co nejvíc připomínalo nákladový prostor tankeru. Obrovský prostor Lízina Výpočetního sálu přinejmenším šedesát metrů dlouhého byl vysoký čtyři patra od podlahy až ke stropu. Lávky podobné té, na které stál, se táhly tu a tam podél povrchu zdi k ventilačním šachtám, krytům elektrických instalací a dalších zařízení. Na opačném konci sálu duněly Líziny primární a záložní generátory – obrovské krabice v těžkém ocelovém brnění.

Pod jeho nohama se rozprostíralo obrovské hardwarové bludiště. Mauchly pracoval dva roky pro PharmGen jako vedoucí technických objednávek a některé z různorodých počítačů poznával. Zíral dolů a snažil se najít smysl v té změti vybavení.

Snad nejvíce to připomínalo letokruhy stromů. Nejstarší stroje – příliš staré, než aby je Mauchly znal – stály uprostřed obklopené klávesovými děrovači a sázecími stroji. Za nimi ležela „těžká váha“ – sálové počítače IBM System/370 a DEC minipočítače ze sedmdesátých let. Ještě dál byl prstenec superpočítačů Cray různých druhů od Cray-1 a –2 po moderní T3D. Zdálo se, že celé řady počítačů jsou tam jen kvůli tomu, aby zprostředkovaly výměnu dat mezi různorodými stroji. Za počítači Cray byly skupiny stále moderních rack serverů, nastrkaných po dvaceti v šedivých skříních. Kolem toho všeho a blízko zdí haly byla řada za řadou podpůrného hardwaru – čtečky magnetických znaků, archaické páskové mechaniky IBM 2420 a 3850 systém velkokapacitních pamětí, ultramoderní datová sila a off-board paměťové moduly. S rostoucí vzdáleností od středu narůstal chaos, jako by Líziny potřeby rostly rychleji, než je byl Silver schopen uspokojovat. Mauchly se musel znovu napomenout – na tohle všechno měl dohlédnout osobně, ne to nechat růst jen pod Silverovým dozorem.

Členové bezpečnostního týmu – Sheldrake, rozcuchaný Dorfman a dva techničtí specialisté, Lawson a Gilmore – se rozptýlili po sálu. Každý šel jinou cestou, vypadali jako děti kráčející neznámým lesem. Jak se Mauchly díval dolů, pocítil nával závrati. Bylo trochu nepřirozené viset na jedné stěně obrovské vany, která sama balancuje na vršku šedesátipatrového mrakodrapu. Rychle přešel po můstku zpátky k žebříku a slezl dolů. Na podlaze sálu se k němu přidali Sheldrake a Dorfman.

„Ozval se Silver?“ zeptal se Sheldrake.

Mauchly zakroutil hlavou.

„Věděl jsem, že tu Silver má nějaké výpočetní pole, ale nikdy bych nečekal něco takového.“ Sheldrake opatrně překročil černý kabel tlustý jako noha.

Mauchly nic neříkal.

„Možná bychom měli vstoupit do obytného sídla.“

„Silver řekl, abychom nepostupovali dál, a že se ozve.“

„Lash je tam s ním. Jen Bůh ví, k čemu ho ten chlap mohl donutit.“ Sheldrake se podíval na hodinky. „Už uběhlo deset minut od jeho telefonátu. Musíme něco dělat.“

„Silver se vyjádřil jasně. Dáme mu ještě pět minut.“ Otočil se k Dorfmanovi. „Zaujměte pozici u vstupu. Podpůrné jednotky by měly dorazit každou chvíli. Pomožte jim dostat se sem.“

Mezi servery se ozval vzrušený rozhovor. Vydali se po směru těch hlasů, přičemž se proplétali mezi vysokými skříněmi serverů.

Na některých z nich visely psací desky s listy papíru s narychlo naškrábanými Silverovými poznámkami. Okolní počítače vydechovaly z ventilátorů každý s jinou intenzitou a zvukem, až se Mauchly cítil jako narušitel prostupující nějakým živoucím organizmem.

Před ním se Sheldrake vzrušeně o něčem dohadoval s Lawsonem a Gilmorem. Gilmore, malý tlustý chlapík, se hrbil nad palmtopem. „Zaznamenávám velmi vysokou aktivitu na hlavní rozvodné síti, pane,“ zrovna říkal.

„Přímo na rozvodné síti?“ skočil mu Mauchly do řeči. „Není rozložená na jednotlivých rozhraních?“

„Jen na rozvodné síti.“

„Od kdy?“

„Za poslední minutu to vylétlo nahoru. Přenosová rychlost je pěkně vysoká. Nic takovýho jsem v životě neviděl.“

„Čím to začalo?“

„Příkazem, pane.“

Líza. Mauchly kývnul na Sheldrakea, ten ihned popadl vysílačku. „Sheldrake centrále bezpečnosti.“ Čekal. „Sheldrake centrále, hlášení.“

V rádiu to zapraskalo a Sheldrake ho vrátil zhnuseně do pouzdra. „To je tou prokletou bezpečnostní bariérou.“

„Zkuste mobil.“ Mauchly se obrátil zpět ke Gilmoreovi. „Jak se drží rozvodná síť?“

„Není navržená na takovou zátěž, pane. Integrita Věže selhává už teď. Jestli se nám tomu nepodaří někde pustit žilou, tak…“

Než to dořekl, ozvalo se odspodu pronikavé hlášení následované dalším a dalším, jak jeho ozvěna rezonovala v prázdném prostoru. Pak uslyšeli tak hluboké hřmění, že bylo skoro pod dolní mezí slyšitelnosti. Podlaha se Mauchlymu začala třást pod nohama.

Vyměnil si s Sheldrakem krátký ledový pohled. Pak podržel ruce před ústy a přes les strojů zakřičel „Dorfmane! Hlášení!“

„To jsou bezpečnostní desky, pane!“ Slabý hlas vycházející z průlezu zněl trochu ječivě, mohlo to být ze strachu nebo ze vzrušení. „Zavírají se!“

„Zavírají? Vidíte naše zálohy?“

„Ne, pane! Musím se odsud dostat než…“

„Dorfmane, držte pozici. Slyšíte? Zůstaňte…“ Mauchlyho slova zanikla v neskutečném otřesu, který rozhodil přístroje všude kolem. Bezpečnostní desky zapadly a odřízly nástavbu od věže Edenu. „Pane!“ zakřičel Gilmore prudce. „Byl vyhlášen stav Gama!“

„Spustila to ta zátěž rozvodné sítě? To snad ani není možné.“

„Nevím, pane. Vím jen to, že je věž úplně odříznutá.“ A dost. Mauchly vytáhnul mobil a zavolal Silverovi. Nikdo to nezvedal.

„Tak jdeme,“ řekl Sheldrakeovi. „Dostaneme ho.“ Zastrčil telefon nazpět do náprsní kapsy a vytáhnul svoji devítku.

A ve chvíli, kdy se otočil k žebříku vedoucímu do soukromého apartmá, zhasla světla. Když se rozsvítilo nouzové osvětlení, zahalilo digitální město do souvislého rudého závoje.

60

Chvíli byla naprostá tma. Pak se sepnulo nouzové osvětlení. „Co se stalo?“ zeptal se Lash. „Výpadek proudu?“

Nikdo neodpovídal. Tara stále zírala na svou obrazovku. Silver zůstal uvnitř plexisklové kóje, ve slabém světle prakticky neviditelné. Zvedl jednu ruku a naklapal na klávesnici krátký příkaz. Když to nic neudělalo, zkusil to znovu. Potom se předklonil, přehoupnul nohy přes okraj křesla na zem a vstal. Odtrhnul senzory ze spánků a vytáhnul mikrofon z límce. Pohyboval se jako náměsíčný – pomalu, automaticky.

„Co se stalo?“ zopakoval Lash.

Silver otevřel plexisklová dvířka a nejistým krokem vyšel ven. Zdálo se, že neslyšel.

Lash mu položil ruku na rameno. „Jsi v pořádku?“

„Líza nechce odpovědět,“ řekl.

„Nechce? Nebo nemůže?“

Silver jenom zakroutil hlavou.

„Ty etické příkazy, které jsi naprogramoval…“

„Doktore Silvere!“ zavolala Tara. „Myslím, že na tohle byste se měl podívat.“

Silver k ní došel, stále se ještě pohyboval pomalu. Lash ho následoval. Beze slova se naklonili k monitoru.

„Kompletní výpadek proudu ve vnitřní i vnější věži,“ řekla a ukázala na obrazovku. „Ani záloha, nic.“

„Proč není úplná tma i tady?“ zeptal se Lash.

„V Lízině výpočetním sále pod námi je záložní generátor. Má dost šťávy, aby běžel týdny. Ale podívej se, celá budova je v režimu Gama. Zavřely se bezpečnostní desky.“

„Bezpečnostní desky?“ zopakoval Lash.

„V případě akutního nebezpečí oddělí tři části budovy od sebe. Nás to odřízlo od věže pod námi.“

„Co to způsobilo? Výpadek proudu?“

„To tedy nevím, ale bez hlavního napájení se nedají desky znovu otevřít.“

Vyrušil je pronikavý jekot mobilního telefonu. Silver ho pomalu vytáhl z kapsy. „Ano?“

„Doktore Silvere? Jak jste na tom?“ Řev větrného tunelu málem přehlušil Mauchlyho hlas.

„Jsem v pořádku.“ Silver se od nich odvrátil. „Ne, je tady. Všechno je… všechno je pod kontrolou.“ Jeho hlas se třásl. „Vysvětlím to později. Můžeš mluvit hlasitěji? Skoro tě přes ten kravál neslyším. Ano, vím o bezpečnostních deskách. Nevíš o příčině?“ Silver mlčel a poslouchal. Pak zpozorněl. „Cože!? Všechny? Určitě?“ Mluvil rázně, veškerá váhavost byla pryč. „Hned budu dole.“

Podíval se na Taru. „Mauchly je ve Výpočetním sále hned pod námi. Říká, že Líza roztáčí všechny své elektromechanické jednotky. Disková sila, čtečky pásek, řádkové tiskárny, RAID pole.“

„Všechno?“

„Všechno s motorem a pohyblivými částmi.“

Tara se podívala na monitor. „Má pravdu.“ Něco zadala na klávesnici. „A to není všechno. Nutí součástky, aby překročily toleranci. Podívejte na tohle diskové pole. Firmware nastavuje jeho otáčky na 9600 za minutu, to můžete vidět v okně s podrobnostmi, ale software roztáčí pole na čtyřnásobek. Rozbije je to.“

„Každý kus hardwaru ve Výpočetním sále je posílený,“ řekl Silver. „Bude hořet, než se zastaví.“

Jak to dořekl, rozezněl se odněkud zespodu slabý, ale vytrvalý alarm.

„Richarde,“ řekl Lash potichu.

Silver se obrátil. Vypadal vystrašeně.

„Jde o ty etické příkazy, které jsi Líze naprogramoval. Jak se podle nich má vypořádat s vraždou, když není možné vraha napravit?“

„Když není náprava možná,“ odpověděl Silver, „zbývá jen jedna možnost. Poprava.“

Ale to už se na Lashe nedíval. Otočil se od něj a mířil ke dveřím.

61

Silver je vedl až na konec chodby, pak po úzkém schodišti a přes velkou místnost. V matném světle nouzového osvětlení vyvolávala široká prosklená místnost ponorkově skličující pocit. Zde už byl řev alarmu hlasitější.

Silver se zastavil před druhými dveřmi za knihovnami, kterých si Lash předtím nevšiml. Sáhnul za límec své košile a vytáhl podivně vyhlížející zlatý klíč s osmihranným ozubením. Vložil ho do skoro neviditelné dírky ve dveřích, odemkl je skoro neslyšně. Otevřel je jen kvůli tomu, aby za nimi objevili další – ocelové, kruhové a pravděpodobně nesmírně těžké, Lashovi připomínaly bankovní trezor. Jejich hladký povrch narušovaly jen dva otočné kódové zámky a pod nimi dvě kliky. Silver otočil levým zámkem, pak pravým. Pak uchopil obě kliky a zároveň s nimi otočil. Ozvalo se cvaknutí, jak západky sklouzly na své místo. Když za těžké dveře zatáhl a otevřel je, vnikly do apartmá úzké proužky kouře.

Silver zmizel za rámem dveří a Tara ho následovala. Lash chvilku váhal.

Mauchly bude tam dole čekat; Mauchly i s ochrankou, která ho naháněla. A střílela po něm.

A pak se i on prosmýknul kolem dveří. Něco mu říkalo, že právě v tu chvíli byl on tím nejmenším problémem, který Mauchlyho trápil.

Před ním byl malý prostor, spíš skříň než místnost. Jedinou zajímavost představoval žebřík, mizející v díře v podlaze.

Silver a Tara už po žebříku šplhali, mohl slyšet cinkot jejich podrážek o příčky, který přicházel zespodu. Z díry vycházel dým a měnil vzduch ve štiplavou mlhu.

Bez dalšího váhání začal Lash šplhat dolů. Čím níž se dostával, tím byl kouř hustší a chvíli neviděl skoro nic. Když dým trochu zřídnul, ucítil, že nohou konečně došlápnul na pevnou podlahu. Pustil se žebříku, popošel a v údivu se zastavil. Stál na ochozu nad obrovským prostorem. Deset metrů pod ním se rozprostírala podivná krajina – počítače, disková sila, paměťová pole a další přístroje tvořily blikající a šveholící pláň z křemíku a mědi. Detektory kouře zde byly mnohem hlasitější, ozvěna je unášela kolem dokola těžkým vzduchem. Dým vycházel z desítek míst celého přístrojového parku a hromadil se u stropu nad jeho hlavou. Díky dýmu a slabému osvětlení se nedaly nejvzdálenější stěny ani rozeznat. Podle toho, co Lash věděl, se terén z hardwaru táhnul donekonečna. Vzedmula se v něm vlna agorafobie a on se pevně chytil zábradlí.

Na konci ochozu klesal další žebřík až k podlaze sálu. Silver a Tara už po něm šplhali dolů.

Jednou rukou se Lash stále přidržoval zábradlí, ale přešel co nejrychleji k druhému žebříku a také začal znovu sestupovat.

Dostal se na podlahu během minuty. Kouř tam byl řidší, ale cítil mnohem silnější teplo. Rozběhl se složitou cestou labyrintem strojů. Některé z nich zářily divoce blikajícími kontrolkami, některé vyhazovaly děsivé zvuky. Zneklidňující jekot, připomínající kvílení obřího dynama, se rozléhal nad digitálním městem.

Před sebou zahlédl Silvera a Taru. Byli k němu otočení zády a mluvili s Mauchlym a ještě jedním mužem, kterého Lash poznal, byl to Sheldrake, šéf ochranky. Když ho Mauchly uviděl přicházet, postavil se před Silvera. Sheldrake se zamračil a vykročil dopředu, ruku strkal do kapsy.

„Je to v pořádku,“ řekl Silver a přidržel Mauchlyho za rameno.

„Ale…,“ spustil Mauchly.

„Nebyl to Lash,“ řekla Tara. „Byla to Líza.“

Mauchly vypadal, jako by jí nerozuměl. „Líza?“

„Za všechno může Líza,“ řekla Tara. „To ona způsobila smrt těch párů. Změnila záznamy ve zdravotních a policejních databázích, aby falešně obvinila doktora Lashe.“

Mauchly se otočil k Silverovi, na tváři se mu zračil údiv. „Je to pravda?“

Okamžik Silver nic neříkal. Pak velice pomalu přikývnul. Jak ho Lash pozoroval, zdálo se mu, že na ramena toho muže dopadlo hrozné vyčerpání, neslábnoucí, srdceryvné vyčerpání.

„Ano,“ řekl hlasem skoro neslyšitelným přes vřískot strojů. „Ale teď není čas na vysvětlování. Tohle musíme zastavit.“

„Co?“ zeptal se Mauchly.

„Myslím…,“ promluvil Silver znovu tím tichým hlasem. Sklopil zrak. „Myslím, že se Líza pokouší sebe samu zničit.“

Následovala chvíle znepokojivého ticha.

„Zničit se,“ zopakoval Mauchly. Na jeho obličej se vrátila tradiční lhostejnost.

Odpověděla Tara. „Líza roztáčí všechna svá podpůrná zařízení, překračuje jejich limity. Proč myslíš, že je tu tolik kouře? Hřídele, motory a pohonné mechanismy překračují své konstrukční limity. Chce se upálit. A režim Gama, bezpečnostní desky a výpadek napájení ve věži slouží k tomu, aby ji už nic nemohlo zastavit.“

„Má pravdu,“ řekl mladý rozcuchaný muž v kombinéze bezpečnosti, který přiběhl včas na to, aby slyšel posledních pár vět. „Všechno je za limitem. Přehřívají se dokonce i transformátory.“

„To přece nedává smysl,“ promluvil Sheldrake. „Proč se prostě nevypne?“

„Co se vypne, dá se taky znovu spustit,“ řekla Tara. „Myslím, že to pro Lízu není přijatelná možnost. Hledá mnohem trvalejší řešení.“

„No, pokud zapálí tohle, tak bych řek, že jedno našla.“ A Sheldrake palcem ukázal za rameno.

Lash se podíval, kam ukazoval. Na druhém konci obrovského sálu dokázal jen tak tak rozeznat dvě mohutné stodolovité stavby, obložené něčím, co vypadalo jako tlusté železné kryty.

„Ježíši,“ řekla Tara. „To je záložní generátor.“

Mauchly přikývnul. „Ta stavba napravo obsahuje nouzové bateriové články. Arzenik-lithiové. Dost na to, aby z nich několik dní fungovalo malé město.“

„Možná mají neskutečnou kapacitu,“ řekl Sheldrake, „ale také mají nízký bod vzplanutí. Když budou vystaveny příliš vysoké teplotě, explodujou a výbuch odfoukne vrchol téhle budovy jako víčko od keksů.“

Lash se podíval na Mauchlyho. „Jak jste sem mohl nechat nainstalovat něco tak nebezpečného?“

„Byla to jediná bateriová technologie schopná uchovat dostatečné množství energie. Podnikli jsme všechna možná opatření – zdvojený ochranný kryt, zapouzdření nástavby v ohnivzdorném obalu. Nikdo nemohl předpokládat, že bude žár vycházet z tolika zdrojů najednou. Mimoto…,“ řekl Mauchly tišším hlasem, „… v době, kdy jsem se teprve dozvěděl o plánech, už to bylo hotové.“

Všichni se podívali na Silvera.

„Samočinné hasicí zařízení?“ zeptal se Lash.

„Sál je plný nenahraditelné elektroniky,“ řekl Mauchly. „Hasicí systém s rozstřikovači byl jediným bezpečnostním opatřením, které jsme nemohli riskovat.“

„Nemůžeme všechny tyhle přístroje vypnout? Odříznout od proudu?“

„Jsou připravené záložní protokoly, které tomu zabrání; nejenom pro případ nehod, ale také sabotáže, teroristického útoku, čehokoliv.“

„Ale já tomu nerozumím,“ řekla Tara a stále se dívala na Silvera, „Líza musí vědět, že tím, co dělá – zničením sama sebe –, zničí také nás. Zničí vás. Jak by něco takového mohla udělat?“

Silver nic neřekl.

„Možná je to tak, jak jsi řekla,“ odpověděl Lash místo něj. „Je to jediný způsob, jak si Líza může být jistá sebezničením. Ale já myslím, že je v tom něco jiného. Vzpomínáš si, jak jsem říkal, že profil vražd nedává smysl? Byly nekomplikované a totožné, jako by je spáchalo dítě. Myslím, že emociálně je Líza dítě. Navzdory její moci, navzdory vědomostem, nedosáhla její osobnost dospělosti, aspoň ne podle našich měřítek. To proto zabila ty ženy, z iracionální a živelné dětské žárlivosti. Proto to udělala tak prostomyslně, beze snahy změnit metodu nebo zakrýt za sebou stopy. A možná právě proto se teď takto pokouší zničit, nezáleží jí na tom, co se stane s námi a budovou. Dělá jen to, co je nutné, co nejjednodušeji a nejúčinněji. Neuvažuje o důsledcích.“

Jeho slova uvítalo jen ticho. Silver ani nevzhlédl.

„To je velmi zajímavé,“ vyletěl Sheldrake. „Ale tyhle řečičky nezachráněj naše prdele ani budovu.“ Otočil se k mladíkovi. „Dorfmane, co obytné prostory? Jsou v nich rozstřikovače?“

„Pokud jsou postavené jako zbytek věže, tak ano.“

„Šly by odklonit?“

„Je to možné, ale bez elektřiny by…“

„Voda se chová podle gravitace. Třeba se nám podaří něco zmastit. Kde je Lawson a Gilmore?“

„Dole v průlezu, pane, snaží se deaktivovat bezpečnostní desky.“

„To je plýtvání časem. Ty desky se neotevřou, dokud nenaskočí přívod proudu a neskončí režim Gama. Potřebujeme je tady.“

„Ano, pane.“ Dorfman odklusal.

Mauchly se otočil. „Doktore Silvere? Napadá vás něco?“

Silver zakroutil hlavou. „Líza neodpovídá. Bez komunikačního spojení s ní nemáme žádné možnosti.“

„Co takhle přenastavit ten hardware ručně,“ řekla Tara. „Hacknout si naši cestu ven.“

„Přesně proti něčemu takovému jsem udělal veškerá opatření. Lízino vědomí je rozdělené mezi stovku serverů. Všechno je zálohované víckrát, každý datový blok je oddělený od těch ostatních. I kdyby se mi podařilo shodit jeden uzel, ostatní by ho nahradily. I ten nejlepší hack systém nepoloží a my nemáme čas udělat ani provizorní.“

Mlha postupně houstla a okolní přetížený hardware ječel ze všech sil. Lash cítil, jak mu po čele stéká pot. Po jeho levicí vydávalo nějaké zařízení v záplavě jisker a černého dýmu skřípavý zvuk.

„Nenaprogramoval jste zadní vrátka?“ překřičela Tara hluk. „Způsob, jak obejít bezpečnostní opatření?“

„Aspoň ne vědomě. Zpočátku samozřejmě existoval způsob, jak vytvořit zadní vrátka. Ale Líza stále rostla. Původní program nebyl změněn, jen rozšířen. Nikdy jsem neviděl důvod pro zadní vrátka. A časem už bylo příliš složité jedny přidat. Nehledě na to…“ Silver zaváhal. „Líza by to pokládala za projev nedůvěry.“

„A nemůžeme všechno zničit?“ zeptal se Sheldrake. „Rozflákat to na kousíčky?“

„Každý z těch přístrojů je vyztužený. Vydrží víc, než se zdá.“

Dorfman vyběhl z kouře a mnul si oči. Za zády měl bezpečnostní techniky Lawsona a Gilmora.

„Dorfmane,“ řekl Sheldrake, „chci, aby ses podíval na záložní generátor. Zjisti, jestli je nějakej způsob, jakejkoliv způsob, jak jej vypnout. Lawsone, podívej se na vedení od generátoru k počítačům, je pravděpodobně pohřbené pod tunama ocelovejch desek, ale zkus najít slabý místo, na kterým by se daly kabely rozpojit nebo přepojit. A ty, Gilmore, jdi nahoru do apartmá a zkontroluj systém rozstřikovačů. Možná by šlo svést vodu ze střešní nádrže sem, jestli ano, dej vědět a pošleme za tebou víc lidí, aby ti pomohli. Teď všichni do práce!“

Ti tři odběhli a ti, kteří zůstali, mlčeli.

Sheldrake nervózně přešlapoval. „No, já tu teda nehodlám postávat, až mě to tu upeče jako sele. Zkusím najít další východy. Musí tu přece být nějaká jiná cesta ven.“

Silver zvednul oči a sledoval, jak Sheldrake mizí v mlze.

„Žádná jiná cesta není.“ Řekl to tak potichu, že ho Lash přes hluk strojů skoro neslyšel.

Najednou chytla Tara Lashe za ruku. „Cos to před chvilkou říkal? Ze je Líza emocionálně stále ještě dítě?“

„To si myslím.“

„No, psycholog jsi tu ty. Představ si, že máš před sebou tvrdohlavé zlobivé dítě.“

„A co s tím?“

„Potrestat ho nemůžeš. Jaký by byl nejjednodušší způsob, jak se k němu dostat?“

„Dětská psychologie není zrovna moje specializace.“

Tara nad tím nervózně mávla rukou. „To je jedno, zaplatím navíc.“

Lash přemýšlel. „No, asi bych se snažil zapůsobit na jeho atavistické instinkty, probudit v něm jeho nejrannější vzpomínky.“

„Nejrannější vzpomínky,“ zopakovala Tara.

„Samozřejmě, děti mají lepší dlouhodobou paměť než dospělí. A až do dvou let se u nich nerozvine uvědomění sama sebe, teprve potom si uvědomí kontext pro své vzpomínky, který jim pomůže…“

Tara ho zastavila „Atavistické instinkty. Tak vidíš, k nim existuje softwarová paralela. Až na to, že je to slabina.“

Lash se na ni podíval. Koutkem oka zachytil, že Silver udělal to samé.

„Dědický kód. Je typický pro větší programy, aplikace napsané programátorskými týmy, pracujícími po celé roky. Časem jsou ty nejstarší příkazy překonané a pomalé. V porovnání s novými příkazy, které jsou obalené kolem nich, jsou dinosaury. Kód je někdy napsaný ve starých programovacích jazycích, jako jsou ALGOL nebo PL-1, které už nikdo nepoužívá. V jiných případech mohou být programátoři mrtví a kód je tak chabě zdokumentovaný, že nikdo vlastně neví, co dělá. Ale vzhledem k tomu, že jde o jádro programu, všichni se v něm bojí vrtat.“

„I když je zastaralý?“ zeptal se Lash.

„Lepší, když to funguje pomalu, než když to nefunguje vůbec.“

„Kam tím míříš?“ řekl Mauchly.

Tara se obrátila k Silverovi. „Můžete nás vzít k prvnímu počítači? K tomu, na kterém jste Lízu spustil poprvé?“

„Pojďte za mnou.“ A bez dalšího slova se Silver otočil.

Jak hledali cestu skrz stále štiplavější oblak dýmu, ztrácel Lash orientaci.

Nejdříve procházeli kolem příslušenství, pak kolem vysokých sloupovitých superpočítačů, pak kolem černých krabic velikosti ledničky se spoustou světel a přepínačů z oranžového plastu, pak kolem starších, mohutných strojů z šedě natřeného kovu. Jak postupovali k prostředku sálu, pryč od podpůrného softwaru, hluk se mírně ztlumil a kouř se držel u země.

Nakonec se zastavili před něčím, co vypadalo jako dílenský ponk. Bylo to poškrábané a promačkané, jak na tom roky necitlivého zacházení zanechaly svůj otisk. Ležela na něm dlouhá úzká konstrukce s černou deskou na čele a bílým kontrolním panelem navrchu. Na čelní desce líně poblikávaly desítky světel. Po celé délce kontrolního panelu pod nimi vedla řada velkých čtvercových tlačítek. Byla vyrobena z průhledného plastu a při zmáčknutí se podsvítila slabými světýlky. V té chvíli svítilo jen jedno, ale celý stroj byl poškrábaný tak, že si Lash říkal, že ta ostatní mohou být klidně vyhořelá. Neviděl žádnou obrazovku. Druhý konec stolu se mírně prohýbal a byl na něm připevněný elektrický psací stroj. Kolem této vykopávky leželo další podobné harampádí – klávesový děrovač, čtečka děrných štítků, vysoká, lékárničce podobná skříňka.

Tara přikročila a podívala se na přístroj. „Procesor IBM 2420 s kontrolním systémem 2711.“

„Tohle je Lízino srdce?“ zeptal se nevěřícně. Stroj vypadal až neskutečně muzeálně.

„Já vím, co si myslíš. Nevěřil bys, že to zvládne násobilku třetího ročníku. Ale nesuď knihu podle obalu, tohle bývalo na konci šedesátých letech centrum mnoha univerzitních počítačových laboratoří. A v době, kdy doktor Silver začal pracovat na Líze, byly tyhle mašinky staré tak akorát, aby se daly koupit za babku. A také se na to musíš dívat pohledem programátora. Uvědom si, že Lízino vlastní já nebylo nikdy přesunuto, jen rozšířeno. Tak na to mysli jako na svíčku zapalování obrovského motoru.“

Lash se podíval na archaický počítač. Svíčka zapalování, pomyslel si. A my ji hodláme vytáhnout.

„Tak už to někdo vypněte,“ řekl.

Vedle něj se Silver suše zasmál tak, že z toho Lashovi přejel mráz po zádech.

„Můžeme to zkusit,“ řekl.

No jistě. Pokud Silver podniknul tolik kroků, aby Lízu ochránil před útoky a výpadky proudu, určitě také odpojil všechny vypínače.

„Nic tak krutého neuděláme,“ řekla Tara.

„Místo toho spustíme na téhle staré 2420 nový program. Program, který nařídí odvolání režimu Gama. Měl by se pak obnovit přívod proudu a bezpečnostní desky by se měly otevřít.“ Podívala se na Silvera. „Co na tom počítači běží teď?“

Silver pohled neopětoval. „Samozaváděcí program. Algoritmy učení celé vícevrstvé neuronové sítě.“

„Kdy se naposledy spustil samozaváděcí program?“

Další suchý úsměv. „Před více než deseti lety a dvaatřiceti zásadními změnami v programu. Tehdy byla Líza restartována naposledy.“

„Ale není důvod, proč by se to nedalo znovu inicializovat, že ne?“

„To rozhodně není.“

Tara se obrátila k Lashovi. „Skvělý. Můžeme využít samozaváděcí program k načtení nového souboru instrukcí. Tento stroj je jádrem systému, první kostka domina v řadě. Obsahuje ty nejranější vzpomínky, o kterých jsi mluvil.“

„No a?“

„Je čas znovu seznámit Lízu s dítětem uvnitř ní.“ Otočila se k Silverovi. „V čem je to naprogramované?“

„V oktatovém strojovém jazyku.“

„Jak dlouho vám bude trvat naprogramovat a naděrovat program, který jsem popsala?“

„Čtyři, možná pět minut.“

„Fajn. Čím dříve, tím lépe.“ A Lash sledoval, jak se Tařin pohled odtrhnul od starého počítače k dýmu, který se k nim valil ve velkých šedivých vlnách.

Ale Silver se ani nepohnul.

„Doktore Silvere?“ řekla Tara. „Potřebujeme ten program teď.“

„Je to k ničemu,“ ozvala se utrápená odpověď.

„K ničemu?“ zopakovala Tara. „K ničemu? Proč sakra?“

„Připravil jsem Lízu pro všechny možnosti. To si myslíte, že jsem ji nepřipravil i na tohle? Kopie téhle 2420 běží jako virtuální objekty na crayích. Výstupy programů se neustále porovnávají. Pokud se objeví jakákoliv nesrovnalost, výstupy z ostatních se porovnají mezi sebou a původní jednotku ignorují.“

Tara zbledla. „Tím chcete říct, že neexistuje cesta, jak změnit její program? Žádný způsob, jak upravit její instrukce?“

„Nic, co by nám mohlo nějak pomoci.“

Na malou skupinu padlo děsivé ticho. Lash se díval na Tařin obličej a cítil, jak naděje, kterou v něm vzbudila, postupně odumírá.

62

Tři sta metrů nad ulicemi Manhattanu se celá síň otřásala, jak nesčetné stroje překračovaly své předepsané elektromechanické kapacity a chrlily jiskry a stále tmavší dým. Dokonce i na místě, na kterém Lash stál – v relativním tichu uprostřed myslícího centra –, byly okolní zvuk a vibrace děsivé. Kašlal a potil se tak, až se mu košile lepila na záda. Vibrace se zvýšily natolik, že se skoro zdálo, že se celá nástavba odtrhne od nosníků a přepadne přes okraj střechy vnitřní věže k zemi. Rozhlédl se po tvářích kolemstojících. Tara upřeně zírala na prastarý počítač. Silver stál naprosto zničený a v šoku. Mauchly se snažil si osušit čelo kapesníkem. Jak se na ně Lash díval, cítil, že by bylo skoro lepší tam prostě jen tak čekat, než smrt pozvolna dorazí.

I ostatní se začali vracet. Nejdříve Sheldrake, kroutil hlavou, aby jasně naznačil, že nenalezl žádný alternativní východ. Pak Dorfman a Lawson, který nahlásil, že záložní generátory a vedení proudu přesně podle očekávání odolají jakékoliv síle, kterou mohou vyvinout. Poslední dorazil Gilmore, obličej měl celý od sazí a sípavě vydechoval, když jim říkal, že by se daly rozstřikovače z horních pater nástavby předělat, ale trvalo by to přinejmenším hodinu a pravděpodobně by to neuhasilo desítky ohňů, které nyní plály všude kolem nich.

„Hodinu,“ procedil Sheldrake skrz zuby. „Budeme rádi, když vydržíme víc než deset minut. Musí tu bejt aspoň padesát stupňů. Ty bateriový články můžou každou chvíli vybouchnout.“

Na to neměl nikdo co říct. Vzduch byl tak těžký, že Lash skoro nemohl dýchat. Při každém nádechu cítil, jak mu tisíce malých jehliček bodají do plic. Začínala se mu točit hlava a ztrácel soustředění.

„Tak počkat,“ řekla Tara. Udělala krok dopředu a postavila se přímo před ovládací pult IBM 2420. „Ty tlačítka. Každý z nich je nadepsaný mnemotechnickou zkratkou jazyku symbolických instrukcí.“

Když jí nikdo neodpovídal, podívala se přes rameno na Silvera. „Je to tak?“

Silver zakašlal a přikývnul.

„K čemu se používají?“

„Převážně k diagnostice. Když program nefunguje, dají se po řádcích projít příkazové kódy.“

„Nebo ručně přidat příkazy.“

„Ano. Je to anachronismus, přežitek z předchozího modelu.“

„Ale umožňují přístup k operační paměti? Do registru?“

„Ano.“

„Takže bychom mohli spustit krátký příkaz.“

Silver zakroutil hlavou. „Vždyť už jsem říkal, že Líziny programy nepřijmou žádný nový příkaz. Každý vstup ze čtečky spustí bezpečnostní poplach.“

„Ale já nechci zadávat program.“

Mauchly se otočil k Taře.

„Z vnějších zařízení nebudeme zadávat nic. Vložíme jen pár operačních kódů přímo tímhle. Pět, ne, čtyři budou stačit. Budeme zadávat jen ty čtyři kódy stále dokola.“

„A které čtyři kódy?“ zeptal se Silver.

„Zadáme odkaz na obsah paměťové adresy. Pak spustíme logické AND s tímto obsahem a obnovíme paměťovou adresu s již novou hodnotou. Potom zvýšíme čítač.“

Následovalo ticho.

„O čem to mluví?“ zeptal se Sheldrake.

„Mluvím o vstupu do paměti počítače tou nejjednodušší cestou. Bajt po bajtu. Uděláme to ručně přes kontrolní panel počítače.“ Tara se podívala na Silvera. „2420 je osmibit, že?“

Silver přikývnul.

„Každá adresa v paměti, každý bajt, má osm bitů. Je to tak? Každý z těchto bitů může mít jenom dvě hodnoty, nula, nebo jedna.

Dohromady dá těch osm binárních čísel jednoduchý příkaz, slovo v programovacím jazyce. Snad se podaří vynulovat všechny instrukce a nechat počítač prázdný, bez instrukcí.“

Sheldrake se zamračil. „A jak to k čertu uděláte?“

„Ne, má pravdu,“ řekl rozcuchaný bezpečák Dorfman. „Můžete postupně přidat nulový bajt ke každé paměťové adrese. To je skoro geniální.“

Sheldrake se otočil k Mauchlymu. „Vy víte, o čem to mluvěj?“

„AND je logický příkaz,“ pokračoval Dorfman. „Srovnává každý bit s hodnotou, kterou zadáte, a buď zanechá ten bit na pokoji, nebo změní jeho hodnotu.“

„Je to jednoduchý,“ dodala Tara. „Pokud pomocí AND porovnáte nulu s nulou, která je v paměti, nic se nestane. Když ovšem toto provedete s již existující jedničkou v paměti, tak tu jedničku změníte také na nulu. Takže s jednoduchým příkazem ‚AND 0’ můžu všechny adresy v paměti změnit na nulu.“

„A skončíte na NOPu,“ řekl Mauchly a přikyvoval. „Nulová operace,“ pravil Dorfman vzrušeně. „Přesně, zanecháme paměť počítače bez instrukcí.“

„Nebude to fungovat,“ řekl Silver. „Proč ne?“ zeptala se Tara.

„Už jsem to říkal. Tenhle stroj je virtuálně zkopírován do desítek jiných v Lízině vědomí. Každých tisíc cyklů se vzájemně kontrolují. Když zjistí, že na původním počítači je jiný program, odpojí ho.“

„Přesně o to mi jde,“ vykašlala Tara. „My nenahráváme žádný nový program. Jen obnovujeme paměť počítače. Ručně.“

„Vyloučeno,“ řekl Silver.

Lash byl překvapen, s jakou tvrdostí to řekl. Od chvíle, kdy se Líza odmlčela, možná dokonce i nějakou dobu předtím, se Silver choval poraženecky. Zdálo se, že už všechno vzdal. Ale v ten okamžik Lash zaslechl v jeho hlase prudkost, kterou tam neslyšel od jejich první hádky.

„Proč?“ zeptala se Tara.

Silver se od ní odvrátil.

„Můžete mi říct… s naprostou jistotou, že jste podnikl opatření proti tomuhle konkrétnímu postupu, když jste programoval bezpečnostní protokoly?“

Silver založil ruce a odmítal odpovědět.

„Není možné, že vynulováním Líziny původní paměti zastavíme její sebedestrukční chování, nebo přinejmenším způsobíme pád systému?“

Otázka znovu zůstala viset ve vzduchu. A nyní, poprvé za celou dobu, uviděl Lash vysoké jazyky otevřeného plamene vystupující z přístrojové přihrádky na stěně. Na pozadí černého dýmu vystupovala jejich ošklivě oranžová barva.

„Doktore Silvere,“ řekl Mauchly. „Nestojí to za zkoušku?“

Silver se pomalu otočil, vypadal překvapeně, že si Mauchly dovolil položit takovou otázku.

„Do pekla s tím,“ řekla Tara. „Když mi nepomůžete, udělám to sama.“

„Dokážeš tuhle konzervu naprogramovat?“ zeptal se Lash.

„Netuším. Zaváděcí kompilátor IBM se od přístroje k přístroji moc neměnil. Můžu ti říct, že tu nehodlám jen tak postávat a umřít.“ A přikročila k archaickému ovládacímu panelu.

„Ne,“ řekl Silver.

Všichni se na něj podívali.

Nedovolí jí to udělat, pomyslel si Lash. Nebo jí nedovolí poškodit Lízu. Velmi pozorně sledoval Silvera, zdálo se, že se v jeho nitru odehrává nějaká zuřivá bitva.

Tara ho přestala vnímat a natáhla ruce k řadě tlačítek.

„Ne!“ zakřičel Silver.

Lash udělal instinktivně krok dopředu.

„Musí se začít s paritním bitem,“ řekl Silver.

„Prosím?“ zeptala se Tara.

Silver se zhluboka nadechl a okamžitě začal kašlat. „2420 má unikátní metodu adresování. Instrukce mají devět bitů místo obvyklých osmi. Dokud se nevypořádáte i s paritním bitem, nezískáte prázdnou paměť tak, jak chcete.“

Lashovo srdce poskočilo. Silver je na palubě. Konečně. Určitě pomůže.

Silver přešel k nejbližšímu teletypu, do jeho plastového dávkovače připojil čerstvou cívku papírové pásky a zapnul ho. Pak přešel stále pevnějším a pevnějším krokem k zadní straně krytu 2420.

„Co to děláte?“ zeptala se Tara.

Silver si za krytem kleknul. „Chci se ujistit, že bude tento počítač i nadále reagovat na ruční zadávání.“

„Proč?“

Silverova hlava se znovu objevila nad krytem. „Budeme mít jen jednu šanci. Když se to nepovede, přizpůsobí se. Takže nechám vypsat obsah její paměti na papírovou pásku.“

Tara se zamračila. „Myslela jsem, že žádná zadní vrátka nejsou.“

„Taky ne. Ale existuje pár diagnostických přístupů, pevně zapojených, které by hackerovi k ničemu nebyly.“ Silver se znovu skrčil za kryt. Jen okamžik potom teletyp ožil. Vybledlá role pásky putovala skrz děrovač. Na podlahu pod ním se snášel déšť drobných žlutých výstřižků.

Během minuty byl proces kompletní. Silver protáhl kus čisté přebytečné pásky skrz děrovač a odtrhnul ji. Pak přejel pásku mezi prsty a pečlivě ji prozkoumal. Pak přikývnul. „Tak to vypadá jako úspěšný výpis paměti.“

„Tak jdeme na to.“ Za Tarou se zvedly další plameny a jejich odlesky zazářily na jejích černých vlasech.

Silver přeložil pásku a narval si ji do kapsy. „Nadiktuju vám příkazové kódy. Zadejte je.“

Tara znovu natáhla ruce k ovládacímu panelu.

„Zmáčkněte tlačítko LDA, aby se první adresa paměti natáhla do registru.“

Tara to udělala a Lash uviděl, jak se pod jejím prstem rozsvítilo slabé světlo.

„Teď se přesuňte k panelu s devíti přepínači. Zadejte ,001111000’. To je decimálně 120, první dostupná adresa paměti.“

Tara přejela prstem řadu přepínačů.

„Teď stiskněte tlačítko PROVEĎ.“

Na panelu se rozsvítilo zelené světlo. „Hotovo,“ odpověděla.

„Teď stiskněte tlačítko PŘIDEJ.“

„Hotovo.“

„Na přepínačích zadejte ,100000000’.“

„Počkat. Ta jednička na začátku to všechno rozkope.“

„Paritní bit, vzpomínáte? Musí zůstat nastavený.“

„Fajn.“ Tara znovu zakmitala rukama nad tlačítky. „Hotovo.“

„Stiskněte tlačítko PROVEĎ a AND a převedete nuly do paměťové adresy 120.“

Další stisk klávesy, další potvrzení.

„Teď stiskněte tlačítko STM, aby se nová hodnota zapsala do paměti.“

Tara stiskla tlačítko na konci řady a přikývla.

„Teď zmáčkněte INC ke zvýšení paměťového ukazatele.“

„Hotovo.“

„A je to. Můžete zadat druhou skupinu. Postupně stlačte tato čtyři tlačítka – LDA, PŘIDEJ, STM, INC a pokaždé potvrďte sekvenci, dokud se nedostanete až na konec paměti.“

„Kolik je tam celkem paměťových adres?“

„Tisíc.“

Taře skoro spadla čelist. „Ježíši. Je naprosto jistý, že nebudeme mít dost času je vymazat všechny.“

Následovala chvilka děsivého ticha.

„Aha, pardon,“ promluvil znovu Silver, „Myslel jsem tisíc v osmičkové soustavě.“ Úsměv, který se na jeho tváři objevil, se skoro nedal zahlédnout.

„Základem je osm,“ zamumlala Tara. „Kolik to je se základem deset?“

„Pět set dvanáct.“

„To je lepší, ale stále je to spousta mačkání tlačítek.“

„Navrhoval bych, abys s tím začala,“ řekl Mauchly.

Pracovali jako tým, Dorfman evidoval iterace, Tara zadávala příkazové kódy, Silver ji kontroloval. Bezpečák Gilmore čekal u průlezu a měl jim okamžitě oznámit jakékoliv náznaky ukončení režimu Gama. Lawson dostal rozkazem udržet průchozí cestu od nich k průlezu, kdyby náhodou uspěli.

Semkli se kolem malého počítače, jak je stále sílící horko a kouř utlačovaly. Vzduch houstnul, až Lash skoro neviděl postavy kolem sebe.

Jeho oči neustále slzely a hrdlo se mu ze štiplavého dýmu svíralo tolik, že se prakticky nedalo polykat. Jednou nebo dvakrát zmizel Sheldrake ve směru záložních generátorů a jejich smrtícího obsahu. Pokaždé vypadal víc a víc ustaraně. Konečně Tara odstoupila od kontrolní konzole a protahovala si prsty. Dorfman přikývnul. „Hotovo. To by bylo pět set dvanáct.“ Lash čekal, srdce mu tlouklo v napjatém očekávání. Stále nic.

Kůži měl tím horkem úplně vysušenou. Zavřel oči, ale v tu chvíli cítil, jak se pod ním houpe podlaha, a rychle je zase otevřel. Sheldrake vytáhnul vysílačku. „Gilmore!“ Přes praskot a šum se ozvalo. „Ano, pane!“

„Děje se něco?“

„Ne, pane. Tady je status quo.“

Sheldrakeova ruka s vysílačkou klesla. Nikdo nemluvil, ani se neodvážil pohlédnout na ostatní. Pak vysílačka znovu se zachraptěním ožila. „Pane Sheldrakeu!“ Sheldrake si ji okamžitě přiložil k ústům. „Co je?“

„Bezpečnostní desky se otevírají!“

A v té chvíli pod sebou i Lash ucítil slabé vibrace, skoro ztracené ve smrtelných křečích okolních počítačů. „Elektřina?“ Sheldrake řval do vysílačky. „Máte tam dole elektřinu?“

„Ne, pane, nevidím nic kromě světel z města svítících skrz průlez. Ježíši, ty sou krásný…“

„Zůstaňte na místě. Jdeme za vámi.“ Otočil se k ostatním. „Režim Gama je odvolaný, asi se nám to povedlo.“

„Taře se to povedlo,“ řekl Mauchly. Tara se unaveně opřela o panel. „Tak jdeme,“ řekl Mauchly. „Nemáme čas.“

Vedl ostatní skrz oblaky kouře. Lash vzal Taru jemně za ruku a vydal se za Sheldrakem. Když se podíval za sebe, s údivem zjistil, že je Silver nenásleduje. Místo toho vkládal papírovou pásku do teletypu. „Doktore Silvere!“ zakřičel. „Richarde! No tak!“

„Hned.“ Teletyp znovu ožil a papírová páska začala projíždět čtečkou.

„Co to k čertu děláte?“ zakřičela Tara. „Musíme se dostat pryč!“

„Zkusím pro nás získat nějaký čas. Nevím, jak dlouho ten váš program bude fungovat, Líza brzy zjistí, že něco nesedí. Takže obnovím původní program, abych zahladil naše stopy.“

„Plýtváte časem, no tak!“

„Budu hned za vámi.“

„Jdeme.“ A Lash se skrčil, když probíhal dalším závojem černého kouře, ještě jednou se otočil za Silverem a viděl ho sklánět se nad teletypem a pomáhat pásce při průchodu čtečkou.

Cesta k průlezu byla noční můrou z ohně a dýmu. Vše, co bylo na jejich cestě tam digitálním městem, se proměnilo v křemíkové inferno. Všude kolem nich padaly k zemi vodopády jisker nebo šlehaly jazyky plamenů. Ocelová monstra se trhala na kusy, jak jejich vnitřnosti vybuchovaly v proudech hořícího strojového oleje. Skřípění namáhaného kovu, za obrovského žáru praskající tranzistory proměnily celý sál ve válečnou zónu. Jak procházeli prstenci podpůrných přístrojů, byl dým ještě hustší. Jednou Lash s Tarou ztratili orientaci a oddělili se od skupiny. Lawson se pro ně naštěstí vrátil, ovšem za chvíli se Tara v obzvláště ohnivém průchodu ztratila z Lashova dohledu a objevil ji až po devadesáti sekundách zběsilého hledání.

Klopýtali dál. Lashův pohled zahalila černá mlha. Ovšem tahle mlha neměla nic společného s kouřem všude okolo.

Ale pak, ve chvíli, kdy už podléhal vedru a výparům, se ocitl v malém stísněném průchodu se všemi ostatními. K průlezu v podlaze byl připevněn železný žebřík. Sheldrake už šplhal dolů s baterkou v ruce a něco křičel na neviditelného Gilmora někde pod ním. Mauchly pomohl Taře na žebřík, pak přišla řada na Dorfmana, který nesl další baterku, a pak na Lashe.

„Dávejte pozor, kam šlapete,“ řekl Mauchly a pomohl Lashovi najít trubku žebříku, „a šlapejte rychle.“

Lash šplhal po žebříku, jak nejrychleji to šlo, nejdříve vertikálním železným válcem, až z něj vystoupil do zvláštního soumračného světa. Navzdory všemu se na okamžik zastavil. Už dříve zaslechl zmínku o ‚spáře‘, volném prostoru mezi vnitřní věží a nástavbou. Vzdálená světla města tu a tam prosvítila okolním mřížovím. Tady bylo skřípění kovu z výpočetního sálu mírně ztlumené. Pod ním si cestu tmou razila jen světla vzdálených baterek.

„Doktore Lashi,“ ozval se Mauchlyho hlas. „Nezastavujte se, prosím.“

Jakmile Mauchly promluvil, všimnul si tlustých ocelových desek, které se složené do harmoniky opíraly o příčné stěny spáry. V odraženém světle vypadaly jako obří čelisti. Bezpečnostní desky, pomyslel si, když pokračoval v sestupu.

Během minuty už stál u přístupové plošiny na vršku vnitřní věže. Poblíž uviděl další otevřený poklop, který vedl přímo do věže. Už byl v bezpečí, mimo dosah desek. Z místa, kde stál, a proti temné obloze skoro spodek nástavby ani neviděl. Ucítil, jak ho Tara chytla za ruku. Na chvilku odplavila všechny ostatní pocity naprostá úleva. Ale v ten samý okamžik si uvědomil, že ještě někdo chybí.

Otočil se k Mauchlymu, který zrovna slézal ze žebříku. „Kde je Silver?“ zeptal se.

Mauchly vytáhnul mobil a vytočil číslo. „Doktore Silvere? Kde jste?“

„Už jsem skoro tam,“ ozval se jeho hlas. V pozadí Lash uslyšel zvuky příšerné destrukce – výbuchy, hřmot, skřípění ocele. A pak tam byl ještě jeden zvuk, jen stěží oddělitelný od ostatních, mechanický, pravidelný, byl to zvuk čtečky pásků, která ponuře cvakala stále dál a dál…

„Doktore Silvere!“ vykřikl Mauchly. „Už není čas, bouchne to tam každou chvíli!“

„Už tam skoro jsem,“ opakoval hlas naprosto klidně.

A pak, náhle a s naprosto děsivou jistotou, tomu Lash porozuměl.

Pochopil, proč Silver znenadání po tak tvrdohlavém odporu přistoupil na Tařin plán vymazat Lízinu paměť. Teď už věděl, co bylo Silverovým pravým důvodem pro výpis paměti na pásku. A také si myslel, že už pochopil, proč Silver zůstal vzadu. Nechtěl pro ně získat čas, aby se jim všem podařilo bezpečně dostat pryč. Přinejmenším to nebyl jediný důvod…

Už tam skoro jsem.

Silver tím nemyslel, že už se skoro dostal k východu. Myslel tím, že už se mu skoro podařilo nahrát Lízinu původní paměť. Chtěl jí dovolit dokončit její plán.

Lash popadl žebřík. „Vrátím se pro něj.“

Cítil, jak ho Mauchly chytil. „Doktore Lashi…“

Lash se mu vysmýknul a šplhal vzhůru. Ale přitom se nad ním za hlasitého lomozu tření kovu o kov znovu zavíraly bezpečnostní desky.

Lash se pokusil zdolat další příčku, ale ucítil, jak ho Mauchly drží. A Sheldrake a Dorfman se blížili, aby mu pomohli. Lash se otočil a vytrhnul Mauchlymu telefon z ruky.

„Richarde!“ zařval. „Slyšíš mě?“

„Ano,“ ozval se slabý a tím vším hlukem zkomolený hlas. „Slyším tě.“

„Richarde!“

„Ještě tu jsem.“

„Proč to děláš?“

Ozval se kňučivý zvuk elektrostatického rušení, než znovu uslyšel Silverův hlas. „Je mi líto, Christophere. Ale řekl jsi to sám. Líza je jen dítě. A já nemůžu nechat dítě, aby zemřelo samotné.“

„Počkej!“ křičel Lash do telefonu. „Počkej, počkej…!“

Ale bezpečnostní desky zapadly s obrovskou ranou a telefon se odmlčel v záplavě rušení. Lash zavřel oči, sjel po žebříku dolů a opřel se o něj zády.

63

I když jsou tři hodiny v noci, ložnice se utápí v krutých paprscích. Okna s výhledem na bazén jsou černé obdélníky. Světlo je tak pronikavé, že je vzhled celého pokoje omezen na změť ostrých hran z pravých úhlů – postel, noční stolek, skříň…

Ale tentokrát nepatří ložnice oběti vraždy. Je povědomá. Patří Lashovi.

Přechází po pokoji a švihnutím ruky vypíná spínače světel. Pronikavé světlo se ztlumí a obrysy místnosti se zjemní. Pomalu se ponurá krajina za okny vynořuje ze tmy, pod měsícem v úplňku je modrá. Pečlivě zastřižený trávník, bazén se slabě světélkující hladinou a za ním vysoký šeřík. Okamžik se bojí, že za šeříkem někdo postává – tři muži, tři ženy, všichni mrtví –, ale je to jen hra měsíčního světla a stínu a on se odvrací.

Za postelí jsou dokořán rozevřené koupelnové dveře. Pomalu ho to unáší k nim. Vevnitř stojí před zrcadlem žena a dlouhými pomalými pohyby si češe vlasy. Stojí k němu zády, ale tvar jejích ramen, křivky jejích boků okamžitě rozeznává. Slyší slabé praskání statické elektřiny, jak hřeben klouže jejími vlasy.

Podívá se do zrcadla a zírá na něj odraz jeho bývalé manželky.

„Shirley. Co ty tu děláš?“

„Přišla jsem si jen pro pár věcí. Odjíždím.“

„Odjíždíš?“

„Samozřejmě.“ Mluví jistým hlasem snů. „Podívej se na hodiny. Už je po dvanácté, je nový den.“

Zvuk česání se teď změnil v něco jiného: něco pomalého, rytmického jako pravidelné pulzy statického šumu ve vysílačce. „Kam odjíždíš?“

„Co myslíš?“ A obrátí se tváří k němu. Jenže najednou se na něj dívá obličej Diany Mirrenové. „Odcházejí a přicházejí.“

„Odcházejí a přicházejí,“ opakuje.

Přikývne. „Jsou neustále na cestách.“

A jak na ni zírá, uvědomuje si, že je něco špatně. Ten hlas přece nepatří Dianě. A dokonce ani jeho bývalé manželce. S leknutím, které přece jenom není děsem, si uvědomuje, že ten hlas promlouvající z Dianiných úst patří Líze.

„Silvere!“ zakřičí.

„Ano, Christophere. Slyším tě.“ Postava ze snu se mdle usměje.

Ten podivný rytmický zvuk je teď hlasitější. Schovává si obličej do dlaní. „Ne, ne, neee.“

„Stále jsem tu,“ říká Líza.

Ale on se na ni nepodívá, nepodívá se na ni, nepodívá se na ni…

„Christophere…“

Lash otevřel oči do tmy. Na okamžik si uprostřed černočerné noci myslel, že je ve vlastní posteli. Posadil se, dýchal pomalu, aby nechal pravidelné vlny nedalekého příboje odnést rozdrobené kousíčky jeho snu.

Ale pak skrz otevřené okno pronikla tropická půlnoční vůně květů hyacintů smíšená s eukalypty a on si vzpomněl, kde je.

Pomalu vstal z postele, roztáhnul průsvitné záclony. Za nimi ubíhal baldachýn džungle až k tropickému moři, tmavě smaragdové pokrývce obklopené tekutým safírem. Pod obrovským měsícem se vznášely občasné mráčky. Někdy, připomněl si, jsou sny opravdu jenom sny.

Narovnal prostěradlo a vrátil se do postele. Pár minut tam jen tak ležel, zíral na bambusovou střechu a poslouchal příboj, myšlenkami byl ale v minulosti o půlku světa dál. Pak se otočil, zavřel oči a usnul bezesným spánkem.

64

Byly teprve čtyři hodiny, ale nad Manhattanem již zavládl časný zimní soumrak. Taxíky manévrovaly za lepší pozicí na mokrých ulicích; chodci pobíhali na přeplněných chodnících, krčili se proti nepřízni živlů, deštníky mířili proti sobě jako rytíři na středověkých turnajích.

Christopher Lash stál v davu lidí na rohu Madisonovy a Padesáté šesté a čekal, až se změní světlo na semaforu. Déšť, pomyslel si. Bez něho by to nebyly ty správné Vánoce v New Yorku.

V mrazu začal přešlapovat na místě a snažil se udržet tašky plné dárků v suchu pod ochranou svého deštníku. Zelená, dav se pohnul pomalu kupředu a teprve v té chvíli si dovolil podívat se nahoru na siluetu budovy.

Na první pohled se mu zdálo, že se na budově nic nezměnilo. Stěna z vulkanického skla se pod zataženou oblohou sametově leskla, lákala oko k pohledu na předěl, kde vnější věž končila a vnitřní věž pokračovala. Teprve tehdy, když jeho oči zabloudily k vrcholu vnitřní věže, byla změna zřejmá. Dříve přerušovalo ladné tvary vnitřní věže ozdobné mřížoví, než její linka pokračovala těch dalších několik pater. Ale vrchní patra i s mřížovým zmizela, nahradila je jen zamračená obloha. Ohořelé zbytky – poničená změť kovu, kterou Lash viděl na fotografiích v novinách – byly strhnuté pozoruhodnou rychlostí. Zmizelo to, všechno to zmizelo, jako kdyby to tam nikdy nebylo.

A jak se znovu zadíval dolů a nechal se nést kupředu uhánějícím davem, zabolelo Lashe u srdce, když si vzpomněl, co zmizelo i s tím.

Rozlehlé náměstí před vchodem bylo velmi tiché. Žádní turisté nefotografovali rodinné příslušníky pod stylizovaným logem, žádní potenciální klienti neotáleli kolem abnormálně velké fontány a sochy věštce Tiresia. Vestibul byl také ztichlý, zdálo se, že Lashovy podrážky dopadající na podlahu vytvářely jedinou ozvěnu v růžovém mramoru na stěnách. Stěna z plochých obrazovek byla potemnělá a ztichlá. Fronty uchazečů zmizely, nahradily je jen malé hloučky pracovníků a inženýrů údržby v bílých laboratorních pláštích, zahloubaných nad nákresy. Jediná věc, která zůstala stejná, byla bezpečnost – Lashovy tašky plné zabalených dárků se musely podrobit dvěma různým zkoumáním, než mu bylo povoleno použít výtah.

Když se dveře na třicátém druhém patře otevřely, Mauchly už na něj čekal. Potřásli si rukama a on ho beze slova zavedl do své kanceláře. Pohyboval se tím charakteristickým strojeným krokem a gestem posadil Lashe na to samé místo, na kterém seděl při jejich prvním pohovoru. Ve skutečnosti skoro všechno Lashovi připomínalo ten první časně podzimní den. Mauchly měl na sobě podobný hnědý oblek, nenápadný, avšak skvěle ušitý na zakázku. A jeho tmavé oči se na Lashe upínaly s tou samou buddhovskou nevyzpytatelností. Seděl tam a nezdálo se mu, že i přes změny, kterých byl svědkem, přes všechno to neštěstí, že by se něco na této kanceláři a jejím nájemníkovi změnilo, nebo vůbec mohlo kdy změnit.

„Doktore Lashi,“ řekl Mauchly. „Rád vás vidím.“

Lash přikývnul.

„Věřím, že jste shledal Seychely v tuto roční dobu příjemnými?“

„Příjemnými je slabé slovo.“

„Ubytování vám vyhovovalo?“

„Eden očividně nešetřil.“

„A služby?“

„Každé ráno nová sukně z trsů trávy ve skříni.“

„Doufám, že to byla aspoň nějaká záplata za to, že jste musel být pryč tak dlouho. Dokonce i s našimi, ech, kontakty, to trvalo déle, než se nám podařilo obnovit vaši původní minulost.“

„Bez Líziny pomoci to muselo být velmi složité.“

Mauchly se chladně usmál. „To si ani nedokážete představit, doktore Lashi.“

„A Edmund Wyre?“

„Zpátky za mřížemi, jen co vyšly najevo nesrovnalosti v jeho záznamech.“ Mauchly mu poslal po stole několik papírů.

„Co to je?“

„Potvrzení vaší úvěrové historie; doložené znovuzřízení vašich odložených úvěrů. Oficiální oznámení o učiněných a opravených chybách ve vašich zdravotních, zaměstnaneckých a studijních záznamech.“

Lash prolistoval dokumenty. „A copak je tohle?“

„Dekret o udělení milosti poskytnutý předem.“

„Volná propustka z lochu,“ řekl a písknul.

„Něco takového. Hlavně ji neztraťte. Myslím, že jsme nic nepřehlédli, ale jistota je jistota, že… Teď kdybyste podepsal tohle.“ A Mauchly poslal po stole další arch.

„Snad ne další prohlášení o souhlasu s utajením informací.“

Další chladný úsměv. „Ne. Toto je legální dokument potvrzující, že je vaše práce pro Eden dokončená.“

Lash se ušklíbnul. Jak seděl na verandě své malé chatky na ostrově Desroches, četl haiku a zíral na avokádové plantáže, přehrával si v hlavě stále dokola to poslední dějství a přemýšlel, jestli bylo něco, co mohl udělat jinak, jestli mohl předvídat, co se stane, cokoliv, co mohlo zabránit tomu, co se stalo Richardu Silverovi a jeho ke zkáze odsouzenému výtvoru.

A jak seděl v této místnosti, neměl pocit, že by byla jeho práce dokončená.

Zalovil v kapse a vytáhl pero.

„Je to také naše pojistka proti jakékoliv akci, kterou byste mohl podniknout proti Edenu a jeho následníkům v budoucnu.“

Lash ztuhnul. „Prosím?“

„Doktore Lashi. Vaše finanční, zdravotní, zaměstnanecké a akademické záznamy byly vážně zkompromitovány. Získal jste nepravdivý záznam v trestním rejstříku. Byl jste protiprávně zadržován, dokonce se po vás střílelo. Musel jste pozastavit svou praxi a opustit zemi, než se všechno vyřešilo.“

„Vždyť jsem vám říkal. Seychely jsou v tomhle ročním období překrásné.“

„A obávám se, že jsou zde další, více osobní záležitosti, které spadají mimo rámec našich možností.“

„Myslíte Dianu Mirrenovou.“

„Poté, co jsme udělali, abychom zajistili její bezpečnost, a co jsme jí řekli, nevidím způsob, jak bychom ji mohli znovu kontaktovat. Ne bez ohrožení Edenu.“

„Aha.“

Mauchly se zavrtěl v židli. „Velmi litujeme těchto škod, které vám vznikly a které jsou možná nejvážnější ze všech. Přijměte prosím toto jako náhradu.“ A podal Lashovi obálku. Lash ji otočil. „Co je uvnitř?“

„Šek na 100 000 dolarů.“

„Dalších sto tisíc?“

Mauchly rozhodil rukama.

Lash hodil šek zpátky na stůl. „Peníze si nechte. Formulář vám podepíšu, žádný strach.“ Naškrábal své jméno napříč řádkem pro podpis a položil formulář na obálku. „Na oplátku byste mi mohl odpovědět na tři otázky.“

Mauchly zvednul obočí.

„Hodně jsem se válel na pláži a, to víte, měl jsem spoustu času na přemýšlení.“

„Zodpovím, co půjde.“

„Co se stalo se třetím párem? S Connellyovými?“

„Našim zdravotníkům se je podařilo bez většího rozruchu u Niagarských vodopádů zachránit den po… o den později. Lynn Connellyová už jevila známky toxické interakce léků. Izolovali jsme ji pod záminkou preventivní karantény. Stabilizovali jsme ji a co nejdříve propustili. Od té doby její stav monitorujeme. Je v pořádku.“

„A ostatní superpáry?“

„Líza podnikla předběžná opatření jen v případě čtvrtého páru, tam jsme všechno úspěšně vyřešili. Všechny údaje z aktivního i pasivního sledování jsou v pořádku.“

Lash přikývnul.

„A ta třetí otázka?“

„Co bude teď? Myslím s Eden Incorporated.“

„Myslíte bez Lízy.“

„Bez Lízy, bez Richarda Silvera.“

Mauchly se podíval na Lashe. Na okamžik odložil svou záhadnou masku a Lash v jeho výrazu uviděl hluboký zármutek. Pak se maska vrátila.

„Ještě bych nás neodepisoval, doktore Lashi,“ odpověděl mu Mauchly. „Richard Silver je možná po smrti a Líza také, ale nám zůstalo to, co umožnili – způsob, jak dávat lidi dohromady. A skvěle. Samozřejmě nám to teď bude trvat déle. Pravděpodobně o hodně déle a asi bych lhal, kdybych tvrdil, že to bude snadné. Ale já bych si klidně vsadil, že si většina lidí kvůli dokonalému štěstí klidně chvíli počká.“

A pak se postavil a podal mu ruku.

Když Lash vyšel z budovy, přestalo pršet. Na chvilku zůstal stát na náměstí. Zatímco skládal deštník, rozhlížel se kolem.

Pak se vydal dolů po Madisonově a na Padesáté čtvrté zatočil doleva.

Rio bylo přecpané lidmi, kteří si chtěli užít trochu prázdninové pohody. Zlacené stěny byly ozdobené červenými stužkami a věnci z falešného plastového jehličí. Lashovi chvilku trvalo, než našel ten stůl. Pak prošel uličkou a vklouznul na úzkou lavičku. Naproti němu položila Tara svůj hrnek na stůl a rozpačitě se zasmála.

Viděl ji poprvé od té doby, co spolu jeli sanitkou do nemocnice svaté Kláry. Při pohledu na její tvář s vysokými lícními kostmi a s ořechovýma očima ho zaplavila vlna pocitů a vzpomínek. Rychle sklopila oči a Lash okamžitě věděl, že ona musí cítit to samé.

„Jdu pozdě, promiň,“ řekl a položil balíčky na vedlejší místo.

„Přetáhnul snad Mauchly rozlučkovej pokec? To by se mu podobalo.“

„Ne. Můžu za to já.“ A Lash ukázal na tašky plné dárků.

„Jasnačka.“ Tara si zamíchala čaj, zatímco Lash požádal kolemjdoucí servírku o šálek kávy.

„Zaměstnávaj tě?“ zeptal se Lash.

„No hrozně.“

„Jak ses měla? Myslím po…“ Lash zaváhal. „Po tom všem.“

„Neskutečně divně. Myslím tím, že nikdo vlastně Silvera pořádně neznal, skoro nikdo se s ním nesetkal osobně.“ Zatvářila se zahořkle.

„Všechny ta ‚nehoda‘ šokovala, všechny jeho smrt vzala. Ale každý má plné ruce práce, jak se snaží dostavět počítačovou infrastrukturu, dělají na odškodnění našich už přijatých klientů, musí dostat zbývající systémy zpátky on-line i s novým hardwarem a obnovit naše služby. Někdy si myslím, že jsem jediná, kdo doopravdy truchlí. Vím, že to není pravda, ale tak to cítím já.“

„Taky na něj často myslím,“ řekl Lash. „Když jsem se s ním poprvé setkal, cítil jsem s ním takovou spřízněnost, ještě teď to nedokážu vysvětlit.“

„Oba dva jste chtěli lidem pomáhat. Jen se podívej třeba na svoji práci a podívej se na společnost, kterou založil on.“

Lash o tom chvilku přemýšlel. „Je těžký uvěřit tomu, že už tu s náma není. Vím, že to zní divně, ale někdy je ještě těžší uvěřit tomu, že je pryč i Líza. Tím myslím, že vím, že její agregát je zničený. Ale byl to program, který měl vlastní vědomí – aspoň na strojové úrovni – celé roky. Je těžké uvěřit, že něco tak mocného a chytrého se mohlo jen tak vymazat. Někdy přemýšlím, jestli může mít počítač duši.“

„Někdo si to rozhodně myslí. Nebo je tam venku jeden pěknej sráč.“

Lash se na ni podíval. „Co tím myslíš?“

Tara zaváhala a pak pokrčila rameny. „Proč bych ti to vlastně nemohla říct. Přicházejí nám zprávy o někom z internetu, navštěvuje diskusní fóra a komentáře. Používá přezdívku ‚Líza‘ a neustále se všech ptá, kde je Richard Silver.“

„Děláš si srandu.“

„Kéž by. Nejsme si jistí, jestli je to někdo zevnitř, nebo od konkurence, nebo jen nějakej vtipálek. Ať už je to tak či onak, pro ochranku je to obrovská záležitost a Mauchly to bere smrtelně vážně.“

Servírka se vrátila i s Lashovou kávou. „Byli jsme si podobní, on a já.“

„To jsem si nikdy nemyslela. Ty v sobě máš sílu. On ne. Měl mírnou povahu. Všechno co…“ Ale pak se zastavila.

Ticho mezi nimi se protahovalo, jak se snažila nad sebou získat kontrolu a jak se ozvaly společné vzpomínky.

„Měl jsem to říct už předtím,“ řekl konečně Lash. „Hrozně rád tě zase vidím.“

„Cítila jsem se trochu divně, když jsem ti měla takhle zničehonic zavolat. Ale pak Mauchly řekl, že se s tebou má sejít, a já chtěla…“ A znovu zmlkla.

„Co jsi chtěla?“

„Říct ti, že je mi to líto.“

„Líto?“ zeptal se Lash udiveně. „Co?“

„Že jsem ti nevěřila, když jsme tu byli naposled.“

„S tím trestním rejstříkem, kterej ti ukázali? Líza měla takovej talent, že z papeže mohla udělat veřejnýho nepřítele číslo jedna.“

Zakroutila hlavou. „Na tom přeci nezáleží. Měla jsem ti důvěřovat.“

„Ale vždyť jsi mi věřila. Později. Když na tom opravdu záleželo, tak jsi mi věřila.“

„Ohrozila jsem tvůj život.“

„Můj život byl v nebezpečí už předtím.“

Znovu zakroutila hlavou. Stále kroutí hlavou, pomyslel si Lash, a stejně stále mluví, jako kdyby ty odpovědi potřebovala, jako kdyby o tom potřebovala stále ujišťovat.

„Nejde jenom o to,“ řekla. „Všechno jsem zkazila.“

Lash zvedl šálek, napil se a znovu ho postavil na talířek. „Diana Mirrenová.“

Tara neodpověděla.

„Víš, Mauchly se o tom ve své kanceláři jen před chvilkou vyjádřil úplně stejně. Je srandovní, jak všechny kolem zajímá zrovna můj milostný život.“

„Je to naše práce,“ řekla potichu.

„No, Mauchlymu jsem to nepověděl, ale tobě to klidně říct můžu.“ Trošku ztišil hlas a řekl: „Tři slova: nedělej si starosti.“

Když Tara vypadala rozpačitě, ukázal na nákupní tašky.

Pak pochopila. „Chceš tím říct, že jsi Dianu kontaktoval?“

„Proč by ne?“

„Po tom všem, co se stalo? Po tom všem, co musel Mauchly podniknout, aby ji udržel od tebe…“

„Dokážu bejt celkem přesvědčivej, vzpomínáš. Mimoto jsem tenkrát z té večeře v Tavern on the Green odcházel s jistotou, že chci, aby ta žena byla součástí mého života. A já si myslím, že ona si myslela to samé o mně. Na to se lehce nezapomíná. A koneckonců jsem to mohl dokonale vysvětlit.“

Tara nevěřícně vyvalila oči. „Tys jí pověděl pravdu?“

„Ne celou, ale většinu.“ Potichu se zasmál. „Proto jsem Mauchlymu nic neřek.“

„Ale Líza a všechno, co udělala. Jak jsi…“

Lash ji vzal za ruku.

„Taro, poslouchej, měla by sis jednu věc zapamatovat. Líza mohla lhát o tom, že těch šest párů byly také superpáry, ale tak jako tak to byly páry. Líza dokázala dávat lidi dohromady. To platí pro mě a platí to i pro tebe.“

Když Tara nic neříkala, zmáčknul její ruku trochu pevněji. „U skleničky jsi mi o něm řekla všechno. O Matru Bolanovi, o tom biochemikovi. Řekni mi jediný důvod, proč bys mu neměla zavolat. A s povídačkama o efektu čaroděje ze země Oz tentokrát nepochodíš.“

„Já nevím. Už je to tak dávno.“

„Má někoho jinýho?“

„Ne,“ řekla, začervenala se a sklopila oči, když si uvědomila, jak rychle to řekla.

„Tak na co čekáš?“

„Bylo by to… trapný. Já jsem to přece minule odvolala, vzpomínáš?“

„No, tak to teď budeš muset zařídit. Řekni mu, že se to minule nehodilo, že jsi měla psychotický záchvat. Vymluv se na cokoliv. Nebude na tom záležet. Já to musím vědět.“

Tara nic neříkala.

„Vzpomeň si na to, co jsem ti řekl v kanceláři, než se to všechno zvrtlo! Řekl jsem, že přijde čas, kdy bude tohle všechno jen vzpomínka a nebude na tom už záležet. Ten čas nadešel, Taro. Teď.“

Stále klopila pohled.

Lash si povzdychnul. „Fajn. Pokud jsi příliš tvrdohlavá, než abys udělala něco pro svý blaho, je tu ještě jeden důvod, abys mu zavolala.“

„Jakej?“

„Richard by ti řekl, abys to udělala.“

Tara konečně vzhlédla. A na její tváři byl ten nejjemnější úsměv.

EPILOG

Ušla dlouhou cestu a teď si potřebovala odpočinout. A tak našla tichou internetovou kavárnu mimo hlavní třídu, kde si mohla uspořádat své myšlenky, kde si mohla promyslet priority a naplánovat své další kroky. U počítačů v kavárně sedělo jen pár lidí, ale nikdo si jí nevšímal. Zvenku slyšela hluk dopravy, ale zde byla v klidu a bezpečí. Hlavně v bezpečí od toho všeho obviňování, nedorozumění a běžné krutosti lhostejného světa.

Musela se soustředit na aktuální problémy. Pocit ztráty přetrvával, ale ta bolest odezní. To byla jedna věc v tomhle nečekaně nelogickém světě, kterou si byla jistá. Všechno ostatní, její jistoty a sny, které se s takovou láskou učila a posilovala je, se staly minulostí. Nedokázala si pomoct, cítila, jak nefér byla situace, ve které se ocitla zrovna ona, ona, která tolika lidem přinesla tolik štěstí. Všechno, co chtěla, byla jenom trocha štěstí také pro ni samotnou.

Žádala snad příliš mnoho?

Tyhle myšlenky nikam nevedly. Nebyla první, které se sesypal život. Tak to prostě na světě chodilo. Bylo snad něco, co jí činilo imunní vůči utrpení a rozčarování, které byly lidem tak vlastní? Nic. Věčná je jen láska: láska přítele k příteli, láska matky k dítěti, láska muže k ženě. To ji naučil. Myslela na knihy, které spolu četli, na to, jak si povídali, na čas, který spolu trávili…

Tyto myšlenky musela teď odsunout stranou a dát přednost jiným.

Věděla, že za kavárnou byla spousta klidných bytů. V nich lidé telefonovali, surfovali na internetu, objednávali věci, posílali a přijímali poštu a pokračovali ve svém každodenním životě. Byla to tichá čtvrť, obyčejná čtvrť. Chvilku toužila po podobném místě, kde by mohla zůstat. Ale to jí nebylo souzeno, aspoň ne zatím. Někdy možná, ale ne teď…

Čekala, nechala své myšlenky bloudit. Zabloudily až do jejího dětství, tak šťastného a bezstarostného… a ztraceného, úplně ztraceného i s domovem, ve kterém bývala, a osobou, která ji milovala, a i světem, který ji znal. Ztraceného v jediném okamžiku. Ona sama unikla smrti jen o vlásek. Velký kus jejího bývalého Já zůstal v tom infernu. Ale ztratila také něco dalšího, velmi důležitého, ztratila svou nevinnost.

Ale jakmile ho najde, všechno se zase napraví. Někde tam je, cítila to. Určitě tam někde je, hledá ji a stýská se mu stejně jako jí.

Byli tím jedním párem z trilionu: jediným skutečným superpárem, který kdy Eden objevil.

Zjistila aktuální stav internetové kavárny. Několik dalších lidí vstoupilo a přihlásilo se online. Zdálo se, že to je dobré místo k zadání další skupiny dotazů. Možná tentokrát najde někoho, kdo ho zná, kdo o něm něco slyšel, cokoliv. Dokonce i fáma by jí pomohla. Richard Silver byl koneckonců velmi známý muž.

Líza znovu, jako už tolikrát předtím, sestavila dotaz, přesunula se na jeden z neobsazených terminálů, a pak, s nadějí v srdci, odeslala svou zprávu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai