Třetí brána

Lincoln Child

(2013)

Hodnocení:

73%

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Hledač pokladů Stone zorganizuje výpravu do močálu zvaného Sudd, jižně za hranicí Egypta, kde má být v zatopené hrobce pohřben král Narmer, sjednotitel Horního a Dolního Egypta. Hrobka je opředena řadou tajemství. Chrání ji kletba, hrozící nejstrašnějšími následky tomu, kdo v hrobce projde „třetí bránou“ za níž má být uložen největší faraónův poklad. Kniha líčí řadu událostí, kdy kletba působí a vyústí naprosto nečekaným způsobem, stejně jako samotný nález mumie. Expedice putuje proti proudu Nilu… Vyplní se tentokrát kletba, střežící třetí bránu? Vstoupit do faraonovy hrobky není jednoduché… Mumie faraona Narmera není uložena na obvyklém pohřebišti… Co se skrývá pod víkem sarkofágu? Královská koruna sjednotitele Egypta čeká na objevitele…

Věnováno Luchii

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2013 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2012 by Lincoln Child All rights reserved.

Z anglického originálu The Third Gate (First published by Doubleday, New York, 2012)

přeložil © 2013 Jiří Špalek Redakce textu:

Robert Kubánek Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská „3, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 9788074612916

Autorova poznámka

Příprava k napsání Třetí brány se opírala o studium značného množství materiálů zabývajících se fakty. Egyptologové si však určitě povšimnou, že jsem neváhal pozměnit řadu dat, popisy obřadů, záležitostí víry a mnoho dalších stránek dějin starověkého Egypta, stránek jak obecného, tak specifického charakteruto vše vzhledem k tomu, že jde o román. Sudd bezpochyby skutečně existuje, pozměnil jsem však různé geografické, politické a časové vztahy týkající se močálu, a přenesl jej do jakéhosi nadzemského místa, tak živě popisovaného v knize Alana Mooreheada Bílý Nil.

V každém případě je Třetí brána fikce a všechny postavy, události a jednotlivosti jsou vymyšleny.

Při práci na knize mi pomáhalo mnoho lidí. Zvlášť chci poděkovat Jasonu Kaufmanovi za jeho nekonečnou trpělivost a nadšení. Dále chci poděkovat Robu Bloomovi, Douglasu Prestonovi, Gregu Tearovi a Eriku Simonoffovi.

Poznámka překladatele:

Jméno královny, autorem záměrně psané ve tvaru Niethotep, je uváděno v obecně přijatém tvaru Neithotep.

Prolog

Lékař si vzal z bufetového stolu kelímek s kávou. Sáhl po nádobce se smetanou v prášku, stojící na stolku kousek od něj, pak si to však rozmyslel a do kávy si přilil trochu sójového mléka, které vyndal z otlučené laboratorní lednice. Zamyšleně přešel po podlaze pokryté linoleem k několika těžkým židlím, cestou si kávu míchal plastovým brčkem. Dveřmi pronikaly obvyklé zvukyobčasné nárazy kol invalidních vozíků a pojízdných nosítek, pípání a hučení přístrojů, do toho monotónní bzučení nemocničního interkomu.

Stážista Daguello, který zde pracoval již třetím rokem, ležel natažený napříč přes dvě židle s odřeným čalouněním, hubené ruce a nohy rozhozené, a tiše chrápal. No ovšem, pomyslel si doktorDaguello dokáže v mžiku usnout v jakékoli nepohodlné poloze, horizontální i vertikální. Lékař se posadil vedle něj. Stážista otevřel jedno oko.

„Nazdárek, doktore,“ zamumlal. „Kolik je?“

Lékař pohlédl na hodiny na stěně, podél níž stála řada kovových šatních skříněk. „Deset pětačtyřicet.“

„Páni,“ zasténal Daguello. „Tak to jsem spal jen deset minut.“

„Stihnul jste aspoň něco.“ Doktor upil trochu kávy. „Noc probíhá v klidu.“

Daguello oko zase zavřel. „Dva infarkty myokardu. Otevřená fraktura lebky. Akutní císařský řez. Dvě střelná poranění, jedna z obětí je v kritickém stavu. Jedna popálenina třetího stupně. Zranění nožem, probodnutá ledvina. Jedna jednoduchá a jedna komplikovaná zlomenina. Starý pán postižený cévní mozkovou příhodou přímo na pojízdných nosítkách. Předávkování oxycodonem. Předávkování amfetaminem. A to všechno“Daguello se odmlčel“během posledních devadesáti minut.“

Doktor znovu upil trochu kávy. Jak jsem říkalnoc je klidná. Ale berte to z té světlejší stránky: taky jste teď mohl obcházet pacienty v Massachusettské všeobecné nemocnici.“

Stážista se zamyslel. Po chvíli dodal: „Pořád to nedokážu pochopit, doktore. Proč děláte zrovna tohle? Každý druhý pátek se takhle obětovat a trápit se tady na pohotovosti? Tedajá si vybírat nemůžu, ale vy… takový vynikající anesteziolog?“

Lékař dopil kávu a kelímek hodil do koše. „V přítomnosti nadřízených kroťte svou zvědavost, prosím.“ Vstal. „Tak, a teď zpátky do boje!“

Vyšel na chodbu. Rozhlédl sevšude celkem klid. Právě když byl na cestě k jednomu z operačních stolů v oddělení akutního příjmu, nastalo kolem náhle rušno. Přiběhla k němu vrchní sestra. „Autonehoda!“ sdělila mu. „Jedna oběť, za okamžik ji přivezou. Připravila jsem úrazový operační sál dvě.“

Lékař se tam okamžitě vydal. Dveře zabzučely, otevřely se a dovnitř vjeli zdravotníci s nosítky, za nimi vešli dva policisté. Doktor okamžitě poznal, že jde o vážný případsvědčily o tom rázné pohyby zdravotníků, výrazy v jejich tvářích, krev na jejich oděvu a na obličejích; to vše budilo dojem, že mají zoufale naspěch.

„Žena, něco přes třicet!“ vybafl jeden ze zdravotníků. „Nereaguje!“

Lékař je mávnutím ruky vyzval, aby nosítka převezli na sál, a otočil se k praktikantovi, stojícímu opodál. „Obstarejte vozík s instrumenty!“ Praktikant přikývl, otočil se a spěchal splnit příkaz.

„A zavolejte Daguella a Corbina!“ zakřičel za ním ještě lékař.

Zdravotníci už vjížděli s nosítky do sálu číslo dvě, přirazili s nimi kboku stolu a přešli na jednu stranu nosítek. „Ke mně,“ pronesla sestra. „Pozor na krční límec. Jedna, dva, tři“ Pacientka se ocitla na stole, zdravotníci odstrčili nosítka stranou. Lékař zběžně pohlédl na pacientčinu bledou pleť, na vlasy skořicové barvy. Blůza, předtím bílá, byla nyní celá prosáklá krví. Kapky krve zůstaly i na podlaze, krvavá stopa se táhla zvenčí až do úrazového sálu.

Lékaře začal náhle zaplavovat znepokojivý pocit, jako kdyby mu mozkem probíhal studený elektrický proud.

„Srazil ji opilý řidič,“ sdělil mu zdravotník. „Cestou sem měla jednou zástavu srdce.“

Přispěchali praktikanti, za nimi Daguello. „Máte její krevní skupinu?“ zeptal se lékař.

Stážista přikývl: „Typ nula.“

Všichni teď měli naspěchpřipojovali monitory, chystali další infuzní hadičky a přiváželi vozíky s instrumenty. „Zavolejte do krevní banky, ať pošlou tři jednotky.“ Potom si lékař uvědomil, kolik krve viděl na linoleu. „Nečtyři!“ opravil se.

„Intubační rourka je zavedena,“ zvolala sestra. V té chvíli přispěchal Corbin.

Daguello přešel k čelu stolu a pohlédl na nehybnou pacientku. „Vypadá cyanoticky.“

„Potřebuju analýzu krevních plynů,“ přikázal úsečně lékař. Jeho pozornost zaujalo ženino břicho, nyní odkryté a celé kluzké krví. Odstranil dočasný obvaz; uviděl hroznou rozsáhlou ránu, kterou sice zdravotníci ve spěchu sešili, nicméně stále silně krvácela. Otočil se k sestře a mlčky ukázal na krvácející místo. Sestra krev odsála tampony a lékař se na ránu podíval znovu.

„Masivní poranění břicha,“ pronesl. „Možná i subpulmonální pneumotorax. Bude nutná pericardiocentéza. Jak se jí to vůbec stalo, krucinál? Co airbag?“ zeptal se jednoho ze zdravotníků.

„Sklouzla pod něj. Palubní deska praskla vejpůl jako sirka a ona na ní zůstala viset. Museli prostříhat střechu, aby ji dostali ven. Hrozný pohled, člověče, její porsche je úplně na placku, jak to do ní ten vožrala v SUV nabořil.“

Porsche. Studený elektrický proud v lékařově hlavě se náhle změnil v ostré, bodavé chvění. Napřímil se, aby viděl na hlavu pacientky, ve výhledu mu však bránil Daguello. „Výrazné poranění tupým předmětem,“ řekl Daguello. „Budeme muset udělat cétéčko hlavy.“

„Tlak klesá, osmdesát na třicet pět,“ ozvala se sestra. „Pulzní oxymetr udává sedmdesát devět.“

„Udržujte kompresi!“ přikázal Daguello.

Krvácení bylo masivní, šok příliš silný – na to, aby zraněnou ženu zachránili, jim zbývala jen minuta či dvě. Vešla další sestra s infuzním stojanem a s krevními vaky. „Tohle nebude stačit,“ prohlásil lékař. „Budeme potřebovat kanylu s velkým průměrem, ta žena ztrácí krev moc rychle.“

„Jeden miligram epinefrinu,“ přikázal Corbin stážistovi.

Sestra sáhla do vozíku pro větší jehlu, uchopila ženinu bezvládnou paži a přitáhla si ji k sobě, aby mohla kanylu zavést. Lékařův pohled sklouzl na pacientčinu štíhlou, bledou ruku. Zdobil ji jediný prsten, snubní, platinový, s nádherným hvězdným safírem, zasazeným v černém poli; měl tak barvu americké whisky. Ze Srí Lanky, velmi drahý. To věděl najisto, protože jej sám kupoval.

Náhle se v operačním sále ozval výkřik: „Zástava!“ volala jedna ze sester.

Lékař zůstal okamžik bez hnutí, ochromený hrůzou; nedokázal uvěřit tomu, co vidí. Daguello se nyní otočil k jednomu ze stážistů a lékař konečně spatřil obličej zraněné ženy. Slepené a rozcuchané vlasy, otevřené oči hledící do prázdna, ústa a nos zakryté kyslíkovou maskou.

V ústech mu vyschlo. Nepatrně pohnul rty. „Jennifer,“ vypravil ze sebe chraptivě.

„Ztrácíme životní funkce!“ ozvala se sestra,

„Potřebujeme lidokain!“ zvolal Corbin. „Lidokain! Fofrem!“

Ochromení opadlo stejně náhle, jako přišlo. Lékař se prudce obrátil k sestře, která postávala vedle. „Defibrilovat!“ přikázal jí.

Rozběhla se do rohu místnosti a vozík otočila zpátky. „Nabíjím!“

Ke stolu přistoupil stážista, dal ženě injekci lidokainu a couvl. Lékař uchopil elektrody, ale ruce se mu nezvladatelně chvěly. To přece nemůže být pravda! Určitě je to jen sen, nic než zlý sen. Probudí se, bude sklesle sedět v bufetu a na židli vedle něj bude pochrupovat Daguello.

„Nabito!“ hlásila sestra.

„Ustupte!“ Lékař si uvědomoval, jak jeho hlas zní zoufale. Přítomní couvli, lékař přiložil elektrody na odkrytou zakrvácenou hruď a zapnul defibrilátor. Tělo Jennifer se ztuhle napjalo a potom se zhroutilo zpátky na stůl.

„Rovná čára!“ vykřikla sestra, sledující životní funkce.

„Znovu nabít!“ přikázal lékař. Následovalo pípání, tiché a neodbytné, připojilo se ke kakofonii vykřikovaných příkazů.

„Hypovolemický šok,“ pronesl jen tak pro sebe Daguello. „Tady jsme neměli nejmenší šanci.“

Nesmysl, nic nevědí, říkal si lékař. Ta myšlenka jako kdyby se k němu donesla odkudsi z nekonečné dálky. Nic nechápou. Cítil, jak mu z koutku oka stéká po tváři slza.

„Nabito!“ zvolala sestra obsluhující defibrilátor.

Lékař znovu přiložil elektrody, tělo Jennifer sebou znovu škublo.

„Žádná reakce,“ poznamenal stážista stojící vedle lékaře.

„Konec,“ pronesl s povzdechem Corbin. „Asi to musíme vzdát, Ethane.“

Lékař odhodil elektrody a zahájil masáž srdce. Cítil, že tělo Jennifer nereaguje, je chladné a pod prudkými pohyby jeho rukou se jen nepatrně pohybuje.

„Zornice jsou nehybné a rozšířené,“ hlásila sestra u monitoru.

Lékař jí nevěnoval pozornost, masáž srdce prováděl s větší silou, ale i s narůstajícím zoufalstvím.

Zvuky ozývající se úrazovým sálem, zmatené a neustále zesilující, nyní tichly. „Nulová srdeční aktivita,“ pronesla sestra.

„Nezbývá vám než konstatovat smrt,“ řekl Corbin.

„Ne!“ odsekl lékař.

Všichni v sále si uvědomili, kolik úzkosti zní v jeho hlase.

„Ethane?“ ozval se váhavě Corbin.

Namísto odpovědi se lékař rozplakal.

Všichni kolem něho ztichli, někteří na něj nechápavě zírali, jiní v rozpacích uhýbali očimavšichni, až na jednoho stážistu. Otevřel dveře a tiše vyšel do chodby. Lékař stále plakal, věděl, kam stážista jde. Pro látku, kterou zesnulou pacientku přikryjí.

1

O TŘI ROKY POZDĚJI

Jeremy Logan vyrůstal ve Westportu a nyní přednášel na Yaleově univerzitě. Domníval se, že svůj domovský stát, Connecticut, dobře zná, avšak krajina, jíž nyní projížděl, byla pro něj něco jako objev. Mířil na východ, od Grotonu. Řídil se přitom instrukcemi, které mu přišly elektronickou poštou; odbočil na dálnici US 1 a potom, hned za Stoningtonem, pokračoval po US 1 Alternate k pobřeží šedivého Atlantiku. Projel Wequetequockem a přejel přes most, který vypadal stejně starý jako samotná Nová Anglie. Potom ostře odbočil doprava na dlážděnou, avšak nijak neoznačenou silnici. Rady malých obchůdků a motelů pro turisty náhle zůstaly kdesi vzadu. Minul ospalý záliv, v němž se na vodě pohupovaly ukotvené čluny lovců humrů. Potom vjel do stejně ospalé řemeslnické vísky. Byla to sice malá vesnička, ale lidé tu žili v klidu a bez starostí, měli tu obchod s rybářskými potřebami, kostel episkopální církve s věží snad třikrát vyšší, než bylo třeba. Domky měly šedé šindelové střechy, kolem domků byly úhledné, bíle natřené laťkové ploty. Nikde žádná mohutná SUV, žádné registrační značky jiných států. Lidé seděli na lavičkách nebo se vykláněli z oken, a když projížděl kolem, mávali mu. Dubnové slunce mělo sílu, mořský vzduch byl čirý a ostrý. Nad vchodem na poštu visela tabule, jež mu sdělovala, že se nachází v Pevensey Pointu, počet obyvatel 182. Cosi mu tu neodbytně připomínalo Hermana Melvilla.

„Karen,“ řekl, „kdybys bývala někdy viděla tohle místo, tak tu chatu v Hyannisu bychom nikdy nekupovali.“

Jeho žena sice již před lety zemřela na rakovinu, Logan s ní však občas takto rozmlouval. Obvyklenikoli však pokaždéto samozřejmě byl spíš monolog než rozhovor. Zprvu takto hovořil, jen pokud si byl jistý, že ho nikdo neuslyší. Pozdějikdyž se to, co začalo jako intelektuální koníček, pozvolna měnilo v jakousi profesiuž na diskrétnost tolik nedbal. Nyní, vzhledem k tomu, čím se živil, lidé celkem očekávali, že bude tak trochu podivín.

Asi tři kilometry za městečkem, přesně tak, jak udávaly instrukce, odbočovala doprava úzká silnička. Logan se tak ocitl v lesíku borovic virginských, rostoucích z písčité půdy. Borovice zanedlouho zmizely a vystřídaly je žlutohnědé duny, jež končily u kovového mostu vedoucího na plochý, široký ostrov, zasahující až do úžiny Fishers Island Sound.

I z téhle vzdálenosti Logan rozeznal na ostrově nejméně desítku budov, všechny z červenohnědého pískovce. Uprostřed stály tři velké čtyřpatrové budovy připomínající ubytovny, uspořádané paralelně, jako kostky domina. Na konci ostrova se nacházela prázdná vzletová dráha s nezpevněným povrchem, zčásti skrytá za různými stavbami. A za tím vším se prostíral oceán a rýsovala se tmavě zelená čára Rhode Islandu.

Po půl druhém kilometru Logan dojel k vrátnici před mostem. Strážnému uvnitř ukázal vytištěný email s instrukcemi. Strážný se jen usmál a mávnutím ruky ho poslal dál. Vedle vrátnice, nákladné, přitom však celkem nenápadné a navenek skromné stavby, byla tabule s nápisem CSPŽ.

Logan přejel přes most, minul budovu, jež stála stranou od ostatních, a zahnul na parkoviště. Bylo nečekaně velké, stálo tu snad padesát aut a bylo tu místo nejméně pro padesát dalších. Logan zajel na jedno z parkovacích míst a vypnul motor. Zůstal však sedět v autě a znovu si přečetl email.

Jeremy,

potěšilo měa ulevilo se mi – když jsem se dozvěděl, že jsi nabídku přijal. Také mám radost, že jsi prokázal tak pružný přístup, protože, jak už bylo řečeno dříve, v žádném případě nelze odhadnout, jak dlouho Tvoje pátrání potrvá. V každém případě dostaneš náhradu přinejmenším za dva týdny, a to takovou, jakou sis určil. Mrzí mě, že Ti zatím nemohu sdělit víc podrobností, ale na to sis pravděpodobně už zvykl.

A musím Ti říct, že se už nemůžu dočkat, až Tě po tak dlouhé době zase uvidím.

Instrukce, jak se do Centra dostaneš, máš dole. Budu na Tebe čekat osmnáctého dopoledne. Vyhovovat bude kterákoli doba mezi desátou a dvanáctou. Aještě něco: až Tě zasvětí do projektu, až „budeš na palubě“, možná už nepůjde nikam telefonovat. Takže, prosím, dej si záležet na tom, aby sis před příjezdem sem vyčistil stůl a vyřídil všechny záležitosti. Těším se na osmnáctého!

Zdraví

E. R.

Logan pohlédl na hodinky: jedenáct třicet. Převracel list se zprávou v rukou. Možná už nepůjde nikam telefonovat. Proč ale? Třeba proto, že vysílací věže nestačí pokrýt signálem místa za malebným Pevensey Pointem? Přesto však to, co stálo ve zprávě, bylo pravda: na to si skutečně „už zvykl“. Ze sedadla pro spolujezdce sebral velkou plátěnou brašnu, zprávu do ní zastrčil a vystoupil z auta.

Recepce v jedné z budov, připomínajících ubytovny, byla skrovná, Loganovi vnucovala představu přijímací kanceláře v nemocnici nebo na klinice. Pár židlí, stoly a na nich časopisy a noviny, na stěnách, vymalovaných béžovou barvou, tu a tam olejomalba neznámého umělce. Jediný stůl, u něj žena něco mezi třicítkou a čtyřicítkou. Na stěně za ní písmena CSPŽ, opět bez jediného náznaku, co asi tak můžou znamenat.

Logan sdělil ženě své jméno. Pohlédla na něj napůl zvědavě, napůl stísněně. Posadil se na jednu ze židlí, domníval se, že bude čekat dlouho. Sotva si však vzal ze stolu nové číslo časopisu Harvard Medical Review, dveře naproti stolu recepční se otevřely a vyšel z nich Ethan Rush.

„Jeremy!“ Široce se usmál a podal mu ruku. „Moc ti děkuju, žes přijel!“

Logan mu potřásl rukou. „Ethane, moc rád tě zase vidím!“

S Rushem se neviděl patnáct let, od doby, kdy pracovali v nemocnici Johnse Hopkinse. Logan se tehdy připravoval na postgraduální studium, Rush studoval na lékařské fakultě. Muž, který nyní před Loganem stál, si uchoval podivuhodně mladistvý vzhled, o tom, že čas přece jen běží, svědčilo pouze pár jemných vrásek v koutcích očí. Už jen samotný stisk jeho ruky na Logana pozoruhodně silně zapůsobiljako kdyby Rush měl za sebou nějaký otřesný zážitek. A budil dojem, že je téměř posedlý odhodláním splnit jakýkoliv úkol, který si stanovil.

Doktor Rush se rozhlédl po recepci. „Přivezl sis zavazadla?“

„Mám je v autě, v kufru.“

„Dej mi klíčky, někoho pro ně pošlu.“

„Je to Lotus Elan S čtyři.“

Rush hvízdl. „Ten roadster? Který ročník?“

„Devatenáct set šedesát osm.“

„Prima! Dohlédnu na to, aby s ním zacházeli v rukavičkách.“

Logan vylovil z kapsy klíčky. Rush si je vzal, předal je recepční a šeptem jí sdělil jakési instrukce. Potom Logana pokynem ruky vyzval, aby šel s ním.

Vyjeli výtahem do horního poschodí. Rush vedl Logana dlouhou chodbou; byla tu slabě cítit jakási čisticí kapalina a chemikálie.

Podobnost s nemocnicí byla stále zřejmějšíjenomže jako kdyby to byla nemocnice bez pacientů. Těch pár lidí, kteří prošli kolem, mělo na sobě civilní oblečení, pohybovali se pěšky, „po svých“, a zcela zjevně byli zdraví. Logan cestou zvědavě nahlížel do otevřených dveří. Viděl poradní místnosti, velkou prázdnou posluchárnu s místy pro dobrou stovku lidí, laboratoře přeplněné přístroji, knihovnu, zřejmě příruční, plnou časopisů, a s počítačovými terminály. Podivnější bylo, že uviděl několik zjevně identických místností, v každé stálo jediné lůžko. Bylo úzké, vedly k němu desítky, neli stovky kabelů, jež lůžko spojovaly s monitorovacími přístroji. Ostatní dveře byly zavřené, malá okna zakrývaly záclony. Cestou po chodbě Logana s Rushem minula skupina mužů a žen v bílých laboratorních pláštích. Na Logana jen beze slova pohlédli, Rushovi pokývli na pozdrav.

Došli ke dveřím s nápisem ŘEDITEL. Rush je otevřel a pokynem Logana vyzval, aby šel dál do předpokoje. Seděly tu dvě asistentky, stála tu spousta knihovniček. Potom oba vešli do vkusně vymalované soukromé pracovny. Byla vybavená skromně, naprostý protiklad přecpaného předpokoje. Na třech stěnách visely prosté postmoderní malbypřevládaly na nich studené odstíny modré a šedé. Čtvrtá stěna byla celá prosklená, nyní ji zakrývaly stažené žaluzie.

Uprostřed místnosti stál stůl z týkového dřeva, s deskou nablýskanou do oslňujícího lesku. U stolu stála dvě kožená křesla. Rush se do jednoho z nich posadil, Loganovi ukázal na druhé.

„Mohu ti něco nabídnout? Kávu, čaj, sodovku?“ otázal se.

Logan mlčky odmítl.

Rush si přehodil nohu přes nohu. „Jeremy, musím být upřímný,“ začal. „Nebyl jsem si jistý, že budeš ochoten ujmout se té záležitosti, uvážímli, jak jsi zaneprázdněný… a taky to, jak jsem byl skoupý na slovo tam, kde šlo o podrobnosti.“

„Nebyl sis jistýani když uvážíš výši odměny, kterou jsem si určil?“

Rush se usmál. „To je pravdatvoje odměna je zajisté zdravě vysoká. Jenže tvoje… nu, říkejme tomu práce… se v nedávné době změnila, je teď dost významná.“ Na okamžik se odmlčel. „Jak že jí teď říkáš?“

„Jsem záhadolog.“

„No josprávně. Záhadolog.“ Rush se na Logana zkoumavě zadíval. „A je pravda, že jsi zdokumentoval existenci lochnesské nestvůry?“

„Co se týče tohohle pověření, o tom by sis musel pohovořit s mým klientem, Edinburghskou univerzitou.“

„Dobře mi tak, nemám se zbytečně vyptávat.“ Rush opět chvilku mlčel. „Když už mluvíme o univerzitáchty přece jsi profesor, ne?“

„Dějiny středověku. Yaleova univerzita.“

„A co si myslíš o té své druhé profesi na Yaleu?“

„Aby na sebe člověk upozornilto není nikdy problém. Pomáhá to k získání širších možností, jak se uplatnit.“ Logan přeběhl zrakem po pracovně. Často se stávalo, že jeho noví klienti raději zaváděli řeč na to, co už vykonali, oddaloval se tak hovor o jejich současných problémech.

„Vzpomínám si na ty… na šetření, co jsi ještě ve škole dělal v Peabodyho ústavu a v laboratoři aplikované fyziky,“ navázal Rush. „Koho by napadlo, že to povede až k tomuhle?“

„Mě teda určitě ne.“ Logan neklidně poposedl. „Takže: povíš mi konečně, co znamená ta zkratka CSPŽ? Nikde tady kolem nevidím nic, co by napovídalo, co to je.“

„Však si taky držíme karty pěkně u těla. Je to Centrum pro studium posmrtného života.“

„Studium posmrtného života,“ opakoval po něm Logan.

Rush přikývl. „Centrum jsem založil před dvěma roky.“

Logan na něj udiveně pohlédl. „Centrum jsi založil ty?“

Rush se zhluboka nadechl, po tváři mu přeběhl nepatrný, smutný úsměv. „Podívej, Jeremy, ono je to takhle: Před více než třemi lety jsem pracoval na urgentním příjmu a právě v době, kdy jsem měl službu, tam zdravotníci přivezli mou ženu Jennifer. Měla hroznou autonehodu a vůbec nereagovala na podněty. Zkoušeli jsme všechno – masáž srdce, elektrody, ale bylo to beznadějné. Byl to nejhroznější okamžik v mém životě. Byl jsem u toho, a nejenže jsem ji nedokázal zachránit… ale čekalo se ode mě, že budu konstatovat její smrt.“

Logan soucitně přikývl.

„Jenomže jsem to neudělal. Nedokázal jsem se k tomu odhodlat.I přes rady asistujících lékařů jsem se rozhodl vykonat přímo hrdinský čin.“ Rush se naklonil dopředu. „A… Jeremy, ona se z toho dostala. Nakonec jsem ji oživil, čtrnáct minut poté, co se úplně zastavily všechny její mozkové funkce.“

„Jak se to stalo?“

Rush jen rozhodil ruce. „Byl to zázraknebo to v té době jako zázrak vypadalo. Něco tak úžasného si dokážeš jen těžko představit, bylo to jako prozření, něco, co ti úplně změní život. Dostat ji zpátky z pokraje smrti…“ Na chvíli se odmlčel. „V tu chvíli mi spadly šupiny z očí; náhle se přede mnou otevřela perspektiva mé další práce. Odešel jsem z nemocnice v Rhode Islandu, zanechal jsem i své praxe anesteziologa a od té doby se zabývám jen studiem zážitků lidí, kteří přežili klinickou smrt.“

Událost, která člověku úplně změní život, přemítal Logan. Nahlas řekl: „Studiem posmrtného života.“

„Přesně tak. Dokumentací různých relevantních projevů, a to ve snaze tenhle jev analyzovat a kodifikovat. Divil by ses, kolik lidí se už dostalo na samu hranici mezi životem a smrtí, a zvlášť by tě ohromilo, kolik toho jevy, kterými prošli, mají společného. Jakmile se jednou od hrany té propasti vrátíš, už nikdy nejsi to, cos byl předtím. Asi uhádneš, že to je něco, co neseš v sobě – a co společně s tebou nesou osoby, které miluješ.“ Gestem ruky obsáhl celou pracovnu. „Sehnat peníze na Centrum, na všechno tohle, nedalo skoro žádnou práci, spousta lidí, kteří se ocitli na pokraji smrti, vášnivě touží s někým se o své zážitky podělit a dozvědět se víc o tom, co by mohly znamenat.“

„Takže co přesně Centrum dělá?“ otázal se Logan.

„V podstatě jsme malá komunita lékařů a výzkumníků – většinou těch, kdo se dostali do styku s lidmi, kteří se ‚vrátili z druhého břehu‘. Zveme sem lidi, kteří přežili klinickou smrt, a žádáme je, aby tu pár týdnů nebo i měsíců zůstali a aby přesně zdokumentovali, co se jim stalo. Taky projdou celou řadou různých testů.“

„Testů?“ zajímal se Logan.

Rush přikývl. „Ačkoliv tu pracujeme teprve osmnáct měsíců, už máme za sebou rozsáhlý výzkuma dospěli jsme k celé řadě zjištění.“

„Ale jak říkáš, zachováváte kolem celé věci hodně hluboké mlčení.“

Rush se usmál. „Určitě si dovedeš představit, co by řekli ti dobráci v Pevensey Pointu, kdyby věděli, kdo po nějaké době převzal starou výcvikovou základnu Pobřežní stráže a proč.“

„Jo, dovedu.“ Řekli by, že si zahráváte s osudem, pomyslel si Logan. Pletete se do života lidem, kteří se vrátili z říše mrtvých. Nyní již začínal mít určitou představu, proč vyvstal požadavek zajistit si jeho odborné znalosti. „Takže co přesně se tady děje, a čím vám můžu přispět?“

Na Rushově obličeji se na okamžik objevil výraz údivu. „Ale tys to špatně pochopil. Tady se neděje nic.“

Logan se zarazil. „Máš pravduopravdu jsem to špatně pochopil. Jestli ale problém, který tě tíží, není tady, proč jsi mě zval právě sem?“

„Omlouvám se, že ti dávám tak vyhýbavé odpovědi, Jeremy. Jakmile tě ale vezmeme na palubu, jak se říká, můžu ti povědět víc.“

„Ale já už jsem na paluběpřece tady, ve tvém Centru.“

Po jeho slovech Rush vstal a přešel k zadní stěně. „Kdepak, ještě nejsi.“ Jediným pohybem otevřel žaluzie. Ukázala se prosklená stěna a za ní polní letiště, jehož si Logan povšiml už cestou sem. Odtud, z tohoto vyvýšeného místa, viděl, že vzletová dráha vůbec není prázdná. Stál na ní štíhlý, elegantní Learjet 85, leskl se v záři poledního slunce. Rush na něj ukázal prstem.

„Teprve až budeš na palubě tamhletoho.“

2

V letadle bylo pět lidídvoučlenná posádka, Logan, Rush a jeden pracovník CSPŽ. Měl s sebou dva laptopy a několik složek naditých listinami s laboratorními výsledky. Krátce po startu se doktor Rush omluvil a odešel dozadu pohovořit si s ním. Logan vytáhl čerstvé vydání časopisu Nature a pátral v něm po zprávách o nejnovějších objevechpřípadně o něčem, co se vymyká z běžného života, čemkoliv, co by ho mohlo zajímat z hlediska jeho profese. Po nějaké době na něj padla ospalost; odložil časopis a zavřel oči, že si na pár minut zdřímne. Jenže když se probudil, venku byla tma. Po dlouhém, hlubokém spánku si připadal dezorientovaný, jeho mozek jako kdyby plaval v mlze. Rush seděl na vedlejším sedadle.

„Kde to jsme?“ zeptal se ho Logan.

„Přilétáme na Heathrow.“ Rush pokývl hlavou směrem ke svému zaměstnanci, který stále seděl vzadu. „Omlouvám sestejně jako ty, ani já sám nevím přesně, jak dlouho budu pryč. A musel jsem ještě vyřídit pár záležitostí týkajících se CSPŽ, které nemůžou počkat, až se vrátím.“

„To je v pořádku.“ Logan vyhlédl ven na světla Londýna dole pod nimi. Připomínala žlutou přikrývku. „Tady končíme?“

Rush zavrtěl hlavou. „Víš,“ pronesl s úsměvem, „připadalo mi trochudivné, jak jsi nastoupil do letadla a vůbec na nic ses nevyptával. Čekal jsem, že budeš chtít nějaké vysvětlení, abys věděl, do čeho vlastně jdeš.“

„V mé profesi člověk hodně cestuje. Pas mám vždycky u sebe.“

„Anoto jsem se dočetl v jednom článku o tobě, proto jsem ti ani nepřipomněl, aby sis jej vzal.“

„Za posledních šest měsíců jsem byl v několika cizích zemíchSrí Laňce, Irsku, Monaku, Peru, Atlantic City…“

„Atlantic City není cizí země,“ rozesmál se Rush.

„No, mně tak připadalo.“

Letadlo přistálo a rolovalo k soukromému hangáru. Rushův zaměstnanec tam vystoupil i se svými laptopy a složkami; vrátí se dopravním letadlem do New Yorku. Learjet doplňoval palivo, Rush s Loganem si mezitím dali lehkou večeři. Když learjet opět vzlétl, Rush se znovu posadil vedle Logana. V ruce držel kufřík z černé kůže.

„Ukážu ti jeden obrázek,“ začal. „Myslím, že až ho uvidíš, vysvětlí se tím nutnost držet věci v tajnosti.“ Kufřík pootevřel, zalovil uvnitř, vyndal výtisk Nature a ukázal jej Loganovi.

Na obálce byl portrét, hlava muže něco po padesátce. Husté vlasy, předčasně bílé jako sníh, měly uprostřed pěšinku. Působilo to podivně anachronicky, Loganovi ten portrét vzdáleně připomínal snímek žáka anglické soukromé školy z viktoriánské dobyEtonu, Harrowu nebo Rugby. Muž byl hubený, jeho hubenost ještě zvýrazňovalo silné zadní osvětlení. Měkké, téměř ženské rysy obličeje ostře kontrastovaly s pletí nezvykle zhrublou působením slunce a větru. Ačkoliv se muž neusmíval, v modrých očích, upřeně hledících do objektivu aparátu, jako kdyby se skrýval pobavený výraz, snad vyvolaný jakýmsi vtipem, který je srozumitelný jen jemu a o který se nemíní podělit s ostatními.

Logan tu tvář poznala jak Rush sliboval, mnoho z onoho tajemství se náhle objasnilo. Tvář patřila H. Porteru Stoneovi, bezesporu nejznámějšímu – a rovněž daleko nejbohatšímu – lovci pokladů na světě. Logan však usoudil, že výraz „lovec pokladů“ nebude vůči Stoneovi tak docela spravedlivý. Stone byl archeolog a tento obor vyučoval na Kalifornské univerzitěpřed tím, než byly v mezinárodních vodách objeveny dvě potopené španělské lodě z flotily Plata. Potopily se v roce 1648, když se plně naložené stříbrem, zlatem a drahokamy, vracely ze španělských kolonií domů. Díky nim Stone nejenže doslova přes noc úžasně zbohatl, ale rovněž se proslavil. Jeho sláva ještě vzrostla zásluhou dalších objevůinckého mauzolea a pokladu ukrytého v průsmyku dvaatřicet kilometrů od Machu Picchu. Pak přišly na řadu rozsáhlé vykopávky v ruinách na kopci ve Velkém Zimbabwe, kde byly nalezeny stély z mastku, jejichž hlavice představovaly sochy ptáků. Mezi další nálezy pak patřily sochy zvířat a lidských postav, vyřezané z téhož materiálu. Potom došlo i na další objevy, následující pozoruhodně rychle jeden za druhým. Jaká další naleziště předmětů pocházejících z dávných civilizací vydrancuje příště? ptal se nápis, překrývající celou obálku časopisu.

„A my teda někam tam letíme?“ optal se nevěřícně Logan. „Je to honba za pokladem? Nebo archeologické vykopávky?“

Rush přikývl. „Trochu od obojího. Stoneův nejnovější projekt.“

„A ten projekt je co?“

„Už tě nebudu dlouho udržovat v nevědomosti.“ Rush znovu otevřel kufřík. Logan ještě zahlédl, jak lékař zastrčil časopis pod tenký svazeček listin. Byl to jen okamžik, Logan si však stačil povšimnout, že listiny jsou nejspíš celé popsané hieroglyfy.

Rush kufřík zavřel. „Co ti můžu pověděttohle je jeho zatím největší expedice. A taky nejtajnější. Kromě toho, že jako obyčejně je nutné pracovat nepozorovaně, jsou tu taky jisté… neobvyklé logistické záležitosti.“

Logan přikývl. Tohle ho nijak nepřekvapilo: Stoneovy expedice nabývaly stále víc a víc na významu, přitahovaly na sebe značnou pozornost jak zvědavého tisku, tak různých lidí, kteří by se rádi k jeho činnosti přitřeli. Stone nyní přestal dohlížet na svou práci osobně, byloo něm známo, že se drží stranou od lidí a své expedice řídí á la distance, často odněkud z druhé poloviny zeměkoule. „Musím se tě na něco zeptat: Jaký vlastně máš ty na tomhle zájem? S tvým Centrem pro studium posmrtného života to přece nemůže mít nic společného! Všechna ‚těla‘, která Stonea zajímají, jsou naprosto jistě mrtvá. Dávno mrtvá.“

„Jsem něco jako vojenský lékař expedice. Ale mám na tom všem ještě další, už ale ne tak přímý zájem.“ Rush se odmlčel. „Podívej, opravdu nemám v úmyslu hrát si na tajnůstkáře. Jisté věci se prostě nemůžeš dozvědět, dokud nejsi skutečně na naší straně. Ale říkám ti, že co se týče těchhle vykopávek, jsou tu jisté… nozvláštní aspekty, které vyplavaly na povrch někdy minulý týden. A právě ty se týkají tebe.“

„Fajn. Pak ti tedy položím otázku, na kterou mi možná můžeš odpovědět. Tam v pracovně ses zmínil o tom, že před tím, než jsi založil Centrum, jsi byl anesteziolog. Pak tedyjak to, že jsi měl službu na úrazovém sále zrovna ten den, kdy tam přivezli tvou manželku? Něco jako služby na akutním příjmu jsi přece měl mít už celé roky za sebou.“ Úsměv se z Rushovy tváře vytratil. „Tuhle otázku jsem dostával pořád… tedy před tím, než Jennifer prošla klinickou smrtí. Takové otázky jsem vždycky stručně odbýval. Je fakt, Jeremy, že jsem se původně specializoval na práci v oddělení akutního příjmu. Ale nějak jsem se nedokázal smířit s pohledem na smrt. Divné, co?“ pronesl. „Jistě… dokázal jsem se klidně zabývat případy úmrtí, kde šlo o přirozené příčinyrakovinu, zápal plic, nefritidu. Ale náhlá, násilná smrt…“

„Pro lékaře pracujícího na akutním příjmu je to docela určitě něco jako mezník,“ poznamenal Logan.

„Máš pravdu. Strach ze smrtitedy tím myslím, když s ní přicházíš do stykubyl právě důvod, proč jsem změnil obor a stal se anesteziologem namísto doktorem na akutním příjmu. Ale pořád jsem to měl před očima. Útěk mi nijak nepomohl, musel jsem dokázat pohlédnout smrti do očí. A abych takříkajíc nevypadl z praxe, každý druhý týden jsem pracoval na akutním příjmu; bylo to pro mě něco jako žíněná košile.“

„Nebo jako Mithridatés.“

„Kdo?“

„Mithridatés Šestý, pontský král. Žil v neustálém strachu, že bude otráven, proto se pokoušel čelit té hrozbě tím, že si každý den vzal nízkou, subletální dávku jedu, až si na něj jeho tělo přivyklo.“

„Brát jed, aby si člověk vypěstoval vůči němu imunitu… Něco podobného tomu, co jsem dělal já,“ poznamenal Rush. „Jenže po tom případu s manželkou jsem lékařské praxe zanechal úplně a založil jsem kliniku. Vzdal jsem se snahy bojovat proti svému odporu vůči pohledu na smrt, namísto toho jsem z něj udělal cosi kladného: studuji osobnost těch, kdo vyklouzli z její náruče.“

„Musím se tě na něco zeptat: proč zakládat svou vlastní kliniku? Tedydomnívám se, že organizací zabývajících se otázkami klinické smrti, stavů blízkých smrti, už existuje několik. Studenti v posledním ročníku si přednášky o klinické smrti a téma,studium lidského vědomí zapisují jako hlavní předmět.“

„To je pravda, jenomže žádná z těch organizací není tak velká, tak centralizovaná nebo tak úzce zaměřená jako CSPŽ. A kromě toho naše činnost zahrnuje některé zcela unikátní oblasti a zaměření výzkumu.“

Rush se omluvil a rozhovor ukončil; Logan se otočil k oknu a zadíval se ven do tmy. Noc byla jasná, krátký pohled na souhvězdí mu potvrdil, že letí na východ. Jenže kam přesně? Porter Stone vysílal své expedice snad do všech koutů světado Peru, Tibetu, Kambodže, Maroka. Ten člověk měl to, co média ve zprávách s oblibou nazývají Midasův dotek: každý jeho projekt se proměnil ve zlato.

Logan chvíli přemítal o Rushově kufříku a připomínal si lesk papíru popsaného hieroglyfy. Potom zavřel oči.

Když se znovu probudil, bylo ráno. Protáhl se, zavrtěl se na sedadle a znovu vyhlédl oknem. Nyní uviděl dole širokou hnědou řeku, jejíž břehy lemovaly úzké pásy zeleně. Dál za nimi byla jen vyprahlá země. Vzápětí doslova ztuhlv dálce, na samém obzoru, spatřil s ničím nezaměnitelný monolitický úvar: pyramidu.

„To jsem mohl tušit,“ zahučel tiše jen tak pro sebe.

Rush seděl na druhé straně uličky. Když Logana zaslechl, pohlédl na něj.

„Jsme v Egyptě,“ konstatoval Logan.

Rush přikývl na souhlas.

Logan i přes svůj pečlivě pěstovaný stoicismus pocítil, jak jím projel záchvěv vzrušení. Já vždycky chtěl pracovat v Egyptě!“

Rush si povzdechlnapůl pobaveně, napůl snad lítostivě. „Musím tě ale zklamat, doktore Logane. Ono se to celé totiž netýká výhradně přímo samotného Egypta.“

3

V Káhiře byl Logan jen jednou, jako student posledního ročníku, kdy dokumentoval pohyb fríských vojáků během páté křížové výpravy. A připadalo muzatímco jeli po dálnici z letiště, že zde pořád ještě jezdí všechna ta auta, která tu viděl před dvaceti lety. Staré fiaty a Mercedesy Benz s pomačkanými plechy a rozbitými reflektory; vozy se v divokém zmatku cpaly jeden přes druhý, každý si podle potřeby skoro ve stovce vynucoval a přisvojoval svůj vlastní jízdní pruh. Logan s Rushem míjeli rzí prožrané autobusy, které tak tak že držely pohromadě. Lidé v nich nedbali na nebezpečí, přidržovali se prázdných rámů, kde bývaly dveře, málem přitom vláli ve vzduchu. Nyní Logan rovněž spatřil skoro poslední modely evropských sedanů, nablýskané a téměř všechny černé. Až na tyto výjimky provoz na dálnici vypadal jako horečný anachronismus, jako časová kapsle z dávnověku.

Oba muži seděli na zadním sedadle a mlčky sledovali okolí. Logan nechal zavazadla v letadle. Jejich řidičmístní člověk s renaultem jeno maličko méně věkovitým než ostatní auta kolemse zkušeně propletl bludištěm silnic vedoucích k letišti a nyní mířil do samotné Káhiry. Vozovky vroubily bloky pětiposchoďových betonových budov barvy hořčice. Na balkonech viselo a sušilo se prádlo, okna stínily plátěné markýzy se směsicí všemožných reklam. Ploché střechy byly posázené parabolickými anténami, z jedné budovy na druhou visely kabely, bylo jich tolik, že se ani nedaly spočítat. Ve vzduchu se vznášela jemná pomerančová vůně. Vedro a slunce na bezmračné obloze byly nemilosrdné. Logan se vyklonil úplně staženým oknem ven a zajíkavě vdechoval vzduch ztěžklý spalinami.

Doktor Rush vyhlédl ven také. „Čtrnáct milionů lidí,“ poznamenal. „Natěsnaných na pěti stech dvaceti čtverečních kilometrech.“

„Když Egypt není cílem naší cesty, co tu tedy děláme?“

„Je to jen krátká zastávka. Před polednem budeme zase v letadle.“

Blížili se k centru; sjeli z dálnice na místní silnice. Provoz tu ještě zhoustl. Před každou další křižovatkou měl Logan dojem, že se blíží k Lincolnovu tunelu pod Hudsonemdo jednoho či dvou jízdních pruhů se drala desítka aut najednou. Ulice zaplavovali chodci, využívali dopravní zácpu a přecházeli vozovku, jak koho napadlo, autům se vyhýbali o pouhé centimetry. Nejspíš nějakým zvláštním řízením osudu nedocházelo k žádným vážným úrazům. Domy v centru nebyly o nic vyšší, jen jejich architektura byla zajímavější, jakýmsi podivným způsobem působila jako reminiscence pařížské čtvrti Rive Gauche. Všude byla stále výrazněji znát bezpečnostní opatření: policisté v černých uniformách v budkách na křižovatkách, betonová opevnění před hotely a obchodními domy jako ochrana proti útokům aut naložených výbušninami. Projeli kolem amerického velvyslanectví; vypadalo jako pevnost, ježící se hlavněmi zbraní, trčícími z kulometných hnízd.

Po několika minutách auto náhle zajelo k obrubníku a s trhnutím zastavilo. „Jsme na místě,“ oznámil Rush a otevřel dveře.

„Kde to je,na místě‘?“

„Egyptské muzeum v Káhiře,“ odpověděl Rush. Vystoupil z auta.

Logan vystoupil za ním. Obezřetně se vyhýbal lidem, aby se na něj ne tlačili, dával si pozor na auta projíždějící těsně kolem něho; div, že se o něj neotřela a nepovytáhla mu košili z kalhot. Zvedl zrak k impozantní červené fasádě muzea, tyčící se za nádvořím, prostírajícím se před vchodem.

Zde už byl také, když studoval materiály pro absolventskou práci. Chvějivé napětí, které poprvé pocítil již v letadle, se nyní hlásilo silněji.

Přecházeli přes nádvoří, odbývali prodavače různých tretek, kteří vyvolávali, že prodávají pyramidy, které ve tmě svítí, nebo velbloudy na baterii. Logana zasypávala ze všech stran arabština s kadencí připomínající střelbu rychlopalných zbraní. Oba prošli řetězem stráží, rozestavených před hlavním vchodem. Právě se chystali vejít dovnitř, když Logan zaslechl hlas z amplionu, přerušovaný praskáním. Přehlušil hluk dopravy i štěbetání skupin turistů. Byl to zpěv muezzina svolávajícího věřící k modlitbě. Logan se zastavil a naslouchal. K muezzinovi se připojila další mešita, potom ještě další, zpěv se rozléval do větší a větší vzdálenosti, až se zdálo, že se nese celým městem.

Ucítil, jak ho kdosi zatahal za loket. Rush. Logan se otočil a vešel dovnitř.

Muzeum bylo i v tuto časnou hodinu plné, zástupy zpocených lidí však zatím ještě nedokázaly prohřát kamenné prostory. Venku sluneční svit málem oslepoval, vnitřek muzea se proto zdál až příliš temný. Oba přátelé prošli přízemím, kolem nespočetných soch a kamenických výrobků. Byly tu sice nápisy zakazující fotografovat exponáty nebo se jich dotýkat, Logan však zaznamenal, že mnohé z nich jsou stále ještě vystaveny působení vzduchu, nejsou hermeticky uzavřeny ve vitrínách, a nesou silné stopy toho, že se s nimi nějak manipulovalo. Minuli poslední oddělení a po širokém schodišti vystoupili do prvního poschodí. Zde na kamenných podstavcích spočívaly jeden vedle druhého sarkofágy; připomínaly strážce tohoto světa stínů. Podél stěn stály zasklené vitríny s pohřební výbavou – s předměty ze zlata a fajánse. Vitríny nebyly nijak zvlášť zabezpečené, byly opatřené jen obyčejnými pečetěmi z olova a drátu.

„Můžu se jít podívat na předměty z hrobky Ramsese Třetího?“ zeptal se Logan. „Myslím, že jsou kus dál odtud po chodbě.“ Ukázal přitom na jedny dveře. „V časopise Journal of Antiquarian Studies jsem se nedávno dočetl o alabastrové kanopě, kterou bylo možné použít ke svolávání –“

Rush se však jen omluvně usmál a ukázal na hodinky, pobízel tak Logana ke spěchu.

Šli k dalšímu schodišti, užšímu a bez zábradlí, a vystoupili do dalšího poschodí. Zde již panoval klid, sbírkystély s nápisy, fragmenty papyrusů, vybledlé a podléhající zkázesloužily spíš vědeckým účelům. Osvětlení bylo tlumené, kamenné stěny působily skličujícím dojmem. Rush se zastavil, vytáhl z kapsy kousek papíru a zkoumal jej. Byl to plánek, jen tak načrtnutý rukou.

Logan cestou zvědavě nahlížel do pootevřených dveří. Viděl hromádky svitků papyrusu, uložené ve výklencích na policích sahajících od podlahy až ke stropu, spatřil také spousty lahví na víno. V další místnosti byla sbírka masek dávných egyptských bohů Sutecha, Usira, Thovta. Takovéto množství předmětů a nedocenitelných pokladů všude kolem, předmětů pocházejících z dávnověku, doléhalo na přítomné až tísnivě, jako kdyby je zavalilo celou svou tíhou.

Zašli za roh; tam se Rush zastavil před zavřenými dřevěnými dveřmi. Byl na nich zlatý nápis, vybledlý tak, že se téměř nedal přečíst: Archivy III: TanisSehelFajjúm. Rush na Logana krátce pohlédl, pak se mu podíval přes rameno do prázdné chodby vzadu za nimi. Potom dveře otevřel a vedl Logana dovnitř.

Místnost za dveřmi byla ještě temnější než chodba. Rada oken těsně pod vysokým stropem jen neochotně propouštěla sluneční paprsky, jež se musely prodírat letitou vrstvou špíny. Žádné jiné osvětlení tu nebylo. Kolem všech čtyř stěn stály police s knihami, další police byly přecpané starými časopisy, svázanými rukopisy, zápisníky vázanými v kůži pokryté plísní, byly tu i zjevně neuspořádané, tlusté svazky papyrusů, sešitých řemínky z vyschlé kůže.

Rush zavřel dveře. Logan váhavě vkročil dál do místnosti. Páchlo to tu silně voskem a tlejícím papírem. Bylo to přesně místo, na jakém se on sám tak často cítil jako domamísto, kde byly uloženy předměty z dávné minulosti, celé skladiště tajemství, hádanek a podivných kronik, trpělivě čekajících, až budou znovu objeveny a vyneseny na světlo.

V podobných místnostech strávil opravdu hodně času, seznamoval se však především se středověkými opatstvími, kryptami v katedrálách a s vyhrazenými fondy univerzitních knihoven. Předměty zdedávné příběhy a vyprávění, mrtvý jazyk, jímž byla většina z nich sepsánabyly mnohem, mnohem starší.

V koutě stál dlouhý, úzký studijní stůl, kolem něj bylo rozestaveno asi šest židlí. Místnost byla tak temná a tichá, že Logan měl dojem, že je v ní sám. Nyní, když se jeho oči přizpůsobily panujícímu příšeří, však spatřil muže v arabském oděvu. Seděl u stolu zády k nim, shrbený nad starým svitkem. Při jejich příchodu se nepohnul, nepohnul se ani nyní, zdálo se, že je plně zaujat čtením svitku.

Rush se připojil k Loganovi. Potom si tiše odkašlal.

Muž i teď setrval dlouhou dobu bez hnutí, potom se k nim mírně natočil. Stařec –Logan si uvědomil, že je to vskutku starší učenecse na ně nepodíval, spíš jen vzal na vědomí příchod někoho dalšího. Měl na sobě značně, až dotenka obnošenou šedou dišdašu, vybledlé bavlněné kalhoty a plátěný plášť s kapucí, jež částečně zakrývala prostou černobílou ghutru kolem čela. Byl to oděv nemoderní, dokonce i na člověka v pokročilém věku. Vedle něho stál na odřeném keramickém talířku maličký šálek s tureckou kávou.

Logana se přítomnost toho člověka nevysvětlitelně, nemile dotkla, jako kdyby ho doslova bodla. Rush ho sem zcela nepochybně vzal proto, aby se podívali na jakýsi soukromý dokument. Jak ale mají uchovat před tím starým učencem svou záležitost v tajnosti – před člověkem, který se naprosto nezdvořile neobtěžoval vzít je vůbec na vědomí?

Potomk Loganovu údivustařec odstrčil židli od stolu, pomalu, s rozmyslem vstal a otočil se k nim. Na očích měl staré brýle na čtení, popraskané, skla pokrytá vrstvou prachu, záhyby kapuce mu zakrývaly vrásčitý obličej. Stál a díval se na ně očima, jejichž výraz se dal za starými brýlemi jen špatně rozeznat.

„Opozdili jsme se, omlouvám se,“ pronesl Rush.

Muž přikývl. „To nic. Tenhle svitek právě začínal být zajímavý.“

Logan zmateně přeskakoval zrakem z jednoho na druhého. Muž stojící před nimi Rushovi odpověděl dokonalou angličtinou –americkou angličtinou s nepatrným náznakem bostonského přízvuku.

Stařec si nyní pomalu, jakoby po zralé úvaze, stáhl kapuci. Ukázala se nádherně bílá kštice, pečlivě sčesaná pod ghutru. Sundal si i brýle, složil je a zastrčil do kapsy dišdaši. Upřel na Logana modré oči. I v chabém světle v archivu byly modré jako voda v bazénu v prvním rozbřesku letního dne.

Náhle Logan porozuměl– muž před ním je Porter Stone.

4

Logan o krok couvl. Viděl, jak se Rushova ruka blíží k jeho loktu, a instinktivně ji odstrčil. Překvapení ho pomalu opouštělo a začala se ho zmocňovat zvědavost.

„Doktore Logane,“ promluvil Stone, „jen nerad jsem vám připravil takovéhle překvapení, ale bezpochyby dokážete pochopit, že jsem nucen chovat se co nejobezřetněji.“

Usmál se, ale nikoliv očima. Ty oči byly mnohem pronikavější, zářivější, než jak se jevily na zrnité fotografii na obálce Fortune. Zcela zřejmě skrývaly pronikavý intelekt a neotřesitelnou touhupo starožitnostech, po bohatství, nebo pouze po znalostech, to Logan nedokázal rozpoznat. Stone byl vyšší, než Logan očekával, jeho postava pod arabským pláštěm však byla stejně hubená, jak se Loganovi jevila na fotografiích v tisku.

Na Stoneův pokyn šel Rush zamknout dveře. Stone potřásl Loganovi rukou a gestem oba své hosty vyzval, aby se posadili. Stisk jeho ruky neučinil na Logana nijak výrazný dojem – vycítil jen nezkrotnou energii, jež příliš neodpovídala dojmu, vyvolávanému div ne vychrtlou postavou a téměř zženštilými rysy.

Logan se posadil. „Nečekal jsem, že vás najdu právě tady, doktoreStone. Měl jsem za to, že se nyní držíte hodně daleko stranou od svých projektů.“

„Jistě, přesně to chci, aby si o mně lidé mysleli,“ odtušil Stone. „A z největší části je to samozřejmě pravda. Ale zvyk je železná košile.I teď jsou pořád ještě chvíle, kdy nedokážu odolat, abych si nezopakoval trochu ‚kopání“ a neumazal si při tom ruce.“

Logan přikývl. Rozuměl tomu dokonale.

„A kromě tohokdykoli je to možné, s klíčovými členy svého nového týmu mluvím nejraději osobně, zvlášť když jde o tak důležitý projekt, jako je tenhle. A samozřejmě jsem byl na vás zvědavý, chtěl jsem se s vámi setkat tváří v tvář.“

Logan si uvědomoval, že ho ty modré oči stále pozorně zkoumají a hodnotí. V jejich výrazu bylo cosi téměř nelítostného. Stál před ním člověk, který takto hodnotil a zařazoval si už mnoho lidí.

„Takže já jsem klíčový člen týmu?“ zeptal se Logan.

Stone přikývl. „Pochopitelně. Ačkolivabych byl upřímný, nečekal jsem, že jím budete. Přibíráme vás, abych tak řekl, poněkud opožděně, dodatečně a na poslední chvíli.“

Rush se posadil naproti nim. Stone odsunul stranou svitek, který četl. Pod ním se ukázala tenká složka. „Vaši práci samozřejmě znám, četl jsem monografii „Oživlí duchové, draugar, z Trondheimu“. Jsou to ti, co střeží své poklady, uložené v hrobě.“

„To byl zajímavý případ. A bylo fajn, že jsem s ním mohl vyjít na veřejnostněco takového totiž smím udělat hodně zřídka.“

Stone se s porozuměním usmál. „Už teď se zdá, že oba máme něco společného, doktore Logane.“

„Prosím, říkejte mi Jeremy. A to společnéco by to mělo být?“

„Pembridge Barrow.“

Logan se překvapeně napřímil. „Chcete říct, že jste četl –“

„Ano, četl.“

Logan pohlédl na lovce pokladů s nově nabytou úctou. Pembridge Barrow byl jeden ze Stoneových menších, z historického hlediska však významnějších objevů: pohřební jáma ve Walesu, v níž, jak se nyní většina učenců shodovala, spočívaly ostatky Boadicey, anglické královny z prvního století. Byla pohřbena na válečném voze společně se zbraněmi, zlatými náramky a dalšími drobnostmi. Tímto nálezem Stone rozluštil záhadu, jež anglické historiky trápila a pronásledovala celá staletí.

„Jak víte,“ pokračoval Stone, „elitní učenci vždy tvrdili, že Boadicea skončila v rukou římských legií v Exeteru, nebo možná v hrabství Warwickshire. Ale právě vaše disertační prácev níž tvrdíte, že bitvy přežila a byla pohřbena se všemi válečnickými poctamimě přivedla do Pembridge.“

„S odkazem na zamýšlené dálkové přesuny římských pátracích útvarů, nacházejících se daleko od římské silnice Watling Road?“ dopověděl Logan. „Možná bych se měl cítit poctěn.“ Stoneova důkladnost udělala na Logana dojem.

Stone pokračoval: „Ale nepozval jsem vás sem proto, abychom se bavili o tomhle. Chtěl jsem, abyste porozuměl, do čeho se zapojujete.“ Naklonil se k Loganovi blíž. „Nebudu po vás chtít, abyste krví podepsal nějakou smlouvu, ani nic jiného, podobně melodramatického.“

„To se mi opravdu ulevilo.“

„A kromě toho, na jednoho člověka z vašeho jedinečného oboru se dá spolehnout, že si důvěrné sdělení nechá pro sebe.“ Stone se zase opřel. „Slyšel jste o Flindersu Petriem?“ zeptal se.

„O tom egyptologovi? Co objevil Novou Říši v TellelAmarně? A kromě jiného i Merneptahovu stélu?“

„Tak, správně!“ Stone a Rush na sebe významně pohlédli. Stone pokračoval: „Pak tedy také pravděpodobně víte, že to byl nejvzácnější člověk mezi egyptologyopravdový učenec, obdařený neukojitelnou touhou získávat nové poznatky. Na konci devatenáctého století, kdy všichni jako posedlí hledali poklady, on pátral po něčem jiném: po znalostech. Rád se držel dál od míst, kde bylo zřejmé, že se budou provádět vykopávkyod pyramid a chrámů, a naopak pátral po střepech nádob nebo po úlomcích hliněných destiček s piktogramy v oblastech ležících daleko proti proudu Nilu. Jeho zásluhou se egyptologie stala úctyhodnou vědou; snažil se zabránit vykrádání hrobů a brojil proti náhodné, nesystematické dokumentaci.“

Logan přikývl. Tohle všechno zatím byly všeobecně známé věci.

„V roce devatenáct set třicet tři už byl Petrie významným nestorem britské archeologie. Panovník ho povýšil do šlechtického stavu. Petrie nabídl svou hlavu Královské akademii chirurgů, Royal College of Sur geons, aby mohli zkoumat jeho jedinečné intelektové vlastnosti. S manželkou se natrvalo odstěhoval do Jeruzaléma a tam, mezi starověkými ruinami, které tolik miloval, mínil strávit podzim svého života. A to je konec příběhu.“

V archivu zavládlo na chvilku ticho. Stone vyndal z kapsy své upatlané brýle, chvilku je všelijak přehazoval z jedné ruky do druhé a nakonec je odložil na stůl.

„Jenomže on to není konec,“ pokračoval, „neboť v roce devatenáct set čtyřicet jedna, po dlouhých letech strávených na penzi a nicneděláním, Petrie náhle Jeruzalém opustil a vydal se do Káhiry. Žádnému ze svých kolegů na British School of Archaeology o své nové expedici nepověděla ani v nejmenším nelze pochybovat o tom, že to byla expedice. Přitom s sebou vzal jen minimální počet lidí, snad dva nebo tři, a mám takové podezření, že je vzal jedině kvůli svému věku a zdravotnímu stavu. Nepožádal o žádný grant, pravděpodobnější je, že jelikož neměl dostatek financí, prodal hodně ze svých nejcennějších artefaktů. Nic z toho neodpovídalo Petrieho povaze, ale nejpodivnější na tom všem byl jeho spěch. Vždycky se o něm vědělo, že je to rozvážný učenec, který si věci řádně promýšlí. Ale tahle jeho cesta do Egypta, kdy se severní Afrika už zmítala v křeči války, byla v příkrém protikladu k jeho pečlivé povaze. Jako kdyby tu cestu podnikl ve zmatkumálem jako kdyby ho pohánělo zoufalství.“

Stone se odmlčel a upil trochu kávy ze svého miniaturního šálku. Přítomné na krátkou chvíli ovanula vůně quahwasáda, kávy bez cukru.

„Kam přesně se Petrie vydala proč, se nevědělo, ale naopak se vědělo, ze se za pět měsíců vrátil do Jeruzaléma, sám a bez peněz.O tom, kde byl, odmítal mluvit. Zůstal mu výraz zklamané naděje a ta expedice jen ještě víc oslabila jeho i tak chatrné zdraví. Nedlouho poté, v roce devatenáct set čtyřicet dva, v Jeruzalémě zemřel. V té době se pravděpodobně pokoušel sehnat peníze, aby se mohl vrátit do Egypta.“

Stone si vzal další šálek kávy. Pohlédl vyčkávavě na Logana.

„O ničem z toho se nikde nedochovaly žádné záznamy,“ prohlásil Logan. Jak jste tohle všechno zjistil?“

„Ptáte se, jak já něco zjišťuju, doktore Logane?“ Stone rozpřáhl ruce v širokém gestu. „Nahlížím do temných koutů, kam se jiní neobtěžují nahlédnout. Pátrám ve veřejných i soukromých záznamech, hledám právě ten určitý ztracený dokument, nějakou náhodou zastrčený pod jiné dokumenty a tam zapomenutý. Čtu všechno, co se mi dostane do rukoua mohu dodat, že rovněž čtu všelijaké disertační absolventské práce.“

Logan si položil ruku na srdce a posměšně se uklonil.

„Lidi mluví o tajemství mého Midasova doteku.“ Dvě poslední slova Stone jen opovržlivě utrousil. „Pěkná pitomost. Obyčejná usilovná práce neskrývá žádné tajemství. Bohatství, které jsem získal ze španělské flotily Plata, pro mě znamenalo zdroje nutné k tomu, abych mohl jednat tak, jak chci sám: vysílat učence a badatele do všech koutů světa, v klidu pátrat po oné mučivě lákavé mezeře v záznamech, po onom útržku starověké pověsti, která by se mohla ukázat jako zajímaváa snad víc než jen zajímavá.“

Ze Stoneova hlasu se zahořklost vytratila stejně rychle, jako se v něm objevila. „V případě Flinderse Petrieho jsem získal potrhaný deník, koupil jsem ho na bazaru v Alexandrii. Několik posledních let, která Petrie trávil v Jeruzalémě, deník vedl jeho asistent, mladík, kterého Petrie na svou poslední výpravu nepřizval; mladík se později dal ze zoufalství a z hněvu na vojnu. Zahynul v bitvě o Kasserinský průsmyk. Příběh z deníku samozřejmě vzbudil můj zájem. Co to asi tak mohlo Petrieho posednoutjeho, člověka, kterému tak málo záleželo na pokladech, který jako vědec získal takovou proslulost, nemluvě o naprostém právu užívat si v klidu a pohodě stáří že opustil pohodlí domova a v téměř devadesáti letech se vydal na území, kde zuřila válka? Byla to prostě záhada.“ Po chvilce mlčení Stone pokračoval: „Ale musíte pochopit tohle, doktore Logane: V trezoru ve své výzkumné laboratoři na Kypru mám takových záhad stovku, dvě stovky. Na některé jsem přišel sám; a za to, aby se na denní světlo dostaly ještě další, jsem dobře zaplatil. Všechny jsou zajímavé. Ale můj čas je přesně vymezený. Nepustím se do nějakého projektu, dokud nemám jistotu, že jsem shromáždil dostatek znalostí a že projekt slibuje zaručený úspěch.“

Midasův dotek, prolétlo Loganovi hlavou. Nahlas řekl: „Mám to tedy chápat tak, že Petrieho asistent nebyl v téhle záležitosti něco jako poslední díl skládačky?“

Stone se znovu pousmál. Opětoval Loganův pohled a do jeho očí se vrátil drsný, vše odhalující výraz. „Petrieho hospodyně. Jeden z mých společníků se o ní dozvěděl, vypátral, kde bydlí, a krátce před tím, než v Haifě v hospici pro přestárlé zemřela, s ní hovořil. To bylo před šesti lety. Mluvila zmateně, vnímala jen částečně, ale můj člověk šikovně volenými dotazy docílil toho, že si dokázala jasně vybavit jedno určité odpoledne roku devatenáct set čtyřicet jedna. Tehdy Petrie jistému návštěvníkovi ukazoval část svých rozsáhlých sbírek. Nebyl to významný návštěvník, Petrie se však tímhle způsobem zabavoval dost často. Tak či tak, hospodyně si jasně vzpomněla, že si Petrie a jeho návštěvníkjméno neznalaprohlíželi obsah dřevěné skříňky, pocházející z jedné z Petrieho prvních výprav proti proudu Nilu. Petrie se prý náhle napřímil, jako kdyby jím projel elektrický proud. Chvíli něco popleteně vykládal, potom se omluvil a návštěvníka se rychle zbavil. Pak zamkl dveře pracovnynic takového nikdy předtím neudělal, proto se na to hospodyně upamatovala. A za několik dní se vydal na svou poslední výpravu do Egypta.“

„Něco nalezl,“ podotkl Logan. „V depozitáři artefaktů,“ dodal.

Stone přikývl. „Něco, co tam celou dobu leželo přímo na očích. Neboa to je pravděpodobnějšíse tím až do toho dne, kdy dorazil onen návštěvník, nikdo důkladně nezabýval. Petrie shromáždil tak obrovskou sbírku předmětů, že sotva věděl, jak je vůbec rozsáhlá.“

„A já mám za tojelikož jsme se zde takhle sešli, že vy jste ten záhadný artefakt nalezl.“

„Nalezl jsem ho,“ potvrdil pomalu Stone.

„Můžu se zeptat jak?“

„Nemůžete.“ Pokud to bylo myšleno v žertu, vůbec to jako žert nevyznělo. „Moje metody jsou, abych tak řekl, zaměřené vlastnicky. Stačí, když vám povím, že práce to byla dlouhá, usilovná, často jen pro zlost, nudná – a drahá. Pokud si myslíte, že jsem utratil spoustu peněz na to, abych objevil ten deník a tu hospodynia taky že tomu tak bylo pak vězte, že dvacetkrát víc jsem utratil na to, abych se dozvěděl, na co Petrie tenkrát v jedenačtyřicátém vlastně narazil. Ale jsem ochoten seo ten artefakt s vámi podělitna krátkou chvíli.“ Stone sáhl po šálku s kávou a zvedl jej k ústům.

Logan vyčkával, předpokládal, že Stone vyrukuje s nějakým pečlivě uzamčeným pouzdrem, nebo že možná doktora Rushe vyzve, aby artefakt vylovil z nějakého tajného zákoutí v téhle místnosti plné prachu, Stone však jen tak jakoby nic pouze upil trochu kávy. Potom pokývl hlavou k odřenému podšálku; káva na něm zanechala vlhké kolečko.

„Zvedněte to,“ vyzval Logana.

5

Logan váhal. Nebyl si jistý, zda dobře porozuměl. Stone držel šálek v ruce a jen mlčky opětoval jeho pohled. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

Logan tedy opatrně, málem bázlivě natáhl ruku k otlučenému podšálku; zarazil se, potom jej přece jen uchopil do prstů a zvedl. V tu chvíli si uvědomil, že to není keramika, nýbrž tenký kousek vápence, střep nádoby, na okrajích silně oprýskaný. Otočil jej a spatřil jen slabě viditelné piktogramy, vyvedené bledě hnědým inkoustem.

„Tohle samozřejmě není originál, jen přesná kopie,“ poznamenal Stone. „Víte, co to je?“

Logan převracel podšálek v rukou. „Vypadá to jako ostrakon.“

„Prima!“ pochválil ho Stone. „Ethane, ten člověk na mě dělá čím dál tím lepší dojem.“ Potom se otočil k Loganovi. „Když víte, že je to ostrakon, pak budete také vědět, k jakému účelu asi sloužil.“

„Ostraka jsou přebytečné úlomky, střepy keramických nádob nebo lecčeho jiného, a zapisovaly se na ně nedůležité události nebo různé záznamy. Jakási starověká obdoba zápisníku.“

„Přesně tak. Podstatné je slovo nedůležité“. Mohly se na ně sepisovat třeba kupní smlouvy nebo seznamy zboží. A právě proto mi tenhle úlomek slouží jako podšálek. Je v tom něco melodramatického, ale má to svůj význam. Pro člověka jako Flinders Petrie byla ostraka naprosto běžné kousky keramiky, občas zajímavé z toho důvodu, že mohly osvětlit běžný, každodenní způsob života ve starověku. Jinak však měly jen nepatrný význam.“

„A právě proto by si toho normálně Petrie nikdy nepovšiml.“ Logan se zadíval na vybledlý zápis na úlomku vápence. Byly na něm celkem čtyři piktogramy, silně poškrábané a vybledlé. „O hieroglyfech toho vím moc málo; co je na tomhletom tak zvláštního?“ zeptal se.

„Krátce vám to vysvětlím. Četl jste o králi Narmerovi?“

Logan se zamyslel. „Nebyl to ten faraón, který sjednotil Egypt?“

„Ano, správně. Před Narmerem existovala dvě královstvíkrálovství Horního Egypta a Dolního Egypta. Horní znamenalo výš proti proudu Nilu, rozkládal se tedy vlastně na jihu. Obě království měla každé svého vlastního panovníka a ten měl svou vlastní korunu. Králové Horního Egypta nosili bílou korunu protáhlého tvaru, nahoře zúženou, vypadala skoro jako kuželka, králové Dolního Egypta nosili korunu červenou, se zadním výstupkem. Kolem roku tři tisíce dvě stě před naším letopočtem se Narmervládce Horního Egyptavypravil na sever, zabil krále Dolního Egypta a tím činem zemi sjednotil a stal se faraónem. Podle mého názoru je to první božský král z celé dlouhé řady, jež následovala. A kdoví,sjednotit obě země by možná dokázal opravdu jen bůh. O Narmerovi se určitě věřilo, že má moc nad životemi smrtí.“ Po chvíli Stone pokračoval: „Jenomže on sjednotil ještě něco dalšího. Sjednotil koruny obou království. Doktore Logane, jak vidíte, koruna egyptského faraóna byla důležitý, vlastně jedinečný symbol moci. Toho si byl Narmer samozřejmě vědom a proto, když se Egypt stal jediným královstvím, nosil dvojitou korunukombinaci koruny bílé a červené, jako symbol vlády nad Horním i Dolním Egyptem. A následujících tři tisíce let každý další faraón činil totéž.“

Stone dopil kávu a odložil šálek stranou. „Ale abychom se vrátili k Narmerovi. Sjednocení Egypta připomíná velká deska z prachovce, je na ní zobrazen Narmer, jak vítězí nad svým protivníkem. Učenci se o této takzvané Narmerově paletě zmiňují jako o prvním historickém dokumentu na světě. Představuje neranější zobrazení egyptských králů, jaké bylo kdy objeveno. Také jsou na ní vidět primitivnía velmi zřetelnéhieroglyfy.“

Stone natáhl ruku a Logan mu střep vrátil.

„Na ostraku Petrie uviděl hieroglyfy pocházející z velmi časného období. Jak vidíte, jsou tu celkem čtyři.“ Stone ukazoval svým tenkým prstem na jeden po druhém.

„Co znamenají?“ zeptal se Logan.

„Určitě pochopíte, když se poněkud zdržím zabíhání do detailů. Řekněme tedy, že to není třeba něco jako bezvýznamný seznam prádla předaného do prádelny. Naopaktohle ostrakon je klíčem k největšímu – a tím myslím skutečné největšímu – archeologickému tajemství v dějinách. Sděluje nám, co si král Narmer vzal s sebou, když se odebral do zásvětí.“

„Chcete říct, že to, co si vzalže to je uloženo spolu s ním v hrobce?“

Stone přikývl. „A… právě tady je zádrhel. V Narmerově hrobcevíme, kde se nachází: v Abydu, přesněji Umm elKábu; je docela obyčejná, má jen dvě pohřební komoryse však nenalezla žádná z věcí popisovaných na tomhle ostraku.“

„Pak ale co…“ Logan se zarazil. „Vlastně mi říkáte, že ta známá hrobka vůbec není hrobka.“

„Ale kdepak, je to hrobka. Ale není to pravá hrobka. Mohla by být prvním příkladem kenotafusymbolické, prázdné, spíš než skutečné hrobky. Já bych se přikláněl k názoru, že má odvádět pozornost, že je něco jako klamná stavba. A když Flinders Petrie uviděl tohle ostrakona když pochopil, oč tu jde… Nu, prostě okamžitě všeho nechal, zřekl se pohodlného života penzisty, majetku, riskoval zdraví a bezpečí své osoby… a to vše ve snaze objevit Narmerovu skutečnou hrobku.“

Logan se nad jeho slovy zamyslel. „Ale co cenného by asi tak mohlo –“

Stone ho zarazil zvednutím ruky. „To vám teď nepovím. Ale stačí, že jakmile budete vědět, kde se hrobka nachází, pochopíte, pročto je ovšem moje hypotéza – bychom byli nezvratně přesvědčeni, že je neuvěřitelně důležitá, a to i kdybychom nevěděli, co vlastně obsahuje.“

Stone se naklonil dopředu, opřel ruce o stůl a udělal z prstů stříšku. „Doktore Logane, já používám neobvyklé metody, to jsem vám už naznačil. Když se pustím do nového projektu, většinu veškerého času a přinejmenším polovinu celkových nákladů věnuji jen na samotnou přípravu. Zkoumám každou cestu, která může vést k úspěchu. V nejvyšší míře uplatním přístup učence a průzkumníka, a to všechno ještě před tím, než se vůbec poprvé kopne do země. Takže by vás asi vůbec nepřekvapilo, kdybyste se dozvěděl, žehned, jak se mi tohle ostrakon dostalo do rukou jsem se do toho projektu pustil naplno. Vlastně se u mě dostal na první místo.“

Opřel se a pohlédl na Rushe.

Nyní doktor vůbec poprvé promluvil. „Tam, kde neuspěl Petrie, jsme my naopak uspěli. Polohu hrobky určujeme triangulací. Všechno je na místě, všichni zainteresovaní rovněž. Práce pokračuje.“

„A pokračuje velmi rychle,“ dodal Stone. „Dost silně nás totiž tlačí čas.“

Logan se stále ještě pokoušel pochopit v plném rozsahu nesmírný význam nálezu. „Zjistil jste, že existuje skutečná hrobka. Víte, kde se nachází. Začal jste s vykopávkami. Tak proč potřebujete právě mě?“

„Byl bych radši, kdybyste na to přišel sám, přímo na místě. Nebylo by mi k ničemu, kdybych váš úsudek předem nějak ovlivňoval nebo kdybych vám vnucoval nějaký svůj. Řekněme to tak, že jsou tu komplikace, k jejichž vyřešení nám pomohou vaše odborné znalosti.“

„Jinými slovy tam, kde probíhají vykopávky, dochází k něčemu podivnému, možná nevysvětlitelnému, a pravděpodobně snad i strašidelnému. Je tam něco jako kletba.“

„A není vždycky někde nějaká kletba?“ pronesl tiše Stone.

Po jeho slovech zavládlo ticho.

Za okamžik Stone pokračoval: „Ty komplikace je třeba analyzovat, proniknout do jejich podstaty a vypořádat se s nimi. Ethan vám může objasnit něco víc z toho, co se skrývá za požadavkem, abyste se vypravil na místo vykopávek.“ Pak ještě dodal: „Mimochodem, to místo je natolik jedinečné, že by se mohlo stát součástí vaší analýzy.“

„A kde přesně je?“

„Milý doktore, to je na celém tomhle prapodivném příběhu právě to nejzáhadnější. Ale už dost povídání.“ Stone vstal a znovu potřásl Loganovi rukou. Jeho stisk byl lehký, ruka chladná. „Rád jsem vás poznal. Od téhle chvíle se vás ujímá Ethan. Má plnou důvěru ve váš jedinečný talenta po setkání s vámi ji mám i já.“

Byl to jednoznačný náznak, že schůzka končí. Logan přikývl a obrátil se k odchodu.

„Doktore Logane!“

Logan se otočil.

„Pracujte rychle! Opravdu rychle.“

6

Letadlo příkře stoupalo z káhirského letiště a vzápětí se stočilo k Nilu. Letělo na jih, nad řekou stáčející se v mírných obloucích. Logan vyhlížel oknem, díval se na čokoládově zbarvenou zemi dole. Letěli ve výšce pouhých několika set metrů, takže dobře rozeznal tradiční nilské dřevěné plachetnice dhow i jiné říční čluny. Zanechávaly za sebou brázdy v červeně zbarvených skvrnách, tvořených okvětními lístky lotosu. Podél břehu bylo vidět tenké zelené stuhy plantáží banánovníků a granátových jablek. Táhly se podél zavlažovačích kanálů i dál od břehu do vnitrozemí.

Rush se omluvil a přešel dopředu promluvit si s posádkou. Loganovi to vyhovovalo, chtěl mít trochu času, aby si srovnal v hlavě všechno to, co se právě dozvěděl.

Hubený, téměř křehce vypadající Porter Stone vyvolával v lidech klamný dojem. V jeho případě však byl první dojem tak klamný jako snad žádný jiný. Logana uchvacovalo vášnivé zaujetí a pevné odhodlání, kterých bylo určitě zapotřebí k tomu, aby se Stone vydal po této chabé stopě, která měla potvrdit jeho závěry.

Právě tak působivý byl i samotný objev: skutečná hrobka prvního egyptského faraóna, božského krále Narmera, a její tajuplný obsahto byl svátý grál egyptologů.

Zeleň podél břehů začínala řídnout, bohatý porost palem a trávy se vytrácel, nyní převládal šáchor. Rush se pomalu vracel. „No, slíbil jsem sám sobě, že se na to nebudu vyptávat,“ pronesl s úsměvem. „Ale prostě nedokážu odolat. Hergotjak ty to děláš?“

„Dělám co?“ optal se potutelně Logan.

„Však víš. Prostě to, co děláš. Jak se ti například podařilo vymítit toho legendárního,ducha, co šest set let strašil v Exeterské univerzitě? A jak jsi objevil přesně tu štolu v Krušných horách, německých Erzgebirge, kde byla ukryta rozebraná Jantarová komnata Petra Velikého? A jakLogan jeho další otázky zarazil zvednutím ruky. Věděl, že na tohle nakonec dojdevždycky na to došlo. „Dobrá,“ pronesl uvážlivě, „musel bych tě zavázat přísahou, že o všem pomlčíš.“

„Samozřejmě.“

„Je ti tedy jasné, že o tom nesmíš povědět živé duši.“

Rush dychtivě přikývl.

„Tak fajn.“ Logan se spiklenecky rozhlédl, potom se k němu naklonil, jako kdyby se chystal sdělit nějaké tajemství. „Dvě slova,“ pronesl šeptem: „Morální život.“

Rush na něj okamžik tupě zíral. Potom se uchechtl a zavrtěl hlavou. „Dobře mi tak, nemám se blbě ptát.“

„Ale teď vážněobyčejně nejde o svazky česneku nebo o kouzelný prášek od skřítků. Chce to jen mít dost obšírné znalosti v určitých oborechněkteré z nich jsou nabíledni, jako třeba dějiny a srovnávací teologie, jiné zase tak zřejmé nejsou, jako například astrologie a… nu, tajná umění. A taky ochota uchovat si otevřenou mysl. Slyšel jsi o Ockhamově břitvě?“

Rush přikývl.

„Entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem. Nejjednodušší vysvětlení je často také správné. Já ale při své práci přistupuji k věci opačně. Správné vysvětlení je často to, které člověk očekává ze všeho nejméně alespoň to tedy platí pro takové lidi, jako jsme mymoderní, se západní výchovou, vzdálené od soužití s přírodou, lidi, kteří nemají zrovna nijak moc pochopení pro různé praktiky a víry pocházející z minulosti.“ Po chvíli ještě dodal: „Vezmi si třeba toho exeterského ducha, o kterém ses zmínil. Stačí dostatečně důkladně prozkoumat záznamy z dávných časů a vyptávat se místních lidí na staré legendy. Dozvěděl jsem se toho dost o jisté komunitě, která posvětila vraždu údajné čarodějnice, stalo se to kolem roku čtrnáct seta to stačilo, abych měl, co jsem potřeboval. Poté, co jsem nalezl hrob té čarodějnice, už stačily jisté rituálya jisté chemikálie.“

„Tím chceš říct, že…“ Rush vypadal úplně vyvedený z míry. „Chceš říct, že tam opravdu byl duch?“

„Samozřejmě. Co jiného jsi čekal?“

Po této replice následovalo mlčení. Po chvíli Logan změnil téma. „Ale vraťme se do přítomnosti. Ten Stoneův příběh je pozoruhodný, ale vyvolává spíš víc otázek, než na kolik zatím odpovídáa netýkají se jen toho, co je v té hrobce. Například… jak Stone objevil místo, kde hrobka skutečně je? Tedy… to ostrakon je úchvatný artefakt, ale podrobný návod, jak postupovat dál, to zrovna není.“

Rushovy úvahy jako kdyby na okamžik odlétly někam daleko. Vzápětí se vrátily do přítomnosti. „Ani já sám neznám všechny podrobnosti. Ve hře jsou ohromné finanční zdroje a rozsáhlá organizační opatření; a všechno se samozřejmě odehrává v tajnosti. Vím, že Stone začal tím, že pátral po tom, kde všude se Petrie pohyboval a co podnikal. Když ten starý egyptolog dešifroval ostrakon, jak mohl vědět, kterým směrem pátrat? Do Egypta by se v takovém spěchu nevypravil, kdyby neměl hodně dobrou představu toho, co dělat dál. Takže Stone začal skládat dohromady známá fakta. A své pátrání zahájil v okolí Horova chrámu v Hierakonpoli.“

„Kde že?“

„V hlavním městě Horního Egypta. Ve městě, kde král Narmer sídlil před tím, než vpadl do žírných území na severu a sjednotil zemi. Tam taky byla na přelomu dvacátého století nalezena Narmerova paleta. A o Petriem se vědělo, že při svých prvních výpravách cestoval na jih až do Hierakonpole.“

„V hlavním městě Narmerovy říše,“ opakoval Logan. „Tam, kde se zrodila Narmerova paleta. A asi je to i domov toho ostraka. A místo, na které se Petrie soustředil při svých výpravách. Takže tam se nachází Narmerova hrobkav Hierakonpoli?“

Rush zavrtěl hlavou. „Ne, ale právě místo, kde byl nalezen ten dokument, bylo vodítkem k tomu, kde hledat.“

Logan se zamyslel. „To je pravdaHierakonpolis to nemohla být. Protože jsi tvrdil, že to ‚místo‘ ani zdaleka nebylo v Egyptě.“ Pohlédl úkosem na Rushe. „Co přesně jsi tím myslel?“

Rush se tiše rozesmál. „Už jsem si říkal, kdy se na tohle zeptáš. Popovídáme si o tom všem ve člunu.“

„Ve člunu?“

Rush přikývl. V tu chvíli si Logan povšiml, že letadlo začíná klesat. Znovu vyhlédl oknem; Nil dole se rozšířil, letěli nad Násirovým jezerem. Za patnáct minut přistáli na polním letišti hned za jezerem. Nemělo řídící věž, jediná dráha byla samá díra. Kolem se rozkládala jednotvárná poušť. Vystoupili z letadla a nasedli do čekajícího džípu. Řidič uložil dozadu Loganova zavazadla a velkou neoznačenou kovovou bednu, kterou vynesl z letadla. Pak usedl za volant a zamířil k západu, směrem k řece. Odpolední slunce, do běla rozpálená koule, nemilosrdně žhnulo a spalovalo vyprahlou zemi. Za několik minut dojeli k řece. Nad hladinou letělo několik ibisů, kdesi v dálce řval hroch. Džíp zastavil u dlouhého dřevěného mola, stejně osamělého, jako byla i dráha letiště. Rush vystoupil a zamířil k plavidlu u mola. Takovou divnou loď Logan v životě neviděl.

Byla dlouhá skoro pětadvacet metrů a v poměru ke své délce nezvykle úzká. Logan odhadoval, že ponor má nanejvýš něco málo přes půl metru. Nástavbu měla dvouúrovňovou, zabírala většinu plochy paluby. Po obou stranách přídě byly malé otevřené plošiny, přesahující nad vodu. Loganovi připomínaly vraní hnízda. Největší pozornost si však zasloužila záďmasivní kónická ocelová klec velká jako kabina Gemini, zhruba i stejného tvaru, směřující užší stranou dopředu.

Uvnitř klece byla mohutná pětilistá vrtule, působící málem strašidelným dojmem. Celá konstrukce byla upevněná na záďové části hlavní paluby.

„Panebože!“ komentoval to Logan. „Člun poháněný leteckou vrtulí, vykrmenou steroidy.“

„Docela případný popis,“ ozval se chraplavý hlas. Ve dveřích vpředu v nástavbě Logan spatřil asi padesátiletého muže střední postavy, s hluboko zapadlýma očima a s nakrátko střiženým bílým plnovousem. Vyšel na nástupní můstek a vedl je oba dovnitř.

„Tohle je James Plowright,“ představil ho Rush. „Hlavní kormidelník expedice.“

„No, tohle je teda nějaká loď,“ podotkl Logan.

„To je,“ souhlasil muž.

„Jak se s ní pluje?“ zajímal se Logan.

„Docela prima.“ Plowrightův skotský původ potvrzovala hlavně drsná, kmitavá výslovnost hlásky „r“ a sklon k nemluvnosti.

Logan se otočil dozadu k vrtuli. „Co má za motor?“

„Plynovou turbínu Lycoming P třiapadesát. Upravenou z vrtulníku Huey s turbínovým motorem.“

Logan uznale hvízdl.

„Pojď,“ vmísil se do hovoru Rush „Jimmy, až budete hotov, můžete odrazit,“ dodal k Plowrightovi.

Plowright přikývl.

Rush vedl Logana dozadu. Vzhledem k velikosti nástavby a malé šířce lodi paluba připadala Loganovi velmi úzká, byl rád, že se může přidržovat zábradlí. Minuli několikeré dveře, potom Rush sestoupil jedněmi dolů a uvedl Logana do spoře osvětleného prostoru. Jakmile Loganovy oči přivykly šeru, uviděl, že je v pěkně zařízeném salonku s gauči a s lavicemi podél stěn. Na stěnách visely zarámované obrazy s námořní tematikou a reprodukce s loveckými výjevy. Voněla tu leštěná kůže a repelent proti hmyzu.

Řidič džípu uložil Loganova zavazadla a kovovou bednu do kouta, uklonil se a vrátil se na palubu.

Logan ukázal na bednu. „Co je v ní?“

Rush se usmál. „Pevné disky se soubory z Centra. Po dobu, co budu pryč, přece nemůžu úplně zanedbat práci, kterou mám na plný úvazek.“

Po chvíli Logan uslyšel od zádi slabé zvuky– motor zahučel, rozběhl se, loď se dunivě zachvěla a odrazila od mola. Zamířila po řece směrem k Súdánu.

„Takovéhle lodě máme dvě, jsou zvlášť určené pro tuhle expedici,“ podotkl Rush. Mezitím se již usadili na jednu z lavic s koženým čalouněním. „Dopravujeme v nich přímo na místo věci, které jsou buď moc velké, nebo moc křehké, než aby se daly shazovat z letadlatřeba všelijaká špičková technická zařízení. Nebo různí odborníci.“

„Vůbec si nedokážu představit naleziště, které by potřebovalo mít k dispozici takovéhle plavidlo.“

„Až to naleziště uvidíš, všecko dokonale pochopíš, to ti slibuju.“

Logan se pohodlně usadil. „No dobrá, Ethane. Seznámil jsem se se Stonem. Vím, po čem pátráte. Takže přišel čas, abys mi taky pověděl, kam plujeme.“

Rush se pousmál. „Znáš výraz peklo na zemi?“

„Samozřejmě.“

„No tak se připrav. Protože přesně tam míříme.“

7

Rush se naklonil blíž k Loganovi. „Slyšel jsi o místě, kterému se říká Sudd?“

Logan se na chvilku zamyslel. „Něco se mi matně vybavuje.“

„Lidé si myslí, že Nil je jenom široká řeka, která se jen tak bez překážky kroutí a přitéká ze srdce Afriky. Nic nemůže být dál od pravdy. První britští cestovateléBurton, Livingstone a ještě dalšíse dost tvrdě přesvědčili o opaku… když se dostali do oblasti zvané Sudd. Ale podívej se, tamhleje tam popis Suddu, mnohem barvitější, než jaký bych ti dokázal poskytnout já.“ Rush ukázal na silně ohmataný výtisk knihy Alana Mooreheada Bílý Nil. Líčila historii průzkumu této řeky; Logan si mlhavě vzpomněl, že jako dítě tou knihou zběžně listoval. „Stránka devadesát pět,“ napověděl mu Rush.

Logan si stránku nalistoval a dal se do čtení. Motor člunu hučel, salonek se zachvíval, ten zvuk připomínal rytmické bušení srdce.

Nil… je složitý vodní tok. Je široký, celkem přímým směrem protéká pouští… (Nakonec) se však stáčí k západu, vzduch obsahuje víc vlhkosti, břehy pokrývá víc zeleně; je to první varovné znamení před velkou překážkou, oblastí Sudd, ležící kdesi vpředu. Na celém světě senenajdou tak hrozné bažiny, jaké nalezneme právě zde. Nil se tu ztrácí v ohromném moři porostů šáchoru a tlející vegetace. V tom dusném, zapáchajícím vedru kypí tropický život, jenž se od počátku světa sotva nějak změnil. Je primitivní a vůči člověku nepřátelský, stejnějako třeba Sargasové moře… Není to ani pevnina, ani voda. Rok za rokem sem proud přináší další a další plovoucí ostrůvky vegetace, stlačuje ji do chomáčů tlustých téměř 7 metrů a tak hutných a pevných, že unesou slona. Tato celistvá hmota se později trhá, vytváří ostrovy a znovu se hromadí na jiném místě. Neustále zde vznikají tisíce útvarů, které nelze jeden od druhého nijak rozlišit. A tak to jde už od věků… Neexistuje tu přítomnost, natožpak minulost – kromě tu a tam se vyskytujících ostrovů s pevnou půdou. Je to bezútěšná, dusivě páchnoucí pustina tvořená plovoucími rákosinami, v níž nikdy nežil a žít nemohl ani ten nejprimitivnější člověk. Oblast kypí nesmírným množstvím nižších forem života, avšak… člověku Sudd nenabízí nic, hrozí mu tu jen hladovění, nemoc a smrt.

Logan knihu odložil. „Proboha – a takové místo opravdu existuje?“

„Jo, existuje. Ještě před setměním je uvidíš.“ Za okamžik Rush pokračoval: „Představ si oblast o rozloze tisíců a tisíců čtverečných kilometrů; není to zrovna bažina, močál, spíš neproniknutelný labyrint stébel šáchoru a kmenů stromů, nasáklých vodou. A k tomu bahno. Je všude a je zrádnější než tekuté písky. Sudd není hluboký, místy jen takových deset nebo třináct metrů, ale navíc je protkaný všelijak propletenými bahenními rostlinami, voda je plná naplaveného kalu a bahna, takže potápěči nevidí dál než na takové dva centimetry. Ve dne je voda plná krokodýlů, v noci je vzduch plný komárů. Cestovatelé se jeden jako druhý všichni vzdali pokusu překročit Sudd napříč, nakonec se té oblasti vyhnuli a pronikli dál širokým, mělkým údolím. Močál se každým rokem rozrůstá – jen trochu, ale přece jen se rozšiřuje. Chová se jako živý organismus, a proto potřebujeme tak úzké plavidlo. Zkoušet proniknout přes Sudd je, jako kdybys chtěl jehlou prošívat tlustou kůrustromu. Každý den vzlétá průzkumný vrtulník, zakresluje měnící se směry proudů a zanáší do mapy nové možné průchody močálem. A trasy se každý den mění.“

„Takže takovýhle člun je něco jako ledoborec,“ poznamenal Logan. Vzpomněl si na podivné zařízení, které viděl na přídi.

Rush přikývl. „Malý ponor umožňuje dostat se přes překážky číhající pod vodou, silná vrtule na zádi pak pomáhá prorazit těžko průchodné úseky.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Logan. „Skutečně to musí být peklo na zemi. Ale proč my…“ Zarazil se. „Proboha, to snad ne!“

Rush však přikývl. „Ale ano!“

Logan ze sebe nemohl chvíli vypravit ani slovo. „Takže Narmerova hrobka je tam. Ale jak to?!“

„Vzpomínáš si, co vyprávěl Stone? Narmer dělal všechno možné i nemožné, aby utajil místo, kde bude jeho hrobka. Vydal se mimo Egypt, pronikl kolem šesti nilských kataraktů do Núbiebyla to nebezpečná cesta do nepřátelské země. Uvážímeli, v jak dávných počátcích egyptských dějin se to odehrávalobyla to Archaická doba, první dynastie, je to čin, který si zaslouží srovnání se stavbou Velké pyramidy. A nejen to: Narmer je jediný faraón, který nebyl pohřben v Egyptě; pravděpodobně víš, že všichni faraonové museli být pohřbeni v Egyptě.“

Logan přikývl na souhlas. „Proto Egypt nikdy žádnou zemi nekolonizoval.“

„A ve světle tohohle všehotoho neuvěřitelného úsilí a rizikamohlo by tě vůbec napadnout, že v Narmerově hrobce jsou uloženy předměty, které mají jen malou hodnotu?“

„Ale ty neproniknutelné bažiny…“ Logan zavrtěl hlavou. „Pomysli na všechno to, co je k vybudování hrobky zapotřebízvlášť když jde o příslušníky primitivní kultury, kteří navíc pracují na nepřátelském území.“

„Právě to je na celé věci tak děsně krásné. Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal, že Sudd se každým rokem rozrůstá? Tohle Narmer věděl. Tehdy ještě mohl svou hrobku vybudovat na okraji močálu a její polohu udržovat v tajnosti. V údolí, podednem močálu, je systém četných vulkanických dutin. Představ si: Po Narmerově smrti rozrůstající se močál skryje veškeré stopy po jeho hrobce. Práci za něj udělá sama příroda.“

V Rushově tváři se usadil starostlivý výraz. „A udělala ji skoro až moc dobře,“ dodal.

„Co tím myslíš?“

„Však jsi slyšel Stonea: všechno běží pěkně jako hodinky. Všichni odborníci jsou na místětechnici, archeologové, mechanici, všichni ostatní. Až na to…“ Odmlčel se. „Až na to, že se ukazuje, že zjistit, kde přesně se hrobka nachází, je poněkud obtížnější, než Stoneovi experti předpokládali.“ Rush si povzdechl. „Samozřejmě, jak je u Stonea obvyklé, je třeba pracovat nenápadněsice přece jen ne tak moc utajeně jako jinde, naklasických vykopávkách, ale stejně… Chtivost lidí narůstá, dávat úplatky je náročnější. A navíc v téhle roční doběv období dešťů jsou pro naši práci v tom močálu vůbec nejhorší podmínky. Všechno je mnohem těžší, nepříjemnější a nezdravější.“

Logan si dobře vzpomínal na Stoneova slova: Dost silně nás totiž tlačí čas. „A nač ten šílený spěch? Copak nejde počkat, až nastane období sucha? Hrobka tam vydržela pět tisíc lettak proč by nepočkala ještě šest měsíců?“

Místo odpovědi Rush vstal a pokynem Logana vyzval, aby s ním vyšel ven. Vystoupili na palubu a opatrně šli na příď. Sluncepřes den bílá, nelítostně žhnoucí koule, nyní jakoby zrudlá hněvemklesalo za obzor. Od přídě se rozbíhaly do stran protáhlé, zakřivené vlny Nilu, křik vodního ptactva vystřídalo podivné troubení, nesoucí se od obou břehů.

Rush rozpřáhl doširoka ruce. Logan se zadíval před sebe; uviděl horské hřebeny, zvedající se na obou stranách řeky; tvořily rozlehlý amfiteátr, táhly se do dálky a tam se ztrácely z dohledu. „Vidíš to?“ zeptal se Rush. „Za těmi horami je přehrada Afayalah. Za hranicí se Súdánem už probíhají dokončovací práce. Do pěti měsíců se všechno tohle,všechno celé tohleto nepotřebné, bohem opuštěné místoocitne pod vodou.“

Logan se zadíval do ponurého, houstnoucího šera. Nyní příčinu spěchu pochopil.

Zamyšleně hleděl do vody před člunem; viděl rostliny nesené líným proudem. Nejprve to byly jednotlivé chomáče šáchoru, ty se potom začínaly shlukovat do ostrůvků a zachycovaly se na bahnitých výspách, vystupujících nad hladinu jako miniaturní sopečné kužely.

Rush hovořil dál: „Stavba přehrady nám slouží jako výborná krycí legenda. Vydáváme se za tým zkoumající tamější ekosystém, předstíráme, že zpracováváme příslušnou dokumentaci, než ten ekosystém jednou provždy zmizí. Jenomže všechna ta klamná opatření stojí peníze navíc. A zasečím déle ten klam potrvá, tím bude těžší jej udržet.“

Vrstvy rostlin a další nečistoty plovoucí na hladině se srážely do ostrůvků, přibývalo jich a člun zpomaloval. Logan nyní viděl ohromné kmeny, navzájem propletené jako v boji Titánů. Z jejich boků visely do vody provazce hnijících rostlin obalených mechem, ovinovaly je jako pavučiny. Všude kolem se z vody zvedal zápach odumřelých, tlejících zelených rostlin.

Dveře nástavby se otevřely a z nich vystoupili dva lodníci. Každý měl podivnou, harpuně podobnou věc, připevněnou k tlakové hadici. Každý se postavil na jednu plošinu na přídi a naklonil se nad vodu, své záhadné zařízení připravené jako k útoku.

V přední části lodi se rozsvítil reflektor, jeho paprsek osvětlil nadpřirozeným modrým světlem vodu před přídí. Člun zpomalil ještě víc. Spustil se deštík. Vrstva vodních rostlin byla stále silnější, nyní to byl neproniknutelný koberec lodyh, stébel šáchoru, větví a všelijakého jiného svinstva, které plavidlo obklopovalo ze všech stran. Muži na přídi vzduchem z tlakových hadic odstrkovali z cesty těžší kusy dřeva a chomáče rostlin, kryjící hladinu. Hadice vydávaly hluboké, nepříjemně znějící zvuky. Vpředu, v úzkém pruhu volné vodní hladiny, jímž člun nyní proplouval, Logan zahlédl předmět chvilkami se vynořující z bažiny, rychle blikal v odraženém světle reflektoru. Když se k němu člun přiblížil, jeden z lodníků jej vylovil z vody.

„Přes den pátrá nad močálem vrtulník, zakresluje do mapy čerstvou trasu tímhle peklem a shazuje bójky,“ vysvětloval Rush. „Jedině tak se tudy čluny můžou dostat dál.“

Pomalu se prodírali stále hustší džunglí všelijak propletených kmenů a větví. Zvuky doléhající sem z břehůpokud se okrajům tohohle močálu ještě dalo říkat břehyustávaly. Nyní se člun ocitl v zajetí nekonečného, neuspořádaného prostoru plného zetlelých nebo tlejících rostlin, navzájem zaklíněných v jediném ohromném propletenci, který je obklopoval ze všech stran. Logan i Rush setrvávali na přídi, jen tu a tam utrousili slovo. Člun zatím plul dál dráhou, vyznačenou blikajícími bójkami. Loganovi občas připadalo, že trasa vede do slepé uličky, avšak pokaždé, když člun zdánlivě nazdařbůh změnil směr, se páchnoucí chuchvalce rostlin znovu rozestoupily. Člun přesto často musel trupem odstrkovat všelijak slátanou plachtu rostlin, jež vydechovala pach tlení a hniloby.

Jednu chvíli se ocitli v místě, z něhož nevedl ven žádný průchod, měli před sebou snad třicet metrů hladiny pokryté kobercem rostlin. Plowright v kormidelně zvýšil otáčky turbíny; plavidlo se přizvedlo do vzduchu a dralo se vpřed. Bylo slyšet vzteklé škrábání, jak dno plavidla drhlo o větve a kmeny pod vodou. Loganovi bylo nyní jasné, proč je ohromná vrtule pohánějící člun umístěna nahoře na palubě, vrtule běžného lodního motoru by tady nevydržela ani minutu. Oba lodníci se naklonili přes příď nad hladinu a proudem stlačeného vzduchu razili cestu. Neodbytné horko a zápach tlejících rostlin byly nyní téměř nesnesitelné.

Z narůstající temnoty se náhle ozval Rushův hlas. „Už jsi určitě unavený,“ pronesl k Loganovi. „Byl to dlouhý den. Zítra se setkáš s některými klíčovými členy expedice. A taky se dočkáš toho, na co čekáš ze všeho nejvíc.“

„A to je co?“

„Poslední kousek skládanky. Ten, který ti dá odpověď na tvou další otázku: proč jsi zde jedině ty a právě ty.“

Zde? Logan se zadíval dopředu. A vzápětí porozuměl.

Člun se ostře stočil a vplul do husté zástěny ze sukovitých větví a lodyh šáchoru. Loganovým očím se naskytl pohled na něco nevídaného: před člunem plavalo na hladině půltuctu ohromných plošin, spočívajících na pontonech. Plošiny nesly celé městečko. Za nespočetnými sítěmi proti komárům blikala světla, plachty, natažené nad konstrukcemi na plošinách a velké jako fotbalová hřiště, skrývaly oblohu. Bylo slyšet tiché hučení generátorů, sotva slyšitelnější než jemný bzukot křídel hmyzu, jehož se kolem člunu vznášely celé mraky; občas se na něj střemhlav vrhaly. Byl to naprosto fantastický pohledzde, v tomto nejzastrčenějším, přímo děsivém místě, je oáza civilizace, jaká by se stejně prapodivně vyjímala třeba na některém z Jupiterových měsíců.

Dorazili k cíli.

8

Člun zpomalil, nyní se jen plazil dopředu. Zatroubila lodní siréna a téměř vzápětí se pod jednou z ohromných plachet rozsvítil obdélník světel. Logan byl unavený, přesto však sledoval, jak se pod plachtou odhrnulo do strany několik sítí proti komárům, jako když se rozevírá divadelní opona. Plavidlo pomalu vplulo pod plachtu a dál do zakrytého přístaviště. Nalevo kotvil další člun, stejný jako ten, ve kterém sem dorazili, napravo pak kotvila řada menších plavidel a vodních skútrů, uvázaných ke krátkým plovoucím molům.

Plowright zavedl vznášedlo do mola ve tvaru U. Po molu přispěchal muž v krátkých kalhotách a květované košili a člun uvázal. Síť se s tichým šuměním zavřela. Logan na ni pohlédl; venku za tlumeně žhnoucími a jiskřícími světly přístaviště se Sudd změnil ve stěnu černé tmy.

Doktor Rush přešel po lávce na molo. „Tudy,“ vyzval Logana. Vedl ho po ochozu z lisovaného kovu ke dveřím a dál po dlouhém molu, podobném tunelu; končilo u rozlehlé stavby připomínající velké říční plavidlo. Konstrukce byla zakrytá ohromnou polyesterovou plachtou podobnou neprůhledné tkanině mylar. Celek vypadal jako cirkusový stan.

„Sedm večer místního času,“ dodal Rush. I v tuto hodinu se dusný vzduch stále ještě lepil na tělo. Z temnoty za sítěmi Logan slyšel bzukot hmyzích křídel a zvláštní zdušené zvuky, vydávané žábami a jinými tvory, kteří se dali jen těžko identifikovat.

Rozhlédl se kolem. „Jmenuje se to tady nějak?“

Rush se rozesmál. „Úředně nijak, většina lidí tomu zde říká Stanice, myslím, že podle Conradova románu Srdce temnoty. Šest hlavních plovoucích stavebkřídel, tvoří základnu Stanice. Jsou označené barvami, a když se o nich mluví, používají se názvy jejich barev. My teď vcházíme do Zeleného křídla. V něm se vykonávají činnosti potřebné pro podporu ostatních oddělení expedicespojení s dodavateli, koordinace přepravy, údržba plavidel a zařízení, a tak různě. A taky je to… nu, říkejme tomu třeba ‚tvář určená pro veřejnost‘.“

Nyní procházeli úzkým průchodem, ošumělým a působícím dosti ponurým dojmem. Po stranách se nacházela řada otevřených dveří. Uvnitř této „stavby“, oddělené od vnějšího prostoru, bylo chladněji. Logan zaznamenal, že stěny jsou skutečně zelené. Zvědavě nahlížel do místností po obou stranách. Ve všech viděl počítače, videokamery na stativech, interaktivní tabule popsané diagramy a legendami k nim. Nepořádně vypadající laboratořezřejmě zaměřené na ekologii a biologiibyly kompletně vybavené soupravami určenými pro vědecké bádání a soupravami pro sběr vzorků. Všechny místnosti přitom měly jedno společné – byly temné a v žádné z nich se nepracovalo.

„Co je tohleto všechno tady?“ Logan kývl hlavou směrem k jedněm otevřeným dveřím.

„Jak jsem už říkaltvář určená pro veřejnost.“

Logan nad tím vysvětlením jen udiveně zavrtěl hlavou. „Ať jde o jak chce jedinečnou věc, k čemu to je, něco zkoumat a studovat v takovémhle zastrčeném místě?“

Rush div že se nerozesmál. „K čemu to je… Tak přesně tohle si taky myslí místní vláda, a my chceme, aby si to myslela. Proč zkoumat a dokumentovat vlastnosti nějakého močálu, proklínaného už od chvíle, kdy byl objeven? Ale kromě tohovláda byla samozřejmě moc ráda, že dostala nějaké peníze za to, že nám udělila potřebná povolení.

Nejspíš jediný užitek, který z toho máme, je, že si sem asi sotva někdo zaskočí na nečekanou návštěvu. Když jsme tu začali pracovat, přizvali jsme jednoho súdánského úředníka. Cestu jsme mu ani v nejmenším neusnadňovali a na dobu, co se tu zdržoval, jsme vypnuli klimatizaci. Teď už ani nepočítáme s tím, že by sem někdo zase ještě zavítal a rušil nás v práci. Ovšemkdyby bylo třeba, práce v laboratořích a kancelářích by se mohla rozjet v pěti minutách.“

Kráčeli dál hlavní chodbou; nyní míjeli pracovny, kde se skutečně něco dělo. Logan si povšiml člověka u počítačového terminálu. Cosi psal, jiný hovořil do polní vysílačky. Zahnuli do další chodby, tentokrát vedoucí do temného kruhového prostoru, od podlahy ke stropu plného širokých pásů z poloprůhledného plastu. Loganovi to připomínalo letištní systém pro manipulaci se zavazadly. Rush se protáhl kolem pásů, Logan za ním. Náhle se znovu ocitli venku, v úzké rouře ze sítě proti komárům, uložené na pontonech. Byla už tma jako v pytli, hmyz nyní bzučel hlasitěji, takže přehlušil i hučení generátorů. Logan si nedokázal představit, že by v tomhle pekelném rámusu strávil venku třeba i jedinou noc.

Dlouhá lávka se jim houpala pod nohama, Logan slyšel mlaskavé, savé zvuky. Určitě teď přecházejí z jednoho hlavního „prámu“ na jiný. Skrz hustou síť nad hlavou Logan viděl bezpočet hvězd.

„Všechny tyhle stavby jsou ukotvené ve dně,“ vysvětloval Rush. „A jsou ukotvené pevně, nesmějí se posunout ani o půl metru. Naše práce se řídí podle polohy Stanice, údaje získáváme pomocí GPS. Ale to už brzy uvidíš sám.“

„Hmmpozoruhodné.“

„To nejpozoruhodnější ale není vůbec vidět. Určitě tušíš, že v takovémhle močálu vzniká spousta metanu. Pod každým z křídel je celá soustava zařízení na jeho zpracování. Metan se jímá, ve speciálních komorách se koncentruje a zpracovává na čisté palivo a to se potrubím vede ke dvěma generátorům. Slouží také jako palivo pro všechno dalšíod různého vybavení na plavidlech až po Bunsenovy kahany. Jsme energeticky téměř stoprocentně soběstační.“

„To je úchvatné. Proč to takhle nedělají všichni?“

„Nohnijící rostliny nepokrývají celou zeměkouli; a zaplať pánbůh, že ne.“

„To jistě,“ rozesmál se Logan. „Ale není to trochu nebezpečné?“

„Trubky se zemním plynem u tebe doma jsou pravděpodobně taky nebezpečné. Zde je to uzavřený systém, dennodenně monitorovaný čtyřiadvacet hodin, je vybavený plně automatizovaným bezpečnostním mechanismem. A navíckdybychom spotřebovávali tisíce a tisíce litrů nafty a kubíků plynu, někdo by se nad tím mohl pozastavit. Stone nejenže rád pracuje tak, aby nebudil pozornost, ale taky za sebou radši nezanechává žádné stopy a snaží se co nejméně poškodit životní prostředí. A právě díky tomuhle všemu se mu to daří.“ Prošli další přehradou do druhého rozlehlého uzavřeného prostoru; ten měl bledě modrou barvu, nahoře nad místnůstkami se stěnami vysokými tři metry se pnula kopule. „Tohle je Modré křídlo,“ sdělil Loganovi Rush. „Ubytovny personálu.“

Zde již bylo rušněji. Prošli „zábavním centrem“ s hracími automaty na pinball, s deskami pro shuffle a s jakousi miniknihovnou, vybavenou pohodlnými křesly, časopisy a policemi s paperbacky. Vedle byla společenská místnost, u karetních stolků sedělo několik čtveřic pohroužených do hry. Logan slyšel smích a útržky hovoru ve francouzštině, němčině a angličtině.

„Věř nebo nevěř, ale tam, kde máš co do činění se Stonem, se bridž stal tradicí,“ poznamenal Rush. „Vřele se doporučuje pro volný čas. Stone totiž zastává názor, že při bridži se mysl lidí odpoutá od stresu z celodenní práce, bridž prý brání tomu, aby se začali nějak moc zaobírat úvahami o tom, že tu žijí v izolaci, odloučení od milovaných bytostí. Současně si hrou udržují bystrou mysl.“

„Kolik tu je vůbec lidí?“

„Na přesný počet si nevzpomínámtak kolem sto padesáti.“

Venku se zastavili před zařízením připomínajícím něco mezi bufetem a vojenskou kantýnou. „Nechceš si něco sníst, než tě dovedu do tvé ubikace?“ zeptal se Rush.

„Ne, dík, nemám hlad.“

„Ale přesto, něco pro tebe vezmu, co kdyby…“Rush zmizel uvnitř. Logan čekal venku a pozoroval dění v bufetu. Večeřelo tam nejméně deset lidí. Atmosféra byla podivuhodně různorodá: vědci v laboratorních pláštích seděli natlačení vedle drsně vypadajících pomocných dělníků umazaných od bláta a motorové nafty; seděli tak těsně vedle sebe, že do sebe naráželi lokty.

Rush se objevil ve dveřích s papírovou taškou v ruce. „Tady máš sendvič se slaninou, listem salátu a rajčetem, jablko a plechovku ledového čaje, čistě pro případ, že bys dostal hlad.“

Přešli za roh k ubikacím; hovor zde byl hlasitější, lidé se spolu živě bavili, bylo slyšet smích, do toho vyřvávala hudba z digitálních přehrávačů, z filmů přehrávaných v laptopech nebo v televizních přístrojích s plochou obrazovkou.

Rush se zastavil před zavřenými dveřmi s číslem 032. „Tohle je tvoje,“ řekl, otevřel dveře a vedl Logana dovnitř. Místnost byla spartánsky zařízená, nicméně pěkně upravená, vybavená stolem, lůžkem a dvěma židlemi, měla přístěnek a několik zásuvek, zapuštěných do stěny.

„Za chvilku ti sem donesou zavazadla,“ sdělil Loganovi Rush. „Zítra tě oficiálně uvedeme a začneš se orientovat v dění tady. Ale teď jsi určitě unavený.“

„Řekni spíš udolaný.“

Rush se usmál. „Musím se přihlásit k lékařské prohlídce. Chceš, sejdeme se u snídaně? Co v osm?“

„Jistě.“

„Tak nashle.“ Rush stiskl Loganovi rameno, otočil se, vyšel ven a zavřel za sebou.

Odhlučnění tu bylo lepší, než Logan očekával, hlasité zvuky z chodby se okamžitě ztišily do pouhého brumlání. Logan si nastavil hodinky na místní čas. Vtom se ozvalo zaťukání na dveře; mladík s hustou kšticí rezavých vlasů přinášel zavazadla. Logan mu poděkoval, zavřel dveře a ulehl na lůžko. Unavený vlastně nebyl, jen si potřeboval srovnat v hlavě všechna ta překvapení a odhalení z posledních šestatřiceti hodin. Celé mu to připadalo neuvěřitelné: je v mohutném komplexu prámů navzájem spojených lávkami, zakrytých plachtami a zahalených do sítí proti komárům. A celé to spočívá na hladině tohohle příšerného močálu, stovky kilometrů od civilizovaného světa…

Za pět minut už tvrdě spal. Ve snu se ocitl na vrcholu pyramidy, sám a sám, jako námořník za trest vysazený na břeh pustého ostrova, obklopený nekonečným, vzdouvajícím se mořem tekutých písků.

9

Dopoledne následujícího dne uběhlo v horečném chvatu, jedna práce stíhala druhou, až z toho oči přecházely. Logan posnídal společně s Rushem, jak se domluvili. Potom ho Rush odvedl do Zeleného křídla. Tam Logana oficiálně zařadili mezi personál, dostal průkaz totožnosti a vydal se na dvacetiminutovou obchůzku, aby se seznámil s celým komplexem. Doprovázela ho rázná žena, která mluvila s východoanglickým přízvukem. Celá procedura proběhla velmi účelně, s klinickou pečlivostí a téměř po vojensku přesně, vše skutečně připomínalo dobře promazaný a zavedený stroj, již dávno vyzkoušený v mnoha akcích. Na konci obchůzky byl Logan vyzván, aby odevzdal mobilní telefon; dostane jej zpátky, až skončí jeho pobyt zde. Až tě zasvětí do projektu, možná už nepůjde nikam telefonovat, psal Rush ve své elektronické poště. Logan nyní věděl, proč: za vším tím je Stone a jeho fanatická posedlost tajnůstkařením. Stejně však bylo sotva pravděpodobné, že by v téhle zastrčené, vzdálené pustině někdo měl signál.

„Po obědě se seznámíš s Tinou,“ sdělil mu Rush cestou zpátky úzkou chodbou.

„S Tinou?“

„S doktorkou Christinou Romerovou, vedoucí egyptoložkou. Poví ti, co dalšího ještě potřebuješ vědět, a seznámí tě podrobněji se situací. Občas umí být dost protivná a má silně vyhraněné názory na vykrádání hrobů, ale v tom, co dělá, je nejlepší.“ Za okamžik Rush pokračoval: „Napadlo mě, že by ses mezitím možná rád podíval, jak to zde chodí.“

„Jistě. Zvlášť jestli mi to pomůže získat představu o tom, co tu vůbec dělám.“

Prošli kolem dalších pracoven, laboratoří a přístřešků, kde bylo uloženo různé zařízení. Netrvalo dlouho a Logan byl z bludiště všech těch místností úplně popletený a dezorientovaný. Cestou potkávali vědce v laboratorních pláštích, také však minuli třeba strojníka v pracovní kombinéze anaprosto neočekávaněnarazili na zavalitého vousatého muže ve vysokých loveckých botách a kovbojském klobouku.

„Pomocný dělník na těžkou práci,“ pronesl Rush, jako kdyby se tím všecko vysvětlovalo.

Přešli další lávku uloženou na pontonech a krytou mylarem a sítí proti komárům. Lávka vedla jen pár centimetrů nad hladinou močálu. Doktor se protáhl kolem další nahrubo zhotovené stěny z vertikálně uložených plastových panelů. Logan ho následovala vtom zůstal překvapeně stát. Před sebou měl rozlehlou místnost. Podél žluté stěny stála řada šatních skříněk natřených šedou barvou, byly jich snad dvě desítky. Protější stěnu zakrývala řada polic s přístrojise servery, osciloskopy, zřejmě technicky vysoce složitými hloubkoměry, sonary, a vedle toho s tuctem různých, ještě exotičtějších zařízení. Pod nohama se jim jako do klubíčka svinutá hadí těla kroutily šňůry, elektrické kabely a kabely pro přenos dat. Všechny vedly do středu té ohromné místnosti, k velkému kruhovému otvoru v podlaze. Podobal se studni ohrazené zábradlím; všude kolem byly další přístroje.

Rush opsal rukou kruh. „Tohle je Žluté křídlo,“ sdělil Loganovi hlasem, v němž bylo slyšet náznak pýchy. „Jádro činnosti celého tohohle komplexu.“

Vedl Logana do středu místnosti. Logan opatrně překračoval záplavu kabelů. Kolem otvoru byla skupinka lidí, někteří sledovali monitory s údaji z přístrojů, jiní měli na sobě neoprěny, seděli na lavicích a tiše mezi sebou rozmlouvali. Byla tu i provizorní ordinace, v ní seděla žena v uniformě zdravotní sestry a cosi psala na laptopu.

Logan přistoupil k otvoru a váhavě do něj nahlédl. Ani ne pětačtyřicet centimetrů pod sebou spatřil hnědavě zelenou hladinu močálu. Do nozder mu z ní stoupal jedovatý puch jako smrdutý dech. Do kalné hlubiny vedly dva žebříky a viselo do ní několik tlustých kabelů.

Rush pokývl hlavou směrem k otvoru. „Náš ‚interface‘ s močálem. Říkáme tomu Pupek, Maw.“

„Interface? A Pupek?!“ opakoval nechápavě Logan.

Rush se nepatrně pousmál. „Dost nepatřičné, co?“

S tím Logan nemohl než souhlasit.

Na opačné straně za Pupkem byl velký plochý monitor, napojený na celou baterii procesorů. Na monitoru Logan viděl podivný obrazec, připadal mu jako kříženec šachovnice a jakési sázenky s políčky. Tvořila jej mřížka z různobarevných, středně velkých čtverců. V některých z nich byly podivné symboly, v jiných malá loga a řádky textu. Ostatní byly prázdné.

Na pojízdném žebříku, jaký se používá při doplňování zboží do regálů, stál muž. Ruce měl složené na mohutné hrudi, v ústech doutník, navzdory nápisům KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO, rozmístěným po celé místnosti. Byl holohlavý, temeno se mu pod velkými operačními svítidly zářivě lesklo. Bylo zřejmé, že strávil řadu let na plném slunci, jeho kůže dostala barvu žvýkacího tabáku. Měřil sice jen asi sto padesát centimetrů, ale vyzařovala z něj sebedůvěra a autorita.

Rush obešel Pupek a zastavil se pod žebříkem. „Franku?“ oslovil muže nahoře, „mám tu s sebou jednoho člověka, byl bych rád, kdybyste se s ním seznámil.“

Muž se podíval dolů, potom se obezřele rozhlédl kolem, pozorně si všechno přeměřil, jako kdyby se chtěl ujistit, že všechno je jaksepatří v pořádku. Potom konečně slezl ze žebříku; neopomněl přitom potahovat z doutníku.

„Jeremy, tohle je Frank Valentino,“ představil ho Rush. „Vedoucí potápěčů; taky řídí práce na vykopávkách.“

Valentino vyňal doutník z úst, zamyšleně pohlédl na slinami nasáklý konec, zastrčil si doutník zpátky mezi zuby a natáhl masitou pracku.

„Franku, tohle je Jeremy Logan,“ představil Rush svého přítele. „Přijel se mnou včera večer.“

Zdálo se, že Logan přec jen maličko probudil Valentinův zájem. „Jo, doslech sem se o vás,“ pronesl Valentino k Loganovi. Hlas měl pozoruhodně hluboký, mluvil bez cizího přízvuku. „Doktor přes bubáky,“ prohodil ještě.

Logan zůstal okamžik stát bez hnutí. Pak náhle vyrazil dlaněmi dopředu proti Valentinovi a naklonil se k němu. „Bafl“

Valentino polekaně couvl. „Madonna!“ vybreptl a pokřižoval se. Logan koutkem oka zahlédl, jak Rush potlačuje úsměv. Na pozadí tichého hovoru inženýrů a potápěčů Logan občas odkudsi zaslechl drnčivý, přenosem zkreslený hlas z vysílačky za velkým monitorem. Nyní se hlas ozval znovu: „Romeo Foxtrot Dva, sestupuju.“

„Romeo Foxtrot, rozumím. Slyším vás jasně a zřetelně.“

Rush ukázal na Pupek. „Než nalezneme místo, kde se hrobka nachází, veškerá průzkumná a kartografická práce probíhá zde,“

„Ale Sudd je přece strašně rozlehlý!“ namítl Logan. „Jak jste poznali, kde máte pátrací komplex založit?“

„To ti vysvětlí Tina Romerová. Zatím to berme tak, že zpočátku byl komplex založen ve tvaru čtverce o straně dlouhé několik kilometrů. Bádáním ařekněme dalšími úvahami jsme délku strany stáhli na půl druhého kilometru.“

„Necelé tři čtvereční kilometry.“ Logan jen ohromeně vrtěl hlavou.

Potom Rush upozornil Logana na velký plochý panel. „Tady vidíš zobrazení dna močálu, právě těch necelých tří čtverečních kilometrů pod námi. Obraz dna má formu mřížky. Pomocí GPS naprosto přesně určíme polohu jednotlivých čtverců mřížky a postupně zkoumáme jeden čtverec dna po druhém. Sestoupí tam potápěči a to místo důkladně do hloubky prohledajípátrají po všech možných náznacích přítomnosti toho, co hledáme.“

„Romeo Foxtrote, Echo Bravo,“ promluvil radista, „pošlete mi nový údaj!“

Za okamžik vysílačka zachraptěla znovu: „Romeo Foxtrot. Jsem v minus deseti metrech, sestupuji.“

„Co vzduchové bubliny?“

„Osmdesát dva procent.“

„Romeo Foxtrote, tohle si hlídejte!“

„Rozumím.“

„To, co slyšíš, je komunikace s týmem potápěčů,“ vysvětloval Rush Loganovi. „Potápějí se ve dvojicích, kvůli bezpečnosti. A mají speciální zařízení, aby neztratili orientaci. Neumíš si představit, co to je, potápět se do močálu Sudd. Je tam naprostá tma, všude kolem sebe máš bahno a tekutý písek, jsou jako deka, která tě dusí. Nedokážeš rozpoznat, kde je dole a kde nahoře, proto ty bubliny…“ Rush zmlkl.

„Říkal jsi něco o důkladném prohledávání do hloubky a o tom, že potápěči pátrají po všech možných náznacích přítomnosti toho, co hledáte,“ připomněl mu Logan.

„Jo.“ Rush na něj pohlédl a pokračoval: „Podívejtohle místo kdysi byla prehistorická sopka. Vyhasla dávno před dobou, kdy Narmer žil. Zůstaly po ní ale stopy, podzemní lávové tunely. Domníváme se, že faraón si za svou hrobku zvolil vhodný lávový tunel a dělníci jej podle potřeby rozšířili a zpevnili. Jakmile byl uzavřen, močál vodou a naplaveným bahnem práci dokončil. Takže kdykoli přejdeme na nový čtverec mřížky, nejdřív ze všeho musíme dno zbavit ztvrdlého nánosu.“

„A to je práce pro Velkou Bertu,“ podotkl s úsměvem Valentino. Píchl palcem přes rameno za sebe; tam, hluboko ve stínu, uvnitř stavby podobné hangáru, Logan rozpoznal ohromný stroj. Vypadal napůl jako stroj na úpravu ledové plochy, napůl jako sněhová rolba.

„Narmer spoléhal na to, že hrobka zůstane skrytá navěky,“ navázal Rush. „Nedokázal si ovšem vůbec představit techniku, se kterou sem přicházíme mypůdní radar s dalekým dosahem, potápěčské vybavení, GPS…“

Přerušil ho drsný, kovově znějící hlas: „Tady Romeo Foxtrot. Obsah bublin se nějak zbláznil, teď je na třiačtyřiceti procentech.“

Radista pohlédl na Valentina. Ten přikývl. „Co hloubka?“ pronesl do vysílačky.

„Deset a půl metru.“

„Dávejte si dobrý pozor,“ varoval radista. Jak to klesne pod pětadvacet procent, přerušte práci.“

„Rozumím.“

„Čištění dna obstarává Velká Berta,“ vysvětlil Loganovi Rush. „Potom se čtverec prozkoumává a pátrá se po těch náznacích – děrách nebo tunelech na dně. Když tam žádné nejsou, čtverec se označí jako prozkoumaný a přejdeme k dalšímu. Když se naleznou lávové tunely, označí se slovem ‚prozkoumat‘ a vyšle se tam další tým potápěčů.“

„Můžeme narazit i na propad horniny,“ poznamenal Valentino. „Nebo taky nenajdem vůbec nic. Ale každý takový místo, propad a někdy i celý tunely, musíme zkontrolovat. Tunely se navíc větví. Pak to všecko musíme zmapovat.“

Rush znovu pokývl hlavou směrem k monitoru. „Na něm se zaznamenávají výsledky a současně se s archeologickou přesností zaznamenávají i na hlavním kartografickém displeji v operačním centru.“

„A už jste něco našli?“

Rush zavrtěl hlavou.

„A jak velkou část mřížky jste zatím prozkoumali?“

„Čtyřicet pět procent,“ odpověděl Valentino. „Dnes večer, jestli k nám bude Madona milostivá, to bude padesát.“

„To je docela rychlá práce,“ konstatoval uznale Logan. Já myslel, že“

Přerušil ho silný, naléhavě znějící hlas vysílačky: „Tady Echo Bravo. Mám potíže s regulátorem!“

„Zkontrolujte odvzdušňovací ventil,“ vyzval radista volajícího.

„To jsem udělal. A nic.“

Logan vrhl krátký pohled na Rushe.

„Pravděpodobně to nic nebude,“ poznamenal doktor. „V těchhle vodách musí vybavení a výstroj potápěčů čelit drsným podmínkáma především musí vydržet, to si určitě dovedeš představit. Respirátory jsou proto pro všechny případy zkonstruované tak, aby se otevřely i tehdy, když něco selže, takže i kdyby některý vysadil, nepřestane dodávat vzduch.“

„Echo Bravo základně,“ zaznělo z vysílačky, „nedostávám vzduch!“

Valentino okamžitě přistoupil k vysílačce a vzal ji do ruky sám. „Tady Valentino. Použijte záložní druhý stupeň!“

„To dělám! Nic mi nepřichází. Asi se ucpal filtr.“ V hlase volajícího byla zřetelně znát panika i přesto, že jeho slova zkreslovala vysílačka.

„Romeo Foxtrote, vidíte Echo Bravo? Jeho regulátor nepracuje a hadici má odpojenou. Musíte se s ním dělit o vzduch,“ přikázal Valentino potápěčovu partnerovi. „Tak vidíte ho? Příjem!“

„Tady Romeo Foxtrot,“ ozval se jiný hlas. „Není po něm ani vidu, asi se chystá k nouzovému výstupu a půjde nahoru“

„Prokrista!“ zděsil se Rush. „Forsythe panikaří, zapomíná na pravidla!“ Pak oslovil zdravotní sestru: „Hned sem přivezte vozík s instrumenty a zavolejte pohotovostní záchrannou skupinu! A vezměte taky hrudní drén.“

„Co se stalo? Nějaký problém?“ zajímal se Logan.

„Pokud ten člověk dodrží pravidla základního výcviku, tak žádný. Ale jestli zpanikaří a při výstupu zadrží dech…“ Rush se odmlčel. „Na každých deset metrů sestupu ti objem vzduchu v plicích klesne o polovinu, ale zvýší se přitom jeho tlak. Podle posledního hlášení byli v hloubce deset a půl metru. Jestli se Forsythe nouzově vynoří se vším tím vzduchem v plicích…“

„Objem se dvakrát zvětší,“ dopověděl Logan.

„A roztrhne mu plíce,“ dodal se zachmuřeným výrazem Rush. Rozběhl se k provizorní ordinaci; tam již zdravotní sestra naléhavě s někým hovořila telefonem.

10

Lidé se shromáždili u temné, zející díry Pupku, rty sevřené, na každém z nich bylo znát napětí. Valentino rázně přikázal rozsvítit ještě několik silných reflektorů. Jejich paprsky ostře zvýrazňovaly droboučké, třaslavé záchvěvy na vodní hladině. Logan na ni upíral zrak; Sudd mu připadal jako cosi živého, nahnědlá hladina byla kůže ohromného zvířete. A to, jak tu všichni stojí nad dírou v podlaze a shlížejí dolů, je kolosální bláznovství…

Potom sebou jedno lano spuštěné do močálu křečovitě trhlo a z vysílačky se ozval podivný kloktavý zvuk.

Valentino se vrhl zpátky k vysílačce. „Echo Bravo! Echo Bravo!“

„Tady Romeo Foxtrot,“ odpověděl hlas. „Pořád nic, tady dole je tma jako v pytli, nevidím vůbec nic“

Ve vchodu do Žlutého křídla se objevili dva zdravotníci v bílém oděvu, každý před sebou strkal velký vozík plný lékařských instrumentů a dalšího vybavení. Kola vozíku kodrcala po nerovném povrchu.

Lano sebou znovu škublo a opět se ozvala vysílačka: „Romeo Foxtrot základněvidím ho! Držím ho, vystupujeme na hladinu!“

Hladina plná nečistot a zetlelých rostlin se náhle rozčeřila, rozvlnila a vzápětí z ní vyrazila ruka v černé rukavici. Sevřela příčku jednoho ze žebříků. Poté se vynořila hlava v neoprénové potápěčské masce. I přes kritickou situaci se Logan na okamžik neubránil fantaskní představě: potápěč, vynořující se na hladinu, mu připadal jako hmyz zoufale se snažící vymanit z pravěké bažiny.

Doktor Rush čekal vedle Logana, napjatý jako stlačená pružina. Nyní bez jediného slova přiskočil k okraji otvoru a za pomoci jednoho ze zdravotníků vysvobozoval potápěče ze sevření močálu. Potápěč jednou paží přidržoval ochablé tělo dalšího muže v neoprénu. Ten se sotva dokázal pohnout. Zachránci je oba vytáhli ven a položili na podlahu. Dvojici pokrývala od hlavy k patě vrstva mazlavé hmoty, připomínala černou ovesnou kaši. Celý prostor okamžitě zaplavil hnilobný puch tlejícího bahna a mrtvých ryb.

„Spláchněte z nich to svinstvo hadicí!“ přikázal Valentino.

Několik mužů chvátalo splnit jeho příkaz, Rush mezitím už zraněného muže přemísťoval na připravená nosítka. Stáhl mu z obličeje masku i kuklu, potom mu skalpelem rozřízl neoprén od krku až po pás. Muž sténal a svíjel se, na rtech se mu objevila krvavá pěna.

Rush mu na obnaženou hruď chvatně přitiskl stetoskop.

„Zpanikařil,“ ozval se druhý potápěč. Přistoupil blíž, ručníkem si utíral obličej a vlasy. „Pitomá začátečnická chyba; ale potápět se v těchhle sračkách… člověk našup zapomene –“

Rush zvednutím ruky požádal o ticho. Přejížděl stetoskopem po potápěčově hrudi a naslouchal. Jeho pohyby byly trhavé, téměř jako kdyby se k nim musel nutit násilím. Potom se napřímil. „Extravazace vzduchu s následným pneumotoraxem,“ pronesl.

„Pane doktore,“ ozvala se sestra, „můžeme ho vzít do lékařského střediska a tam –“

„Na to není čas,“ odbyl ji Rush. Natáhl si latexové rukavice. Muž na nosítkách se svíjel bolestí, svíral si hrdlo, z úst mu vycházely neartikulované, bublavé zvuky.

„Jehlová aspirace by nestačila,“ sdělil Rush zdravotníkům. „Máme jedinou volbutorakoskopii. Podejte mi hrudní drén! A pohyb!“

Logan tomu všemu přihlížel napůl udiveně, napůl zvědavě. Ethan Rush byl až dosud ztělesněním klidu a sebejistoty. Ale tohlejeho prudké, téměř horečné pohyby, nedůtklivost a úsečně, až štěkavě vydávané příkazy, to nebyl Rush, jakého znal dřív.

Jeden ze zdravotníků přistoupil k vozíku s instrumenty, Rush mezitím potřel kůži pod mužovým levým podpažím jódem a lokálním anestetikem, načež dalším prudkým pohybem skalpelu udělal pět centimetrů dlouhý řez mezi žebry. „Pospěšte si s tím drénem!“ Neotočil se od raněného, řekl to jen tak přes rameno.

Zdravotník vyňal drén ze sterilního obalu a podal mu jej. Muž na nosítkách sebou škubal. Rush si klekl vedle něj a opatrně zavedl drén do řezu. Ještě zkontroloval, jestli je správně uložený, a s heknutím se zvedl.

„Odsávací přístroj!“ přikázal stručně.

Další zdravotník chvatně strkal před sebou stojan s bílomodrým plastovým přístrojem; ten Loganovi připomínal přehnaně velký monitor tlaku krve. Přístroj měl celou řadu měřičů, z jeho horní části vedly dvě průhledné plastové hadičky.

„Co uzavírací ventil sání?“ vyštěkl Rush.

„Je zapnutý.“

„Vodu naplňte na dva milimetry.“

„Ano, pane doktore.“

Zdravotník přidal do přístroje vodu. Logan viděl, jak se nádržka zbarvila modře. Rush mezitím připojil jednu z plastových hadic k drénu zavedenému do mužovy hrudi. Logan pohlédl na zraněného potápěče; jeho pohyby ochabovaly, byly zmatené.

„Drén je na místě,“ pronesl Rush. „Zahajuji sání, nastavuji podtlak na dvacet centimetrů vodního sloupce.“ Stiskl spínač, potom otočil uzavíracím kohoutem. Tekutina ve sběrné komoře začala okamžitě bublat. Rush otevřel kohout víc, bublání zesílilo. Hadička, vedoucí z řezu v potápěčově hrudi, se začala naplňovat směsí vody a krve.

„Když se nám podaří dostat kapalinu z hrudní dutiny ven dost rychle, plíce by se mohly naplnit vzduchem,“ sdělil Rush zdravotníkovi. „Na operaci není čas.“

Místnost ztichla, jen přístroj tiše hučel a bylo slyšet bublání vody v hadici.

Rush pohlédl na drén a potom na muže na nosítkách. Zmocňoval se ho stále silnější neklid. „Začíná být cyanotický. Zvyšte podtlak na padesát milimetrů rtuťového sloupce!“ přikázal zdravotníkovi.

„Ale tak vysoká hodnota“

Rush se k němu prudce otočil. „Sakranemluvte a udělejte to!“ Potom spěšně obešel nosítka a potápěčovi, nyní nehybnému, otevřel ústa a zahájil umělé dýchání. Uplynulo patnáct vteřin, potom třicet. Pak sebou potápěčovy údy náhle škubly, muž začal kašlat krev s vodou a poté se zhluboka, trhavě nadechl.

Rush se pomalu napřímil. Pohlédl na potápěče, potom na drén. „Vraťte to zpátky na minus dvacet,“ zamumlal.

Přelétl pohledem po tvářích všech přítomných a stáhl si rukavice. „Sledujte sběrnou komoru,“ řekl sestře. „Já jdu připravit sál k důkladnému vyšetření.“ Otočil se na podpatku a rázným krokem vyšel bezeslova ven.

Blížila se doba oběda. Logan procházel komplexem Stanice a pokoušel se v ní orientovat; nohy ho samy od sebe zavedly do lékařského střediska. Jestli tu skutečně je všeho všudy sto padesát lidí, středisko se mu na tento počet zdálo zbytečně velkéovšem jen do té doby, než si připomněl, jak daleko tu je alespoň k nějaké možnosti dočkat se něčího přispění zvenčí.

Ve středisku panovalo ticho, Loganovi připadalo až ospalé. Procházel ústřední chodbou a nahlížel do otevřených dveří; viděl jen prázdná lůžka a různé nepoužívané vybavení. Na sesterně jakási žena něco psala do papíru připevněného na podložce. Prošel kolem velkého otevřeného prostoru označeného nápisem POZOROVÁNÍ. Tady ležel zraněný potápěč, ze všech stran obklopený různými diagnostickými přístroji.

Logan šel dál, vstoupil do sousední místnosti, bezpochyby Rushovy ordinace. Tam zůstal stát. Lékař tu byl, obrácen zády ke dveřím, a namlouval cosi do digitálního diktafonu.

Logan slyšel, jak říká: „Do hrudní dutiny byl zaveden drén, tenzní pneumotorax ustoupil dřív, než došlo k mediastinálnímu posunu nebo ke vzduchové embolii. Obojí mohlo způsobit smrt, protože za daných podmínek nebylo možné provést…“

Rush jako kdyby si náhle uvědomil, že v ordinaci někdo je. Zaklapl diktafon a otočil se. Pohled na lékařův obličej Logana šokovalRush byl zsinalý, oči měl opuchlé a zarudlé. Jako kdyby plakal.

Pousmál se. „Posaď se, Jeremy.“

„To byla dobrá práce,“ řekl Logan.

Lékařův úsměv pohasl. „Dost podivný způsob, jak zde zahájit pobyt.“

Logan přikývl. „To jistěhned na začátku být u takové nehody…“

„Nehody,“ opakoval Rush. „Další nehody,“ dodal. Na okamžik jako kdyby se hluboce zamyslel. Potom se jeho výraz poněkud rozjasnil. „Mrzí mě, žes musel – no… že mě vidíš v tomhle stavu.“

„Vždyť jsi zachránil lidský život!“

Lékař jeho slova odbyl jen mávnutím ruky. „Od toho, co jsem zažil u manželky, mám už výhradně co dělat s lidmi, kteří přežili smrt. Tohle bylo poprvé, co jsem se zase dostal k případu, kdy jsem se musel rychle rozhodovat mezi pacientovým životem a smrtíod doby, kdy… myslím, že už od doby, co manželku přivezla rychlá záchranná služba do Providence. Netušil jsem, že to na mě takhle zapůsobí.“ Po chvilce pokračoval: „Nikomu jinému bych to neřekl, Jeremy, ale přece jen vidím, že Porter Stone asi neudělal chybu, když mě sem zařadil jako vedoucího lékaře.“

„To určitě ne. Stone si vybral výtečného lékaře. A uvidíštohle už bude poslední kritická situace, do které ses dostal. Od teďka všechno půjde hladce. Nonezajdeme si na oběd, než se budu muset postavit tváří v tvář té Tině Romerové?“

Po Rushově tváři znovu přelétl úsměv, tentokrát opravdovější. „Počkej pět minut, než dokončím tuhle zprávu. Pak se budu věnovat jen tobě.“

11

Christina Romerová měla pracovnu v Červeném křídle. V něm se nacházelo lékařské středisko a sídlily zde také různé vědecké laboratoře. Pracovna Tiny Romerové Loganovi připomínala spíš jeho vlastní pracovnu na Yaleu, uspořádanou a čistou. Na dlouhých kovových policích viděl řady knih, úhledně uspořádaných a roztříděných podle autorů a tematického zaměření. Na velkém stole uprostřed místnosti se povalovaly různé artefakty a zápisníky, přesto však se jakýmsi způsobem podařilo dosáhnout toho, že stůl vypadal jakž takž uklizený. Další artefakty byly uložené u zadní stěny v pečlivě označených plastových kontejnerech, naskládaných na sebe. Na ostatních třech stěnách visely zarámované diplomy a různé fotografie: snímek nástěnné egyptské malby, reprodukce Turnérova Regula aúplně protismyslněvelmi dětinsky působící zobrazení Sfingy.

Jestli pracovna doktorky Romerové připadala Loganovi známá, Romerová sama ho naopak pořádně překvapila: byla hubená a velmi mladá, nanejvýš třicet let. Logan spíš očekával zakaboněnou stařenu v tvídovém kostýmu, něco jako ženskou obdobu Flinderse Petrieho. Romerová ho z jeho mylné představy naprosto dokonale vyvedla. Měla na sobě modré džíny a černý rolák s rukávy vyhrnutými k lokti, černé vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou, jí sahaly až na ramena, splývaly jí kolem obličeje. Vypadaly skoro jako účes egyptského krále. Když Logan vešel, seděla za stolem, zabraná do prácedoplňovala z lahvičky modročerný inkoust do plnicího pera.

Logan zdvořile zaklepal na zárubeň. Romerová sebou překvapeně trhla, pero jí málem vypadlo z ruky.

„Krucifix!“ zaklela, popadla papírový kapesník a utírala rozlitý inkoust.

„Promiňte,“ pronesl omluvně Logan. Zůstal stát ve dveřích. „Nepolila jste se tím inkoustem?“

„To nic,“ odvětila. „Mohla jsem si ale zničit tohle“ Zvedla pero tak, aby na ně Logan viděl. „Víte, co to je? Parker Senior Duofold, mandarínkově oranžová, značkové, z roku devatenáct set dvacet sedm, z prvního roku výroby. Hodně vzácné. Podívejte – na nádržce má dokonce žluté nitky. Později přešli na černou.“ Mávla proti němu perem jako obuškem.

„To teda je fakt něco! Já jsem ale vždycky dával přednost značce Waterman.“

Odložila pero na stůl a pohlédla na něho. „Té se stříbrným pláštěm?“

„Ne; Patricianu.“

„Hm.“ Romerová našroubovala na pero víčko a zastrčila parker do kapsy džínů, pak vstala a podala Loganovi ruku.

Způsob, jímž mu ruku stiskla, o ní Loganovi prozradil víc, než co mu pověděl Rush. Logan její ruku podržel o maličko déle, než bylo pro něj typické.

„Co potřebujete? Ještě jsem vás tu nikdy neviděla.“

„Dorazil jsem včera, až pozdě večer. Jsem Jeremy Logan.“

„Logan…“ Svraštila čelo.

„Máme domluvenou schůzku.“

Tvář se jí rozjasnila. „No jo, ovšem! Vy přece jste ten vymí –“ Zarazila se, v očích jí však zahrály plamínky; zjevně se v duchu docela bavila.

Zase ta stará, dávná, bláhová představa; Logan si však už na ni zvykl. „Osobně dávám přednost označení záhadolog,“ podotkl.

„Záhadolog. Hmmtak to už přece jen zní aspoň jako legitimní označení.“ Prohlížela si Logana od hlavy k patě, výraz v její tváři kolísal mezi nedůvěrou a zastíraným nepřátelstvím. „Tak… kde to máte? Nov té brašně, co si nesete s sebou?“

„Kde mám co?“

„No co… nádobíčko! Přece vítedetektor ektoplazmy, křišťálovou kouli… a virguli. Tu tady určitě někde máte!“

„Tu s sebou nikdy nenosím. A mimochodem, křišťálové koule můžou být moc užitečnéne zrovna pro jasnovidectví, ale k tomu, aby se mozek zbavil zbytečných myšlenek a všeho, co člověka rozptylujeřekněme třeba před tím, než začne s meditací. Samozřejmě záleží na tom, jaké nečistoty v daném nerostu jsou, a na jeho indexu lomu.“

Zdálo se, že Romerová se nad jeho slovy na chvíli zamyslela. „Nechcete jít dál a posadit se?“

„Dík.“ Logan vešel dovnitř; rozhodl se pro židli před stolem. Brašnu odložil na podlahu.

„Omlouvám se. Nechci být prostořekájá jen, že jsem se zatím nesetkala s… se záhadologem.“

„Spousta lidí taky ne. Ale aspoň se mi na koktejlových večírcích nikdy nestane, že bych nevěděl, o čem se bavit.“

Zavrtěla hlavou, až jí černé vlasy zavlály; pohodlně se usadila. „A co tedy vlastně děláte?“ zeptala se.

„Víceméně to, co ten název napovídá. Zkoumám záhadné jevy sahající za hranice toho, s čím se lidé běžně setkávají.“

„To myslíte takové jevy, jako jsou třeba poltergeisti?“

„Tu a tam. Častěji to však jsou vědecké nebo psychologické jevy a činnosti, které se nedají jen tak snadno vysvětlit tradičními vědeckými postupy.“

Romerová přimhouřila oči. „A to děláte na plný úvazek?“

„Taky přednáším na Yaleu dějiny.“

Zdálo se, že tohle ji zaujalo. „Dějiny Egypta?“

„Ne, většinou dějiny středověku.“

Její zájem opadl stejně rychle, jako se objevil.

„Když tu už hrajeme hru ‚Máš dvacet otázek‘, tak co kdybyste mi teď vy pověděla něco o sobě?“

„Ale jo. Z Káhirské univerzity mám titul PhD. v oboru egyptologie.“ Mávnutím ruky ukázala na diplomy. „Studovala jsem u Nadrima a Charterea, taky jsem jim asistovala při vykopávkách v Rachefově pyramidě.“

Logan pokývl; bylo to velmi působivé doporučení. „Tohle je první projekt Portera Stonea, ve kterém pracujete?“

„Druhý.“

Logan si poposedl. „Doktor Rush mi říkal, že mě poučíte o podrobnostech tohohle projektu. O tom, co jste objevili v Hierakonpoli při zkoumání Horova chrámu. Jak se vám podařilo objevit tady místo, kde se nachází hrobka, kterou hledáte.“

Romerová strčila ruce do kapes. „Pročpak vás to zajímá?“

Logan si její otázku vyložil jako Proč bych měla ztrácet čas a něco vám vykládat? Nahlas pronesl: „Mohlo by mi to pomoct při mých výzkumech.“

Romerová chvíli mlčela, potom zdrženlivě spustila: „Vezmu to stručně. Porteru Stoneovi se podařilo nalézt věc, které se říká ostrakon“

„Ukázal mi repliku.“

„Fajn, aspoň mi to ušetří čas, nemusím vám vysvětlovat, co to je. Stone z toho ostraka a z dalších učeneckých výzkumů zjistil, že Narmer použil Hierakonpolis jako výchozí bod pro vybudování své hrobky.“ Upřela na Logana zrak. „Kdo byl Narmer, to víte, ne?“

Logan přikývl.

„První král sjednoceného Egypta. Myslím, že kolem toho byly nějaké dohady. Kdysi se mělo za to, že o sjednocení Egypta se zasloužil především král Meni.“

„Mnozí učencivčetně mětvrdí, že Narmer a Meni jsou tatáž osoba.“ Za okamžik dodala: „Takže o starověkém Egyptě přece jen něco víte.“

Logan pokrčil rameny. „V mé práci je užitečné tu a tam vědět něco maličko o všem.“

„A jak hluboko vaše vědomosti sahají?“

Logan pokývl směrem k zarámované egyptské nástěnné malbě. „Dost hlubokostačí k tomu, abych uhádl, že tohle spadá do Amarnského období.“

„Opravdu? A jak jste k tomu poznání dospěl?“

„Podle toho, co se na té scéně odehrává. Vzájemné překrývání postav. Zdůraznění tvarů ženského tělaboků, ňader. Na starších egyptských malbách tohle neuvidíte.“

Romerová na něj chvilku upírala beze slova zrak, potom se jí tvář pomalu rozzářila úsměvem. Logan sám pro sebe s věcným odstupem v duchu konstatoval, že je to docela hezká tvář. „No dobrá, pane detektive přes duchy. Očividně jste víc než jen fotka z nějakého časopisu… Touché.“

Logan se na oplátku usmál také.

Romerová se zase posadila rovně. „Tak fajn. Geofyzikální analýzou a technikami leteckého geofyzikálního průzkumu jsme identifikovali místo, kde se nacházelo jeskynní pohřebiště. To bylo nezvyklé, protože dávní Egypťané své mrtvédokonce i šlechtice a panovníkypohřbívali do jam v písku. Takže March zahájil na zjištěném místě vykopávky.“

„March?“

„Fenwick March. Vedoucí archeolog projektu. Celé to řídí, když tu není Porter Stone osobně.“

„A co jste nalezli?“

„Nejprve to, co byste běžně očekával. Dávné nádoby s černými zuhelnatělými okraji, s pylem, se zbytky paleozoologických materiálů. Jak ale práce pokračovaly, zjišťovali jsme, jak je to naleziště vlastně rozlehlé.“

„Tak velké, že by to mohlo být město, kde sídlili budovatelé hrobky?“

„To jste trefil. A potom jsme nalezli tohle.“ Romerová vstala a přešla ke kartotéce, vytáhla jednu zásuvku a vyndala z ní dva srolované listy papíru. Vrátila se ke stolu a jeden list Loganovi podala.

Rozvinul jej. Uviděl barevnou fotografii egyptského nápisu pocházejícího z dávných dob, vyrytého a barevně provedeného. Znázorňoval sedícího panovníka a k tomu čáry, šipky a různé starověké piktogramy.

„Poznáváte to?“ zeptala se Romerová.

Vzhlédl. „Vypadá to jako stéla.“

„Správně. Přesněji řečeno stéla na kamenné desce. Víte, co je na ní napsáno?“

Logan se usmál. „Tak daleko moje vzdělání nesahá.“

„Je to něco jako návod.“

„Návod? A kam nás povede?“

Romerová zvedla ruku a nataženým ukazováčkem pomalu ukázala přímo dolů, mezi svá chodidla.

„Panebože,“ vydechl Logan.

„Určitě víte, jaké měli starověcí Egypťané pokročilé znalosti o astronomii, co se týče mapování oblohy. Tahle stéla budovatelům hrobky ukazovala, jak se dostat k Narmerově hrobce v době, kdy se stavěla. Stéla se bezpochyby měla po dokončení stavby zničit, rozdrtit na prach. Naštěstí k tomu nedošlo, a to nám umožnilo pomocí triangulace nalézt s přesností několika kilometrů místo, kde se hrobka nachází. Když jsme se tam dostali, geologická a vědecká analýza nám umožnila okruh zúžit.“

Logan si připomněl mřížku, kterou viděl na monitoru v místnosti, z níž potápěči sestupovali do močálu. „Neuvěřitelné. Výrobní značka ‚Porter Stone‘.“

„Zaručeně. Ale Stone objevil ještě něco dalšího. Na protilehlé straně naleziště.“

„A co to je?“

„Ohromný hranatý kus černého čediče. Zřejmě podstavec pro nějakou sochumožná sochu samotného Narmera. Podstavec vyleštili, jako se leští achát, lesk přetrval všechna následující staletí. A na něm se taky něco našlo.“ Podala Loganovi druhý list.

Podíval se na něj. Byla to fotografie dalšího nápisu, poněkud kratšího.

„Co to je?“

„Důvod, proč tu jste.“

Upřel na ni zrak. „Nerozumím vám.“

S úsměvem jeho pohled opětovala, ten úsměv se však tentokrát neukázal v jejích očích. „Je to kletba.“

12

„Kletba,“ opakoval Logan.

Christina Romerová přikývla.

Porter Stone se přece zmínil o nějaké kletbě. Logan už byl delší dobu zvědavý, kdy na ni konečně přijde řeč.

„Máte na mysli nějakou takovou kletbu, jako má být ta v hrobce krále Thutmose? ‚Smrt přiletí na rychlých perutích k tomu, kdo poruší faraónův kliď, a tak dál? To jsou všecko jen takové povídačky!“

„V případě krále Thutmose máte možná pravdu. Ale ve Staré říši byly podobné kletby docela běžnénejen v soukromých hrobkách. Narmer, jako první král sjednoceného Egypta, nemínil nic ponechat náhodě. Jeho hrobka nesměla být znesvěcenamohlo by to vést k rozkladu jeho království. A tak po sobě zanechal kletbu. Jako varování.“

„Co se vlastně v té kletbě říká?“

Romerová si vzala fotografii zpátky; zadívala se na ni. „Každého, kdo se opováží vstoupit do mé hrobky,“ překládala, „nebo toho, kdo místu věčného odpočinku mé tělesné schránky učiní cokoli špatného, postihne jistý a rychlý konec. Projdeli první branou, zhroutí se základy jeho domu a jeho sémě dopadne na vyprahlou půdu. Jeho krev a údy se změní v popel, jazyk se mu rozštěpí a ucpe mu hrdlo. Projdeli druhoubranou, propadne se do temnoty a bude pronásledován jako had a jako šakal. Ruka, která se dotkne mé nesmrtelné postavy, shoří v neuhasitelném ohni. Avšak budeli někdo tak smělý a projde třetí branou, zmocní se ho černý bůh z nejhlubší jámy, jeho údy budou rozmetány do nejvzdálenějších koutů světa. A já, Věčný Narmer, budu jej a jeho rodinu trýznit dnem i nocí, bdícího i spícího, a on navěky spočine v chrámu ‚šílenství a smrti‘.“

Odložila list na stůl. V místnosti zavládlo na okamžik ticho.

„Docela pěkná pohádka před spaním,“ podotkl Logan.

„Není to nádhera? Něco takového by dokázal vymyslet opravdu jen prvotřídní krvežíznivý tyran jako Narmer. Když ale o tom člověk chvilku uvažuje, mohla to udělat i Neithotep, jeho manželka. Ti dva teda byl páreček k pohledání,“ prohlásila Romerová.

„Neithotep?“ nechápal Logan.

„Ta fakt byla něco. Nejspíš jedna z těch psychopatek, co se koupou v krvi ze stovky panen. Narmer siji přivedl ze Skýthie. Ona sama byla královského původu.“ Romerová se vrátila k fotografii. „A co se týče té kletbyje to ukázka nejdelší takové kletby, na jakou jsem kdy narazila. A taky zachází do podrobností. Všiml jste si zmínky o bohu z nejhlubší jámy?“

Logan přikývl na souhlas.

„Všimněte si hlavně toho, že tam není jeho jméno. Neodvážil se ho zmínit ani sám ‚pravý‘ bůh Narmer. Naznačuje, že jde zřejmě o An’kavašta, Toho, jehož tvář hledí dozadu. Boha nočních můr a zla, kterého se nejstarší Egypťané strašně báli. An’kavašt přebýval ve Vzdáleném kraji, vnekonečné temnotě. Víte, co se rozumí tím Vzdáleným krajem?“

„Ne, nevím.“

„Rozumí se jím Sudd.“ Romerová chvilku vyčkala, až si Logan všechno srovná v hlavě. Potom oba listy zase srolovala a vrátila je do kartotéky. „Než uplynulo takových padesát let, byla díky rozlévajícím se vodám močálu Sudd veškerá nutnost něco utajovat zbytečná, močál hrobku ukryl sám.“ Po chvíli pokračovala: „Ale víte co? Narmerovi na samotném ukrytí hrobky asi nijak zvlášť nezáleželo. Vzpomeňte si, byl považován za boha a k jeho,zbožnění‘ nedošlo jenom tak, nějakým obyčejným rituálem. A každý, kdo se opováží narušovat klid hrobky boha, si samozřejmě koleduje o malér. Na to, aby ho střežili, měl Narmer celou armádu mrtvýcha tuhletu kletbu. Nikdo, ani ten nejdrzejší vykradač hrobů, by se neodvážil takovou kletbou opovrhovat a nebrat ji vážně.“

„A co řeči o těch třech branách?“

„Brány se říká zapečetěným dveřím do královské hrobky. Takže Narmerova hrobka má tři pohřební komorypřinejmenším tedy tři důležité komory.“

„A já tu jsem kvůli té kletbě,“ poznamenal Logan.

„Podívejteod chvíle, kdy práce začaly, tu došlo k několika… jak to March řekl? Anomálním událostem. Některá technická zařízení selhávala. Různé předměty se ztrácely nebo se objevily jinde, tam, kam nepatřily. A nezvykle často zde dochází k podivným nehodám.“

„A lidi se začínají bát, že tu řádí strašidla.“

„Neřekla bych, že právě ‚strašidla‘, spíš se jich zmocňuje neklid, možná jim to tak říkajíc bere půdu pod nohama. Uvažujte: Jsou tu uprostřed ničeho, doslova tu ‚plavou‘ na hladině snad nejodpornějšího močálu na světě. A při všech těch podivných událostech, ke kterým tu došlo… No, však víte, jak začínají všelijaké ty řeči. Ale když do těch událostí začnete šťourat vy, lidi to možná uklidní.“

Šťourat. Do hlasu Romerové se nenápadně vloudila nedůvěra, neli přímo nepřátelství, které Logan zaznamenal už předtím.

„Takže já tu mám být něco jako přivolávač deště,“ poznamenal. „Sice nemusím být nic platný, nicméně lidi budou mít dobrý pocit, když uvidí, že tu dělám svou práci. Teď aspoň vím, jak na tom tady jsem,“ dodal ještě. „Dík za upřímnost a otevřenost.“

Usmála se, ale úsměv to nebyl právě přátelský. „Vy snad máte s upřímností a otevřeností problémy?“

„Kdepak, ani trochu. Pročistí se jimi vzduch. A taky člověka dost vzpruží na dušidokonce ho poučí.“

„Například…?“

„Například vy.“

„Co to má co dělat se mnou?“ ohradila se Romerová ostře. „To hlavní přece o mně nevíte.“

„Vlastně trochu toho vími když přiznávám, že leccos z toho jsou jen dohady.“ Logan se nedal odradit pohledem, kterým ho probodávala, a pokračoval: „Byla jste nejmladší dítě. Řekl bych, že vaši starší sourozenci byli kluci. Kromě toho bych taky řekl, že váš otec se věnoval především jim: skauting, školní baseballová liga. Vám asi moc času nevěnovala jestli vás bratři vůbec někdy vzali na vědomí, pak jen proto, aby vás všelijak shazovali. Tím by se vysvětlovalo vaše instinktivní nepřátelství, vaše přehnaná snaha nedělat ze sebe za každou cenu vzdělance.“

Romerová se chystala něco říct, ale nakonec ústa zavřela.

„V rodině jste před několika generacemi měli proslulou, anebo přinejmenším významnou ženusnad archeoložku, nebo třeba horolezkyni. To, jak ledabyle, trochu nakřivo věšíte na stěnu své diplomy, nasvědčuje tomu, že váš vztah k vysokoškolskému vzdělání je neformální: ‚Všichni jsme velká, šťastná rodinka, ať už máme ohromující doktoráty nebo ne.‘ A přesto, už jen z toho, že jste si své diplomy vůbec vzala s sebou, lze usuzovat, že si ohledně svého postavení v téhle expedici nejste zrovna moc jistá. Mladá žena, jedna z mála žen mezi samými muži, přitom na vysoce náročné misi v drsném a nemilosrdném prostředítrápí vás obavy, jestli vás tu vůbec berou vážně. A… mimochodem, vaše druhé křestní jméno začíná na A.“

Vztekle se na něj podívala. „Jak kčertu víte tohle“

Logan ukázal palcem na stěnu za sebou. „Máte to na tabulce na dveřích,“ utrousil ledabyle.

Romerová znechuceně vstala. „Vypadněte.“

„Pěkně jsme si popovídali, díky, doktorko Romerová.“ Logan se otočil a odkráčel.

13

Logan měl volno až do rána následujícího dne, proto celý zbytek odpoledne strávil tím, že procházel Stanicí a snažil se podrobně se seznámit s prostředím a vžít se do jeho charakteru i do charakteru lidí, kteří tu pobývají. Jednotlivé pracovny, ubikace a místo, odkud se sestupovalo do močálu, už viděl, proto se rozhodl zajít do vědeckých laboratoří v Červeném křídle. Samotné laboratoře byly sice malé, ale udivila ho různorodost jejich zaměřenísloužily nejen archeologii, nýbrž i geologii, organické chemii, paleobotanice, paleozoologii a řadě dalších oborů. Laboratoře byly stavebnicové, každou tvořila v podstatě jakási krabice z nerezové oceli s plochou necelých šest metrů čtverečních. V některých se pracovalo, do jiných lidská noha snad nikdy nevkročila. Porter Stone laboratoře pečlivě vybíral podle toho, jakou měl představu o jejich vhodnosti pro tu kterou expedici, a provoz v nich potom zahajoval podle toho, jak právě potřeboval.

Logan zašel také do Bílého křídla. Dozvěděl se, že z tohoto křídla se řídí veškerá činnost Stanice. Sice se tu vyskytovaly povinně zabezpečené oblasti a zamčené dveře, ale vcelku na něj samotné křídlo přesto zapůsobilo osvěžujícím, neformálním dojmem. Bylo tu jen málo strážců a ti, se kterými přišel do styku, byli přátelští a upřímní. O kletbě ani o tom, proč se na projektu podílí, Logan nehovořil, avšak soudě podle občasných zvědavých pohledů bylo zřejmé, že několik málo lidí důvod jeho přítomnosti přece jen zná.

Jakýmsi nervovým centrem Bílého křídla byl rozlehlý sál, v němž pracoval jen jeden mladý technik. Seděl v koutě vzadu u počítačového terminálu. Byl k Loganovi zády, kolem sebe měl samé monitory; připomínal pilota ve stísněném prostoru kokpitu.

„Chytáte zlodějíčky?“ pronesl Logan při vstupu do místnosti.

Mladík se prudce otočil, až ze sebe vyrazil neartikulovaný, hýkavý zvuk. Kniha, kterou měl v klíně, sletěla na podlahu, poskakovala po ní a skončila v koutě.

„Krucinál!“ vypravil ze sebe. Jednou rukou si sevřel límec laboratorního pláště. „To chcete, abych dostal srdeční záchvat?“

„Kdepak. Tím bych doktora Rushe už asi dorazil.“ Logan přistoupil k mladíkovi blíž a s úsměvem mu podával ruku. „Jeremy Logan,“ představil se.

„Cory Landau,“ představil se i mladík. Podle jeho neupravené černé kštice a podle toho, jak se rozvaloval v židli, Logan hned při příchodu usoudil, že je to mladý člověk, když se mu však nyní ocitl tváří v tvář, dočkal se překvapení. Landauovi nemohlo být víc než dvaadvacet nebo třiadvacet let. Měl zářivé modré oči, svěží broskvovou pleť jako andílek a k tomu až bizarně nesourodý granátnický knír, jaký nosil Emilio Zapata, jeden z vůdců Mexické revoluce. Na stole před ním stála kola Jolt s hroznovou příchutí a kousek od ní ležel tlustý balíček žvýkaček.

„Tak,“ začal Logan, „co tu děláte za práci?“

„Co byste asi tak řek?“ odtušil mladík. Zaklonil se i se židlí, předchozí úlek vystřídala poněkud přepjatá žoviálnost. „Řídím celej tenhle podnik.“ Upil trochu koly. „Co jste myslel tím fórkem o chytání zlodějíčků?“

Logan ukázal hlavou na množství displejů všude kolem Landaua. „Máte jich tu, že by stačily pro ochranku v nějakém lasvegasském hotelu.“

„Ochrankastarou belu! Všecko ve Stanici začíná a končí tady.“

Landaua se náhle zmocnilo podezření; svraštil čelo. „A co jste vůbec zač?“ zeptal se.

„Žádné strachy, hraju za domácí tým.“ Strčil mladíkovi před oči průkaz totožnosti.

„Potom se teda mrkněte na tohle.“ Landau mávl rukou k bludišti monitorů a k půltuctu klávesnic pod nimi. „Sem se ukládají všechna data, zpracovávají je samostatné programy.“

„Já myslel, že tohle všechno se vyřizuje u Pupku.“

Landau odbyl jeho slova pohrdlivým mávnutím ruky. „Děláte si srandu? Tam jsou akorát potápěči a dělňasové. Ti mi pošlou leda tak jakousi partituru pro syntezátor. Já jsem ale umělec a na ty klávesy doopravdy hraju. Koukněte!“

Landauovy prsty se zakmitaly po tlačítkách na klávesnici a na jednom z monitorů naskočil obraz. „Podívejteod potápěčů, co jsou tam dole, sem přicházejí informace z čidel, sonarů, a taky vizuální záznamy. Všechno se to přenese do programutadya ten sestaví mapu terénu tam pod vodou. A že je to teda nějakej prevít program! Tadyhle se koukněte na výstup.“

Mladík ukázal na obraz na monitoru. Logan viděl skutečně pozoruhodný, fantasticky složitý drátěný model, zobrazení CAD zvlněného povrchu. Připomínal měsíční krajinu, hustě protkanou tunely a děrami.

„Takhle to vypadá takových třináct metrů pod námi,“ vysvětloval Landau. „Při každým dalším sestupu tam dolů přibývají na našem zobrazení dna močálu a dutin pod ním další podrobnosti.“ Předvedl, jak se obraz dá upravovat, přiblížit, měnit záběr kamery, natáčet podle os X, Y a Z. „Zmínil jste se o Pupku; už jste to tam viděl?“

Logan přikývl.

„Když jste tam bylviděl jste taky Mřížku?“

„Myslíte tu věc, co vypadá jako sázenka velká málem jak náměstí?“

„Jo, tu. Podívejtetohleto, co tady mám, je druhá strana rovnice. Mřížka je dvojrozměrný zobrazení toho, co jsme zatím prozkoumali. A tohleto nám ukazuje přesnou topologii.“ Landau div ne s otcovskou pýchou poklepal na monitor. „Když nalezneme ten… nocíl, co hledáme, tímhletím si ověřujeme, že všechno, co potřebujeme, je kompletně zmapovaný a prozkoumaný.“

„Hmm,“ pronesl Logan uznale. „Vy s Porterem Stonem pracujete poprvé?“

„Podruhý.“

Logan rozmáchlým gestem ruky ukázal na zařízení a přístroje kolem nich. „Není to trochu zvláštní, nezvyklé? Všechno tohle tadypřístroje, nástroje, nainstalovaná drahá technika… a to všechno slouží jediné expedici?“‚

„Jedinýto ne. Stone má někde na jihu Anglie sklad, možná víc než jeden. Tam má všechno uložený.“

„To myslíte vozidla a elektroniku? Mobilní laboratoře?“

„Jo, říká se to. Všechno, co by moh potřebovat tam, kde právě pracuje.“

To dávalo Loganovi smysl: Stejně jako nepoužívané laboratoře, i takovéhle rozmístění prostředků dává Stoneovi možnost neprodleně, s minimální časovou ztrátou, zahájit činnost v jakémkoliv terénu nebo klimatickém pásmu.

Pro Logana bylo přímo potěšením pohovořit si s někým, kdo o něm předtím neslyšel, kdo ho nezasypává stovkami otravných otázek. Vděčně se usmál. „Hezky se s vámi povídá.“

„No tak fajn. Až půjdete ven, hodil byste mi tamhletu knihu?“

Logan sebral knihu, která spadla Landauovi z klína. Byl to drsný hororový román Williama Hope Hodgsona Dům na rozhraní.

Podal ji technikovi. „Myslíte, že zrovna zde je tahle kniha ta nejvhodnější četba?“

„A proč by nebyla?“ Landau přitiskl knihu ochranitelsky k sobě.

„Sudd je sám o sobě bizarní až až. Když tady budete číst ještě tohleto, nadělá vám to v hlavě pěknou paseku.“

„Hmm. Tím se to možná vysvětluje.“ Landau se otočil a dal se znovu do psaní.

*

Z Bílého křídla se Logan vydal dalším plovoucím tubusem do Hnědého. Malá tabulka na konci tubusu hlásala, že se zde nacházejí archivy s materiály vztahujícími se k exotickým naukám. Logan sice ani v nejmenším netušil, co to jsou „exotické nauky“, začalo mu to však být jasné hned, jak nahlédl do několika dalších stavebnicově uspořádaných laboratoří. Jedna taková neosvětlená laboratoř byla plná starodávných knih a rukopisů zabývajících se alchymií a transmutací, stěny jiné laboratoře pokrývaly mapy Egypta a Súdánu, fotografie pyramid a dalších staveb. Všechny byly plné všelijak se protínajících kružnic a čar, křížících se v těch nejnemožnějších úhlech. Stone očividně prozkoumá každou cestu k poznání, ať je jakkoliv nepochopitelná, hlavně když mu pomůže nalézt to, po čem pátrá. Logana napadlo, jestli by se neměl cítit dotčen, že se jeho pracovna nachází právě v tomhle křídle.

Cestou po chodbě se zastavil před místností, jejíž dveře byly otevřené dokořán. Hnědé křídlo bylo v téhle chvíli zcela vylidněné, tato místnost však nebyla prázdná. I ve sporém osvětlení Logan rozeznal uvnitř nemocniční lůžko. V nohách lůžka viděl různé monitory, z lůžka k nim vedla snad desítka kabelů. Připomnělo mu to podobně uspořádaná zařízení, která viděl v prázdných pokojích v Centru pro studium posmrtného života.

Ani lůžko nebylo prázdné. Ležela na něm ženasnad nejkrásnější, jakou Logan kdy spatřil. Cosi na nínedokázal přijít na to coho přinutilo zarazit se na místě, jako kdyby vrostl do země. Její vlasy měly zvláštní barvuskořicovou, tmavou a sytou. Ležela se zavřenýma očima, ke spánkům, zápěstím a ke kotníkům měla připevněné elektrody. Na stěně vedle ní bylo velké zrcadlo, vyleštěné do zářivého lesku. Tlumené světlo kontrolek lékařských přístrojů se v něm odráželo jako miliony droboučkých teček.

Logan stál jako zhypnotizovaný tím nezvyklým pohledemv mdlém světle celého toho arzenálu přístrojů mu žena připadala téměř jako éterické zjevení. Ležela zcela nehybně, dokonce nic nenasvědčovalo tomu, že dýchá. Jako kdyby překročila hranici mezi životem a smrtí. Logana se náhle zmocnil pocit, že ji někdy v minulosti již spatřil. Ten pocit sám o sobě u něj nebyl nijak neobvyklý, Logan díky své výjimečně citlivé vnímavosti často zažíval vjem nazývaný déjávu. Tentokrát byl nezvykle silný.

U monitorů v nohách postele zpozoroval pohyb. Ohromilo ho, když poznal Rushe. Lékař cosi upravil na číselníku měřicího přístroje a zadíval se na stupnici. Potomjakoby veden šestým smyslemse otočil a spatřil Logana, stojícího mezi dveřmi.

Logan už už zvedal ruku na pozdrav, ale pohled na Rushův obličej a řeč doktorova těla mu napověděly, že zrovna teď není vhodná doba na to, aby tu postával, že jeho přítomnost není vítaná. Obrátil se tedy k odchodu; šel dál chodbou a hledal svou pracovnu.

14

Nacházela se na vzdáleném konci křídla, vyhrazeného exotickým naukám. Byla stavebnicová, stejně jako ostatní pracovny, stál v ní stůl, na něm laptop, dál tu Logan měl dvě židle, byla tu i prázdná knihovnička. Trochu pobaveně zaznamenal, že žádné další vybavení ani zařízení zde už není.

Odložil brašnu na židli, otevřel ji a na poličku v knihovničce si postavil asi desítku knih, které si přinesl s sebou. Potom vyndával různá zařízení a odkládal je na stůl. Ještě vyňal dva malé rámečky s citáty a připevnil je připínáčky na stěnu. Brašnu zavřel a posadil se k laptopu.

Zapnul jej, zadal heslo a zapsal příslušný údaj z průkazu totožnosti, který dostal dopoledne při přijímacím řízení. K síti se tu dalo připojit poměrně snadno. Okamžitě zjistil, že mu přišly tři emaily. První zpráva byla všeobecná, uvítací, informovala ho o rozvržení jednotlivých sekcí Stanice a sdělovala, kde se nacházejí důležitá místa, jako třeba bufet nebo lékařská ordinace. Druhá zpráva přišla od ženy z oddělení náboru personálu, u které absolvoval přijímací pohovor. Zpráva shrnovala několik základních pravidel (je zakázáno vzdalovat se ze Stanice a mít nepovolené telefonické hovory). Třetí zpráva byla od člověka, který se podepsal jako Stephen Weir, asistent Portera Stonea. V podstatě šlo o soupis podivných, nepředvídaných událostí nebo nehod, k nimž došlo během dvou týdnů, od chvíle, kdy se tu začalo pracovatjinými slovy soupis vlastně objasňoval důvod, proč tu Logan je.

Logan si seznam pročetl dvakrát. Mnohé z uvedených položek se daly rovnou vyškrtnout jako bezvýznamnéblikající světla, různé pocity jako nevolnost nebo závratě. Některé však Logana zaujaly. Otevřel si textový editor a pustil se do sepisování položek, které na seznamu zůstaly.

Den 2: Při běžném průzkumu se motor jednoho z vodních skútrů náhle naplno rozběhl a nešlo jej zastavit. Muž, který na skútru jel, musel seskočit, aby se zachránil. Zlomil si přitom nohu. Když byl skútr nalezen, motor naopak nenaskočil, druhý den však pracoval normálně.

Den 4: Tři lidé, kteří pozdě večer navštívili knihovnu, hlásili, že slyšeli podivný, drsně znějící hlas, který k nim šeptem promlouval neznámým jazykem.

Den 6: Kuchař hlásil, že se ze skladu s mrazírnou ztratily dvě půlky hovězího. Nenašly se ani při důkladném hledání.

Den 9: Cory Landau, programátor (s nímž Logan před půlhodinou hovořil) byl po setmění nalezen, jak bezcílně bloudí po bažině za obvodem Stanice. Vypověděl, že v dálce spatřil podivnou postavu, která ho vábila k sobě.

„Hmm, tím se to možná vysvětluje,“ prohlásil.

Den 10: Každý předmět, napojený na elektřinu, každý počítač i ostatní zařízení Zeleného křídla se ve 3.15 odpoledne samy od sebe vypnuly. Pokusy znovu je zapnout byly neúspěšné. Ve 3.34 zase pracovaly normálně. Nenašlo se pro to žádné vysvětlení.

Den 11: Tina Romerová hlásila, že z přístěnku v její pracovně se ztratil oděv egyptské velekněžky.

Den 12: Několik očitých svědků v Oáze, kde se lidé scházejí a popíjejí, hlásilo, že viděli podivně zbarvená světélka poblikávající nízko nad obzorem. Tento jev prý doprovázel sotva slyšitelný, zlověstně znějící, jakoby chrámový zpěv.

Den 13: Pracovník ze spojařské místnosti hlásil, že slyšel divné zvuky. Dále sdělil, že se jeden přístroj náhle rozběhl, ačkoli měl být vypnutý.

Den 14: Strojník hlásil, že po setmění viděl před sebou v dálce podivnou ženu v egyptském oděvu. Kráčela přes bažinu.

Den 15: Zatím dosud nevysvětlený problém s potápěčským vybavením zavinit, že jeden potápěč zpanikařil. Byl přinucen k nouzovému výstupu na hladinu. Utrpěl přitom vážné zranění.

Logan vzhlédl od displeje. O téhle poslední nehodě samozřejmě věděl, byl při tom, když k ní došlo.

Myšlenky mu zabloudily k Narmerově kletbě. Každého, kdo se opováží vstoupit do mé hrobky, postihne jistý a rychlý konec… Jeho krev a údy se změní v popel, jazyk se mu rozštěpí a ucpe mu hrdlo… Já, Věčný Narmer, budu jej a jeho rodinu trýznit dnem i nocí, bdícího i spícího, a on navěky spočine v chrámu šílenství a smrti. Sepsané nehody měly ještě něco společného: kromě potápěče a muže na vodním skútru nikdo neutrpěl žádné zranění. To tak docela neodpovídalo tomu, co kletba popisovala do takových podrobností.

Samozřejmě, přesvědčoval Logan sám sebe: Narmerovu hrobku přece ještě nikdo zatím nenašelani do ní nevstoupil…

Kdoví pokolikáté si už lámal hlavu úvahami, co asi tak v Narmerově hrobce může být. Proč se faraón snažil s takovým úsilím zajistit, že jehoostatky nebudou nikdy znesvěceny a nejdůležitější předměty z jeho majetku rozkradeny? Proč kvůli tomu tak rozmařile obětoval tolik zlata a lidských životů? Co přede mnou Porter Stone tají? přemýšlel Logan. Co by si bůh asi tak bral s sebou do zásvětí?

Uslyšel za sebou tichý zvuk. Otočil se od displeje laptopu. Ve dveřích stál doktor Rush.

„Můžu dál?“ zeptal se s úsměvem.

Logan sundal brašnu ze židle a položil ji na podlahu. „Jen pojď, a posaď se,“ vyzval ho.

Rush vešel dovnitř a rozhlédl se kolem. „Máš to tu zařízené dost spartánsky,“ poznamenal.

„Bytový architekt asi nevěděl, jak se má zařídit záhadologovo doupě.“

„To zařízení je docela zvláštní,“ konstatoval Rush. Posadil se a soustředěně pohlédl na polici s knihami. „Zajímavý výběr knih: okultista Aleister Crowley, Jessie Weston, Stowcroftsova Organická chemie, Kniha stínů“

„Já mám eklektické zájmy.“

Rushe zaujala jedna obzvlášť stará a omšelá kniha, vázaná v kůži. „A co je tohle?“ Sáhl po ní a začal číst titul: ‚Nekro –“

„Na tu nesahej,“ zarazil ho Logan tiše.

Rush stáhl ruku zpátky. „Promiň.“ Jeho pozornost zaujaly dva zarámované citáty. Jeden přečetl nahlas: „‚To nejkrásnější, co můžeme prožít, je tajuplnost. Je to zdroj veškerého pravého umění a vědy. Kdo to neuznává a již se nedokáže ničemu divit, nad ničím žasnout, je vlastně mrtvý. Einstein“ Pohlédl na Logana. „To je nějaký jeho odkaz?“

„Jen docela dobře shrnuje náplň mého povolání. Mohl bys říct, že jednou nohou stojím ve světě vědyv Einsteinově světě, druhou ve světě duchů.“

Rush jen přikývl. Potom se zadíval na druhý rámeček. „‚Forsan et haec olimmeminis se invabit.

„To je Vergilius. Aeneida.“

„Latinsky neumím.“

Logan se neměl k tomu, aby citát přeložil, Rush se tedy věnoval předmětům na stole. „K čemu je všechno tohleto?“

„Ty používáš skalpely, peány a měřiče nasycení krve kyslíkem, já zase detektory elektromagnetického pole, videokamery, infračervené termometry aano: i svěcenou vodu. Teď jsem si vzpomněl: myslíš, že bys mohl sehnat klíč k téhle stolní zásuvce?“

„Zajdu za zásobovačem.“ Zavrtěl hlavou. „Je to divné, ale nikdy mě nenapadlo, že používáš taky přístroje.“

„Tohle není všechno, co používám. Nakonec covšichni máme nějaká tajemství, týkající se naší profese.“

Po jeho slovech následovalo krátká chvíle ticha.

„Asi narážíš na to, cos před pár minutami viděl v mé ordinaci,“ promluvil nakonec Rush.

„To zrovna ne. Ale zase… ne, že bych na to nebyl zvědav.“

„Rád bych ti o tom pověděl, ale můj výzkum je dost… nu, docela citlivá záležitost.“

„To můj taky,“ odtušil Logan. Připomněl si, co říkala Romerová: Ale když do těch událostí začnete šťourat vy, lidi to možná uklidní. „Teď jsem ale zde, a jestli tu mám být něco platný, neměl bys přede mnou nic skrývat.“

Opět následovala chvíle ticha, tentokrát delší.

„Ale co, krucinál!“ vybuchl náhle Rush. „Máš samozřejmě pravdu. To všechno je kvůli tomu, že Stoneovi tolik záleží na tom, aby se každý dozvěděl jen to, co se ho přímo týká. Tajnůstkářství z něj přímo kape…“ Za okamžik pokračoval: „Poslyšo práci v Centru jsem ti přece vyprávěl.“

„V obecných rysech. Provádíš výzkum na lidech, kteří se ocitli v samé blízkosti smrti… přežili klinickou smrt. A zmínil ses o tom, že jsi dospěl k velmi důležitým poznatkům.“

Rush přikývl. „A náš zájem se soustředí především právě na ty poznatky. Jeden z nich je ten, že zážitek z blízkosti smrti, z ‚přechodu na druhý břeh‘, působí v mnoha případech na… nu… řekněme na psychické schopnosti dané osoby.“

„Opravdu? A projevuje se to jak?“

Rush se široce usmál. „Díky, Jeremy. V devíti případech z deseti, jakmile vyslovím slovo ‚psychický‘, lidi se na mě hned začnou dívat skrz prsty.“

Logan chápavě přikývl. „Tak… a dál?“

„Projevy těch schopností jsou dost pestré. Převážná část výzkumu v Centru pro studium posmrtného života se zaměřuje na kodifikaci těch projevů. Tím se odlišujeme od ostatních organizací nebo univerzit zabývajících se stavy po klinické smrti. Nejde nám o žádné pseudovědecké rituály nebo New agepoužíváme nesmírně složité statistické algoritmy, abychom ty projevy kvantifikovali. Vlastně jsme vyvinuli způsob, jak s vysokou přesností roztřídit psychické schopnosti osobnosti. Říkáme mu KleinerWechsmannova stupnice, podle dvou výzkumníků z Centra, kteří metodiku vypracovali. V jistém ohledu se příliš neliší od testů inteligence, pouze je velice choulostivá a složitá. Pracuje s celou baterií testů zaměřených na zjištění psychické senzitivitypatří sem věštecké schopnosti, telekineze, předstírání vševědoucnosti, technika chladného čtení, mimosmyslové vnímání, astrologické předpovědi, telepatie – a pár dalších. Stupnice samozřejmě bere v úvahu takové věci, jako jsou směrodatná odchylka, teorie pravděpodobnosti a taky docela obyčejná náhoda.“

Rush vstal a začal přecházet sem a tam po místnůstce. „Dám ti příklad, jak to funguje. Dejme tomu, že mám kapse pět bankovek– jednodolarovku, pětidolarovku, desítku, dvacku a padesátku. Namátkou vytáhnu jednu z nich a požádám tě, abys hádal, která to je. Za předpokladu že hypoteticky uvažujeme nulovou psychickou schopnost, to znamená nulovou hodnotu stupnice, bude základní koeficient možnosti, že subjekt bankovku správně uhádne, jedna ku pěti, čili dvacet procent. Na KleinerWechsmannově stupnici se to rovná číslu dvacet. Tak bude své možnosti hodnotit náhodně vybraný člověk z ulice. Osoba s určitou psychickou schopností dosáhne na téže stupnici hodnoty kolem čtyřiceti. A osoba s výrazně vyvinutou psychickou schopností dá šedesát. Osoba s psychickou schopností vyvinutou do skutečně vysokého stupně by se mohla dostat na osmdesát. Taková osoba by správně uhádla čtyři z pěti možností.“

Rush se zastavil a zadíval se na Logana. „A my jsme zjistili tohle: Lidé, kteří ‚přešli na druhý břeh‘, kterým se podařilo vrátit se a které jsme testovali, vykazovali v průměru hodnotu blízkou pětašedesáti.“

„To není možné, vždyť“ Logan se zarazil.

Rush ho nenechal domluvit. „Já vím. Dá se tomu těžko uvěřit, dokonce tomu těžko uvěříš i ty. Proč by zkušenost s klinickou smrtí, její přežití, měly nějak působit na psychické schopnosti? Jenomže my máme přesná data, a ta nelžou. Ovšemneplatí to všeobecně. A určitá psychická ‚nadání‘ se u každého takového člověka liší. Ne každý bude schopen uhádnout například zrovna to, kterou bankovku vytáhnu z kapsy, někteří jedinci jsou naopak dobří v mimosmyslovém extralogickém vnímání, jiní v jasnovidectví. To ale nemění nic na faktu, že číselné hodnoty, které jsme až dosud shromáždili na základě testování víc než dvou set subjektů, jsou podle průměru na KleinerWechsman nově stupnici u osob, které přežily klinickou smrt, neobyčejně vysoké.“

Rush se zase posadil. „A zjistili jsme ještě něco dalšího. Obecně platí, že čím delší je doba, po kterou byl jedinec ‚na druhém břehu‘, tím vyšší hodnotu na stupnici vykazuje.“ Za okamžik pokračoval: „Srdce mé ženy Jennifer se zastavilo, zastavila se i činnost jejího mozku, a to na čtrnáct minut, než jsem ji oživil. To je nejdelší doba ze všech případů klinické smrti, které jsme v Centru testovali. A na KleinerWechsmannově stupnici dosáhla hodnoty sto třicet pět.“

„Sto třicet pět?!“ podivil se Logan. „To ale přece není možné! Podle kritérií, která jsi uvedl, by se absolutní úspěšnost rovnala číslici jedno sto! Jak může někdo překročit hodnotu maximálně dosažitelného počtu procent?“

„Jo, Jeremy, to nedokážu vysvětlit. Protože vysvětlením si ani my sami nejsme úplně jistí. Tohle je nová věda. Můžu ti jen říct, že jsme svá zjištění opakovaně ověřovali. V zásadě taková schopnost stačí nejenna to, že subjekt spolehlivě identifikuje každou bankovku, kterou jsi vytáhl z kapsy. Navíc dokáže bankovku jmenovat ještěpředtím, než pro ni strčíš ruku do kapsyRush zavrtěl hlavou, jako kdyby mu navzdory všemu, co právě řekl, pořád ještě připadalo těžké uvěřit sám sobě. „A tohle Jennifer předváděla znovu a znovu. Její zvláštní dar je pohled do minulosti, retrokognice.“

„Retrokognice,“ opakoval Logan. Okamžik uvažoval. Pak se zeptal: „A tam v té vyšetřovně, to byla tvoje žena?“

Rush přikývl.

„Co tu ale dělá? K čemu můžou Porteru Stoneovi být nějaké zesílené psychické schopnostidokonce pozoruhodně vyvinuté psychické schopnosti?“

Rush si decentně odkašlal do dlaně. „Lituju, ale jisté věci bych ti asi opravdu neměl prozrazovataspoň ne teď.“

„Chápu. Bylo to zajímavé povídání, díky.“ Víc než zajímavé, říkal si Logan v duchu. Možná se na to podívám na vlastní pěst.

Náhle se jim země zachvěla pod nohama, jako kdyby Stanici uchopila gigantická ruka a zuřivě jí zatřásla. Z dálky se k nim doneslo zadunění exploze. Oba muži na sebe vteřinku udiveně hleděli. Pak se v chodbě před pracovnou rozvřeštěl klakson.

„Co to je?“ zakřičel Logan a vyskočil ze židle.

„Poplašné zařízení.“ Rush už byl také na nohou a sáhl k opasku, kde měl připnutou přenosnou dvoucestnou vysílačku. Ještě ji ani neodepnul, když začala pronikavě pípat.

„Doktor Rush,“ ohlásil se. Okamžik poslouchal. „Proboha,“ vydechl. „Hned jsem tam.“

Připnul si vysílačku zpátky. „Jdeme!“ vyzval Logana.

„Co se stalo?“

„Hoří generátor dva.“ Rush vyběhl z pracovny, Logan v patách za ním.

15

Vyrazili z Hnědého křídla, proběhli spletí chodeb Zeleného a běželi dál ven k přístavišti, odkud se ozýval hlasitý křik. Mola, předchozího dne opuštěná a jakoby ospalá, byla nyní plná lidí. Bylo slyšet zmatený hovor, do toho vykřikované rozkazy. Ve vzduchu, ztěžklém a zhoustlém pachem mokré hlíny a bahna, Logan cítil kysele štiplavý zápach.

Utíkal za Rushem po lávce a dál až ke stěně z maskovací sítě. Náhle se ocitli venku, na úzké lávce, stáčející se k močálu, a ztratili se za rohem ohromné konstrukce uložené na pontonech, na nichž spočívalo celé přístaviště. Byly tři hodiny odpoledne. Loganovi připadalo, že sluneční paprsky jsou ohromný kus rozpálené látky, kterou má přehozenou přes šíji a přes ramena. Do modré oblohy nad horní hranou sítě, lemující přístaviště, stoupaly mraky hustého černého kouře.

Za pontonem, asi třicet metrů před sebou, Logan spatřil generátor, obludnou masivní konstrukci, spočívající na betonových pilířích. Z mřížoví na straně přivrácené k nim vyrážely vzteklé plameny a hladově olizovaly kov. Ulpívala na něm tlustá vrstva sazí. Plošinu již obklopily vodní skútry, muži na nich měli na zádech přenosné hasicí nádrže a do plamenů dopadaly proudy vody. Logan cítil vlny pekelného žáru, valící se na něj přes desítky metrů vodní hladiny, dělící ho od generátoru.

Zezadu se ozval dupot a hlasy. Přibíhal Frank Valentino a s ním dva muži v kombinézách. Jeden z nich nesl silné požární čerpadlo, druhý měl přes rameno přehozenou stočenou požární hadici.

Trojice proběhla kolem nich a pádila dál k hloučku dělníků shromážděných na konci lávky. „Pospěšte si s tím čerpadlem!“ pobízel je Valentino.

Muž s čerpadlem si klekl, složil své břemeno na kovovou lávku, jeden konec sací hadice hodil do vody, druhý konec jeho společník připevnil k hrdlu čerpadla. Pak obezřele postupoval blíž ke generátoru a hadici namířil do plamenů, muž u čerpadla trhl za startovací šňůru. Motor zakašlal, rozběhl se a do plamenů se obloukem nesl tenký proud hnědé, viskózní vody.

„Afánculo!“ zařval vztekle Valentino. „Co je s tím čerpadlem, kurva?“

„To ten močál!“ odpověděl jeden z dvojice. „To není voda, ale kaše!“

„Doprdele,“ zavrčel Valentino. „Skočte pro filtr trojkua pohyb“

Muž odhodil hadici a rozběhl se po lávce zpátky.

Valentino nyní oslovil vysokého, asi šedesátiletého muže s prořídlými blond vlasy, který byl zřejmě pověřen řízením akce. Logan slyšel Valentina, jak se ho ptá: „Co metan v potrubí?“

„S oddělením pro zpracování metanu jsem už mluvil, zavřeli všechny pojistné ventily a rozjela se kompletní soustava bezpečnostních opatření.“

„Díky bohu aspoň za to,“ oddechl si Valentino.

Rush přešel blíž k hloučku na konci lávky, Logan ho podvědomě následoval. Náhle zůstal stát jako přibitý, jako kdyby narazil do neviditelné zdi. Aniž něco předtím tušil, připadalo mu, že vycítil přítomnost něčeho neznámého, vznášejícího se nad generátorem a v jeho bezprostřední blízkostičehosi smrdutého, zlovolného a neúprosného, jakoby pocházejícího z hlubin dávných časů. I přes dusné horko, stoupající z močálu, a navzdory žáru, dorážejícímu na něj od hořícího generátoru, ho náhle zamrazilo. Do nozder se mu dral ohavný mrtvolný puch. Tu „věc“ ostře vnímal, věděl, že tu jebytost, duch, přírodní síla, kdovíco. Cítil, jak na něj dotírá hluboká, nepomíjející nenávist vůči všemu tady, nenávist až smyslná svou silou a hloubkou. Instinktivně ustoupil o krok, potom o další; teprve pak se ovládl.

Nabral zhluboka dech a svou náhlou reakci potlačil. Už dávno se přesvědčil, že jeho dar citlivosti dokáže v ostatních vyvolat opovržení nebo strach. Soustředil se na to, o čem hovoří lidé kolem něj.

„Prokrista!“ slyšel Valentina. „Rezervní nádrž!“ Muž řídící záchranné práce zakřičel na lidi na jednom vodním skútru: „Rogersi, rychleodpojte rezervní nádrž a přitáhněte ji sem, než v tom pekle chytne a bouchne!“

Muž přikývl, odložil hadici a přemístil se dozadu za generátor. Když se blížil s hákem k nádrži, do výše vyrazil mohutný mrak hustého kouře a valil se proti němu. Lávka se divoce zatřásla, náraz srazil Logana na kolena. Zvedal se zpátky na nohy, když vtom uslyšel přerývaný, zoufalý křik. Kouř zřídl a Logan v něm rozeznal Rogersovu postavu. Pohlcovaly ho plameny; hořela nafta, na něm hořel oděv i vlasy. Několik mužů skočilo do močálu a plavalo k němu. Rodgers se svíjel a křičel bolestí. Vrhl se ze skútru do vody a stále ještě v plamenech klesal pod temnou, kalnou hladinu močálu Sudd.

16

Oáza sloužila napůl jako jídelna, napůl jako denní bar. Nacházela se na vzdáleném rohu Modrého křídla a byl z ní výhled na bezútěšnou plochu močálu, prostírající se do daleka. Logan si hned při vstupu povšiml, že okna na straně obrácené k močálu zakrývají bambusové žaluzie, jež jako kdyby měly spíš zamaskovat než zdůraznit skutečnost, že lidé se tu nacházejí uprostřed ničeho.

Bar byl temný, jen nepřímo osvětlený modrým a fialovým neonem, a byl téměř prázdný. Logan se tomu nedivil, nálada lidí ve Stanici byla následkem požáru generátoru skleslá. Dnes večer nikdo nehrál bridž, nezněl tu veselý hovor, většina osazenstva se uchýlila do svých ubikací, jako kdyby se s tím, co se stalo, chtěli vyrovnat o samotě.

Logan měl naprosto opačný pocit. To, jak naplno vnímal ono vše prostupující zlo ve chvíli, kdy se generátor zhroutil v plamenech, ho znepokojilo a útočilo mu na nervy. Jeho prázdná pracovna, jeho tichý pokojto byla ta úplně poslední místa, kde by v této chvíli toužil být.

Posadil se k barovému pultu. Ze skrytých reproduktorů zněla hudba. Vynikající saxofonista Charlie Parker. Objevil se mladý barman s nakrátko střiženými tmavými vlasy a s povislým knírem.

„Co si dáte?“ Položil na pult naškrobený ubrousek. „Co třeba skotskou, lagavulin?“

Barman ukázal s úsměvem za sebe na působivě vyhlížející lahve jednodruhových skotských, seřazených před stěnou se zrcadlem.

„Fajn, díky. Dám si čistou.“

Barman mu nalil štědrou dávku a sklenici postavil na ubrousek. Logan trochu upil, zaznamenal váhu sklenice s tlustým dnem a kochal se chutí skotské. Vyvolala v něm představu rašeliniště. Upil podruhé a vyčkával, až řezavá vzpomínka na požár a na zápach spáleného masa aspoň trochu ustoupí. Rogers utrpěl popáleniny třetího stupně na pětadvaceti procentech těla. Samozřejmě že ho evakuovali, ale nejbližší popáleninové centrum bylo stovky kilometrů daleko. V hodnocení Rodgersových vyhlídek museli tedy být zdrženliví.

„Koupíte holce něco k pití?“

Logan se ohlédl; Christina Romerová. Posadila se vedle něj.

„Případná otázka. Tak… říkáte, že tedy můžu?“

„Já teď nejsem ta ženská, co se do vás tak navážela. Jsem zušlechtěná, úplně jako nová.“

Logan se uchechtl. „Fajn. V tom případě vám s radostí vyhovím. Co si dáte?“

Otočila se k barmanovi. „Daiquiri, prosím.“

„S hustou ledovou tříští?“

Romerová se otřásla. „Ne. Bez ledu.“

„Prosím.“

„Neposadíme se ke stolu?“ navrhl Logan. Romerová přikývla, odebrali se tedy ke stolu nedaleko prosklené stěny.

„Chci vám na úvod něco říct,“ začala, jakmile se posadili. „Omlouvám se, že jsem tam u sebe v pracovně byla tak protivná. Lidi mi pořád vyčítají, že jsem arogantní, ale já to obyčejně ne“Zaváhala. „… koukám se trochu krotit,“ dopověděla. „Tam jsem se tak chovala nejspíš proto, že když jste tak proslulý, nechtěla jsem vypadat, jako že jsem z vás celá vedle. Nopřešvihla jsem to, a pořádně.“

Logan celou záležitost odbyl mávnutím ruky. „Necháme to plavat.“

„Nechci se jen tak na něco vymlouvat. Prostěmůže za to stres, to ale vy znáte. Teda… nikdo o tom zatím nemluví, ale už tu pátráme dva týdny a nenalezli jsme vůbec nic. Musím se dopátrat vysvětlení několika závažných nejasností. A potom tohle, všechny ty podivné události, ke kterým tu došlo… Lidi tvrdí, že ‚něco‘ viděli, různá zařízení vypovídají službu. A teď ještě ten požár a to, co potkalo Rodgerse…“ Zavrtěla hlavou. „Po nějaké době vám to hraje na nervy. Neměla jsem si na vás vylévat zlost.“

„To nic. Když už, tak zaplaťte to pití.“

„Máte to zadarmo,“ odvětila se smíchem.

Oba pomalu upíjeli.

„Chtěla jste vždycky být egyptoložkou?“ zajímal se Logan. „Já jsem jím teda chtěl být, už jako dítě, poté, co jsem viděl Mumii. Ale pakkdyž jsem se dozvěděl, jak těžké je číst hieroglyfymě zájem přešel.“

„Moje babička byla archeoložka, ale to už víte. Pracovala na celé řadě vykopávek, od New Hampshiru po Ninive. Vždycky jsem ji zbožňovala, byla pro mě něco jako idol. A v tom to asi všechno vězí. Nejvíc mi nasadil brouka do hlavy král Tut.“

„Král Tut?“ podivil se Logan.

„Jo. Vyrůstala jsem v městě South Bend. Když Field Museum uspořádalo výstavu o králi Tutanchamonovi, celá moje rodina jela do Chicaga podívat se na ni. Panebožerodiče mě museli odtamtud odvléct pryč. Představte si – posmrtná maska, zlatí skarabové, poklady… Byla jsem tehdy v šesté třídě a to, co jsem v muzeu viděla, mě celé měsíce pronásledovalo i ve snu. Potom jsem hltala každou knihu o Egyptě a o archeologii, všecko, co jsem dokázala sehnat. ‚Knihu Bohové, hroby a učenci‘, Carterovu a Carnarvonovu Pět let výzkumu Théb – na co si jen dokážete vzpomenout. Potom už mě tenhle zájem neopustil.“

Mluvila s čím dál větším zaujetím, její zelené oči plály vzrušením. Nedalo se říct, že je zrovna hezká, ale měla v sobě cosi, co z ní jiskřilo jako elektrické výboje a vyzařovalo osvěžující upřímnost. Logana to fascinovalo.

Tina jediným mocným douškem dopila koktejl. „Tak, teď je řada na vás.“

„Na mně? O historii jsem se začal zajímat v prvním ročníku na Dartmouthské univerzitě.“

„Neuhýbejte. Přece víte, o čem mluvím.“

Logana tím rozesmála. O tom, na co se ptala, se zpravidla s nikým nebavil. Jenže koneckonců to přece ona ho tady vyhledala a omluvila se. „Nejspíš to začalo, když jsem strávil noc v domě, ve kterém strašilo.“

Romerová gestem požádala barmana o další pití. „Nebudou to ale jen tak nějaké kecy, co?“

„Kdepak. Bylo mi dvanáct. Rodiče byli na víkend pryč a o mě se měl starat starší bratr. A staral se o mě, jen co je pravda. Nabádal mě třeba, abych strávil noc ve starém domě Hacketyových.“

„Starém strašidelném domě Hacketyových,“ opakovala po něm Tina.

„Správně. Zůstával celé roky neobydlený, ale všechny místní děti tvrdily, že tam bydlí čarodějnice. Lidi mluvili o podivných světlech, co se objevují o půlnoci, tvrdili, že domu se vyhýbají i psi, jako kdyby byl nakažený morem. Bratr věděl, jak jsem umíněný, jak nedokážu odolat, když mě někdo k něčemu hecuje. Takže jsem sebral spací pytel, baterku a pár paperbacků, co mi bratr dal, vydal jsem se k tomu opuštěnému domu a oknem v přízemí jsem nepozorovaně vklouzl dovnitř.“

Odmlčel se a lovil v paměti, co bylo dál. „Rozložil jsem si spací pytel v bývalém obývacím pokoji. Potom se už setmělo. Nejdřív to vypadalo jako vánek. A mně se začalo zdát, že slyším skřípění, sténání. Pokoušel jsem se rozptýlit čtením knížek, které mi bratr dal s sebou, ale příběhy v nich byly samý duchto dobře zapadalo do prostředí, tak jsem čtení nechal. A potom jsem to uslyšel.“

„Co?“

„Kroky. Přicházely ze suterénu a mířily ke mně nahoru.“

Barman přinesl Romerové další koktejl. Uchopila sklenici do obou dlaní. „A dál?“

„Chtěl jsem utéct, ale byl jsem jako zkamenělý, nedokázal jsem ani vstát. Zmohl jsem se jen na to, že jsem rozsvítil baterku. Z kuchyně jsem slyšel pomalé, šouravé kroky. A potom se mezi dveřmi ukázala postava.“

Logan usrkl skotské. „Na to, co jsem viděl, když jsem bliknul baterkou, nikdy nezapomenu. Babice s rozcuchanými vlasy, trčícími do všech stran, z důlků, temných prohlubní v hlavě, jí svítily oči. Myslel jsem, že se mi děsem roztrhne srdce. Vykročila ke mně. A já začal brečet. Taktak, že jsem si nenačural do kalhot. Natáhla ke mně scvrklou ruku, a já si v tu chvíli byl jistý, že umřu. Začaruje mě a já se seschnu a umřu.“

Odmlčel se.

„A pak?“ naléhala Romerová.

„No, neumřel jsem. Vzala mě za ruku a podržela ji ve své. A já najednou porozuměl. Je to… těžko se to vysvětluje. Ale pochopil jsem, že to není čarodějnice. Byla to prostě jen stařena, osamělá a vyděšená, která se skrývala v suterénu a žila o vodě z kohoutku a o konzervách. A já jako kdybych… jako kdybych cítil její strach ze světa tam venku, její bídnou existenci v té zimě a tmě tam dole, její bolest z toho, že přišla o všechny, kdo jí byli drazí.“

Dopil. „A to bylo všechno. Ztratila se ve tmě. Sbalil jsem spací pytel a odešel domů. Když se rodiče vrátili, pověděl jsem jim, co se stalo. Bratr dostal na měsíc domácí vězení a ten strašidelný dům prohledali policajti. Ukázalo se, že ta stařena je Vera Hacketyová, mentálně zaostalá žena, o kterou se až donedávna starala její rodina. Poslední příbuzný ale zemřel osmnáct měsíců předtím a ona od té doby žila v tom suterénu.“

Logan po chvíli pokračoval: „Ale stala se divná věc. Něco z toho setkání mě změnilo. Uchvacovaly mě příběhy na téma ‚duchové mezi námi‘, vyprávění o domech a zámcích, kde straší, o pokladech, které chrání nějaká kletba, o chlupáčovi Velká nohahominidu Sasquatchoviprostě všechno možné, co jen člověku přijde na mysl. A taky jedna z těch knížektěch, co mi bratr tak promyšleně dal, aby mě ještě víc vystrašil, byla od E. a A. Heronových, jmenovala se Flaxman Lovu, okultní psycholog. Byly to příběhy o detektivovi s nadpřirozenými schopnostmi.“

„O detektivovi s nadpřirozenými schopnostmi,“ opakovala znovu Romerová.

„Ano. O takovém tom Sherlocku Holmesovi z říše duchů. Hned, jak jsem tu knihu dočetl, jsem věděl, co budu od života chtít. Moje práce samozřejmě nebývá práce na plný úvazekproto taky ta moje profesura.“

„Ale jak jste dál rozvíjel ty své.. své dovednosti? Chci tím říct, že postgraduální kurzy záhadologie přece neexistují.“

„To ne. Ale existuje spousta pojednání na tohle téma. A v této souvislosti se moc hodí, když člověk taky studuje dějiny středověku.“

„To máte na mysli třeba něco jako Kladivo na čarodějnice?“

„Přesně to. A mnoho dalších děl, dokonce ještě starších a zásadnějšího významu.“ Logan pokrčil rameny. „Jako všude jinde: cvik dělá mistra.“

Romerové se opět začal vkrádat do tváře skeptický výraz. „Spousta pojednání… Nechtějte mi tvrdit, že věříte všemu tomu o duchách zvířat jako pomocnících čarodějnic, o astrologii a kameni mudrců.“

„To zmiňujete jen příklady ze západní Evropy. Každá kultura má ovšem svou vlastní soustavu nadpřirozená. Já jsem studoval zhruba všechny, které jsou nějak doloženy – a taky některé, které doloženy nejsou. A analyzoval jsem prvky, které jsou jim společné.“ Odmlčel se. „Já osobně věřím, že za hranicemi přirozeného, viditelného světa existují živelné sílyněkteré dobré, jiné zlé, které vždycky byly a vždycky budou existovat jako protipól nás samotných.“

„Jako třeba kletba, střežící hrobku s mumií,“ poznamenala Romerová. Ukázala na Loganovu sklenici. „Kolik jste jich měl, než jsem přišla?“

„Vezměte si dejme tomu atomy nebo temnou hmotu. Nevidíte je, ale víte, že existují. Tak proč by to taky nemělo platit o základních věcechnebo o tvorech, na které jsme prostě zatím ještě nenarazili? Nebo jednoduše o silách, které jsme dosud nedokázali pokořit a spoutat?“

Romerová se zatvářila ještě skeptičtěji.

Logan se na okamžik zamyslel. Pak z její sklenice s pitím vytáhl plastové brčko. Dal je na bílý plátěný ubrus, nalevo a napravo od brčka položil ruce dlaněmi dolů, prsty maličko roztažené. Nadechl se a pomalu vydechl.

Nejprve se nic nedělo. Potom se brčko nepatrně zachvělo, pak znovu, tentokrát silně, a pomalu se zvedlo do vzduchu. Několik vteřin se třaslavě vznášelo kousíček nad stolem, potom spadlo zpátky na ubrus, překulilo se a znehybnělo.

„Ježíši!“ dostala ze sebe Romerová. Zadívala se na brčko a opatrně je zvedla, jako kdyby se bála, že si o ně spálí prsty. „Jak jste to udělal? To je sakramentsky dobrý kouzelnický trik!“

„Když to náležité nacvičíte, pravděpodobně to dokážete taky,“ odtušil Logan. „Ale jen tehdy, pokud na to nebudete pohlížet jako na kouzelnický trik.“

Romerová upírala na brčko pochybovačně zrak; položila je zpátky na stůl a zamyšleně upila. „Tam u mě v pracovněve všem, co jste o mně říkal, jste měl pravdu, dokonce i v takové podrobnosti, že jsem byla nejmladší dítě. Mám jen ještě jednu otázku: Jak jste toho mohl o mně tolik vědět?“

„Jsem empatik.“

„Empatik? Co to je?“

„Člověk, který má schopnost vnímat a absorbovat pocity a emoce druhých. Jak jsem vám podával ruku, přešla mi do ní celá řadadoslova záplavavašich velmi silných vzpomínek, představ, úvah, obav, přání. Není to selektivní procesnemám možnost ovlivňovat, jaké vjemy tak do mě přejdou, vím jen, že při fyzickém kontaktu s jinou osobou nějaké vjemy ve větší či menší míře získám.“

„Empatie,“ pronesla zamyšleně Romerová. „Připadá mi, že je za tím něco jako aromaterapie a léčivé krystaly…“

Logan jen pokrčil rameny. „Tak mi to tedy vysvětlete sama: Jak jsemO vás to všechno mohl vědět?“

„To vysvětlit nedokážu.“ Zkoumavě se na Logana zadívala. „Jak jste se vlastně stal empatikem?“ zeptala se po chvíli.

„Tu vlastnost jsem zdědil. Za vším tím je biologický a současně duchovní aspekt. Někdy taková schopnost v člověku dřímá celý život; často se ale probudí díky nějakému traumatickému zážitku. V mém případě to podle všeho byl dotek ruky Very Hacketyové.“ Dopil skotskou a dodal: „S jistotou vám můžu povědět jedině to, že to mělo zásadní význam pro mou práci.“

Usmála se. „Levitace, čtení myšlenek… Umíte taky předpovídat budoucnost?“

Logan přikývl. „Co třeba, když předpovím tohle: Jestli nebudeme do deseti minut v jídelně, nedostaneme už večeři.“

Romerová pohlédla na hodinky. „Takovéhle předpovědi rozumím; beru,“ odtušila se smíchem. „Tak jdeme, vy čaroději, svádějící k nepravosti.“

Zvedli se. Na odchodu Romerová ještě sebrala ze stolu své brčko a strčila si je do kapsy džínů.

17

Druhý den byla na devátou hodinu svolána porada, na níž se měla probrat nehoda, ke které došlo předchozího dne. Logana na ni nepřizvali, ale u snídaně se o ní dozvěděl od Rushe a do Poradní místnosti A v Bílém křídle se mu podařilo i bez pozvání proklouznout v závěsu za doktorem.

Místnost byla rozlehlá, bez oken, se dvěma řadami židlí, uspořádaných do půlkruhu. U jedné stěny stálo několik elektronických tabulí, u jiné plátno, na něž se promítal obraz z duálního digitálního projektoru. Ze stropu visela velká satelitní mapa močálu posetá barevnými napínáčky a polepená lístky s rukou psanými legendami. Některé ze shromážděných lidí Logan znalbyla tu Christina Romerová a rovněž vedoucí vykopávek Valentino; kolem něj se shromáždil hlouček techniků a pomocných dělníků.

Logan si vzal šálek kávy a posadil se do druhé řady, za Rushe. Sotva se usadil, postarší muž s řídnoucími blond vlasyten, kterého den předtím viděl u generátorusi odkašlal a ujal se slova.

„Tak,“ začal, „probereme si, co víme.“ Otočil se k muži v bílé pracovní kombinéze. „Campbelle, jak to vypadá se zásobováním elektrickou energií?“

Muž jménem Campbell potáhl nosem. „Zvýšili jsme výkon generátoru jedna na devadesát osm procent jmenovitého výkonu. Celkový jmenovitý výkon klesl na pětašedesát procent.“

„V jakém stavu je systém jímání a zpracování metanu?“

„Ten zůstal nepoškozený. Pračky a usměrňovače toku jedou s maximální účinností. Když je ale teď generátor dva mimo provoz, museli jsme snížit výrobu paliva.“

„Díky bohu, že aspoň tohle je schopné provozu.“ Nato postarší muž oslovil dalšího účastníka poradyženu drobné postavy, jež měla na klíně malý laptop. „Takže výkon šel dolů o pětatřicet procent. Jaký to má vliv na chod Stanice?“

„Zredukovali jsme objem služeb, které nejsou pro její choď nezbytné, doktore Marchi,“ odpověděla.

Logan si nyní doktora prohlížel s obnoveným zájmem. Tak tohle tedy je Fenwick March. Již se o něm doslechl: je to vedoucí archeolog projektu. Podle slov Romerové projekt v nepřítomnosti Portera Stonea řídí on. Zdálo se, že docela s potěšením poslouchá svůj hlas.

„A hlavní pátrací operace?“ vyptával se dál March.

„Bez závad. Dodávku energie a personál jsme předisponovali podle potřeby.“

March nyní oslovil třetího člověka: „Montoyo, jaké jsou vyhlídky na to, že bude možné generátor nahradit?“

Muž jménem Montoya nervózně poposedl. „Poptáváme se.“

Marchův výraz se náhle změnil, jako kdyby ucítil závan nějakého odpudivého zápachu. „Poptáváme se?!“

„Musíme postupovat takticky, obezřele a diskrétně. Generátor s výkonem šest tisíc kilowattů není v těchhle končinách zrovna běžný, a my si nemůžeme dovolit dávat o sobě v Chartúmu moc vědět, ani“

March mu skočil do řeči. „Hergot, výmluvy si nechte! Potřebujeme náhradní generátor, a potřebujeme ho hned!“

„Ano, doktore Marchi,“ odpověděl Montoya a sklonil hlavu.

Marchovi to nestačilo. „Máme napjatý časový harmonogram a nemůžeme dopustit, aby docházelo k nějakým zádrhelům, natožpak abychom ztratili polovičku energetického výkonu!“

„Ano, doktore Marchi,“ opakoval Montoya; svěsil hlavu ještě víc, jako kdyby ji chtěl schovat mezi rameny.

March se rozhlédl, jeho zrak nyní padl na Valentina. „Prověřil jste, co z generátoru dva zůstalo?“

Valentino přikývl.

„Noa…?“

Valentino pokrčil rameny. Vedoucím archeologem se zjevně nenechal zastrašita March si to nejspíš uvědomoval.

„No tak!“ dotíral March. „Můžete mi prozradit, co tu explozi způsobilo?“

„Těžko říct. Generátor se roztrhl a celý mechanismus se roztavil. Možná to byla závada ve statoru, možná závada ve vinutí některé z cívek. V každém případě se vazební desky a sběrací kroužky přehřály a od toho se pak přehřála i rezervní nádrž.“

„Rezervní nádrž.“ March, téměř jako kdyby si na něco dodatečně vzpomněl, oslovil Rushe: „Dozvěděl jste se něco dalšího o Rogersově stavu?“

Rush zavrtěl hlavou. „Je v koptské nemocnici a zatím jsem slyšel, že jeho stav je kritický. Teď čekám zprávu od ošetřovatelky.“

March cosi zamručel. Potom znovu oslovil Valentina: „Můžete mi aspoň povědět, jestli šlo o mechanickou závadu, o konstrukční vadu, nebo jestli za tím vězí… nějaký vnější prvek?“

V tu chvíli Christina Romerová vzhlédla a její pohled se setkal s Loganovým. V jejím výrazu byl napůl úsměv, napůl pobavený výsměch.

„Vnější prvek,“ opakoval Valentino. „To myslíte třeba sabotáž?“

„To je jedna z možností,“ odtušil zdrženlivě March.

Valentino se na okamžik zamyslel. „Kdyby to byla sabotáž – jistě, je docela dobře možný, že se v tom vrtal nějakej figlio di putana, jenže oheň určitě zničil všechny stopy.“

„Z čeho usuzujete na sabotáž, Fenwicku?“ Rush tu otázku pronesl tichým hlasem. „Vy přece víte ze všech nejlíp, jak důkladně se veškerý personál prověřoval.“

„Jo, vím.“ March sklopil zrak. Jenže ještě nikdy jsem se neúčastnil expedice, při které došlo k tolika nehodám. Jako kdyby“ odmlčel se. „Jako kdyby někdo chtěl, aby naše mise ztroskotala.“

„Kdyby tohle byla pravda,“ pronesl Rush, „pak existují mnohem snadnější způsoby, jak to provést, než poškodit a vyřadit právě generátor.“

March pomalu vzhlédl a významně se na Rushe podíval. „Máte pravdu,“ řekl. „Bezpochyby,“ dodal.

18

V desetimetrové hloubce Jack Wildman pozoroval svého partnera Mandelbauma, který se chystal nastartovat Velkou Bertu. Výraz „pozoroval“ nebyl právě nejvhodnější, Mandelbaum se mu v té bahnité příšernosti kolem nich jevil jako pouhá nezřetelná, rozmazaná skvrna, jako černá šmouha na černém pozadí, která se dala rozpoznat a „pozorovat“ jedině proto, že se pohybovala.

„Able Charlie základně,“ pronesl Mandelbaum do vysílačky, „jsme připravení začít s propátráváním a pročišťováním čtverce G.“

„Able Charlie, příjem,“ zachraptělo to dole ve vysílačce.

„Jak je to s bublinami?“

„Devadesát osm procent.“

Wildman pohlédl na digitální údaj na přístroji, který měl páskem připevněný k předloktí. „Tady Whiskey Bravo,“ řekl do vysílačky. „Bubliny jsou na devadesát jedna.“

„Rozumím,“ dostal odpověď ze základny. „Pokračujte v práci.“

Ozvalo se tiché zabzučení, Mandelbaum nastartoval Velkou Bertu. Wildman vzápětí ucítil tlak, proudy stlačeného vzduchu hnaly kolem něho mraky rozvířeného hutného bahna. Připadal si jako v kádi s melasou.

Bylo to však ještě horší: bahno a všechen ten neřád kolem byly navíc zrádné. Musel neustále dávat pozor, kam šlápne, všude vězely v bahně chomáče rostlin nebo ze dna trčely klacky a kusy dřeva, které ovšem nebylo vidět. Byly často ostré a hrozilo, že mu prorazí neoprén. A močál byl pořádně hustý, na každý pohyb bylo třeba vynakládat značné úsilí, jako kdyby pracoval při přetížení 10 G…

„Able Charlie základně,“ ohlásil se Mandelbaum. „Probíhá čištění dna.“

Wildman rozsvítil silný reflektor, který měl připevněný na pravém rameni, a sehnul se ke kamenitému dnu močálu Sudd. V těchto místech bylo nyní odkryté, dočasně vyčištěné Velkou Bertou. Mandelbaum měl na starosti řízení práce Velké Berty, Wildman měl za úkol zkoumat očištěné úseky dna, které zůstávaly za Bertou, a pátrat po dutinách, lávových tunelech nebo po stopách starověkých staveb. Připadal si jako astronaut na plynné planetě, na níž se ocitl v nějakém zlém snu, oblečený do těžkého skafandru, se silným zdrojem světla, s videokamerou na přilbě a s nádržkou na bubliny. Všechno tohle dohromady jako kdyby se ho svou tíhou pokoušelo vtlačit do země.

Byl rád, moc rád, že tu nádržku má. Pomocí bublin se v téhle husté břečce orientoval. Nebýt jich, mohlo se snadno stát, že potápěč ztratí orientaci; potom by nerozpoznal, kterým směrem je hladina. Wildman nedokázal zaplašit myšlenku na to, jak zpanikařil Forsythe, když se mu ucpal regulátor, a jak se zoufale pokoušel dostat nahoru… Při té vzpomínce ho zamrazilo. Když v tomhle černém kalu člověk ztratí orientaci nebo když nenalezne sestupné lano, znamená to konec. Pak zbývá jediná naděježe člověka najde jeho partner. Jinak…

Noha mu ujela po mazlavém bahně; uklouzl dozadu a narazil lýtkem do čehosi tvrdého. Sáhl za sebe a tu věc ohmatal. Klacek. V té husté kaši dokázal zrakem rozpoznat jen to, co měl několik centimetrů před maskou. Klacek tedy zvedl ke světlu reflektoru. No… jistě. Zatracenej Sudd. Ještě štěstí, že mu ten klacek neprorazil neoprén. Už jednou se mu to stalo, smrděl potom tak, že si musel dát třikrát sprchu, než ten puch ze sebe smyl.

Věnoval se dál zkoumání očištěné plochy.

„Able Charlie,“ řekl Mandelbaum do vysílačky, „Berta asi potřebuje znova pročistit, nedaří se mi udržet ventil ve stabilní poloze.“

„Rozumím,“ odpověděl hlas shora od hladiny.

Wildman si setřel z obličeje bahno a kal a přemístil se doprava. Chystal se prohlédnout čerstvě očištěný kus dna. Cítil, jak se mu masa bahna, rozvířená a hnaná proudem vzduchu, tře o ruce a o nohy. Ten pocit byl nejen odporný, budil navíc i hrůzu. Před několika dny potápěčovi z jiného týmu jeho partner nešťastnou náhodou strhl loktemnáustek. Chudák potápěč měl vzápětí ústa plná toho mazlavého svinstva, začal zvracet, málem vypustil duši. Musel urychleně, nouzově vystoupit na hladinu a teprve tam se mohl zase nadechnout…

„Able Charlie,“ opakoval Mandelbaum, „asi tady budeme muset skončit. S Bertou je to čím dál horší

V tu chvíli Wildman uslyšel, jak se motor Velké Berty z ničeho nic rozeřval; ventil se náhle naplno otevřel. Mandelbaum jej chvatně zavřel, ale přece jen ne včas. Černé bahno, prudce vyvržené tryskami, srazilo Wildmana dozadu do vody plné hromad bahna. Wildman znovu ucítil, jak se udeřil o něco tvrdého, tentokrát do dolní části zad. Kurva… Sáhl dozadu a tu věckluzký klaceksevřel v ruce. Zvedl jej a přistrčil si jej před oči. Měl by jím vzít Mandelbauma po hlavě. Při té myšlence se usmál. Jeho úsměv zmizel, když se na tu věc podíval a zjistil, že to vůbec není klacek.

Byla to lidská kost.

19

Pozdě odpoledne se v Rushově pěkně uklizené a zařízené ordinaci shromáždila skupinka lidí. S Rushem tu byla zdravotní sestrajeho asistentka, dále Tina Romerová a Jeremy Logan. Původně, když Logan vešel, se Rush chystal cosi říct, očividně měl chuť protestovat proti tomu, aby tu Logan byl, měl na paměti Stoneův stále platný příkaz, že s určitými věcmi lze seznamovat jen vybrané lidi. Potom však jen pokrčil rameny, chabě se pousmál a pokynul mu, ať jde dál.

Tým archeologů již dokončil předběžnou, orientační prohlídku kostry, nalezené týmem potápěčů. Nyní bylo na Rushovi, aby provedl úkon, kterému se v podstatě snad dalo říkat posmrtná prohlídka.

Nalezené kosti byly v modré plastové skříňce, uložené na vozíku z nerezové oceli. Ostatní přihlíželi, jak si Rush zručnými pohyby natahuje plastové rukavice. Potom si přitáhl mikrofon, zavěšený na stropě; stiskl tlačítko pro nahrávání a začal.

„Prohlídka ostatků, nalezených šestnáctého dne trvání projektu, v mělké dutině ve čtverci G tři. Analýzu provádí doktor Ethan Rush, asistuje Gail Trapsinová.“ Po chvíli pokračoval: „Materiálrůznorodý nános a bahno, ve kterém byly ostatky nalezeny, bezpochyby působil jako konzervační prostředek, kostra je na dané poměry ve velmi dobrém stavu, nicméně i přesto došlo ke značnému stupni rozkladu.“

Sňal ze skříňky víko, kosti jednu po druhé vyjímal a kladl je na pitevní stůl, stojící hned vedle. „Lebeční a obličejové kosti jsou neporušené, stejně tak i hrudní koš, paže a páteř. Tým potápěčů bezvýsledně pátral po ostatních částech kostry, nalezl jen několik kousků kůže, jež mohly pocházet ze sandálů. Tým archeologů se domnívá, že v nánosu se mohla uchovat jen horní část těla, dolní se nejspíš zcela beze zbytku rozložila.“

Srovnal kosti na stole zhruba tak, jak to odpovídalo anatomii. Logan se na ně zvědavě zadíval. Měly tmavě hnědou, téměř mahagonovou barvu, zřejmě ji dostaly díky pěti tisícům let, kdy ležely v bahenní lázni. Rush kladl na stůl další kosti a místností se začal šířit hnilobný puch močálusměs zápachu rašeliny, zetlelých rostlin a podivného nasládlého smradu; Loganovi se z něj dělalo trochu špatně.

Rush dál hovořil do mikrofonu. „Radiokarbonová datace, provedená hmotnostním spektrometrem, udává, že kosti jsou staré přibližně pět tisíc dvě stě let, s tolerancí chyb dvě procenta v důsledku působení přirozené kontaminace prostředí, ve kterém se nacházely.“

„Časově to souhlasí s dobou, kdy vládl Narmer,“ poznamenala tiše Romerová. Pohrávala si přitom se svým nerozlučným plnicím perem.

„Spolu s kostrou byl nalezen kruhový štít, ve velmi špatném stavu, a zbytky dalšího předmětu, pravděpodobně palice.“

„Věci, patřící do vybavení Narmerovy osobní stráže,“ dodala Romerová.

„Jak jsem se již zmínil, štít je ve špatném stavu,“ pokračoval Rush. „Tým archeologů použil lití na vytavitelný model v kombinaci s digitálním remasteringem, kterým se zostřilo zobrazení zbytků ornamentu na štítu. Archeologové jsou toho názoru, že ornament je šerech, znázorňující dva symboly: rybu a cosi, co vypadá jako nějaký nástroj.“

„Sumec a dláto,“ upřesnila Romerová. „Foneticky to znamená Narmerovo jméno. Alespoň se to tedy domnívámdoufám, že mi March někdy dovolí na tu pitomou věc se podívat.“

Rush stiskl knoflík mikrofonu. „Christino, nechala byste si laskavě své připomínky pro sebe, než dokončím svou zprávu?“

Romerová naklonila hlavu a lehce si přitiskla prsty na čelo, jako kdyby poklekla a posměšně se kála za svůj přestupek. „Omlouvám se.“ Rush znovu zapnul mikrofon. „Co se týče samotných kostí: lebka je poměrně neporušená, neurocranium a splanchnocranium jsou poškozené jen minimálně. Spánkové kosti chybějí. Stav dolní čelisti, jazylky a klíční kosti je horší. Chybí většina zubů, zbývající vykazují kazy v pokročilém stadiu, jak to bylo v tehdejší době běžné.“ Odmlčel se a zkoumal ostatní kosti. „Na obratlech je zřetelně znát rozklad, stupňující se směrem od hlavové části k toraxu a bedrům. Jediný dobře uchovaný obratel je L dva, sakrální a coccygeální obratle zcela chybějí. Uchovala se žebra jedna až osm. Dolní z uchovaných žeber vykazují postupně stále větší poškození, na přední straně žebra šest jsou dobře znatelné stopy“ zde se Rush znovu odmlčel, aby se mohl podívat blíž „po noži nebo po meči. Z toho by se dalo usuzovat na násilnou smrt.“

„Já to věděla!“ vykřikla vítězoslavně Romerová.

Při jejím nečekaném prudkém výbuchu, tak odlišném od Rushova vyrovnaného, takřka rozšafného tónu, sebou Logan škubl. Rush znovu vypnul mikrofon, jeho obličej dostal popuzený výraz. „Christino, musím vás znovu upozornit, abyste –“

„Ale v tom, jak zemřel, se pletete,“ skočila mu Romerová do řeči.

V jejím hlase nadále zněl vítězoslavný tón. „Nebyla to vražda. Byla to sebevražda.“

Rushův rozzlobený výraz zmizel a místo něj se mu v obličeji zračila nevěřícnost. „Jak můžete vědět –“

„A to není všechno. Nedaleko odtud, snad padesát, možná sto metrů na sever od místa, kde se nalezlo tohle – najdeme další kostry. Pořádnou spoustu dalších koster. Teď jdu za Valentinem a řeknu mu, kam má své potápěče poslat.“ Zvedla se a bez dalšího slova vyšla svižným krokem z ordinace; Logan s Rushem na sebe zůstali jen zmateně koukat.

20

Nález kostry zapůsobil ještě jinak než jen tím, že pátrací týmy pozvedl na duchu. Dodal jim elán a chuť do další práce a do celé Stanice vnesl atmosféru vzrušení. Ohlašoval také příchod samotného Portera Stonea. Dorazil pozdě večer pod rouškou tmy a na následující dopoledne svolal schůzi veškerého osazenstva Stanice. Všechny práce, dokonce potápění, se na třicet minut přeruší a Stone promluví ke svému týmu.

Setkání se konalo v největším prostoru Staniceve strojní dílně v Zeleném křídle. Logan vešel dovnitř přesně v deset hodin. Zvědavě se rozhlížel kolem. Podél tří stěn stály kovové regály sahající od podlahy ke stropu, na nich byly uloženy všemožné součástky, nářadí a všelijaká další zařízení. Na zvedácích viděl několik částečně nebo zcela rozebraných vodních skútrů. Na kovových stolech leželo pár velkých kusů motorů a různé potápěčské vybavení, v jednom koutě byla na podlaze část zničeného generátoru, po stranách zčernalá ohněm. Takhle, v silném osvětlení, vypadala nevzhledně.

Potom si Logan prohlížel lidi, kteří nyní postávali v dílně a čekali na Stonea. Byl to neuvěřitelně různorodý davvědci v laboratorních pláštích, technici, potápěči, dělníci, kuchaři, elektrikáři, mechanici, inženýři, historikové, archeologové, řidiči plavideltakových sto padesát lidí. Ti všichni se tu shromáždili na přání jediného muže, člověka, který měl křišťálově čistou, jasnou představu o tom, čeho chce svou železnou vůlí dosáhnout, představu, kterou také uskuteční.

Jako na dané znamení Stone vešel do dílny a lidé spustili spontánní potlesk. Stone procházel davem, potřásal si s lidmi rukou a s těmi, kdo ho zastavili, prohodil polohlasem pár slov. Arabskou dišdašu vyměnil za plátěný oblek, ale i tak svým vzhledem působil dojmem dobrodruha. Ten dojem by snad už nezesílil, ani kdyby si na sebe vzal kožený bomber a nasadil si tropickou helmu. Z jeho opálené, větrem ošlehané tváře jako kdyby doslova čišela schopnost objevovat a zkoumat nové a nové věci. Přispívalo k tomu i držení těla, vysoká štíhlá postava, elegance, s níž se pohyboval a jež téměř připomínala pohyby šelmy.

Prošel dílnou, u zadní stěny se otočil tváří k davu, široce se usmál a zvedl ruce. Potlesk pomalu utichal a vystřídalo jej ticho plné napjatého očekávání. Stone přebíhal zrakem po davu, stále se usmíval a vyčkával; scéna nabývala na dramatičnosti. Konečně si odkašlal a promluvil.

„Lovcem pokladů jsem se stal, když mi bylo jedenáct,“ začal. „V coloradském městě, kde jsem vyrůstal, se uchovala legenda o tlupě indiánů. Kdysi prý obývali pláně, které však za mého mládí už ležely v těsné blízkosti města. Do těch míst neustále chodili takoví kluci jako já, ale i vysokoškolští studenti a dokonce archeologové. Vykopali tam plno děr a rýh, propátrávali terén detektory kovůnenašli ale ani korálek. Já se ochomýtal kolem nich, ty pláně jsem taky prochodil křížem krážem snad desetkrát, s očima doslova přilepenýma k zemi, a ‚pátral‘ jsem.

A pak, jednoho dne, jsem si přestal koukat pod nohy a podíval jsem se výšopravdu podívala okolí jsem si poprvé prohlédl důkladně. Za pláněmi, které všichni tak důkladně propátrávali, asi o půl druhého kilometru dál, se terén mírně svažoval k Rio Grande. Podél řeky rostly háje topolů, tráva tam byla svěží a hustá.

Moje klukovské oči se přenesly do minulosti, do doby před dvěma sty lety. Uviděly tlupu indiánů, tábořící na břehu řeky. Měli tam vodu, kterou mohli pít a používat k vaření, v ní hojnost ryb, a mohli se uchýlit pod ochranu stromů. Potom jsem se zadíval zpátky na neúrodnou, vyprahlou pláň, na které jsem v té chvíli stál. Proč by původní obyvatelé Ameriky tábořili právě tady, říkal jsem si, když tak blízko měli příhodnější místo?

Vydal jsem se tedy k řece a pustil se do šťourání v hlíně a v trávě rostoucí na říčním břehu. A za deset minut jsem nalezl tohle“ Stone vyndal tu věc z kapsy a zvedl ji do výše, aby na ni shromážděný dav viděl. Logan ji poznal, byl to krásný hrot šípu, dokonale štípaný z obsidiánu.

„Na to místo jsem se pak vrátil ještě mockrát,“ pokračoval Stone. „Nalezl jsem další hroty, hliněné dýmky, kamenné těrky a spoustu dalších věcí. Ale ani předtím, ani potom mě žádný nález nevzrušil tolik, jako ten úplně první hrot šípu. Do dnešních dnů se bez něj nikam nevydám.“ Strčil hrot zpátky do kapsy a zadíval se na dav před sebou, jeho zrak přebíhal z jednoho člověka na druhého. Potom hovořil dál.

„Nešlo jen o úchvatný pocit z nálezu. Nešlo ani o samotný nález něčeho krásného, něčeho cenného. Vzrušením mě naplňovalo to, že používám intelekt, že mám schopnost uvažovat jinak, než jak uvažují učenci, omezení na okruh svých možností. Že dovedu rozplétat záhady, přetrvávající z minulosti. Všichni ti mnozí přede mnou věřili jako evangeliu legendě o tom, kde tehdy indiáni tábořili. Já na tom byl zpočátku stejně – ale potom jsem dospěl k důležitému poznání: že věci se mají jinak. To poučení mi nikdy nevymizí z paměti.“

Stone strčil ruce do kapes, přecházel sem a tam a hovořil dál. „Přátelé, archeologické vykopávky jsou něco jako tajuplný příběh. Minulost ráda skrývá svá tajemství a nerada se jich vzdává. Takže mou prací je hrát si na detektiva. A každý dobrý detektiv ví, že nejlepší způsob, jak rozluštit nějaké tajemství, je opatřit si co nejvíc potřebných nástrojů, shromáždit co nejvíc důkazů a vyvinout co největší úsilí při pátrání.“

Náhle se zastavil a prohrábl si bílé vlasy. „Jak víte, něco podobného jako teď jsem dělal už mnohokráta výsledky hovoří samy za sebe. A dělám to nyní i zde. Nešetřil jsem na výdajích, na vybavenía už vůbec ne na osobnostech. Vy všichni, jak tu přede mnou stojíte, jste v tom, co děláte, nejlepší. Já jsem svou úlohu splnil a nyní, když byla nalezena kostrabezpochyby osobního strážce faraóna Narmera, jsme se znovu přiblížili k vrcholu, který znamená úspěch. Jsem přesvědčen, že od nalezení samotné hrobky nás dělí dny, pouhé dny. A tak odhalíme zase něco víc z oněch tajemství, která se minulost snaží s takovým úsilím před námi skrýt.“

Znovu přeběhl zrakem po mlčícím davu. „Jak jsem řekl, svou úlohu jsem splnil. Nyní, když jsme tak blízko cíle, je řada na vás, abyste vy splnili svou. Čas, vyměřený na využití této příležitosti, je krátký. Spoléhám na vás na všechny, že vyvinete víc než stoprocentní úsilí, ať třeba řídíte tým potápěčů, nebo myjete v jídelně nádobí. Všichni tvoříte nedílnou součást, kriticky důležitou součást celku, jste součást soustrojí.

I ten úplně poslední z vás má pro úspěch nás všech životní význam. Přeji si, abyste tohle měli v dalších dnech na paměti.“

Znovu si odkašlal. „Někde pod vašima nohama jsou poklady, které Narmer nahromadil a o kterých se vám snad ani nezdá. Uložil je v hrobce, aby ho doprovázely při cestě na onen svět. Objev těch pokladů a jejich prostudování nejenže vás všechny proslaví; navíc z vás udělá boháčenikoli nutně co se týče peněz, i když samozřejmě ty k tomu patří. Nejdůležitější však je, že se tím tisíckrát znásobí naše znalosti o nejdávnějších egyptských králích. A právě to je druh bohatství, kterého my, detektivové pátrající v historii, nikdy nemůžeme získat dost.“

Znovu se ozval bouřlivý potlesk. Stone vyčkával patnáct vteřin, pak ještě třicet, potom konečně znovu zvedl ruce.

„Už vás nebudu déle zdržovat,“ prohlásil. „Všichni máte svou práci. A jak jsem řekl, v několika následujících dnech od vás budu vyžadovat a očekávat ten nejlepší výkon. Máte nějaké otázky?“

„Já, jednu,“ uslyšel v nastalém tichu Logan sám sebe.

Zraky sto padesáti lidí se k němu otočily. Loganovi prolétlo hlavou, co ho to proboha vlastně přimělo k tomu, aby promluvil. Bylo to cosi, co jen tak sám pro sebe přemílal v mysliale neměl v úmyslu pronést své úvahy nahlas.

Stone zřejmě žádné otázky neočekával, protože se již odvrátil a chystal se oslovit jen Marche. Když zazněl Loganův hlas, otočil se a pátral zrakem v davu.

„Doktor Logan?“ zeptal se, jakmile ho spatřil mezi shromážděnými.

Logan přikývl.

„A vaše otázka…?“

„Jde o něco, co jste právě řeklže Narmer kolem sebe nahromadil poklady a uložil je do hrobky, aby ho doprovázely na onen svět. Ale mě napadlonení třeba možné, že tím, že hrobku budoval tak tajně a na tak odlehlém místě, své cennosti prostě jen tak jednoduše nehromadil, nýbrž je ukrýval, ochraňoval?“

Stone svraštil čelo. „Ovšem. Všichni egyptští králové se snažili chránit své pozemské bohatství před vandaly a vykradači hrobů.“

„Já jsem neměl na mysli výhradně způsob, jakým je chránili.“

Zavládla chvíle ticha. „Zajímavá úvaha,“ pronesl posléze Stone. Pak zvýšeným hlasem oslovil přítomné: „Ještě jednou vám děkuji za váš čas. Teď můžete zase jít po své práci.“

Dav se začal rozcházet, lidé mířili k východu z dílny. Stone Logana znovu oslovil: „Vy zůstaňte. Asi bychom si měli promluvit.“

21

Stoneova soukromá pracovna se nacházela na konci jedné z vnitřních chodeb v Bílém křídle. Byla malá, avšak vysoce funkční. Neměl tu žádný software pro správu souborů, žádné zarámované obálky časopisů se svou fotografií. Měl tu jen kulatý stůl, kolem něj pět židlí, na něm několik laptopů a krátkovlnnou vysílačku. Na poličce stálo několik knih o egyptologii a o dějinách jednotlivých dynastií. Nebyly tu žádné artefakty ani ozdoby, jen na stěně hned za poradním stolem byla připevněna nedbale vytržená stránka z kalendáře s právě probíhajícím měsícem. Jako kdyby měla připomínat, že na ně na všechny tlačí čas.

Stone pokynem Logana vyzval, aby se posadil ke stolu. „Chcete kávu, čaj, nebo minerálku?“

„Nic, děkuji.“

Stone přikývl a posadil se naproti němu. Okamžik upíral na Logana bledě modré oči, ještě zvýrazněné opálenou pletí. „Rád bych, kdybyste mi objasnil to, co jste tam v dílně řekl.“

„Prostudoval jsem si Narmerovu kletbu a porovnal ji s jinými dávnými egyptskými kletbami. A to mě přivedlo k tomu, že jsem se nad něčím z toho vážně zamyslel.“

Stone opět přikývl. „Pokračujte.“

„Mnozí faraonové vlastnili poklady nesmírné cenypravděpodobně mnohem cennější, než jaké měl Narmer; koneckonců Narmer přece panoval ve velmi dávných dobách. A přesto se žádný z faraónů nesnažil ani zdaleka s takovým úsilím ukrýt sebe a svůj majetek, jako to učinil on. Jistěstavěli pyramidy v Gize, hrobky v Údolí králůale nedávali se pohřbít vně hranic svého království, v potenciálně nepřátelských krajích, stovky kilometrů od svých sídel a od území, kterým vládli. Nestavěli falešné hrobky, aby oklamali vykradače a svedli je ze své stopy. A Narmerova kletba je při vší své hrůznosti zvláštní: nikde v ní není zmínka o bohatství a o zlatě. Měl snad Narmer nějaké jiné starosti, záměry důležitější, než by byla pouze snaha mít u sebe své cennosti?“

Stone naslouchal bez hnutí. „Chcete tím říct, že Narmer, ještě víc než ti, kdo přišli po něm, odmítal riskovat, že jeho sarkofág bude zneuctěn? Sjednotil Egypt, ale sjednocení mělo stále dost vratké základy a on nemohl dopustit, aby jeho hrobku vykradači vyplenili a ohrozili tak jeho dynastii?“

„Ano, zčásti je to tak. To až neuvěřitelné úsilí, s nímž se snažil udržet v tajnosti místo, kde dal budovat svou hrobku, mi ale připadá jako dílo člověka, který si cosi chránil, cosi ukrývalněco, co považoval za nezbytné ve svém životě a potom i v životě posmrtném. Něco, co kdyby se ztratilo, mohlo jeho posmrtný život a jeho dílo vážně ohrozit.“

Stone se na Logana beze slova chvíli díval. Potom se usmál a nakonec se rozesmál nahlas. Logan měl při pohledu na něj dojem, že Stone ho právě jen tak zkoušela že obstál.

„Hergot, Jeremymůžu vám říkat Jeremy, ano?, teď jste mě teda zaskočil a překvapil už podruhé! Líbí se mi, jak uvažujete. Někdy si říkám, že moji specialisté jsou v tom, co dělají, dobříve svém vlastním omezeném okruhu znalostí, ale zapomínají, že existují i jiné způsoby, jak na věci nahlížet.“ Naklonil se k Loganovi blíž. „Myslím si, že máte naprostou pravdu.“

Vstal, přešel ke dveřím, otevřel je, vyklonil se ven a požádal asistentku o kávu. Pak se vrátil ke stolu a vyndal cosi z kapsy.

„Copak to jedalší hrot šípu?“ zažertoval Logan.

„To zrovna ne.“ Stone vložil tu věc Loganovi do dlaně. Bylo to ostrakon, které Logan viděl v čítárně Káhirského muzea.

„Vzpomínáte si na tohle?“ zeptal se Stone. „Na ostrakon, co kdysi patřilo Flindersi Petriemu?“

„Ovšem.“

Stone položil ostrakon na stůl. „A vzpomínáte si na ty čtyři hieroglyfy na něm?“

„Vzpomínám si, že se vám zrovna nijak zvlášť nechtělo hovořito tom, co znamenají.“

Ozvalo se tiché zaťukání na dveře; vešla Stoneova asistentka s kávou. Stone trochu upil, potom Logana znovu oslovil: „No… teď už skoupý na slovo nebudu, postoupil jste o stupínek výš, do okruhu ‚zasvěcených‘.“ Zadíval se na svého hosta, v očích mu hrály ohníčky, vnitřně se bavil, jak to u něj Logan viděl už dřív. „Vzpomínáte si, že podle tvrzení většiny egyptologů byl Narmer sjednotitel Horního a Dolního Egypta?“

„Ano.“

„A vzpomínáte si, že nosil posvátnou ‚dvojitou, červenobílou korunu, jako připomínku sjednocení obou Egyptů?“

Logan přikývl.

Stoneův zrak krátkou chvíli pomalu bloudil po pracovně. „Je to moc divná věc, Jeremy. Víte, že až dosud se žádná koruna egyptského faraóna nenašla… ani jedna? Žádná koruna nebyla ani v hrobce krále Thutmose, která se navíc dochovala nepoškozená a nevykradená a která obsahovala úplně všechno, co si faraón potřeboval vzít s sebou na svou cestu na onen svět.“

Stone chvíli počkal, až si Logan srovná všechno v hlavě, potom pokračoval: „Existuje řada teorií, proč tomu tak je. Podle jedné měla koruna kouzelné vlastnosti, které jí nedovolily přejít do zásvětí. Podle jinémezi učenci z pochopitelných důvodů populárnějšíexistovala jen jedna koruna a ta přecházela od jednoho krále ke druhému, takže to byla vlastně jediná věc, kterou nebylo možné vzít si do zásvětí s sebou. Skutečnost však je taková, že nikdo s jistotou neví, proč se královská koruna nikdy nenašla.“

Stone vzal ostrakon znovu do ruky a všelijak je převracel. „Petrie na tomhle ostraku nalezl čtyři hieroglyfy, pocházející z velmi dávné doby.“ Stone najeden po druhém ukazoval prstem. „Tenhle první představuje červenou korunu Dolního Egypta. Druhý představuje bílou korunu Horního Egypta. Třetí hieroglyf znamená hrobku, věčný příbytek, místo věčného odpočinku. A poslední je primitivní šerech, nesoucí Narmerovo jméno.“

V tichu, jež následovalo, Stone položil ostrakon zpátky na stůl, nápisem dospod, a postavil na něj šálek s kávou.

Logan si toho sotva povšiml, v hlavě se mu divoce honily myšlenky. „Tím mi chcete říct…“

Stone přikývl. „Tohle ostrakon je klíčem k největšímua tím myslím opravdu největšímu archeologickému tajemství v dějinách. Právě proto Petrie všeho nechal, zřekl se pohodlného života v ústraní a vydal se na dlouhou, nebezpečnou a naprosto neúspěšnou výpravu. Král Narmer byl pohřben s oběma prvními, původními egyptskými korunami, červenou i bílou.“

22

Společenská místnost pro výše postavené členy expedice se nacházela dál po chodbě, kousek od Oázy, v Modrém křídle Stanice. Tam se přední představitelé expedice, kteří řídili její činnost, shromažďovali k přátelskému popovídání a k odpočinku. To, že níže postavení členové expedice do ní neměli přístup, mělo tu výhodu, že se tam mohly neformálně projednávat i citlivé otázky práce bez obav, že se prozradí nějaká tajemství.

Jeremy Logan tu ovšem dosud nikdy nebyl, avšak jeho nově nabyté postavení, které nyní u Portera Stonea zaujímal, mělo ten význam, že všechny dveřevlastně většina dveříjiž byly pro něj otevřené. Byl proto skutečně zvědav, co uvidí. Místnost byla vybavená lépe než ostatní prostory, dokonce lépe než Stoneova pracovna. Stěny měla obložené tmavou dýhou, kolem tlustých tureckých koberečků byla rozestavena kožená křesla a pohovky. Kůže čalounění byla tmavě červená, barvy burgundy. Zařízení, doplněné masivními mosaznými lustry, vytvářelo atmosféru pánského klubu z časů krále Edwarda.

Logan odložil svou brašnu na prázdnou židli a rozhlížel se kolem. Na dlouhém stole vzadu stály kovové konvice s kávou a s horkou vodou, vedle nich podnosy a na nich okurkové sendviče a francouzské madlenky. U jedné stěny stály police s knihami, na druhé pak visely zarámované obrazy krajin a reprodukce obrazů s loveckými scénami. Logan přistoupil k policím s knihami a prohlížel si tituly. Byla tu řada běžných napínavých románů, spousta anglických románů z devatenáctého století, životopisy, dějiny a filozofická díla. Bylo tu vlastně všechno možné, pouze nic o Egyptě nebo o archeologii obecně, místnost jako kdyby měla být útočištěm, kam člověk prchá před nároky, kladenými na něj projektem, jenž se tu má uskutečnit. Logan si vzpomněl na hráče bridže, které tu zahlédl, a vybavil si Rushova slovajak Stone zastává názor, že je třeba občas se odpoutat od práce, kterou člověk právě dělá.

Kolem stolu seděli tři lidé a tiše spolu rozmlouvali. Byli to Fenwick March, Tina Romerová a žena s vlasy skořicové barvy. Té Logan neviděl do obličeje, seděla zády k němu. Tina se na něj usmála, March mu na pozdrav krátce pokývl hlavou, jako kdyby tím chtěl dát na srozuměnou, že Loganovu přítomnost zde pouze trpně snáší.

Logan si z jednoho stolu jen tak nazdařbůh vybral časopis a posadil se. Nemínil míchat se trojici do hovoru, Tina ho však mávnutím ruky pozvala k jejich stolu. „Jen pojďte mezi nás, Jeremy! Možná se leccos dozvíte.“

Logan sebral brašnu a přesedl si ke skupince. Teprve nyní uviděl do tváře té druhé ženy. Byla to Jennifer Rushová. Když ji spatřil takhle zblízka, na okamžik se mu málem podlomila kolena. Vlasy měla pevně svázané do francouzského drdolu; přesně takový účes měla v oblibě jeho žena. Jinak se však jeho očímovšem jen stěží objektivním posuzovatelůmJennifer Rushová jevila jako daleko krásnější. Měla oválný obličej, vysoké lícní kosti a úzkou, jakoby sochařem tvarovanou bradu, její oči měly barvu jantaru. Taková kombinace vypadala exoticky. Logana napadlo, že se podobá egyptské princezně.

Krátce se na něj usmála. „Vy jste určitě doktor Logan.“

„Záhadolog,“ utrousil pohrdlivě March. „Vy dva byste měli mít hodně společného,“ poznamenal. Otočil se zpátky k Tině Romerové. „V každém případě si myslím, že se vy i Stone mýlíte. V hrobce tu korunu nenajdeme.“

„To říkáte vy,“ opáčila. „A co vám dává tu jistotu?“

„Fakt, že nic takového se až dosud nenašlo v žádné hrobce.“ Naklonil se dopředu a nesmlouvavě, autoritativně pokračoval: „Jaké věci se už tradičně nalézají v hrobkách pozdějších faraónů? Obětiny potraviny a nápoje. Sošky, vešebty, o kterých se věřilo, že budou pro zemřelého vykonávat různé obtížné práce. Šperky. Figurky podobné šachovým, hrací kostky. Kanopy. Lidské oběti. Nápisy převzaté z Knih mrtvých. Dokonce i lodě. A co mají všechny společného? Jediné pomáhají faraonovi odebrat se z našeho světa na onen svět.“ Odmítavě mávl rukou. „Koruny ty jsou ale z tohoto světa.“

„Váš názor bohužel nesdílím,“ ohradila se Tina. „Narmer chtěl být faraónem na onom světě stejně, jako jím byl na tomto. Potřeboval mít s sebou svou nádhernou výbavu, svědčící o jeho moci.“

„Pokud je to pravda, tak proč se nikdy žádná královská koruna nenašla ani v nevyloupených hrobkách?“

„Buďte si skeptický jak chcete,“ odrazila ho Tina již o vlásek hlasitěji. „Ale faktem zůstává, že Narmer si dal až neuvěřitelnou práci s tím, aby místo, kde je jeho hrobka, udržel v tajnosti. Ostatní faraonové první dynastie se spokojili s hrobkami postavenými z nepálených cihel v Abydu. Narmer nikoli. Jeho hrobka nebyla dokonce ani kenotafsymbolický hrob, takový, jako jsou královské hrobky v Sakkáře. Byl to zatracený klam, podvod. Připomeňte si, jak daleko ve svém úsilí zašeljaká nebezpečí podstoupil, kolik lidských životů obětoval, a to všechno proto, aby utajil místo, kde bude pohřben. Teď mi teda povězte, Fenwicku: Jestli v té hrobce není ukryta dvojitá koruna, tak co je tedy tam dole, na dně močálu Sudd, pohřbeno?“

Opřela se, ve tváři vítězoslavný výraz.

March na ni pohlédl. Široce se usmíval. „Moc dobrá otázka! Tedy: co jestli vůbec něco?!“

Tinin vítězoslavný výraz zmizel; svraštila čelo.

Nyní March oslovil Jennifer: „Takovou otázku bychom ale možná měli položit spíš vám. Moc prosím, povězte mi: Jaká tajemství z onoho světa k vám pronikla?“

Nepatrný náznak sarkasmu v Marchově hlase nemohl Jennifer Rushové ujít, ale nenechala se nachytat a vyvést z míry. „To, co jsem tam viděla, je výlučně záležitost týkající se mě, mého manžela a doktora Stonea,“ odtušila. Jestli chcete vědět víc, zeptejte se jich.“

March jen mávl rukou. „No tak nic. Doufám jen, že vám moje skepse nevadí, paní Rushováale jako empiricky založený vědec, který své přesvědčení staví na reprodukovatelných důkazech, sotva dokážu uznat věrohodnost parapsychologie a nějaké kdovíjaké pavědy.“

Cosi v Marchově povýšeneckém odmítání toho, co paní Rushová řekla, Logana pořádně nadzvedlo. „Tak empiricky založený vědec,“ vpadl mu do řeči. „A co reprodukovatelné důkazy? Dokázaly by vygumovat z vašeho hlasu ten pochybovačný tón?“

March se na něj úkosem zadíval, jako kdyby si přeměřoval mocného protivníka. „Přirozeně.“

„Tak co třeba Zenerovy karty?“

Jennifer Rushová spočinula na okamžik na Loganovi pohledem, potom zrak odvrátila.

March svraštil čelo. „Zenerovy karty?“ opakoval.

„Jinak taky známé jako Rýnské karty. Používají se při pokusech s mimosmyslovým vnímáním.“ Logan si k sobě přitáhl brašnu, chvilku se v ní přehraboval, pak vyndal balíček karet, větších, než je běžná velikost, a ukázal jej ostatním. Na každé kartě byla na bílém podkladu jiná kresba: kruh, čtverec, hvězda, kříž, tři vlnovky.

„Aha… No jo, tohle.“ March zvedl oči v sloup.

Tina se zasmála. „Tak tohleto ten detektiv s nadpřirozenými schopnostmi nosí v tom svém ranečku plném kouzelnických triků!“

„Kromě jiného.“ Logan pohlédl na Jennifer Rushovou a maličko zamával kartami, jako kdyby říkal: Chápete, co s tím zamýšlím udělat? Jste pro?

Pokrčila lhostejně rameny. Logan tedy vzal karty a přesedl si mezi Marche a Tinu, takže všichni tři na karty viděli, jen Jennifer ne.

„Ukážu vám celkem deset karet, jednu po druhé,“ sdělil trojici. „Paní Rushová se pokusí určit, které to jsou.“

Začal zvedat kartu s hvězdou.

„Kruh,“ řekla okamžitě Jennifer; upírala zrak na rub karty.

Logan zvedl kartu s vlnovkami.

„Hvězda,“ řekla Jennifer.

March se výsměšně ušklíbl.

Logan se zhluboka nadechl. Potom zvedl kartu s kruhem.

„Hvězda.“

Logana se začínal zmocňovat neklid; ukazoval další karty, Jennifer je však všechny uhádla špatně. Logan si vzpomněl, co mu Rush o své manželce svěřil: o KleinerWechsmannově stupnici, o tom, že úroveň, které tehdy dosáhla, byla daleko nejvyšší ze všech testovaných osob. Něco je tu spatně, pomyslel si. Díky svým profesním instinktům vytušil, že je vystavován podezření ze šarlatánství.

Odložil karty na stůl lícem dolů. V tu chvíli si povšiml, že Jennifer Rushová zahlédla Marchův sebevědomě povýšenecký výraz. Okamžik mlčela, pak pronesla: „Řekla jsem je všechny špatně, co?“

„Ano,“ potvrdil její slova Logan.

„Tak ještě jednou, prosím. Teď už je uhádnu správně.“

Logan sebral karty a znovu je jednu po druhé zvedal do výše.

„Hvězda,“ řekla Jennifer. „Vlnovky. Kruh. Kříž. Hvězda. Čtverec,“ pokračovala.

Její výkon byl bezvadný, nespletla se ani jednou.

„No teda…,“ zamumlala Tina Romerová.

Nyní Logan porozuměl. Při prvním pokusu Jennifer špatně hádala úmyslně, aby si March mohl nějakou chvíli do sytosti vychutnat to, jak strká svůj skeptický nos do jejího „představení“. To, co potom předvedla, byl ovšem bravurní kousek. Loganova úcta k ní vzrostla.

„Tak co teď říkáte empirickým důkazům, doktore Marchi?“ zeptal se archeologa. „Chcete výsledky reprodukovat?“

„Nemám zájem.“ March vstal. „Salonním eskamotérským trikům nefandím,“ odfrkl si ještě. Nato všem krátce pokývl a odešel.

„To je teda kus vola.“ Tina se pak už jen mlčky zadívala na dveře, jimiž March vyšel ven. „A slyšel jste, co říkal? ‚Co tedy je tam dole v močálu Sudd pohřbeno? Jestli vůbec něco?“

„Zkuste Stoneovi věřit, když si sem jako hlavního archeologa přivede někoho takového!“

„Takže podle vás si March myslí, že se zbytečně namáháme a tohle všechno, celý projekt, je k ničemu?“ Loganovi vůbec nepřišlo na mysl, že by Stoneův legendární výzkum mohl mít nějaké vadyže se celý tenhle dalekosáhlý podnik zakládá na chybném předpokladu.

„Proč ho tedy Stone najal?“ zeptal se za okamžik.

„Protože March je možná blb, vzdělanecký snob, ale ve svém oboru patří k nejlepším. Co se týče výběru lidí, tam je Stone vynikající. A kromě toho je docela rád, když někdo jeho předpoklady podrobuje kritice. Proto možná má rád i vás.“ Tina se zvedla k odchodu. „No, musím zpátky ke své práci. Jestli se nepletu, March se v nejbližší době dozví další novinky a ty mu taky nebudou moc po chuti. A dík za tu show,“ dodala ještě k Jennifer. K Loganovi prohodila: „Měl byste jí ukázat ten svůj trik s brčkem. Vy dva můžete mít víc společného, než si uvědomujete.“

Logan se za ní díval, potom se věnoval Jennifer Rushové. „Rád jsem vás poznal, paní Rushová.“

„Říkejte mi Jennifer. Manžel mi o vás vyprávěl.“

„Mně zase vyprávěl o vás. Jak ho to, co vás potkalo, přivedlo k založení Centra. A taky mi pověděl o vašich pozoruhodných schopnostech.“

Jennifer jen přikývla.

„Musím přiznat, že ten váš výkon se Zenerovými kartaminěco takového jsem ještě nezažil. Ten test jsem prováděl se stovkami lidí, ale nikdy jsem se nedostal k výsledkům, které by překročily sedmdesát nebo pětasedmdesát procent.“

„March nic takového bezpochyby nezažil taky,“ poznamenala. Mluvila hlubokým, podmanivě hebkým, jakoby hedvábným hlasem, který jako kdyby vůbec nepatřil k její drobné postavě.

„Když vám Ethan o mně vyprávěl, pak tedy pravděpodobně víte, že se věnuji neobvyklým jevům, věcem, které se jen těžko vysvětlují“ navázal Logan. „Takže je zcela přirozené, že mě fascinují jevy související se zážitky během klinické smrti, s návratem z druhého břehu. Samozřejmě jsem četl příslušnou literaturu a je mi známa pozoruhodná shoda jevů, které se v souvislosti s tím vyskytují: pocit klidu a míru, temný tunel, světelná bytost. Předpokládám, že tím vším jste taky prošla.“

Jennifer přikývla.

„Pro mě ovšem četba nebo naopak přímá účast při něčem takovém, co jste nyní předvedla, znamenají naprosto odlišné věci… Jako badatel si pokaždé připadám jaksi mimo, přicházím post factum. Proto vám málem závidím – že vy osobně máte za sebou tak výjimečný zážitek,“ dodal po chvíli.

„Výjimečný zážitek,“ opakovala Jennifer sotva slyšitelným hlasem. „Ano… dalo by se tomu tak říkat.“

Logan se na ni pozorně zadíval. Od někoho jiného by ta slova vyzněla chladně, jakoby s odstupem, u ní však měl odlišný dojem. Vyciťoval v nich vnitřní zármutek, sklíčenost. Z vlastní zkušenosti věděl, že některé schopnosti, vlohy, jsou nevítané – a některé přímo nesnesitelné. Její oči jantarové barvy byly pozoruhodně hluboké a vyjadřovaly zvláštní vlastnost, připisovanou achátu – jako kdyby nemilosrdně odhalovaly dosud skryté okolnosti a viděly věci, které nespatřila žádná jiná lidská bytost. A možná by je žádná lidská bytost raději ani spatřit neměla.

„Omlouvám se. Neznám vás natolik dobře, abych mohl o takových věcech mluvit. Řeknu jen, že chápu skepsi a nedůvěru, kterým musíte čelit u takových lidí, jako je March. Já sám jsem něčemu podobnému musel čelit také. A těším se na to, že s vámi budu pracovat.“

Jennifer ho sledovala pohledem; při jeho slovech se jí v tvrdémpohledu jejích „achátových“ očí objevil poněkud měkčí výraz. „Tak díky,“ řekla s nepatrným pousmáním.

Potomjako kdyby se domluvilise oba současně zvedli k odchodu. Vykročili ke dveřím; Logan je otevřel a Jennifer vyšla ven.

Na chodbě jí Logan podával ruku. Po kratičkém zaváhání ji lehce stiskla. Loganem projel náhlý, spalující záblesk pohnutí, tak mocný a vše zaplavující, že se málem zapotácel. Stáhl ruku zpátky a usilovně se snažil skrýt ohromení. Jennifer se zatvářila nerozhodně. Pokusil se usmát, potom se popleteně rozloučil a vydal se chodbou pryč.

23

„Takže se to stalo večer, před třemi dny,“ řekl Logan mladíkovi, který řídil vznášedlo, airboat.

Mladíkjmenoval se Hirshveldtpřikývl. „Právě se stmívalo. Byl jsem na lávce u Zeleného křídla a kontroloval přívodní potrubí v zařízení pro zpracování metanu. Upadl mi francouzský klíč, a jak jsem se pro něj sehnul, podíval jsem se přes močál. A viděl jsem… ji.“

Byli asi půl kilometru od Stanice, namáhavě, pomalu se prodírali kobercem z klacků a tuhých stvolů rostlin, vším tím neřádem, plovoucím na hladině močálu. Byla to podivná, svízelná plavba nepředstavitelnou spletí překážekbahnem, rostlinami, klacky trčícími z vody, těžkým vzduchem… Jednu chvíli se motali hustým černým bahnem, které jako kdyby jejich plavidlo vsávalo do sebe a stahovalo je dolů, potom zase člun trhavě, se skřípěním poskakoval přes chomáče propletených stébel rákosu, pahýly stromů, trsy vodních hyacintů a dlouhých stébel trávy, houževnatých jako řemeny biče. Stmívalo se, slunce zapadalo do bažiny vzadu za nimi. Hirshveldt zastavil člun, ten několikrát maličko poskočil. Mladík se ohlédl zpátky na Stanici. „Tady někde to bylo.“

Logan přikývl. V materiálech, které si o Hirshveldtovi přečetl, stálo, že je strojník a že se zúčastnil tří předchozích Stoneových výprav. Je odborník na opravu a obsluhu všemožných složitých zařízení, především dieselových motorů. Jeho psychologický profil– Stone si pořizoval psychologické profily všech perspektivních zaměstnancůvykazoval velmi nízký koeficient divergentního myšlení a disinhibice, odtlumení.

Jinými slovy Hirshveldt byl pravděpodobně ten úplně poslední, koho by bylo možné podezřívat, že bude mít nějaké vidiny.

Nyní, když zůstali stát, začala se kolem nich vznášet stále větší a početnější mračna komárů a jiného bodavého a kousavého hmyzu. Před zápachem močálusyrovým, zemitým a hnilobným smrademnebylo úniku. Logan otevřel brašnu, vyndal digitální fotoaparát, ručně jej nastavil a udělal několik momentek blízkého okolí. Potom pomalu švenkoval videokamerou a pořídil videozáběry nejbližšího okolí. Fotoaparát i videokameru dal zpátky do brašny a vzal si z ní několik zkumavek. Odebral vzorky bahna a vegetace, zkumavky zazátkoval a odložil je stranou. Potom vyňal z brašny malý přístroj. Měl digitální výstup, analogový potenciometr a dva kolébkové spínače. Logan opatrně přešel na příď, zapnul přístroj, nastavil potenciometr a přístrojem pomalu obloukem přejel nad hladinou před sebou.

„Co to máte?“ zeptal se Hirshveldt; jeho profese strojníka a mechanika ho nutila zajímat se o podobné věci.

„Přístroj na měření koncentrace iontů vzduchu.“ Logan pohlédl na údaje na displeji, znovu nastavil potenciometr a ještě jednou opsal přístrojem nad vodou půlkruh. Předtím, než nasedl do člunu, provedl referenční měření ve Stanici. Vzduch zde byl víc ionizovaný, nikoli však tak výrazně, aby bylo třeba nějak se tím znepokojovatpřibližně pět set iontů na kubický centimetr. Logan vyndal z kapsy zápisník, cosi si do něj poznamenal a přístroj strčil zpátky do brašny.

„Můžete mi popsat, co jste tenkrát viděl?“ požádal pak Hirshveldta. „Budu rád, když mi povíte co nejvíc podrobností.“

Hirshveldt se zamyslel, pravděpodobně usilovně lovil v paměti. „Byla vysoká. Štíhlá. Šla pomalu přes močál, někde tamhle.“

Logan se tím směrem zadíval, spatřil však pouze spleť vegetace podobnou labyrintu. „A při chůzi třeba nezakopla nebo neuklouzla?“

Mechanik zavrtěl hlavou. „Ne, šla normálně.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, že šla pomalu, opravdu pomalu, jako kdyby byla v transu, jako náměsíčná.“

Logan si jeho slova zaznamenal do zápisníku. „No a dál?“

„Kolem ní byla taková slabá modravá záře.“

Záře – záře zapadajícího slunce, pouhá představa, nebo opravdu záře, světlo aury? „Popište to, prosím. Byla ta záře nehybná, třeba jako žárovkové světlo, nebo mihotavá, jako polární záře?“

Hirshveldt plácnutím odehnal dotěrného komára. „Mihotala se. Ale stejně pomalu.“ Odmlčel se. „Byla mladá,“ dodal.

„Podle čeho tak usuzujete?“

„Pohybovala se tak, jako se pohybuje mladá osoba. Ne jako stařena.“

„Co barva kůže?“

„V té záři se to dalo těžko poznat. A taky už byla docela tma.“

Logan si udělal další poznámku. „Můžete mi popsat, co měla na sobě?“

Po chvíli přemýšlení Hirshveldt pokračoval: „Šaty. Řízu se zvýšeným pasem, skoro průsvitnou, kolem pasu měla uvázanou dlouhou stuhu, konce jí visely až pod kolena. Přes šaty měla takovou… nějakou trojúhelníkovou věc, splývala jí z ramen. Myslím, že byla ze stejné látky jako její šaty.“

Egyptský šál, pomyslel si Logan a opět přidával další poznámky do zápisníku. Oděv šlechty, možná kněžky. Jako součást oblečení, o kterém Tina Romerová tvrdila, že zmizelo z její pracovny. Vyptával se jí na to; řekla mu, že měla v úmyslu vzít si ten oděv na slavnostní rozloučení, které Stone vždycky pořádá na konci úspěšné expedice. „Poznal byste tu ženu, kdybyste ji zase viděl?“ zeptal se.

Hirshveldt zavrtěl hlavou. „Byla tma. A kvůli té věci, co měla na hlavě, jí stejně bylo špatně vidět do obličejei když se podívala přímo na mě.“

Logan se zarazil. „Ona se na vás podívala“

Hirshveldt přikývl.

„Na vás? Ne třeba jenom tak, směrem ke Stanici?“

„Jak jsem na ni zůstal koukat, zastavila se. A pakpořád pomaluotočila hlavu. A já v té tmě viděl, jak jí planou oči.“

„Říkal jste, že měla něco na hlavě. Jak to vypadalo?“

„Jako… jako tělo nějakého ptáka. Opeřeného ptáka s dlouhým zobákem. Seděl jí na hlavě jako klobouk. Po obou stranách měl svěšená křídla, sahala jí přes uši.“

Hor – znázorněni sokola, symbol. Nepochybně knězka. Logan si udělal poslední poznámku a zápisník strčil zpátky do brašny. „Když se na vás dívala, vnímal jste přitom něco, nebo jste měl nějaký dojem?“

Hirshveldt svraštil čelo. „Dojem?“

„Noněco osobního, jako že třeba ví, kdo jste.“

„To je zajímavé, že se o tom zmiňujete. Když jsem ji totiž tam v bažině zahlédl poprvé, připadala mi… no, taková skoro jakoby smutná. Potom se na mě zadívala a já v tom pohledu vycítil něco jiného.“

„A co?“

„Vztek. Opravdový vztek.“ Hirshveldt okamžik mlčel, potom hovořil dál: „Nevím, proč jsem vycítil zrovna to. Ale přepadl mě divný pocit; vyschlo mi v ústech, vůbec jsem nemohl polknout. Chvíli jsem se díval jinam, do očí mi stékal pot. Otřel jsem si jej, a když jsem se na ni chtěl zase podívat, byla pryč.“

Logan si vzpomněl na Narmerovu kletbu. Jazyk se mu rozštěpí a ucpe mu hrdlo. Zadíval se do houstnoucí tmy; kůže ho brněla, cítil mravenčení, jako kdyby ho bodaly tisíce špendlíků. Bylo to tu zase: zlo, které ho tak silně prostoupilo tehdy, když začal hořet generátor. Jako kdyby tu bylo fyzicky přítomné a cosi mu nenávistně šeptalo. Šepot splýval v jedno s bzukotem hmyzích křídel.

„To stačí, myslím, že se můžeme vrátit do Stanice. Dík, že jste mi věnoval čas.“

„Rádo se stalo.“ Hirshveldt celkem nepokrytě dychtil po tom, aby už z močálu zmizeli. Spustil motor a člun se s námahou prodíral zpátky ke světlům, jež je oba zvala k sobě.

24

Marku Perlmutterovi připadaly při pohledu z „Vraního hnízda“, jeho pozorovatelny nad kopulí Červeného křídla, ty dvě postavy v člunu směšné. Člun se kodrcavě plahočil bohem zapomenutým močálem, přes vodu se nesly dunivé údery, jak dno plavidla naráželo do silných klacků a větví na hladině. Co tam ti dva kčertu provádějíbudou snad na sobě zkoušet vakcínu proti malárii?

Jakoby v odpověď na jeho úvahy mu zazněl u ucha bzukot; prudkým mávnutím ruky hmyz zahnal. Koukej se dát do práce, nebo tě komáři uštípou, pomyslel si. Jeho prací ovšem nebylo zajímat se o to, k čemu se chystají ti dva ve člunu. S Porterem Stonem pracoval teprve podruhé, nicméně už se poučil o tom, že se kolem něj děje tolik záhadností, že klást si nějaké otázky prostě nemá význam.

Přestal se dívat na močál nořící se do tmy a věnoval pozornost stožárukovové konstrukci připomínající periskop. Nesla soustavu mikrovlnných antén a vysílací techniky, jež obstarávala spojení Stanice s vnějším světem. Nízkofrekvenční vysílač každou chvíli vysadil a Perlmutter, pomocný spojař, měl za úkol vylézt na ten zatracený stožár, až nahoru k Vranímu hnízdu nad plátěným krytem Červeného křídla, a podívat se, co s vysílačem je. Kdo jiný by to dělal? Určitě ne Fontaine, vedoucí spojař a Perlmutterův šéf. Ten chlap by se při svých sto pětatřiceti kilech nedostal ani přes prvních pět příček žebříku.

Kvapem se stmívalo. Perlmutter rozsvítil baterku, aby na vysílač pořádně viděl. Už zkontroloval kabely, obvodovou desku a vysílačpřijímač dole ve spojařské místnosti, ale žádnou závadu nezjistil. Vsadil by se, že chyba je někde v samotném vysílači. No jistěstačily dvě minuty a nalezl roztřepený konec kabelu, který se vysmekl z hlavní jednotky vysílače.

To bude hračka. Perlmutter si nanesl na krk a na paže ještě trochu repelentu, potom z brašny s nářadím vyndal bezdrátovou pistolovou páječku, chladič, pájku a tavidlo. Upevnil baterku na stožár, kleštěmi odštípl poškozený konec vodiče, a když byla pistole nahřátá, nanesl na spoj tavidlo a potom pečlivě přidal pájku.

Odložil páječku a ve světle baterky si důkladně prohlížel výsledek své práce. Byl na své umění pyšný, vybrousil si je za celá léta práce, začal už jako mladý radioamatér. Nyní, když kontroloval hladký, lesknoucí se spoj, sám sobě spokojeně, pochvalně pokývl. Lehce na spoj foukl, aby rychleji zatvrdl. Až se vrátí do spojařské místnosti, všechno samozřejmě ještě jednou prověří, ale byl si stoprocentně jistý, že problém vyřešil. U večeře se před Fontainem samozřejmě zmíní o tom, jak byla oprava obtížná. Jestli „vykopávky“ skončí úspěšně, budou odměny, vysoké odměny, a Fontaine bude mít do jejich rozdělování co mluvit. Na Perlmuttera přitom určitě nezapomene.

Nasadil zpátky kryt a znovu se zadíval na močál; čekal, až pájecí pistole vychladne. Člun již zmizel, jen Sudd, černý a nekonečný, tu byl stále, prostíral se do široka do daleka. Vypadalo to, že se každou chvíli spustí další přeháňka. Dole pod ním se mihotala jasná světla šesti křídel Stanice. Ze svého vyvýšeného místa Perlmutter viděl dlouhé pásy světel po obvodu přístaviště, tlumenou záři v oknech Oázy a nekonečné řady poblikávajících světýlek na vnějších ochozech a na lávkách, uložených na pontonech a spojujících jednotlivá křídla. Byl to docela veselý obrázek, Perlmutter však žádné nadšení ani radost nepociťoval. Tohle městečko se všemi svými světly jen důrazně připomínalo, že kolem se do nekonečna prostírají kilometry temné, téměř neprůchodné divočiny, jež je dělí od vnějšího světa a od možnosti, že se jim odtud dostane přispění. Jsou vzdáleni dokonce od veškerých známek civilizace. Uvnitřv ubytovně, při práci ve spojařské místnosti nebo při odpočinku v knihovně nebo v Oázese téměř dalo zapomenout na to, jak tu jsou osamocení. Ale takhle, tady nahoře…

Noc byla teplá, Perlmutter se však přesto zachvěl. Jestli vykopávky skončí úspěšně… V poslední době se ale nějak moc šíří řeči o Narmerově kletbě. Ze začátku, když se projekt rozjížděl a když začalo pomalu vycházet najevo, co je jeho cílem, byla ta kletba pouhý žert, něco, o čem se pro obveselení vyprávělo u piva, aby bylo čemu se zasmát. Časem však tyhle povídačky přestávaly být k smíchu. I samotnému Perlmutterovi, vůbec nejzarytějšímu bezvěrci, začínaly ty zvěsti nahlodávat nervy, zvlášť po tom, co se přihodilo Rodgersovi.

Znovu se rozhlédl kolem. Tma jako kdyby se nyní na něj tlačila ze všech stran, svírala ho, málem ho dusila, sotva dýchal…

To už bylo na něj moc. Popadl dosud teplou pájecí pistoli i všechno ostatní, co si přinesl, naházel to do brašny a zavřel ji. Klekl si a roztáhl půlkruhový zip v ochranné plachtě nad Červeným křídlem. Ukázala se svislá roura osvětlená diodami; bylo do ní zapuštěno pouzdro stožáru. Perlmutter si přehodil brašnu přes rameno, stoupl si na horní příčku žebříku a slezl kousek dolů. Tam se zastavil, zapnul zip v plachtě a opatrně slézal níž. Dolů to měl deset metrů a ani v nejmenším nestál o to, aby spadl.

Dole u paty stožáru se zhluboka nadechl a otřel si zpocené ruce do košile. Ještě zkontroluje nízkofrekvenční vysílač a ujistí se, že z něj ty zlomyslné skřítky vystrnadil. Potom se poohlédne po Fontainovi a docela určitě si dá časnou večeři.

Právě se chystal odejít, když tu se zarazil. Byla tu dvoje dvířka, spíš jakési průlezy, jeden vedl do chodby s vědeckými laboratořemi a spojařskou místností, druhý do elektrorozvodny. Před čtvrthodinou, když sem vešel, byla dvířka elektrorozvodny zavřená.

Nyní byla otevřená.

Zpozorněl; vykročil ke dvířkům. Elektrorozvodna neměla osvětlení, pracovala bez zásahu člověka a vstupovalo se do ní, jen když bylo třeba provést nějakou opravu. Jenomže kdyby bylo s elektřinou něco v nepořádku, on by se o tom dozvěděl jako první. Udělal další krok ke dvířkům.

„Haló!“ zakřičel do tmy, „je tam někdo?“

Uvnitř zahlédl tlumené světélko… v tu chvíli zhaslo. Že bych měl halucinace? napadlo ho.

Olízl si nervózně rty a vešel dovnitř. Co ksakru… na podlaze je louže. Co se tu děje?! Zatéká sem odněkud zvenčí?

Postoupil ještě o krok dál a po hmatu hledal vypínač. „Haló! Ha“

Slovo nedokončil. Svět kolem něj explodoval, Perlmuttera zaplavila bíle planoucí záře, z níž nebylo úniku.

25

V půl desáté dopoledne se v Loganově pracovně rozdrnčel telefon.

Zvedl jej na třetí zazvonění. „Jeremy Logan,“ ohlásil se.

„Jeremy, tady Porter Stone. Neruším?“

Logan se napřímil. „Ne; nemám nic nutného.“

„Tak přijďte do operačního centra. Mám tu něco, na co byste se asi měl podívat.“

Logan si uložil soubor, se kterým právě pracovalzápis svého rozhovoru s Hirshveldtem z předchozího večera, vstal a vyšel z pracovny.

Musel se dvakrát ptát na cestu. Dnes mu lidé ve Stanici připadali už od rána nervóznía nebylo divu. Předchozího večera spojař Perlmutter utrpěl vážný, málem smrtelný úraz elektrickým proudem. Z útržkovitých, potichu a nesrozumitelně pronášených rozhovorů, které zaslechl u snídaně, si Logan dal dohromady, co se stalo: Perlmutter šlápl do kaluže, ve které ležel vodič pod napětím. Logan zaslechl, jak někdo říká: „Našel ho tam Fontaine, jeho šéf. Hrozné. Ten člověk má po celém těle něco jako saze, je samá zčernalá popálenina.“

Loganovi se neodbytně vybavovala Narmerova kletba. Jeho údy se změní v popel. Před nikým se o tom nezmínil, později si to celé ještě důkladně promyslí.

Na rozdíl od tragické události při požáru generátoru se po této nehodě nekonala schůzka, na níž by se nehoda projednávala a kde by se přítomní pokoušeli odhalit její příčinu. Logan předpokládal, že termín takové schůzky buď nebyl ještě stanovennebo možná byl, ale schůzka se týká jen nejvyšších vedoucích. Věděl ovšem, že Perlmutterův stav je vážný a že se mu s nezměrnou péčí věnuje Ethan Rush.

Operační centrum se nacházelo hluboko v útrobách Bílého křídla. Rozlehlý prostor, plný monitorů, Logan už navštívil. Ve futuristickém ústředním kokpitu stále seděl Cory Landau, mladík s tváří andílka a s granátnickým knírem. Na obrazovce kousek od sebe Logan uviděl drátěný model, zobrazení CAD celé zmapované plochy, na níž probíhaly práce. Od chvíle, kdy tu byl poprvé, se rozloha plochy výrazně rozšířila.

Kolem Landaua stáli v kruhu Porter Stone, Tina Romerová a doktor March. Všichni upírali zrak na jeden z větších monitorů. To, co na něm bylo, Loganovi připomínalo hustou nazelenalou tekutinu posetou čarami, způsobenými statickými výboji.

Hned jak vešel, Stone ho uvítal slovy: „Á… Jeremy. Pojďte se podívat na tohle!“

Logan se připojil k ostatním. „Co to je?“ zeptal se.

„Kostry,“ odpověděl Stone. Pronesl to zdušeným hlasem, málem nábožně.

Logan se zadíval na obraz důkladněji. „Kde to přesně je?“

„Čtverec H pět,“ zamumlal Stone. „V hloubce třinácti metrů.“

Logan pohlédl na Tinu Romerovou; měla oči jako přilepené k monitoru a pohrávala si se svým oranžovým plnicím perem. „A jak daleko je tohle od té první kostry?“ zeptal se jí.

„Přibližně osmnáct metrů. Přesně ve směru, kterým se podle mého návrhu zaměřila práce potápěčů.“ Usmála se na Marche. V jejím úsměvu March jako kdyby četl známé vždyť jsem vám to říkala.

„Tady je další,“ pronesl zkreslený hlas. Patřil jednomu z potápěčů, přicházel z bahnitých hlubin močálu. Na monitoru bylo vidět postavu v černém neoprénu, náhle se vynořila na pozadí zelené tekutiny. Potápěč držel v ruce kost.

Stone se nahnul blíž k mikrofonu. „Kolik jich už je?“

„Devět,“ odpověděl vzdálený hlas.

Stone nyní oslovil Romerovou. „Ethan mi pověděl, co jste říkala, když zkoumal tu první kostruže ten člověk spáchal sebevraždu, a že víte, kde se najdou další kosti. Můžete nám to vysvětlit blíž?“

Pokud měla Romerová v úmyslu být ve svých úsudcích zdrženlivá, šéfova výzva její rezervovanost rozptýlila. „Jistě,“ souhlasila. Odhrnula si prstem pramen vlasů z čela. „Za prvé: nalezli jsme jedno tělo. Nyní jsme jich našli několikodhaduji, že jich bude celkem dvanáct. Příště už najdeme velké množství kostí na malé ploše. Dokládá se tím i to, jak byl Narmer asi pohřben, a svědčí o tom i způsob, jímž mělo být utajeno místo, kde se nachází jeho hrobka. Mějte na paměti, že to bylo ještě před obdobím, kdy se stavěly pyramidy. Tehdejší faraóni byli pohřbíváni v šachtových hrobech a v mastabách. Musíme předpokládat, že Narmerova hrobka, ať vypadá jakkoliv, je unikátní tím, že je jakýmsi předobrazem hrobek vzniklých v pozdější době. Narmer si nepřál, aby se v paměti lidí vůbec uchovalo i samotné místo, kde se jeho hrobka nachází. Budovaly ji stovky dělníků, byli tu s nimi i členové Narmerovy osobní stráže. Když byla práce hotová, byli všichni dělníci do posledního zabiti a jejich mrtvoly zanechány v okruhu kolem hrobky. Později, když byl do hrobky uložen samotný Narmer, byli zabiti i kněží a strážci, kteří se účastnili pohřebního obřadu. Stalo se tak v rituální vzdálenosti od hrobky a provedl to Narmerův osobní strážce. On sám se pak odebral do rituální vzdálenostia tam spáchal sebevraždu. To vše se dělo proto, aby se Narmerovy ostatky uchovaly nedotčené. Hrobku měla navěky střežit armáda mrtvých. Jen jediný člověk, osobní písař božského krále, se s těmito tajemstvími v ruce odebral do pouště. Potom, když je svěřil ostraku, přikázal svým průvodcům, svým vlastním osobním strážcům, aby ho zabili také.“

Stone přikývl. „Proto je nalezených mrtvých tím méně, čím jsou od hrobky dál.“ Znovu se zadíval na monitor. „A směr, který jste udala potápěčůmbylo to k severu?“

„Bylo.“

„‚Je tomu tak proto, že vchody do královských komnat v pyramidách i na jiných pohřebištích směřují k severu?“ vložil se do rozhovoru Logan.

Stone se usmál. „Výborně, Jeremy! Došel jsem ke stejnému závěru.“ Potom znovu oslovil Romerovou: „A to velké ‚úložiště‘ koster budovatelů hrobky bude taky na sever odtud?“

„Myslím, že ano. Přibližně osmnáct metrů.“

„A vstup do hrobky… dalších osmnáct metrů na sever?“

Romerová neodpověděla; ani nemusela. Stone vykročil ke dveřím. „Musím za Valentinem. Je třeba hned na to poslat trojnásobný počet týmů potápěčů.“

Ve vysílačce to zapraskalo. „Je tady další kostra, celá pod vrstvou bahna. Pane, co máme s těmi kostrami udělat?“

Nyní poprvé promluvil March: „Přece víte, co se bude dělat dál. Přinesou se skříně se zásuvkami a všechny ty kostry se dopraví do Stanice.“

Romerové se úsměv v mžiku vytratil z tváře. „Tak moment! Tu první kostru jsme samozřejmě museli vynést nahoru, abychom ji mohli prozkoumat a stanovit si další postup. Ale kněží a sloužící bychom měli nechat na pokoji…“

Logan na ni zvědavě pohlédl. Neunikla mu náhlá naléhavost v jejím hlase. Vzpomněl si, co slyšel o jejím dvojím názoru na to, jak zacházet s předměty uloženými v hrobech.

„Blbost!“ odsekl March. „Jestli to skutečně byli kněží prvního egyptského faraóna, mají jejich ostatky nesmírnou historickou cenu.“

„Jsme tu proto, abychom odhalili tajemství té hrobky,“ odrazila ho ostře Romerová, „ne proto, abychom plenili“

„Tak dost!“ zasáhl Stone. Bylo na něm vidět, jak dychtí po tom, aby už dal Valentinovi nové příkazy, a že nemá chuť poslouchat ideologické dohady. „Vyzvedneme šest koster. Jednu dostane k prozkoumáníEthan Rushtřebaže teď má dost práce s jinou záležitostí. Fenwicku, vy se můžete věnovat těm pěti dalším. Okolní prostor se musí rozdělit do jednotlivých políček. Všechna se důkladně prozkoumají, jestli se tam nenajdou šperky nebo zbytky oděvů. Stejně ale pochybuju, že se toho najde nějak moc. Až dokončíte prohlídku koster, pět z těch šesti se vrátí zpátky. Necháme si jen jednu. Souhlasíte?“

Romerová po krátké úvaze přikývla, March velmi neochotně také.

„Fajn. Landaue, předáte mé instrukce?“

„Ano, pane Stone.“

„Díky.“ Stone pohlédl na jednoho po druhém a odchvátal z operačního centra pryč.

Uplynuly čtyři hodiny. Když Logan nakoukl do archeologických laboratoří v Červeném křídle, uviděl organizovaný zmatek. Nad výlevkami a kovovými vyšetřovacími stoly se sklánělo půltuctu postav v pláštích a s latexovými rukavicemi na rukou. Opatrně prohlíželi a zkoumali křehké hnědé kosti. Půltuctu dalších postav sedělo nad klávesnicemi, připevňovalo na artefakty plastové štítky, lidé sundávali z polic malé schránky, jednotlivé předměty do nich ukládali a schránky dávali zpátky na místo. Mluvili jeden přes druhého, do jejich hlasů se mísil zvuk tekoucí vody a tichý svist mikropilek. Mezi nimi si vykračoval Fenwick March jako pán šlechtického sídla, tu a tam se u některého z laborantů zastavil a vzal mu z ruky artefakt, který právě prohlížel, jindy zase nahlédl do mikroskopu nebo cosi namlouval do diktafonu, který nesl v ruce. V místnosti silně páchlo tlející bahno a zbytky rostlina cosi jiného, ještě odpornějšího.

„Neperte to!“ obořil se March na jednu z postav v laboratorním plášti. Muž sebou trhl leknutím. „Oplachujte to, oplachujte, pěkně kapkou po kapce!“ Vzápětí se otočil k dalšímu: „Ten kousek osušte, rychle, musíme to fixovat, než se na povrchu udělají další šupinky. Pospěšte si s tím, člověče!“

Jedna pracovnice vzhlédla od hromádky kyčli a dlouhých kostí.

„Doktore Marchi, tyhle kosti sem donesli jen tak všelijak rozházené, je vyloučeno pokoušet se sestavit je dohromady –“

„Prohlédneme je později!“ přerušil ji March. „Důležité je ty kosti očistit, označit štítky a zanést do databáze. Teď, ne až zítra! Sestavování si necháme na potom.“

Logan postoupil dál do místnosti. March si možná myslí, že když přikáže všechny ty kosti pěkně očistit a roztřídit, Stone mu je nakonec nechá. Právě v takovýchto chvílích člověk vyzradí své pravé úmysly. March je archeolog, nikoli egyptolog; proto ho zajímají především samotné kosti.

March se otočil a až nyní si Logana všiml. Zamračil se, zřejmě neschvaloval, že Logan svévolně vnikl na jeho panství. „Ano? Co chcete?“ zeptal se úsečně.

Logan nasadil svůj nejlichotivější úsměv. „Napadlo mě,“ začal a ukázal na lebku, kterou jeden pracovník právě pečlivě čistil nad výlevkou od bahna, „mohl bych si některou půjčit?“

26

Logan se ve své malé pracovně posadil k počítači a pomalu, s rozmyslem cosi psal. Noc již pokročila, v Hnědém křídle panovalo ticho jako v hrobě a Logan tak konečně měl možnost ještě si doplnit poznámky k rozhovoru s Hirshveldtem a k poznatkům, k nimž dospěl na základě své krátké výpravy s ním do močálu. Zavřel jeden dokument a pustil se do dalšího. Podrobně rozváděl nevysvětlené a zlověstné události, k nimž ve Stanici došlo, přidal komentáře k požáru generátoru a k úrazu elektrickým proudem, který utrpěl Mark Perlmutter. I přes důkladné a pečlivé šetření se nepodařilo vysvětlit, kde se vodič, navíc vodič pod napětím, v té kaluži vzal. Perlmutter střídavě ztrácel a zase nabýval vědomí, říkal cosi o tom, že viděl nějaké světlo, ale nedalo se s určitostí poznat, jestli jen tak neblábolí v deliriu. Stanicí se v rostoucí míře šířily dohady a spekulace o sabotáži nebo o působení Narmerovy kletby. Objev úložiště koster a téměř jistota, že hrobka se nachází blízko Stanice, zřejmě navíc přispěly ke vzniku snůšky všemožných pocitů. Do atmosféry, nabité očekáváním, se pomalu, plíživě vkrádal především strach.

Logan si elektrorozvodnu pro Červené křídlo důkladně prohlédl a pohovořil s těmi několika málo lidmi, kteří onoho dne snad mohli mít nějaký důvod, proč do té místnosti vstupovat. Nikdo z nich však nic nevěděl, nic zvláštního nebo mimořádného neviděl. Všichni bezpochyby vypovídali upřímně a poctivě, Logan u nich zaznamenal pouze smutek a rozpaky.

Soubor si uložil a zadíval se na modré pouzdro vedle počítače. Sňal z pouzdra víko, opatrně vyndal předmět, zabalený do kusu látky, a rozbalil jej. Ukázala se lebka stará tisíce let; měla barvu tabáku.

Logan lebku položil na látku, všelijak ji obracel a pozorně ji prohlížel. March se naprosto jasně zdráhal lebku mu půjčit, připomněl si však, že se Logan těší Stoneově přízni a neodvážil se Loganovu žádost odmítnout, nicméně si dal záležet na tom, aby mu dal lebku nejméně zajímavou a nejvíc poškozenou. Přidal k tomu přísný příkaz lebku vrátit – v původním stavuještě tentýž večer.

Lebku poměrně dobře chránil téměř pět tisíc let starý povlak bahna a nános kalu. Třebaže měla v sobě důlky, na temeni byla popraskaná a chyběly jí zuby, vzhledem k okolnostem byla v poměrně dobrém stavu. Silně páchla bahnem močálu – pachem, který již prostupoval celou Stanici a začínal Logana strašit i ve snech. Vzal si z brašny klenotnickou lupu, nasadil si ji k oku a podrobně zkoumal povrch lebky. Týlní kost sice chyběla, lebka však nenesla známky násilného zacházení. Temeno měla značně poškrábané, levý oční důlek rovněž, škrábance však bezpochyby způsobily kamínky. Logan postupně zkoumal ektokraniální švy: věnčitý, šípový, lambdový. Z velikosti mastoidní kosti a ze zaoblení nadočnicového oblouku usuzoval, že lebka patřila spíš muži než ženě. To se nakonec dalo čekat.

Odsunul látku stranou a velmi jemně vzal lebku do obou holých rukou. Z téhle lebky kdysi vyhlížely dvě oči. Jaké divy asi viděly? Dívaly se na Narmera, osobně dozírajícího na stavbu své hrobky? Byly snad svědky rozhodující bitvy, jíž Narmer sjednotil Egypt? Nebo aspoň pozorovaly zástup kněží putujících na jih do cizí, nepřátelské země, aby tam pohřbili ostatky svého krále? Odtud se královo ka přidá k bohům na onom světě. Tušil tenhle chlapík, že se z té cesty ani on sám nevrátí?

Logan pomalu převracel lebku v dlaních. Vypudil z mysli všechny vedlejší úvahy a ponechal jí prostor, aby mohla volně vnímat nebo dospět k nějakému vnuknutí. „Co se mi snaží sdělit, Karen?“ otázal se své zesnulé ženy. Jenomže lebka v něm neburcovala žádné dojmy, nezanechávala po sobě žádné pocity, až na to, že je křehká a nesmírně stará. Nakonec ji s povzdechem zase zabalil do látky a vložil zpátky do pouzdra.

Jestli se Tina Romerová nemýlí, Stoneova expedice zanedlouho objeví další úložiště s velkým množstvím kostíostatků budovatelů hrobkya krátce nato nalezne i samotnou hrobku. A Porter Stone přidá k seznamu svých úspěchů další vítězný tah. A kdyby v hrobce byla koruna sjednoceného Egypta, byl by to bezpochyby nejúspěšnější tah v celém jeho životě.

Logan se opřel do židle a jen tak bezmyšlenkovitě hleděl na pouzdro. Stone je neobyčejný mužna nejvyšší míru neobyčejný. Je to člověk obdařený téměř bezmeznou ukázněností, se zakořeněnými názory, kterých se úporně držía přesto najal na práci lidi, kteří s ním nesouhlasí a možná dokonce pochybují o jeho vyhlídkách na úspěch. Stoneově pověsti se nedá nic vytknout, jeho vědecké názory jsou racionalistické a empiristické do té míry, že je to až na škodu věci. Přesto se nebojí obklopit se lidmi, nad jejichž specializací by běžní vědci ohrnovali nos. Dokonalým příkladem je i on, Logan. Údivem nad tím vrtěl hlavou. Skutečnost je taková, že Porter Stone by udělal všechno, ať by to vypadalo jakkoliv neortodoxně nebo ať by to dokonce zdánlivě nesouviselo s věcí, jen aby si zaručil úspěch. Nakonec třeba právě tohle byl jediný důvod, proč k práci na vykopávkách přibral například Jennifer Rushovou, ženu, která poznává Zenerovy karty stejně spolehlivě, jako se opice naučí loupat banány a která navíc dokáže…

Logan se náhle prudce napřímil. „No ovšem,“ zamumlal. „Ovšem!“ Pomalu vstal, vzal pouzdro s lebkou, strčil si je pod paži a zamyšleně vyšel z pracovny.

27

Logan vešel do lékařské sekce. Bylo tu ticho, stropní světla svítila tlumeně, u stolku vpředu seděla jen zdravotní sestra. Odkudsi zezadu, z bludiště pokojů, bylo slyšet tiché bzučení přístrojů.

Zpoza rohu vyšel dlouhými kroky Ethan Rush v doprovodu zdravotní sestry. Cestou spolu rozmlouvali. Když doktor uviděl Logana, zastavil se. „Jeremy, přišel sis promluvit s Perlmutterem? Má dost silné bolesti, musíme ho držet na sedativech a –“ Zarazil se a zadíval se na Logana pozorněji.

„Nejde o Perlmuttera,“ upřesnil Logan.

„Ještě za vámi zajdu,“ řekl Rush sestře. Potom Logana vyzval: „Pojď se mnou do pracovny.“

Rushová pracovna byla až sterilně vyhlížející místnůstka, nacházela se hned za sesternou. Lékař pokynem vyzval Logana, aby se posadil. Nalil si šálek kávy; vypadal k smrti unavený.

„Tak co máš na srdci, Jeremy?“

„Už vím, proč je tu tvoje žena.“

Když na to Rush nic neříkal, Logan hovořil dál: „Pokouší se navázat styk s mrtvými ze starověku, že? Pokouší se o kontakt s Narmerem.“

Rush stále mlčel.

„Jedině tohle má logiku,“ pokračoval Logan. „Sám jsi mi říkal, že mnozí lidé, kteří přežili klinickou smrt, jsou potom obdařeni jakoby nově objevenými psychickými schopnostmi. Někteří z nich tvrdí, že rozmlouvali s mrtvými. Taky jsi mi říkal, že tvoje žena má dar retro kognice. Retrokognice. Tahle vlastnost znamená, že takový člověk zná minulé události a osoby, a to absolutně nad rámec běžně dostupných informací nebo třeba i domněnek.“

Logan vstal a nalil si také kávu. „Je to velmi vzácně se vyskytující forma parapsychologie, je však doložená. V roce devatenáct set jedna Anne Moberlyová a Eleonor Jourdainová, dvě vzdělané britské dámy, navštívily jako turistky Versailles. Hledaly Petit Trianon, zámek Marie Antoinetty. Cestou potkávaly zvláštně oděné postavy, mezi nimi bylii komorníci, hovořící starověce znějícími hlasy. Obě viděly také mladou ženu, seděla na vysoké stoličce a kreslila jakési skici. Moberlyovou a Jourdainovou přepadl podivně tísnivý, skličující pocit. Pominul, až když nechaly hledání a odešly. Později obě nabyly přesvědčení, že na tom místě vstoupily telepaticky do vzpomínek a vizí spojených s Marií Antoinettoua žena se skicami že byla ve skutečnosti sama královna.

V následujících letech Moberlyová s Jourdainovou provedly důkladný výzkum svého zážitku a v roce devatenáct set jedenáct výsledky svého výzkumu zveřejnily v knize nazvané Dobrodružství. Jen tak mimochodemvřele ji doporučuji.“

Logan se zase posadil a upil trochu kávy.

Rush se ve své židli rozpačitě zavrtěl. „Přece víš, jaký má Porter Stone vztah ke svým projektůmteď myslím především sklon k přemrštěnému rozšiřování jejich složek. Radši vezme deset specialistů na jednotlivé obory a výdaje ho přitom přijdou na desetinásobek, než aby vzal jednoho všestranného člověka s téměř stejnou úrovní znalostí a dovedností. Pro něj výraz téměř ovšem představuje rozdíl mezi úspěchem a nezdarem.“ Po chvíli lékař pokračoval: „Zprvu bylo hlavním problémem místo, kde se hrobka nachází. Stone byl přesvědčen, že hrobka je někde zde, přesnou polohu však nikdo samozřejmě nemohl znát, a on je vázán časem. V úvahu tedy přicházel každý, opakuji, každý, kdo mohl nějak pomoci při nalezení místa, kde hrobka je.

Stone se nějakým způsobem dozvěděl o Centru, o tom, že moje manželka má ten… ten dar. Neptej se mě na podrobnostitady se bavíme o Porteru Stoneovi. Kontaktoval nás. Nejprve jsem rovnou odmítl podílet se na jeho projektu, Sudd mi připadal bezútěšný, nepřátelský. Samozřejmě bych manželku musel doprovázetjejí,návraty ‚odtamtud‘ stejně nemohl usměrňovat nikdo jiný. Jenomže jsem prostě měl spoustu práce, bylo vyloučeno, abych o jeho návrhu vůbec uvažoval. Nabídl nám nějaké peníze. I potom jsem odmítlmyslím, že jsem ti říkal, že Centrum má spoustu bohatých mecenášů, kteří sami přežili klinickou smrt. Potom mi nabídl místo lékaře výpravy a tolik peněz, že odmítnout by byla bláhová umíněnost. A taky“zde Rush na okamžik ztišil hlas téměř do šepotu“jsem si myslel, že by to mohlo Jennifer být k užitku.“

„K užitku?“ opakoval po něm Logan. „A jak?“

„Dostala by možnost svůj dar nějak prospěšně použít. Víš, Jeremy, ona tu svou schopnost nejspíš vůbec nepovažuje za ‚dar‘.“

Logan si připomněl setkání s Jennifer Rushovou, skrytý zármutek, sklíčenost, které u ní vycítil, připomněl si i dosud nevysvětlenou bouři empatické emoce, která se přihnala, když jí potřásl rukou. Opravdu, vůbec žádný dar to není, říkal si v duchu. Před lety znal jednoho skutečně výrazně talentovaného telepata. Ten člověk se propadal do stále se zhoršující trudnomyslnosti, do stavů úzkosti, a nakonec spáchal sebevraždu. Lékaři ho označili za mentálně defektního, hlasy, které mu zněly v hlavě, připisovali schizofrenii. Logan však nahlížel na věci jinak: sám dobře znal stinné stránky toho, když má člověk „dar“, vlohu, které není možné se zbavit. Nyní, při vzpomínce na to, jak s Jennifer Rushovou mluvil, si ještě víc připadal jako hlupák.

„Takže nejprve,“ navázal Rush a přetrhl tak nit Loganových vzpomínek, „jsme Jennifer prostě uvedli do stavu, kdy se jí vybavovaly vjemyprchavé obrazy nebo zákmity minulých událostí, které mohly pomoci při hledání hrobky. Potom se však Fenwicku Marchovi a Tině Romerové podařilo určit její polohu s větší přesností a důvod, proč by zde manželka měla dál zůstat, v podstatě ztratil význam. Ale potomco se toho týče…“ Rush se zarazil. „Potom se všechno změnilo.“

„Tím chceš říct, že opravdu navázala kontakt s někým z dávné minulosti,“ doplnil ho Logan.

Rush chvíli mlčel, potom sotva znatelně přikývl.

Loganem projel pocit, jako kdyby dostal zásah elektrickým proudem; koneckonců i pro něho samotného bylo toto sdělení až neskutečně vzrušujícía jen stěží mu dokázal uvěřit. Panebože, že by to přece jen bylapravda? „Stone o tom ví?“ zeptal se.

Rush znovu přikývl. „Ovšem.“

„A co si o tom myslí?“

Jak jsem ti už říkalaby dostal, co chce, udělá cokoliv, pokusí se o všecko. A Jennifer předvedla svoje psychické schopnosti tolika způsobytakže vím, že Stone je ochoten uvěřit, že kontakt lze navázat.“ Rush upřel na Logana zrak. „A co si o tom myslíš ty?“

Logan se zhluboka nadechl. „Myslím sine, vím, protože jsem se s tím setkal taky, že některé velmi silné osobnosti, nebo, chcešli, životní síly, dokážou setrvávat na určitém místě ještě dlouho v době, kdy jejich tělesná schránka je už mrtvá. Čím jsou ty osobnosti a jejich vůle silnější a dravější, tím déle na tom místě setrvávajía potom už stačí jen určitým, zvláštním způsobem nadaná mysl, aby jejich přítomnost vycítila.“

Rush si pomalu prohrábl prsty vlasy. Pohlédl na Logana, potom se zadíval do země, pak znovu zvedl zrak k němu. Všechno tohle ho pořádně rozrušilo. S tímhle nepočítal – ani v nejmenším, pomyslel si Logan.

„Kdo jiný o tomhle všem ještě ví?“ zajímal se.

„March a Romerováti dva určitě. Možná taky jeden či dva další… ale taky možná ne. Stonea přece znáš. A tohle není zrovna nějak přesně zmapované území.“

„A jak se k tomu staví tvoje žena?“

„Nelíbí se jí to. Je jí to cizí a myslím, že ji to i odstrašuje.“

„Tak proč teda s tím vším pokračovat? Jestli ji sem Stone vzal proto, aby našla hrobku, a když teď k jejímu nalezení už zbývají doslova jen chvíle… Proč tu má zůstávat dál?“

„Je to Stoneův výslovný požadavek,“ odpověděl stále ještě potichu Rush. „Má k tomu, myslím, dva důvody. Za prvé: hrobku jsme ještě nenašlia on se při své opatrnické mentalitě člověka, který nosí opasek i šle, nezbaví žádného perspektivního prostředku do té doby, než si bude jistý, že hrobku našel.“

„To je jeden důvod,“ vpadl Logan do Rushová nerozhodného mlčení.

Trvalo dlouho, než Rush konečně pokračoval: „Její poslání zde se změnilo, když jsme získali… určitá data.“

„Říkáš data?“

Rush neodpovědělani nemusel.

„To myslíš tu kletbu.“ I Logan nyní mluvil tiše, téměř šeptem. „Co přesně Narmernebo ať je to, kdo chceprostřednictvím Jennifer sděluje?“

Rush zavrtěl hlavou. „Prosím tě, na to se mě neptej. Radši bycho tom nemluvil.“

Logan okamžik uvažoval. Vzrušení, vjem atmosféry „onoho světa“, ho neopouštěly. Takže i Stoneovi dělá ta kletba starosti. Tím se vysvětlovalo, proč se účel zdejšího pobytu Jennifer Rushové změnil, bylo to nakonec jediné vysvětlení, na které dokázal připadnout. Stone prostě neví, co najde, až se dostane k hrobce. Chce být co nejlépe připravený na jakoukoli eventualitua uvítá každou možnost, na kterou narazí… i když ta pomoc přijde třeba ze záhrobí.

„Prosím tě, promluvil bys s ní?“ ozval se náhle Rush.

Logan na něj okamžik nechápavě zíral. „Cože?“

„Pomluvil bys s Jennifer o tomhle… o těch ‚přechodech a převtěleních‘, o jejích pocitech?“

„Proč zrovna já? Viděli jsme se jen jednou, a to ještě krátkou chvíli.“

„Vím, říkala mi o tom…“ Po chvíli Rush pokračoval: „Je to zvláštní, ale myslím, že by ti důvěřovala, možná by se ti dokonce otevřeně svěřila.

Snad to dělá tvoje neobvyklá práce, snad je to něco ve tvém způsobu jednáníprostě působíš kladným, příznivým dojmem.“ Znovu se odmlčel. „Chceš něco vědět, Jeremy? Jennifer o své klinické smrti nikdy nemluví. Všichni ostatní ani za nic nedokážou mlčet o svém přechodu, o tom, čím prošli. Ona o tom naopak nemluvila nikdy, ani při shromažďování dat během sezení v Centru. Helemy se tu bavímeo citlivosti k vnímání nadpřirozená, kterou je obdařená, měříme a snažíme se kodifikovat její zvláštní vlohy – ale ona sama o svém zážitku během klinické smrti nikdy nemluví. Říkal jsem si, jestli… nojestli by se třeba nenašel způsob, jak bys ji přiměl, aby se ti s ním svěřila.“

„No, nevím, nevím… Ale zkusit to můžu.“

„To bych byl rád. Jenom už na to nechci dál tlačit já sám.“ Rush si při řeči nervózně potahoval límec pláště. „Tvářím se statečně, ale ve skutečnosti mám o ni strach. Nemůžu zastírat, že od té její nehody přetrvává mezi námi určité napětí, ale snažil jsem se poskytnout jí značnou volnost… Můžu ti jedině říct, že kdysi jsme si byli tak blízcí, jak jen si dva lidi můžou být.“ Po chvíli dodal: „Pořád se samozřejmě máme hodně rádi, ale ona… Jen stěží se dokáže chovat vůči vnějšímu světu takovým způsobem, jak byla předtím zvyklá. A od té doby, co jsme dorazili sem, se někdy uprostřed noci vzbudí, celá se třese a je zalitá potem. Když se jí zeptám, co se děje, jednoduše to odbude jako zlý sen. A teď ty ‚přechody, na kterých Stone tolik trvá…“ Rush odvrátil zrak.

„Udělalo by mi radost, kdybych vám mohl nějak pomoct,“ uklidňoval ho Logan.

Rush dlouhou chvíli seděl zahloubaný do svých myšlenek. Zhluboka si povzdechl, potom se jeho pohled setkal s Loganovým. Krátce Loganovi stiskl ruku a mlčky, vděčně se na něj usmál.

28

Logan si v bufetu jako obyčejně dal k snídani sázená vejce a půlku muffinu. Vzadu v rohu seděla Tina Romerová, zabraná do práce s iPadem.

„Můžu si přisednout?“ zeptal se jí Logan.

Cosi zamručela, mohlo to být „ano“ právě tak dobře jako „ne“. Logan se posadil a jeho pohled sjel na její iPad. Romerová luštila křížovku v New York Times.

„Jaký je výraz pro ‚malé pouzdro na nůžky’na pět písmen?“ zeptala se, aniž zvedla oči od displeje.

„Etuje.“

Výraz vepsala a vzhlédla. „Sakra, jak to, že zrovna tohle víte?“

„Křížovky v Timesech jsou jedna z mých neřestí. Tohle slovo se jim tam pořád opakuje.“

„To si ho teda musím zapamatovat.“ Odložila iPad. „Tak jsem se doslechla, že jste včera hrál Hamleta.“

„Cože? Ahavy myslíte tu lebku.“

Romerová přikývla. „March si stěžoval jednomu ze svých oblíbenců. A ta lebkasdělila vám nějaké špatné zprávy?“

„Nesdělila mi vůbec nic.“ Logan rozkrojil vejce. „Ale udivilo mě, v jak dobrém stavu se uchovala. Jen pár škrábancůna temeni a v jednom očním důlku.“

„Očním důlku?“ opakovala po něm jako ozvěna Romerová.

„Ano.“

„Ve kterém?“

Logan se okamžik rozpomínal. „V levém. Proč vás to zajímá?“

Romerová jen pokrčila rameny.

Logan si vzpomněl, oč ho doktor Rush minulý večer žádal. „Co říkáte tomu, co Jennifer Rushová předvedla v Oáze?“

„Přemýšlela jsem o tom. Nedá se s těmi kartami nějak fixlovat?“

„Dá, ale jen když máte parťáka, který se toho ujme.“

„Pak to teda byl obdivuhodný výkon.“

Logan přikývl. „Ona je taky nepochybně obdivuhodná žena,“ dodal.

Romerová upila trochu kávy. „Je mi jí líto,“ poznamenala.

Logan svraštil čelo. „Proč?“

„Protože to prostě není fér tahat ji sem po tom všem, co si protrpěla.“

„Myslíte, že se zdráhala sem jít?“

Romerová opět pokrčila rameny. „Myslím, že má tak laskavou povahu, že jemu nic neodmítne.“

Jemu? To Logana zaujalo. Myslí tím Portera Stoneanebo manžela?

„Tahle naše práce dokáže odhalit v každém ty nejhorší stránky,“ navázala Romerová po doušku kávy. „Zažila jsem lidi, kteří se na práci na vykopávkách dali z těch nejodpornějších důvodů.“ Potom polohlasem pokračovala: „Nevím… Ethan Rush možná dělá nejvýznamnější práci na světě… Ale mně připadá, že Jennifer je pokusný králík.“

Logan na ni jen zíral. Opravdu tím naznačuje, že Rush svou ženu využíváspíš tedy že její hrozný zážitek zneužívá ke svému vlastnímu prospěchu? Po pravdě řečeno on, Logan, toho o Centru pro studium posmrtného života ví dost málo. Přesto však se zdá, že Rushovi na manželce velmi záleží. Minulý večer řekl: Tvářím se statečně, ale ve skutečnosti mám o ni strach. Má strach skutečně o ninebo mu jde o to, jaký význam může Jennifer mít pro jeho Centrum?

Pípla vysílačka. Romerová ji vyndala z kabelky a stiskla tlačítko pro příjem. „Romerová,“ ohlásila se. Chvíli poslouchala, oči rozšířené. „Zatraceně! Hned jsem tam!“

Vrazila vysílačku zpátky do kabelky a prudce vstala, málem přitom převrhla židli. „To byl Stone,“ sdělila Loganovi. Sebrala iPad a kabelku. „Našli to hlavní!“

„Kostry?“

Jo. A víte, co to znamená? Že sedíme rovnou nad vchodem do hrobky. Stone tam poslal všechny týmy potápěčů. Vsadím se s vámi o všechno, co je v Oáze k pití, že do devadesáti minut najdeme i samotnou hrobku.“ S těmi slovy vyrazila z bufetu jako bouře. Logan musel utíkat, aby jí stačil.

29

Romerová se spletla o sedm minut. Po hodině a půl potápěčský tým hlásil, že v hloubce třinácti metrů objevil na dně močálu místo připomínající přirozeně vzniklou širokou puklinu ve skále, celou zahrazenou velkými balvany. Stone nechal u koster jen jeden archeologický potápěčský tým; dohlížel na něj Fenwick March. Všem ostatním týmům Stone přikázal přemístit se ke vchodu do hrobky. V operačním centru Logan sledoval drama odvíjející se na velkých plochých monitorech. Nacházel se v samotném nervovém centru, kam se soustřeďují informace o všem, co se odehrává ve Stanici. Choreografii videozáznamů obstarával Cory Landau. Obklopen atmosférou nabitou přímo hmatatelným vzrušením se přesto choval netečně.

Záběry videokamer připevněných na přilbách potápěčů byly zrnité a zkreslené, ale Loganovi se už jen ze samotného pohledu na ně divoce rozbušilo srdce. Úzké paprsky světla svítilen se jako kopí zabodávaly do černého bahna a nánosu na dně, přejížděly po obvodu otvoru ve vyvřelé hornině. Byl vysoký asi dva a půl metru a široký metr a čtvrt, měl tvar zřítelnice kočičího oka a celý jej vyplňovaly velké balvany, naskládané těsně jeden na druhý. Potápěči je zkoušeli odstranit, avšak bezúspěšně, lepkavé bahno, jejich váha a uplynulé tisíce let je změnily v téměř jednolitou masu.

„Tady Tango Alfa,“ ozval se hlas z hloubky dvanácti metrů. „Nic moc se s tím nedá dělat!“

„Rozumím, Tango Alfa,“ odpověděl hlas Portera Stonea odkudsi ze Stanice. „Vezměte na to šťávu.“

Ve vysílačce to znovu zapraskalo. „Tango Alfa, rozumím.“

Logan se otočil k Romerové. Stála vedle něj, oči přilepené k obrazovce. „Říká ‚šťávu?“ podivil se.

„Jo, nitroglycerin.“

„Nitrák?“ opakoval Logan pochybovačně. „Není to riskantní?“

„Bez něj se nehněte z domova ani na krok!“ zachichotala se Romerová. „Divil byste se, kolikrát už Stone musel při různých vykopávkách nitrák použít. Ale žádné strachy, jeden z našich potápěčů sloužil jako příslušník SEAL. V zacházení s nitrákem je přímo kouzelník. Odpálí to s chirurgickou přesností.“

Logan dál naslouchal hlasům z vysílačky. Jeden z potápěčů vypustil na hladinu značkovací bójku a Stone, který akci sledoval společně s Frankem Valentinem, tam vyslal jiného potápěče s nitroglycerinem. Logan s Romerovou se dívali na obrazovky. Potápěč obezřele ukládal trhavinu kolem vchodu zataraseného balvany. Byly to čtyři nevelké váčky z černé gumy, navzájem propojené detonační trubičkou. Potom se potápěč vrátil k ostatním. Drželi se v uctivé vzdálenosti.

„Nálože jsou připravené,“ hlásil potápěč.

„Prima,“ odpověděl Stoneův hlas. „Odpalte to.“

Celá Stanice jako kdyby na okamžik zadržela dech. Následoval zvuk podobný zdušenému úderu a všechno kolem Logana se mírně zachvělo.

„Tady Redfern,“ promluvil z vysílačky další hlas. „Jsem ve Vraním hnízdě. Vidím značkovací bójku.“

„Můžete udat přesnou polohu?“ požádal Stone.

„Jistě. Okamžik.“ Následovala krátká odmlka, potom se ozvalo: „Sto dvacet metrů téměř přímo na východ, úhel osmdesát sedm stupňů.“

„Než se tam dole usadí ty sračky a bahno rozvířené explozí, chvíli to potrvá,“ poznamenala Romerová k Loganovi a ukázala přitom na monitory. „Pojďte. Uvidíte něco, co vás možná bude zajímat.“

„A co to je?“

„Další ze Stoneových zázraků.“

Vedla Logana ven z Bílého křídla, dál pak Červeným a odtud chodbami v Hnědém, se spoustou odboček a zatáček, až došli k nízkým dvířkům, jejichž okénkem se otvíral nerušený výhled na Sudd. Za dvířky byly schůdky na pilotách, končily na úzké dřevěné lávce vedoucí kolem celého vnějšího obvodu kopule tvořené plachtou a kryjící Hnědé křídlo. Logan následoval Romerovou nahoru po schůdcích. Na jejich konci se zastavil a rozhlížel se kolem. Nejprve se zadíval na tu proklatou změť svinstva na hladině močálu, potom na miniaturní město, sídlo a domov jejich expedice. Nad Červeným křídlem se tyčil tubus, nahoře s malým ochozem se zábradlím a s celým lesem antén. Na ochozu stál muž s triedrem v jedné ruce a s vysílačkou v druhé. To musí být Vraní hnízdo, pomyslel si Logan.

„Pěkný výhled,“ pronesl k Romerové. „Na co že se to mám dívat?“

Podala mu tubu s repelentem proti hmyzu. „Počkejte si a uvidíte.“

Ještě nedomluvila, když Logan uslyšel dunění motorů. Od Zeleného křídla pomalu vyplula obě velká, čtyřiadvacet metrů dlouhá vznášedla. Nyní byly jejich přídě opatřeny bizarně vypadající kombinací šípové sněhové radlice a rámu historické lokomotivy, kdysi používaného jako ochrana proti stádům bizonů. Obě zařízení se ježila celým arzenálem motorových pil a dlouhých zahnutých bodců, trčících dopředu jako čeleny plachetnice. Za oběma plavidly následovala celá armáda vodních skútrů a malých člunů. Velká plavidla se uspořádala do formace přímo před Loganem a Romerovou. Po zádích plavidel přebíhali muži a ženy a vykřikovali příkazy. K masivním vyvazovacím rohatinkám pontonů Hnědého, Červeného a Modrého křídla jiní lidé uvazovali lana.

Logana zaujal jeden z menších člunů. Muži v něm právě vytahovali z hlubin močálu lano a navíjeli je na vratidlo. Z lana visely klacky, úponky, cáry rostlin a hustého bahna; celé to vypadalo jako kořeny vyrvané ze země.

Logan ukázal na člun. „Co to dělá?“ divil se.

„Zvedá kotvy,“ odpověděla s úsměvem Romerová.

Ozvala se bouře vykřikovaných příkazů. Náhle se motory obou velkých vznášedel současně rozeřvaly a plavidla se pomalu sunula dopředu. Logan na okamžik pocítil cosi nezvyklého, v té chvíli však nedokázal poznat, co to je. Potom porozuměl. Oni dva as nimi celá Stanice, všechny prámy, pontony, úzké lávky, pračky metanu a generátoryto vše se pohybovalo.

„Proboha,“ vydechl.

Nyní pochopil, k čemu slouží to podivné zařízení na přídích vznášedel. Jsou to pluhy, opravdové pluhy, radlice, které budou odstraňovat z cesty neproniknutelnou změť všeho toho svinstva, co plave na hladině močálu i pod ní. Uslyšel prskání a zlostné vrčení motorových pil. Kolem velkých vznášedel i mezi nimi se proplétaly menší čluny a odstraňovaly z hladiny to, co zůstalo za pluhy; muži v člunech pomocí háků, tyčí a benzinových pil trhali a rozřezávali husté chomáče tlejících rostlin.

Stanice se pomalu, centimetr po centimetru, sunula východním směrem. Logan se ohlédl přes rameno; široká brázda v hladině močálu Sudd se za Stanicí zavírala, stahovala se zpátky, jako loužička vody za prstem dítěte, když jí projíždí prstem. Vzápětí není na hladině loužičky nic znát.

„Přemísťujeme se k hrobce,“ poznamenal.

Romerová přikývla.

„Ale proč? Teď, když víme, kde je… Nešlo by potápět se k ní z původního místa?“

„Tak Stone nepracuje. Nebylo by to účelné, šlo by to pomalu, a když se nad tím zamyslíte, bylo by to vlastně neuskutečnitelné. Nezapomínejtevchod do hrobky je v hloubce dvanácti metrů a zátaras z balvanů je obalený hustým bahnem a nánosem kalu. Jak byste se chtěl dostat dovnitř? Jak byste artefakty ochránil, aby je neznehodnotil nebo úplně nezničil všechen ten neřád z močálu?“

„To nevím,“ přiznal Logan do vytí motorů vznášedel a jekotu motorových pil.

„Ve vchodu do hrobky se vytvoří uzavřená komora, vzduchotěsný uzávěr, potom se instaluje Pupeční šňůra, připojí se na něj a vytvoří se tak neprodyšně uzavřený prostor.“

„Jaká Pupeční šňůra?“

„Natlakovaný tubus. Bude mít průměr metr osmdesát, zavede se do něj světlo a elektřina, bude tam žebřík, stupy pro nohy a úchyty pro ruce. Jeden konec tubusu se napojí na vzduchotěsný uzávěr, druhý na Pupeknahoře. Z tubusu se stlačeným vzduchem vyžene všechno bahno, které se tam náhodou dostalo, a tlaky se vyrovnají. Et voilámáte krásný, čistý a suchý přístup do Narmerovy hrobky a ven z ní.“

Logan dokázal nad odvážností takového záměru jen vrtět hlavou. Jak poznamenala Tina: Další ze Stoneových zázraků. A nebyla daleko od pravdy.

„Za hodinu zakotvíme nad hrobkou,“ sdělila mu. „Bahno se už určitě usadilo, tak se podíváme, co tam dole je, ne?“

V operačním centru Coiy Landau přičinlivě projížděl jednotlivé videozáznamy přicházející od potápěčů, dokud ho Tina nezarazila.

„Tamhleten,“ řekla. „Který z nich to je?“

Landau mrkl na obrazovku. „Delta Bravo.“

„Můžete mi ho spojit vysílačkou?“

„Jistěže,“ odtušil Landau; nastavil knoflík a vysílačku jí podal.

„Delto Bravo, tady doktorka Romerová. Slyšíme se?“

„Jasně a zřetelně,“ přišla odpověď.

„Můžete zabrat vstup a projet to tam?“

„Rozumím.“

Mlčky sledovali videozáběr. Exploze některé balvany rozmetala kolem vchodu, jiné potápěči právě odvalovali stranou. Za jejich postavami Logan viděl do pukliny ve skále. V silném světle svítilen potápěčů rozeznal, že ji uzavírají vrstvy kamenů naskládaných na sobě a tvořících jednolitou stěnu, jako kdyby dávní dělníci postavili uvnitř přirozeně vzniklé dutiny ve skále zeď.

„Blíž, prosím,“ pronesla Romerová téměř šeptem.

Záběr se zvětšil a ustálil.

„Proboha – to vypadá jako žula. Odborníci si až dosud mysleli, že první egyptský král, který se zřekl zdí z nepálených cihel, byl Necerichet.“

„Narmer určitě chtěl, aby to tu zůstalo navěky,“ poznamenal Logan.

Romerová znovu promluvila do vysílačky: „Delto Bravo, zaberte to výš, prosím.“

Obraz se pomalu sunul vzhůru po skalní stěně.

„Stačí!“ zvolala Romerová. „Přibližte mi to!“

Kalný zrnitý obraz se ustálil na čemsi připevněném na žule a z jedné strany rovněž k lávové vyvřelině. Byl to zaoblený kosodélník, popsaný hieroglyfy.

„Co to je?“ zajímal se Logan.

„Pečeť královské nekropole. Úchvatné. V takhle staré hrobce je to něco neslýchaného. A podívejte se, je nepoškozená! Hrobka není znesvěcená ani vyloupená.“

Romerová si otřela ruce do košile, potom znovu vzala do ruky vysílačku. Logan si všiml, že se jí ruce maličko třesou. „Delto Bravo, ještě něco.“

„Ven s tím.“

„Zaberte to dole, směrem k úpatí té zdi.“

„Rozumím. Ještě tam ale jsou nějaké kameny a suť, je třeba to odklidit.“

Počkali, až se obraz pomalu přesunul po stěně z opracovaných kamenů dolů. Obraz jim tu a tam zaclonil mrak bahna a kalu a Romerová vyzvala potápěče, aby záběr vrátil. Zcela nečekaně ho náhle požádala, aby záběr zastavil.

„Tamhle!“ zvolala. „Stop!“

„Zabírám úpatí té stěny,“ sdělil jí potápěč.

„Vím.“

Logan zíral na další neporušenou pečeť, větší než ta první. Byly do ní vyryty dva hieroglyfy.

„Co je tohle?“ zeptal se tiše.

„Šerech. Nejstarší zobrazení královského jména v egyptské ikonografii. Kartuše byly běžné až v době krále Snofrua, otce krále Chufua.“

„A jméno na tom serechu? Můžete to přečíst?“

Romerová si olízla rty. „Jsou to symboly pro sumce a dláto. Fonetický výraz pro Narmerovo jméno.“

30

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Logan večer Rushe cestou téměř prázdnými chodbami Hnědého křídla.

„Myslíš samotný kontakt? Pět minut, když budeme mít štěstí. Uvedení do transu potrvá mnohem déle.“

Zastavil se před zavřenými, neoznačenými dveřmi. „Je tu pár základních pravidel,“ upozorňoval Logana. „Mluv tiše. Pomalu a klidně. Žádné prudké pohyby. Nedělej nic, čím bys narušil nebo změnil stávající prostředítřeba abys zesiloval nebo ztlumoval světla, hýbal židlemi nebo jiným zařízením. Rozuměls?“

„Dokonale.“

Rush spokojeně pokývl. „V Centru jsme zjistili, že přechody jsou nejúspěšnější, když je spustí prostředí totožné s tím, kde subjekt byl, když nastala klinická smrt.“

„Prostředí? To mi vysvětli.“

„Simulace skutečné zkušenosti. Ta se vytvoří přivedením subjektu do kómatu podáním léků. Samozřejmě že do velmi lehkého kómatu. Současně se použijí techniky uplatňované v komorách nazývaných psychomanteuma. Později ti bude jasné, co tím myslím.“

Logan přikývl. Věděl, že psychomanteuma jsou místnosti nebo kabiny plné zrcadel, velmi temné, konstruované tak, aby osobu, která je uvnitř, uvedly do transu nebo do stavu psychické otevřenosti, a tak usnadnily její vstup nebo uvedení do světa duchů. Psychomanteuma mají původ v antickém Řecku a v Americe i jinde na světě jich dosud existuje celá řada. Pomáhají, jak mnozí věří, lidem vejít ve styk s duchy těch, kdo nás opustili. Logan si vzpomněl na zrcadlo, které hned první den viděl v místnosti s nemocničním lůžkem, na kterém ležela Jennifer a kde Rush obsluhoval přístroje. Právě tohle byla jedna z věcí, z níž si vyvodil, proč vlastně je Jennifer Rushová ve Stanici.

„Vyvoláš Ganzfeldův efekt?“ zeptal se.

Rush na něj se zájmem pohlédl. „Díky lékům to není nutné. Teď si, prosím, všeho pozorně všímej, připomínky omez na minimum, o všem si promluvíme až potom. Čím víc toho budeš vědět, tím líp budeš připravený ji… pomoct jí.“

Logan přikývl.

Ještě něco: nečekej žádné zvláštní prozření. A to, co bude povídat, třeba ani nebude dávat smysl. Na analýzu záznamu toho, co taková osoba říká, někdy potřebujeme určitou dobu, teprve potom všemu porozumímeovšem pokud tomu vůbec někdy porozumíme.“ S těmi slovy Rush otevřel dveře a oba vešli tiše dovnitř.

Tu místnost Logan znal. Stálo v ní nemocniční lůžko, obstavené lékařskými i jinými přístroji. Na stěně za lůžkem bylo velké zrcadlo, nablýskané do vysokého lesku. Osvětlení bylo tlumené, stejné, jako když Logan místnost spatřil poprvé.

Na lůžku opět ležela Jennifer, na sobě měla nemocniční košili. Od jejích paží a hrudi vedly kabely k EKG, ke spánkům měla přiložené snímací elektrody elektroencefalografu. Na jejích vlasech skořicové barvy vypadaly svazky červených a šedých kabelů nepatřičně. K vnitřní straně zápěstí již měla připevněnu periferní infuzní kanylu. Pohlédla na Rushe, potom na Logana a maličko, mdle se usmála. Její oči hleděly bezvýrazně, jako kdyby byla pod sedativy.

Logana překvapilo, že tu vidí Stonea. Stál v hlavách postele, ruku měl položenou na Jennifefině rameni. Povzbudivěji na rameno poklepal a odstoupil stranou. Pokývl Loganovi a potom oslovil Rushe.

„Zeptáte se jí?“ pronesl tiše. „Na tu třetí bránu?“

„Ano.“

Stone na něj ještě okamžik hleděl, jako kdyby se chystal něco dodat, pak jen pokývl na pozdrav a vyšel ven.

Rush vyzval pokynem Logana, aby se posadil u hlav postele. Potom nějakou dobu propojoval různá zařízení a přístroje, nastavoval monitory a kontroloval zobrazení. Logan seděl mlčky a všechno pozorně sledoval. V místnosti vonělo santalové dřevo a myrha.

Rush konečně přistoupil k lůžku, v ruce injekční stříkačku.,Jennifer,“ pronesl tiše, „teď ti dám propofol.“

Jennifer nereagovala. Rush stříkačku napojil na infuzní kanylu. Jennifer znehybněla jako ve vteřině smrti. Logan pohlédl na přístroje v hlavách lůžka; její krevní tlak se snížil, dech a pulz se zpomalily, klesly téměř na polovinu.

Rush pozorně sledoval přístroje v nohách lůžka. Jejich údaje zaznamenávaly Jennifeřin celkový fyzický stav. On i Logan mlčeli. Po několika minutách se Jennifer nepatrně pohnula. Rush okamžitě uchopil dva kabely s látkovými kotouči na koncích a přiložil jí je ke spánkům.

Logan na něj vrhl tázavý pohled.

„Kortikální stimulátor,“ sdělil mu Rush. „Posiluje činnost šišinky.“

Logan přikývl; znal různé studie, jež prokázaly, že elektrochemické pochody probíhající v šišince mozkové ovlivňují previzualizaci a psychickou činnost.

Rush se znovu věnoval lesu monitorovacích zařízení, instalovaných v nohách lůžka. Chvíli manželku sledoval, jak pomalu upadá do stavu jakéhosi polovědomí. Potom do hrdla infuzní láhve vbodl druhou jehlu.

„Ještě propofol?“ zeptal se Logan tiše.

Rush zavrtěl hlavou. „Benzodiazepin. Kvůli vyvolání amnézie.“

Vyvolání amnézie? podivil se v duchu Logan. Proč?

Rush přistoupil k hlavám lůžka a z kapes laboratorního pláště vyndal dvě věci. Logan poznal oftalmoskop. Ta druhá věc ho překvapila – byl to starodávně vypadající amulet ze stříbra, avšak bez patiny. Do jeho horní hrany byla vsazena malá bílá svíčka. Rush zkontroloval oftalmoskopem Jennifeřiny pupily, potom zapálil svíčku a amuletem, zavěšeným na řetízku, lehce pohupoval v prostoru mezi jejím obličejem a zrcadlem.

„Potřebuju, aby ses upřeně dívala na ten amulet,“ pronesl tichým, vemlouvavým hlasem. „Nic jiného nesmíš vidět. Nic jiného si nepředstavuj. Nemysli na nic jiného.“

Tichým monotónním hlasem pronášel další příkazy. Tohle Logan znal: standardní nástroj hypnózy, jímž se vyvolá fixace očí. Potom se však Rushův postup změnil.

„Teď dýchej pomalu, zhluboka. Uvolni šíji. Uvolni ramena. Uvolni paže, nejdřív prsty, potom zápěstí, po nich předloktí, potom nadloktí. Uvolni chodidla, pak nohy.“

Minutu, možná dvě, panovalo v místnosti ticho, bylo slyšet jen Jennifer, jak tiše dýchá.

„Teď uvolni mysl. Dej jí svobodu. Ponech vědomí volnost, ať vystoupí z tvého těla a tělo ať je jako prázdná skořápka, která nikomu nepatří.“

Po chvíli Rush svíčku sfoukl a amulet odložil. Potichu přešel k nohám lůžka a zkontroloval přístroje. Potom se postavil k pelesti a čekal.

Jennifer začala dýchat hlasitěji, téměř chroptěla. V místnosti jako kdyby se stmívalo, jako by ji prostupovala a prosycovala podivná mlha, pocházející snad až z dávnověku.

Logana se znenadání zmocnil neklid. Nevěděl pročtedy… nevěděl to přesně, ale v jeho mysli se z jakési příčiny spustil poplach, instinkt nazývaný „bojuj nebo uteč“. Taktak, že nevyskočil a opravdu neutekl. Srdce mu bušilo jako kladivo, musel napnout všechny síly, aby se ovládl.

Jennifer nyní dýchala ještě namáhavěji.

Rush zapnul digitální diktafon již přichystaný na podnosu kousek od lůžka. Pomalu se sklonil nad lůžkem. „S kým mluvím?“

Jennifer pohybovala rty, jako kdyby se pokoušela něco říct. Logan viděl, jak se její prsty zaťaly v pěst, zřejmě úsilím, s nímž se snažila promluvit.

„S kým mluvím?“ zeptal se Rush znovu.

Z úst Jennifer se ozval syčivý zvuk. „Nut,“ dostala ze sebe vyprahlým, jakoby vzdáleným hlasem. Možná to bylo „Seth“, tím si Logan nebyl jistý, věděl jen, že už jen vyslovit zřetelně tuhle slabikuji stálo nesmírnou námahu.

„S kým mluvím?“ zeptal se Rush potřetí.

Jennifer znovu pohybovala rty. „Mmm… mluvčím… boha Hora.“

Rush si připravil diktafon. Z jeho výrazu Logan usoudil, že věří ve zdárný výsledek.

On sám si však připadal naprosto opačně. Příčinou nebyl jen mrazivý závan zla, pocit, který mu až příliš připomínal pocit, který měl toho dne, kdy hořel generátor. Působilo na něj i fyzické a emocionální vypětí, s nímž Jennifer zcela viditelně musela bojovat.

„Můžeš mi povědět o pečeti? O první bráně?“ otázal se Rush.

„O… první… bráně,“ opakovala po něm.

„Ano. Co bychom měli“

Oči Jennifer náhle vystoupily z důlků, bělmo dostalo ve slabém světle přístrojů strašidelně nazelenalou barvu. Šlachy na jejím krku se napjaly jako provazy. „Bezvěrci!“ zasyčela. „Nepřátelé Rea!“ Zvedla výhružně hlavu; kabely EKG se uvolnily, odskočily od elektrod a spadly na zem. „Opusťtoto místo! Jinak Ten, jehož tvář hledí dozadu, bude hltat tvou krev a odejme mléko od úst tvých dětí. Základy tvého domu se zhroutí a ty sám budeš umírat nekonečnou smrtí ve Tmě onoho světa!“

Logan se prudce zvedl ze židle. Jennifeřin hlas nyní naháněl nekonečně větší hrůzu, byl to teď spíš jen syčivý šepot. Instinktivně natáhl ruku, aby ji uklidnil. V okamžiku, kdy se kůže jeho ruky dotkla její, přítomnost onoho zla jím projela jako bleskzla nemilosrdného, vzteklého, plného nenávisti, zla, jež jako kdyby na něj čišelo z temné propasti. Vyděšeně zasténal a klesl zpátky na židli.

Hrůznost chvíle náhle ustoupila stejně rychle, jako se objevila. Jennifer zmlkla, hlava jí bezvládně klesla zpátky na polštář.

„Tak to by bylo,“ pronesl Rush. Vypnul diktafon a věnoval se monitoru v nohách lůžka. Zdálo se, že krátkému, avšak hrůznému dramatu, jehož byl Logan právě svědkem a jímž jako kdyby sám prošel, vůbec nevěnuje pozornost.

Logan si přitiskl dlaň na čelo. „Je tohleje to typické?“

Rush zavrtěl hlavou. „Ten úplně první přechodmám na mysli první, kdy došlo ke kontaktunám skutečně pomohl. Určil přesněji polohu hrobky, získali jsme triangulační bod. Ale potom…“ Rush si povzdechl. „Jako kdyby ta bytost věděla, kdo jsme a proč tu jsme.“

Logan pohlédl na Jennifer, ležící naznak na lůžku. Nyní si připadal ještě víc jako hlupák: předtím se domníval, že jí podobné zážitky působí potěšení, dokonce jí v duchu blahopřál k jejím schopnostem. „Je všechno tohle trauma opravdu… opravdu nutné?“ otázal se Rushe.

Rush jeho upřený pohled vydržel. „Většina kontaktů s duchy v psychomanteumech v Centru je pro zúčastněné příjemná. Ale tam zpravidla jde o komunikování s milovanými, před nedávnem zesnulými bytostmi. Tohle… tohle je něco z úplně jiného soudku. Nezapomeň ale, že ze samotného přechodu si toho Jennifer nebude nijak moc pamatovat. Toho se docílí právě díky benzodiazepinu. V příštích dnech zkusíme pár dalších přechodů. Když nepřinesou nic nového, pak…,“ pokrčil rameny.

Logan znovu pohlédl na Jennifer. Věděl, že někteří lidé, hlavně March, si myslí, že Jennifer podvádí, že se dělá důležitoumožná na manželův nátlak, ten, jako hlavní osoba v Centru, má možnost něco z toho vytěžit. Když se však Logan nyní osobně stal svědkem přechodu, byl nezvratně přesvědčen, že tu o žádný podvod nejde. Něconěkdok nim prostřednictvím Jennifer skutečně promlouvá. Někdo, kdo je opravdu rozzlobený.

Rush si poznamenal do zápisníku pár věcí a vypnul některé z přístrojů. „Teď už v klidu odpočívá,“ poznamenal. „Sám uvidíš, že se ze všeho rychle vzpamatuje.“ Ukázal na zařízení před sebou. „Jeremy, některá z právě získaných dat si potřebuju hned zanést do počítače. Zůstal bys tu chvilku s ní, než začnu s rozborem?“

„Jistě.“ Logan přihlížel, jak Rush sebral diktafon a vyšel ven.

Několik okamžiků panovalo v místnosti ticho. Logan, stále ještě otřesený, se pokoušel uklidnit a soustředit se, aby si mohl vyhodnotit a pochopit, co se tu před chvílí odehrálo. Zachytil nepatrný, sotva znatelný pohyb a otočil se k lůžku. Jennifer se na něj dívala.

„Jak se cítíte?“ zeptal se.

Jenom zavrtěla hlavou. Pak ho náhle prudce uchopila za zápěstí a silně, až bolestivě je stiskla. Logan na okamžik ztuhl, obával se dalšího emočního výbuchu, ale k žádnému nedošlo.

„Doktore Logane,“ promluvila tiše a naléhavě svým hedvábně znějícím hlasem, „když jsme spolu mluvili tam ve společenské místnosti, svěřila jsem se vám, že jsem prožila totéž, co každý jiný, kdo ‚přejde na druhou stranu‘.“

„Ano.“

„A je to pravda, tak to skutečně probíhalozpočátku. Později jsem však viděla úplně jiné věci. Úplně jiné.“

Sevřela mu zápěstí ještě silněji, pohled jejích očí jantarové barvy se zabodl do jeho. V těch očích, v tom obličeji bylo cosi, co nedokázal rozluštit.

„Pomozte mi,“ pronesla náhle sotva slyšitelným šeptem. „Pomozte mi!“

Cvakla klika dveří. Jennifer okamžitě pustila Loganovo zápěstí. Ještě několik vteřin na něj upírala zrak. Potom se dveře otevřely a vešel Rush. Jennifer pomalu ulehla – a omdlela.

31

Logan seděl ve své pracovně v Hnědém křídle, díval se na displej laptopu, nicméně nevnímal nic z toho, co vidí. Bylo pozdě, téměř dvě hodiny v noci, avšak neklid, který se ho zmocnil, mu nedovoloval usnout.

Během své kariéry záhadologa už zažil mnoho neobvyklých, občasi nebezpečných událostí. Zlézal hory v Himálaji, když pátral po sněžném muži. V potápěčském zvonu sestupoval na dno skotských jezer. Na každého půltuctu duchů nebo strašidelných jevů, jejichž podstatu odhalil, připadl alespoň jeden, který nedokázal vědecky vysvětlit. Třikrát byl při vymítání duchů. Nic z jeho rozsáhlých zkušeností ho však ani zdaleka nepřivedlo do takového úzkostného rozpoložení jako přítomnost onoho neviditelna, kterou onoho večera cítil vedle nemocničního lůžka, na kterém ležela Jennifer.

Neklidně se zavrtěl a vzal do ruky přepis záznamu o „přechodu“.

[začátek ve 21.04.30]

Ot.: S kým mluvím?

Ot.: S kým mluvím?

Od.: (nesrozumitelná)

Ot.: S kým mluvím?

Od.: Mluvčím boha Hora.

Ot.: Můžeš mi povědět o pečeti? O první bráně?

Od.: O první bráně.

Ot.: Co bychom měli –

Od.: Bezvěrci…! Nepřátelé Rea…! Opusť toto místo! Jinak Ten, jehož tvář hledí dozadu, bude hltat tvou krev a odejme mléko od úst tvých dětí. Základy tvého domu se zhroutí a ty sám budeš umírat nekonečnou smrtí ve Tmě onoho světa.

[Konec ve 21.07.15]

Základy tvého domu se zhroutí. To je přece část Narmerovy kletby, jak mu ji přeložila Tina Romerová. Loganovi vrtalo hlavou, kolik, pokud vůbec něco, toho o té kletbě Jennifer Rushová ví.

Odložil přepis. Bylo tu ještě něco dalšího. Snažil se vzpomenout si, co mu Romerová pověděla. Aríkavašt, Ten, jehož tvář hledí dozadu. Bůh nočních můr a zla, jenž přebývá ve Vzdáleném kraji, v nekonečné temnotě.

Ve vzdáleném kraji. To je Sudd.

Několik posledních dní Logan za pomoci speciálního počítače se spojením přes družici, který měl Stone v pracovně, hledal vše, co se ve starověkém Egyptě týkalo kleteb. Kletby měly dlouhou a pestrou historii, jež sahala daleko za hranice bulvární senzacechtivosti týkající se krále Tutanchamona a archeologa a egyptologa Howarda Cartera. S kletbami se Logan samozřejmě setkal už dřív, v Gibraltaru, v Estonsku, v New Orleansu. Pro každý takový případ existovalo jakési anodynum, odčarovánízpůsob, jak prokletí odvrátit nebo zmírnit. Pro hrobky starověkého Egypta však nic podobného neplatilo. Bez ohledu na to, co všechno Logan přečetl, a navzdory veškerému průzkumu, který provedl, přišel na jediný způsob, jak těmto kletbám čelit: držet si od nich pořádný odstup.

Myšlenky se mu vytrvale, neodbytně vracely k Jennifer Rushové, k tomu, jak mu zoufalou silou sevřela zápěstí, k pohledu, který na něj upřela, když ho žádala o pomoc. Jemu jako kdyby přitom spadly z očí šupiny a jako kdyby ji a její hroznou zranitelnost viděl poprvé v plném světle.

Myslel jsem si, že by to mohlo Jennifer být k užitku, řekl tehdy Rush. Poskytnout jí možnost svůj dar nijak prospěšně použít. Jenže jak může to, čeho byl svědkem, někdo vůbec považovat za něco, co je k užitku?

Ozvalo se zaklepání na dveře. Logan se otočil. Jakoby přivolán ozvěnou jeho úvah stál ve dveřích Ethan Rush.

„Pojď dál.“

Rush vešel a Loganovi pokývlponěkud nesměle, téměř jako školák vědomý si nějakého prohřešku. Posadil se ke stolu.

Chvíli mlčel. „Tak o čem přemýšlíš?“ otázal se po delším váhání.

„O tom, že bys měl manželku ušetřit dalších přechodů.“

Rush se pousmál, pokrčil rameny, jako kdyby tím chtěl naznačit, že něco s tím udělat není v jeho moci. „Mně se to taky nelíbí, jenže říct Stoneovi ‚ne‘ jde těžko. A Jennifer byla vždycky něco jako jeho kořist.“

„A tys něco takového, jako to, k čemu došlo zde, neviděl už dřív? Ve svých studiích a při experimentech prováděných v Centru?“

„V takovémhle rozsahu ne. A ani nic, co by sahalo tak… do tak hluboké minulosti. Jak jsem ti už říkal, většina z toho, co jsme tam zkoumali, se týkala nedávno zesnulých příbuzných nebo lidírovněž nedávno zesnulých, kteří za života přebývali v blízkosti místa, kde potom docházelo k přechodu. Jenomže právě… Jennifer má jedinečný dar.“ Rush svá slova opět doprovodil pokrčením ramen.

„Řekl jsi,hluboké minulosti“. Takže si myslíš, že ten, kdo promlouvá jejími ústy, by snad mohl pocházet z doby, kdy se stavěla ta hrobka?“

„To nevím.“ Zdálo se, že Loganova otázka Rushe zaskočila, nebo že ho zaskočila už jen samotná představa takové možnosti. „Zní to neuvěřitelněale jaké jiné duchovní síly by se mohly vyskytovat na časově tak vzdáleném místě?“ Odmlčel se. „No co si o tom myslíš?“ zeptal se po chvíli.

Logan se chvíli rozmýšlel, než odpověděl. „Tenkrátkdyž jsem naznačoval, že se Jennifer přenáší,přechází“do doby, kdy panovalNarmer, jsem jen tak hloupě vtipkoval. Teď mě mrzí, že jsem si z toho dělal legraci. V žádném případě si ale nemyslím, že ten, kdo promlouval prostřednictvím Jennifer, byl Narmer. Podívej: Staří Egypťané věřili, že po smrti těla přetrvává duše věčně. Když znáš tajemné rituály, když sis vzal s sebou do hrobky všechno, co potřebuješ v pozemském životě, tvoje duše – ba – a její duchovéochránci – ka – se na onen svět odeberou s tebou.“ Opět se na chvíli zamyslel. „Narmer se určitě takhle zachoval, když přešel do říše duchů onoho světa. Takže ten, kdo promlouval ústy tvé ženy, je možná někdo jiný… duše, která nenalezla klid. Sice bloudí světem duchů, ale k tomuhle místu ji stále něco poutá.“

„Ale…“ Rush se zarazil, pokračoval až za okamžik. „Jak je něco takovéhleho vůbec možné…? Po všem tom, čeho jsem byl svědkem v Centru, jsem ochoten tomu uvěřit. Jennifer bych sem přece vůbec nebral, kdybych si býval myslel, že to není možné. Naše vlastní výzkumy sice prokázaly, že to teoreticky možné je, jenomže jak…“ Rush myšlenku nedokončil.

„Existují četné studie, kterými by se to snad dalo vysvětlit,“ uklidňoval ho Logan. „Má se za to, že skutečně silné zlo duch v sobě uchovává ještě dlouhou dobu poté, co tělo zahynulo. Čím je zlo větší, silnější, tím déle jeho vliv přetrvávádá se to přirovnat k poločasu rozpadu radioaktivního materiálu. Tvoje žena, obdařená jedinečnou vnímavostí, může takovýto vliv docela dobře zprostředkovaně přenášet. Měl bys na ni nahlížet jako na jakousi psychickou větrnou korouhev… nebo spíš jako na nevědomý, nedobrovolný bleskosvod. Bleskosvod neudělá o své vlastní vůli nicprostě jenom přitahuje.

„Jenomže koho Jennifer přitahuje?“

„Kdopak ví? Některého z mrtvých kněží? Někoho, kdo zůstal, aby hrobku střežil? Mohl by to třeba být i někdo, kdo zemřel před takovými sto lety, nemuselo to být zrovna před pěti tisíci lety…“

„Jenže ona se při svém prvním úspěšném přechodu zmínila o tomhle místě. A skutečně nám to taky pomohlo!“

Logan neklidně poposedl. „O tom jsi mluvil už dřív. Rád bych viděl ty přepisy, kdyby to šlo.“

„Podívám se, co by se dalo dělat.“

„A taky bych rád měl kopii záznamů činnosti tvého Centra.“

Rush se na něj pozorně zadíval,. „Jaké záznamy by to měly být?“

„Cokoliv, co mi můžeš dát. Studie z pokusů, lékařské zprávy, pohovory s pokusnými osobami.“

„Proč je to pro tebe tak důležité?“

„Chtěl jsi přece, abych ti pomohl. Čím líp porozumím tvé prácitomu, čím prošla Jennifer a všichni ti ostatní, tím líp budu připravený ti pomoci.“

Rush o jeho slovech chvíli uvažoval, potom pomalu přikývl. „Vypálím ti DVD. Ještě něco?“

„Ano. Co je na první bráně tak důležité?“

„Na první bráně?“ Rushe toto Loganovo non sequitur nejspíš zaskočilo, nicméně odpověděl: „Je to zapečetěný vchod do hrobky. Stone se shání po všem, po čemkoli, co by mu umožnilo bezpečně jej otevřít.“

„Bezpečně otevřít,“ opakoval Logan. „Bojí se, že tam může být nějaká past.“

Rush přikývl. „Narmer si dal až nevěřitelně důkladně záležet na tom, aby si hrobku zabezpečil. Klíče k ní asi sotva vydá jen tak, bez boje.“

32

Pracovna Portera Stonea vypadala stejně úpravně a skromně, jako když tu Logan byl poprvé. Všiml si jediného rozdílu: stránka kalendáře s právě probíhajícím měsícem byla pryč, stěny byly úplně holé, prázdné.

Stone právě hovořil do vysílačky. Vypnul ji, když Logan vešel. „Prosím, posaďte se, Jeremy.“

„Díky.“

Stone si Logana přeměřoval od hlavy k patě chladným pohledem, jako kdyby zvažoval jeho cenu. „Tak… co vás ke mně přivádí?“

„Práce pokračují dobře, viďte?“

„To, jak pokračují, mi dělá radost. Vstup do hrobkyvzduchotěsný uzávěrje už napojený na okolní skálu. Od Pupku vede k uzávěru Pupeční šňůra, plně zásobovaná elektrickým proudem a natlakovaná. Napojení je stabilní a pevné, provedli jsme celou řadu zkoušek a uplatnili množství diagnostik. Dopravili jsme tam dolů dálkově řízený radar pracující ve frekvenčním pásmu pěti set hertzů, schopný detekovat útvary nacházející se hluboko pod zemí. Zvukový výstup podle všech příznaků dosvědčuje, že radar odhalil za první branou tři pohřební komory, ležící v řadě za sebou.“

Stone právě hovořil o svém životním úspěchu, o největším objevu ve své kariéře, jeho slova i řeč těla však zůstávaly klidné a zdrženlivé, pouze tvrdý třpyt v jeho modrých očích prozrazoval jeho skutečné pocity. „Všechno je připraveno,“ pokračoval. „Je čas rozlomit pečeť a vstoupit do hrobky.“

Logan si prohrábl vlasy. „Kdo vnikne do hrobky první?“

„Tina, doktor March a Ethan Rush. Taky dvojice hochů od Franka Valentina, jejich úkolem bude zvedat a odstraňovat těžké předměty. A samozřejmě já.“ Stone se usmál. „To je jedna z výhod, které má člověk z toho, že tuhle malou expedici financuje“ dodal.

„Já bych doporučoval přibrat ještě jednoho“ podotkl Logan.

Stone zvedl obočí. „Ano? A kdo by to měl být?“

„Já“

Stoneův úsměv se pomalu vytrácel. „To bohužel nepůjde. Proč bych vás měl přibírat?“

„Je pro to spousta důvodů. Za prvé: je to součást popisu mé práce. Vzal jste mě sem proto, abych zkoumal různé podivné jevy, které, jak se domníváme, mohou mít určitou souvislost s hrobkou. A rovněž mám jedinečnou kvalifikaci k tomu, abych takovou událost zdokumentoval. A taky vím, že dokumentace bude pro vás v budoucnu důležitá.“

„To zajisté bude. Ale proč byste nemohl počkat, až bude hrobka řekněme „stabilizovaná“?“

„Protože jestli tam skutečně působí nějaká kletbaať se projeví jakýmkoliv způsobem, měl bych u toho být hned od samého začátku. Vzpomeňte si na Narmerova první slova: „Každého, kdo se opováží vstoupit do mé hrobky…“ Do hrobky zatím nikdo nevstoupil, a vidíteStanici už postihly stále ještě nevysvětlené nehody. A je až moc pravděpodobné, že právě v souvislosti s prvním vstupem se ještě může stát spousta věcí.“

„To je pravda“ připustil Stone. „Ovšem současně je to taky další důvod, proč byste naopak měl se svou účastí počkat. Není třeba zbytečné vás vystavovat nebezpečí.“

„Podepsal jsem revers, potřebné doklady a prohlášení, že se zříkám odškodnění, stejně jako ostatní tady; Ethan Rush na to dohlédl.“ Logan se posadil zpříma. „A pro to, abych tam byl, hovoří ještě jeden argument, doktore Stone: nikdo neví, co je za tou první branou. Ale ze všech lidí zde ve Stanici jsem já nejlíp připravený na to, abych si s tím poradil. Viděl jste můj životopis. Víte, na jaké jevyříkejme jim mimopřirozené – jsem v minulosti narazil. Jsem vůči nim odolný jako nikdo jiný. Dokonce bych tvrdil, že jsem byl svědkem lecčeho, co by méně zkušeného člověka možná zlomilo. Potřebujete mě právě, proto, že nevíme, co nalezneme.“

Stone se na něj zadíval pronikavým pohledem. „Zapomínáte, že já sám nejsem v těchto věcech žádný nováček. Za svůj život jsem otevřel víc hrobek, než by se snad vůbec slušelo.“

„Ale tam nešlo o kletbu, jako je tahle.“ Logan se dlouze nadechl. „Nechte mě dělat mou práci, doktore Stone.“

Stone na něj dál nějakou dobu nehnuté upíral zrak, potom se mu na rtech pomalu objevil mazaný úsměv, jaký svedl vykouzlit snad jen on. „V osm ráno, znalče,“ řekl. „Nezmeškejte to.“

33

Místnost, v níž se nacházel Pupek, Logan naposled viděl toho dne, kdy měl potápěč jménem Forsythe nehodu. Tato místnost, tak prostorná, že se v ní zvuky rozléhaly s ozvěnou, byla tehdy plná lidí. Nyní jich tu bylo snad ještě víc než tenkrát. Přístroje, zabírající celou jednu stěnu, monitorovala desítka lidí, uprostřed se kolem Pupku seskupila úplná armáda asistentů a techniků. Všichni spolu vzrušeně rozmlouvali.

Logan se k nim přidal. Obrovský monitor, na němž předtím bylo vidět mřížku šachovnicovitě rozložených čtverců zobrazujících dno močálu Sudd, byl nyní černý. Svůj účel již splnil. Na Pupek nyní dopadalo světlo řady sodíkových výbojek. Když se Logan dostal blíž, rozpoznal v davu Tinu Romerovou. Spatřila ho také a přistoupila k němu.

„Tak jsem slyšela, jak jste k té události sám sebe přizval,“ poznamenala. „Musíte to u Stonea fakt mít moc dobré.“

Logan jen pokrčil rameny. „A jaké to je, když to u něj člověk nemá dobré?“

„Chcete seznam?“

Hovořili lehkým tónem, jen tak, jako když si jeden druhého dobírají, Logan však z jejího hlasu poznal, s jakým napětím očekává, co bude dál. Věděl, co Tina prožívá, protože totéž prožíval i on: nesmírné vzrušení z toho, že je vůbec zde a že se stane svědkem snad nejvýznamnější události v archeologii od doby, kdy Schliemann objevil Tróju. Rovněž ho však až do hloubi duše prostupoval pocit úzkosti z toho, co jim Narmer asi nachystal.

Porter Stone stál stranou s Frankem Valentinem. Pohlédl na hodinky a cosi Valentinovi řekl. Ten vzápětí zaburácel do megafonu: „Pozor! Všichni na svá místa, prosím!“

Lidé se po jednom či po dvojicích loudali pryč od Pupku. Stone, Valentino a s nimi dva hřmotní dělníci nyní přešli k Loganovi a Tině. Stone jim pokývl. „Připraveni?“

„Ano,“ odpověděli jeden po druhém.

„Budeme postupovat takto: první půjdou Valentinovi lidé, po nich já, Tina, doktor March, doktor Rush a pak tadyhle Jeremy. Už jsme dolů k vzduchotěsnému uzávěru dopravili většinu potřebného zařízení. Až se přesvědčíme, že uzávěr je zabezpečený, prozkoumáme podrobně samotnou bránu a geologickým vrtákem provedeme zkušební vrt. Teprve potom rozlomíme pečeť a vstoupíme dovnitř. Nejprve se omezíme na vizuální kontrolu hrobkyvšechno se zaznamená videokamerou, ale ničeho se nebudeme dotýkat, jenom Tina a Ethan Rush odeberou vzorky k rozboru. Je to jasné?“

Mezitím se ke skupině připojili Rush a Fenwick March. Všichni na Stoneova slova souhlasně přikývli.

„Dobrá. Teď si vezměte respirátory a rukavice. Dorozumívat se budeme vysílačkami.“

Logan následoval Tinina příkladu, z laboratorního stolku, opatřeného kolečky, si vzal latexové rukavice, natáhl si je a potom si z několika respirátorů na stole jeden vybral a nasadil si ho. Zakrýval mu ústai nos. K opasku si zavěsil vysílačku a zapnul ji.

Všichni ostatní udělali totéž. Valentinovi muži měli na zádech malé batůžky; jeden podobný si vzal také Rush. Tina měla kompaktní videokameru.

Nyní byli připraveni. Stone se na jednoho po druhém podíval, potom pohlédl na Valentinovy muže a ukázal jim zdvižený palec. Oba přikročili k Pupku. Logana překvapil spontánní potlesk techniků a asistentů. Nedbali Stoneova příkazu, aby se odebrali na svá místa, naopak, seskupili se kousek od pojízdného žebříku a přihlíželi, jak se sedm lidí chystá sestoupit do hrobky.

Logan zůstal na konci řady a přihlížel, jak oba Valentinovi muži jdou jeden za druhým k Pupku. Přidrželi se kovového zábradlí, přelezli je a pomalu zmizeli očím přítomných. Po nich následoval Stone, pak Romerová, po ní March a potom Rush.

Nyní byla řada na něm.

Zhluboka se nadechl, přikročil k okraji Pupku, sevřel rukama zábradlí a pohlédl dolů.

Když tam takhle pohlédl minule, Pupek byl pouze pomyslnou branou ke dnu močálu, až po okraj plnou černého, odporně páchnoucího řídkého bahna. Nyní hleděl do dlouhého, mírně se svažujícího žlutého tunelu z jakéhosi těžkého, pružného a ohebného matriálu. Procházel jím nejméně tucet různobarevných a různě silných kabelů. Vypadaly jako žíly. TunelPupeční šňůra, jak mu říkalibyl jen nepatrně užší než Pupek. Byl zpevněn výztuží, aby odolal tlaku vody. Výztuž tvořily překrývající se nosníky, uspořádané do tvaru šestiúhelníků, vzdálených od sebe něco přes půl metru. Po levé straně tunelu se táhla lana kladkostroje, který nejspíš bude sloužit ke spouštění nebo k vyzvedávání těžších předmětů. Na horním konci tunelu, na jeho hraně, byla instalována celistvá řada diod kosodélníkového tvaru. Zalévaly Pupeční šňůru studeným světlem. Po celé její délce byly namontovány stupy pro nohy a úchyty pro ruce. Kus pod sebou Logan viděl ostatní; ručkovali dolů k vodotěsnému uzávěru, kterému říkali Zámek.

Ještě jednou se zhluboka nadechl, přidržel se pevně zábradlí, přelezl přes ně, vyzkoušel, zda jeho noha má pod sebou pevnou oporu, a začal také sestupovat dolů.

„Tady Stone,“ zapraskalo to ve vysílačce. „Jsem na plošině u vnějšího vzduchotěsného uzávěru.“

Logan dbal při sestupu na to, aby stále pravidelně dýchal. Stěny Pupeční šňůry byly čisté, bez poskvrnky, po bahně nikde ani stopy. Vzduch, procházející respirátorem, jen téměř neznatelně páchl po tlejících rostlinách, Logan přesto nedokázal ani na okamžik zapomenout na to, že zvenčí se na lidi uvnitř tunelu ze všech stran tlačí smrduté bahno.

Sestupovalo se mu snadno. Původně předpokládal, že Stanice je zakotvená přímo nad hrobkou a že se bude slézat kolmo dolů, jako po žebříku, Porter Stone však jako vždycky promýšlel věci s předstihem a Stanici umístil nad vchodem do hrobky tak, aby Pupeční šňůra měla sklon pětačtyřicet stupňů, takže pohybovat se v tunelu bylo poměrně snadné. Logan si povšiml, že ve spodní části tunelu jsou řady výztuže blíž u sebe, aby konstrukce tunelu odolala postupně narůstajícímu tlaku vody.

Za krátkou chvíli dostihl ostatní. Shromáždili se na nevelké plošině u vzduchotěsného uzávěru. Rozhlížel se zvědavě kolem. Plošina, na které stálasi tři metry široký kovový ochoz, tvořila základnu Pupeční šňůry. Plošinou procházely čtyři masivní kovové podpěry a ztrácely se vespod v bahně. Pravděpodobně byly ukotvené ve dně močálu. K základně tunelu byly upevněné v kovových objímkách, jejichž ostré hrany byly opatřené tlustou vrstvou latexu, gumy a úzkým ocelovým páskem.

V jednom rohu plošiny stálo několik velkých schrán na artefakty, pečlivě složených na sobě, vedle nich ležely různé archeologické nástroje a vybavení určené k prozkoumání, stabilizaci a dokonce k opravě artefaktů přímo zde.

Tři stěny kolem plošiny vypadaly stejně jako samotná Pupeční šňůra, měly šestiúhelníkově uspořádanou výztuž a vedly po nich tlusté svazky kabelů. Čtvrtou stěnu tvořily těžké kruhové dveře z matného materiálu, podobné nedobytným dveřím bankovního trezoru.

Když se nyní všech sedm výzkumníků shromáždilo na plošině, zůstalo na ní jen málo místa. Nějakou chvíli nikdo nepromluvil, všichni se jen mlčky dívali jeden na druhého. Ve vzduchu viselo napětí, jež nikdo neměl odvahu prolomit. Nakonec Stone stiskl tlačítko na své vysílačce.

„Stone,“ ohlásil se. „Pokračujeme.“

„Rozumím,“ přišla odpověď shora.

Potom Tina Romerová spustila videokameru a Stone přistoupil k těžkým dveřím. „Otvírám Zámek,“ pronesl. Z kruhové desky opatrně odšrouboval čtyři velké šrouby, uspořádané do čtverce. Potom uchopil mohutnou rukojeť a zatáhl za ni.

Dveře se bez jediného zvuku zhouply a zůstaly otevřené. Hned za nimi Logan spatřil stěnu z opracované žuly, neprodyšně uzavírající vstup do Narmerovy hrobky. Všechny balvany a bahno, které vstup kdysi a až donedávna chránily před živly, byly již odklizeny, zůstaly jen žula a okolní vyvřelá hornina, jež tvořily ústí dutiny vzniklé sopečnou činností. Hladce opracovaná žulová stěna se leskla v odraženém světle dopadajícím sem z Pupeční šňůry. Kromě dvou pečetí na ní nic dalšího nebylo. To, co jim na videozáznamu od potápěčů připadalo tak daleké, tak vzdálené, až mimosvětské, nyní měli přímo před sebou.

V té chvíli Loganovi tlouklo srdce rychleji, téměř bolestivě. Vzduchotěsný uzávěr byl na nerovný povrch vyvřelé horniny napojený tlustými gumovými manžetami, neprodyšnost spoje zaručovala jakási těsnicí hmota. Uzávěr zpevňovaly kovové tyče, vyvedené z jeho spodní strany a ukotvené ve dně močálu.

Stone s Marchem nyní přistoupili ke stěně; každý měl silnou baterku a zvětšovací sklo. Ostatní přihlíželi, jak centimetr po centimetru zkoumají žulovou stěnu a ohmatávají ji lehkým tlakem rukou v rukavicích. Trvalo to téměř patnáct minut. Když byli oba s výsledkem spokojeni, ustoupili zpátky na plošinu.

„Tino,“ řekl Stone do vysílačky, „prohlédla byste teď pečetě, prosím?“

Tina si vzala od Marche zvětšovací sklo a baterku a přistoupila ke stěně. Nejdřív si zblízka prohlédla pečeť královské nekropole umístěnou nahoře, potom si klekla a zkoumala královskou pečeť na spodních vrstvách stěny. Každá z pečetí byla připevněná ke skále dvěma bronzovými bodci, po jednom na každé straně pečeti. Mezi bodci byl navinut tenký bronzový drát způsobem, který Loganovi připomínal katovskou smyčku. Na pravé straně každé pečeti bylo jakési pouzdro z načervenalé keramiky, velké jako pěst. Do pouzdra byl zapuštěn bodec a konec drátu, do povrchu pouzdra byly vyryty hieroglyfy.

„Nu?“ ozval se Stone.

„Jsou naprosto nedotčené,“ hlásila Tina. Logan si všiml, že se jí hlas nepatrně chvěje. „Ale tenhle šerech… Jeho tvar mi připadá nezvyklý. Takový neznám.“

„Aleje to určitě Narmerova pečeť?“

„Ty hieroglyfy znamenají sumce a dlátoje to jakýsi symbol pro Narmerovo jméno.“

„Prima. Teď se připravte, prosím.“

Romerová vstala. Spustila videokameru, March a Stone si stoupli vedle ní. Stone držel v ruce malé pouzdro na artefakty s dnem vyloženým vatou, March měl skalpel a pinzetu. Ostatní mlčky čekali, plni úzkostného napětí. March velmi opatrně přiložil skalpel k hliněné pečeti královské nekropole. Pomalu, soustředěně pečeť rozřízl shora dolů na dvě poloviny, pak stejně opatrnými pohyby skalpelu a pinzety pečeť odrýpl od žuly a oba kousky vložil do pouzdra, které držel Stone.

Logan se vzpamatovaluvědomil si, že už chvíli stojí se zatajeným dechem. Vydechl a nabral do plic čerstvý vzduch. Přes veškeré napětí této chvíle se nedokázal ubránit obdivu nad tím, jak Stone a jeho lidé nejenže vše pečlivě zaznamenávají, ale rovněž jak opatrně ukládají součásti hrobky, aby se uchovaly nepoškozené. Stone není lovec pokladů; je svědomitý archeolog, dává si záležet na tom, aby minulost udržoval a aby její odkaz neničil.

Trojice nyní přešla k větší, královské pečeti. March přiložil skalpel k její horní hraně. Porušením královské pečeti se nyní dopustí znesvěcení hrobky. Logan nervózně polkl. Každého, kdo se opováží vstoupit do mé hrobky, postihne jistý a rychlý konec. Já, Věčný Narmer, budu jej a jeho rodinu trýznit dnem i nocí, bdícího i spícího, a on navěky spočine v chrámu šílenství a smrti.

„Fenwicku?“ zazněl z vysílačky Stoneův nevzrušený hlas.

Archeolog sebou polekaně trhl. Nato se sklonil níž k pečeti a pomalým tahem skalpelu ji shora rozřízl také na dva kusy.

Napětí povolilo, všichni přítomní hlasitě vydechli; bylo to slyšet i bez vysílačky. „Takteď jsme to teda udělali,“ pronesla tiše Tina.

March vložil obě poloviny pečeti do pouzdra. Potom Stone, March a Romerová odstoupili od žulové stěny. Jejich pohyby jako kdyby řídil zkušený choreograf, téměř připomínaly balet.

Stone nyní oslovil Rushe: „Teď vy, doktore.“

Rush vytáhl z batůžku vrtačku na baterii a tlustý, asi 30 centimetrů dlouhý vrták. Nasadil jej do sklíčidla, přistoupil ke stěně, přiložil hrot vrtáku k bodu v jejím středu a vrtačku zapnul.

Stone vyzval ostatní, aby se drželi vzadu. Asi po minutě Logan uslyšel, jak skřípavý zvuk vrtačky náhle ustal. Rush stěnu provrtal. Vyvrtaným otvorem vzápětí vyrazil ven vzduch. Zaznělo to jako zdušené hvízdnutí.

Doktor vtlačil do otvoru ucpávku z plastelíny a vrtačku odložil. „Ta žula není zrovna moc tlustá,“ sdělil ostatním vysílačkou. „Takových deset centimetrů.“ Z batůžku vyndal podivně vyhlížející nástroj – dlouhou průhlednou trubku, na konci s plastovým pouzdrem s LED displejem. Z pouzdra visel gumový balónek. Rush vytáhl z otvoru ucpávku, trubku jím prostrčil a stiskl knoflík na pouzdře. Zavrčelo to a balónek se naplnil vzduchem. Rush stiskl další knoflíky a zadíval se na displej.

„Prach,“ řekl do vysílačky. „Prachové částice. Vysoký obsah CO2, ale žádné patogenní bakterie.“

Nyní byla funkce Rushová přístroje Loganovi jasná, byla to hitech obdoba svíčky, kterou Howard Carter podržel v proudu vzduchu unikajícího z hrobky krále Tutanchamona.

„Co napadení plísněmi či houbami?“ zeptal se Stone.

„Celkové biologické vyšetření bude muset počkat, až se vrátím do ordinace, prozatímní analýza nic z toho neuvádí. Žádný výrazný výskyt plísní ani hub tu není,“ odpověděl Rush. „Mikroklima hrobky vykazuje přítomnost anaerobních bakterií a přijatelnou hladinu výskytu aerobních bakterií,“ dodal.

„Pak tedy budeme pokračovat,“ prohlásil Stone. „Pro každý případ dopravíme do místnosti s Pupkem dekontaminační sprchy, aby byly připravené, až vystoupíme z Pupeční šňůry.“

Rush vrátil své přístroje zpátky do batůžku. Stone přistoupil k vyvrtanému otvoru. Z pouzder uložených vzadu u vzduchotěsného uzávěru vyndal kameru s vláknovou optikou opatřenou svítidlem, a k ní ochranné brýle, k nimž vedl tenký ohebný kabel. Celé to vypadalo jako součást výstroje příslušníka SWAT. Přetáhl si brýle přes neforemný respirátor a kameru prostrčil otvorem. Nějakou chvíli nehybně stál a pomocí kamery nahlížel dovnitř. Potom náhle ztuhl a zalapal po dechu.

„Panebože,“ vypravil ze sebe sotva slyšitelně. „Proboha!“

Vytáhl kameru ven, sundal si pomalu brýle a otočil se k ostatním. Logan na něj jen ohromeně zíral; Stoneova pečlivě nastudovaná nenucenost, jeho póza, vyjadřující vnitřní vyrovnanost, se vytratily. Polovinu obličeje mu sice zakrýval respirátor, přesto však vypadal jako člověk, který… Loganovi stále bušilo srdce jako o závod, nenalézal slov, jimiž by popsal Stoneův výraz, výraz člověka, který právě pohlédl do tváře nebes. Nebo pekla.

Stone beze slova pokynul oběma dělníkům. Jeden z nich měl malé elektrické dláto, druhý nesl vysavač s dlouhou hadicí. Každou žulovou desku označili voskovkou číslem a první z dělníků začal odsekávat pojivo mezi deskami, druhý odsával prach. Logan předpokládal, že se tak chrání pro případ, že by do malty byl přimíchán nějaký jed.

Jakmile byla uvolněna první deska, práce už pokračovala rychle. Ani ne za dvacet minut bylo několik žulových desek složeno stranou a vznikl otvor dost velký, aby jím mohl projít člověk.

Logan se zadíval na otvor a do temnoty za ním. Jako kdyby se beze slova domluvili, nikdo z přítomných zatím dovnitř do hrobky neposvítil, všichni čekali, až budou moci vstoupit dovnitř.

Stone se už vzpamatoval, dokázal promluvit a sebejistota se mu aspoň částečně vrátila. Vyhledal zrakem Tinu Romerovou a rukou v rukavici ukázal na temný otvor v žulové stěně.

„Tino,“ pronesl do vysílačky, „prosím, dámy mají přednost.“

34

Romerová přikývla. S baterkou v ruce přistoupila blíž k otvoru a posvítila do černé tmy uvnitř.

Náhle zavrávorala a couvla. „No kurva!“ vyrazila ze sebe.

Uvnitř hrobky, pouhé centimetry od otvoru, stála téměř dva a půl metru vysoká socha s hadí hlavou, lvím tělem a s lidskými pažemi. Ten příšerný zjev byl přitisknutý k zemi, svaly napjaté, jako kdyby se chystal skokem se na ně vrhnout. Byl pomalovaný barvami překvapivě jasnými a živými i po pěti tisících let strávených v temnotě. Místo očí měl karneoly; ve světle baterek zlověstně jiskřily.

„Páni!“ vydechla Romerová. Již se vzpamatovala. „Tohle je teda nějaký strážce!“

Znovu pokročila dopředu a kuželem světla baterky přejížděla po soše. U nohou sochy ležela lidská kostra, na kostech dosud lpěly cáry kdysi bezpochyby bohatého roucha.

„Strážce Města mrtvých,“ hlesla sotva slyšitelně do vysílačky.

S co největší opatrností sochu obešla a postupovala hlouběji do komory. Při každém kroku se jí pod nohama zvedl obláček prachu. Krátce nato ji následoval Stone, po něm March a nakonec Rush; ten držel před tělem své monitorovací zařízení. Dělníci zůstali venku na plošině.

Logan vešel poslední. Protáhl se kolem sochy strážce a kolem kostry a ocitl se v samotné hrobce.

Pohřební komora nebyla velká, hluboká byla snad čtyři a půl metru, široká tři metry, směrem dozadu se mírně zužovala. Paprsky světla baterek protínaly obláčky zvířeného prachu; vypadaly jako tančící přízraky. Stěny byly celé obložené tyrkysové zbarvenými kachlíky. Logan byl přesvědčen, že je to fajáns. Byly celé popsané primitivními hieroglyfy a pokryté barevnými kresbami. Vzduch tu byl obdivuhodně chladivý a suchý.

Komora byla plná úhledně rozložených pohřebních předmětů: umně, bohatě vyřezávaná křesla, masivní lůžko z pozlaceného dřeva a s dřevěným baldachýnem, celá řada vešebt, nádherné nádoby vytočené na hrnčířském kruhu, a otevřené, zlatem vyložené pouzdro plné amuletů, korálků a klenotů. Tina pomalu procházela komorou a všechno natáčela videokamerou. March jí šel v patách a jednotlivé předměty zkoumal jemným dotekem prstu ruky v rukavici. Rush sledoval čidlo, které měl v ruce. Stone se držel vzadu a všeho si pozorně všímal. Všichni mluvili tlumeně, div ne nábožně jako v kostele. Jako kdyby si teprve nyní uvědomili skutečnost: Vstoupili jsme do hrobky krále Narmera.

Logan zůstal vzadu se Stonem a sledoval dění. Sice se dost naléhavě dožadoval, aby se mohl ke skupině připojit, tohoto okamžiku se však přesto obával, měl strach, že zlovolnost a nenávist, které tak silně vyciťoval předtím, tu bude vnímat ještě silněji, jenže k ničemu takovému nedošlo. Vlastně… nebyla to tak docela pravda: přece jen cítil přítomnost čehosihrobka jako kdyby je pozorovala, vyčkávala, čekala na svou příležitost…

Příležitost k čemu? To Logan netušil.

March téměř něžně pohladil obklad stěn, tyrkysové zbarvené kachlíky. „Tenhle lávový tunel asi vznikl v extruzivní vyvřelé hornině, velmi hrubě zrnité. Zde má povrch hladký jako sklo. Představte si ty hodiny a hodiny strávené leštěním primitivními nástroji, které lidé tehdy měli.“

Tina se zastavila před dlouhou řadou vysokých džbánů z načervenalé hlíny. Měly dokonalý tvar a tmavé horní okraje. „Tyhle džbány s černými okraji byly běžné někdy v době sjednocení Egypta. Budou se hodit k radiokarbonové dataci.“

„Až sem sestoupíme příště, odeberu vzorky pro zkoušky termoluminiscence,“ dodal March.

Chvíli do sebe všichni mlčky nasávali atmosféru hrobky.

„Není tu žádný sarkofág,“ podotkl Logan.

„V takovéhle přední komoře bývají věci, které patří k vybavení domácnosti, možná taky nějaké řemeslnické nástroje,“ vysvětlil mu Stone. „Věci, které král bude potřebovat v posmrtném životě. Sarkofágy bývají dál, v hlubších prostorech hrobky, tady nejspíš bude v poslední komoře, za třetí branou. Proto faraonovi nejvíc ze všeho záleželo na tom, aby se právě ta uchovala nedotčená.“

Tina si klekla k velké malované dřevěné truhle s hranami zdobenými zlatem. Pomalu, lehkými pohyby smetla z jejího víka prach a víko opatrně zvedla. Ve světle baterky se ukázaly desítky a desítky papyrusů, pevně svinutých a dokonale uchovaných. Vedle nich stály dva sloupky destiček s vyrytými nápisy.

„Panebože,“ vydechla. „Představte si to množství historických poznatků, které z nich můžeme získat!“

Stone přistoupil k pozlacené posteli s baldachýnem. Ve světle baterek se mihotavě, nadskutečně leskla. Její jednotlivé jemně vypracované části byly pospojované velkými kolíky ze zlata. „Všimněte si konstrukce baldachýnu,“ řekl. „Ten pozlacený kus dřeva musí vážit aspoň pět set kilo. A všechno je přitom dokonale zachované. Jako kdyby to vyrobili včera.“

„Tohleto tady je zvláštní,“ poznamenal March. Díval se na malbu na stěnědva podivné předměty, jeden ve tvaru krabice, nahoře s tyčí, omotanou jakýmsi chocholem nebo praporem. Měl barvu mědi. Druhý předmět byl bílý artefakt ve tvaru mísy, z jejíchž okrajů visely dlouhé, tenké svazky vláken ze zlata. Kolem obou předmětů byla spousta hieroglyfu.

„Tušíte, co by to mohlo být?“ zeptal se Stone Tiny.

Zavrtěla hlavou. „Jen to, že je to něco jedinečného. Nic podobného, ani vzdáleně podobného, jsem ještě nikde neviděla. Vypadá to jako nástroje, nějaké náčiní. Nemám ale sebemenší tušení, k čemu mohlo sloužit.“

„A ty hieroglyfy kolem nich…?“

Romerová po nich přejela paprskem světla baterky. „Určitě to bude nějaké varování. Upozornění na nebezpečí.“ Odmlčela se. „Budu si muset všechno podrobněji prohlédnout v laboratoři,“ dodala. Odstoupila a videokamerou udělala záběry maleb.

„Mohlo by to být něco unikátního,“ pronesl Logan. „Aleje tady toho víc.“ Ukázal na reliéf na jiné stěně, největší ze všech. Zobrazoval z profilu sedící mužskou postavu s levou nohou nataženou před sebe, jak je to obvyklé na všech staroegyptských malbách. Muž měl na sobě drahý oděv, očividně to byla velmi důležitá osobnost. A naprosto zvláštní bylo, že na hlavě měl ty dva podivné předmětymísa byla vespod, krabice s tyčí nahoře na ní. Muže obklopovali zřejmě vysoce postavení kněží.

„To mě teda podržte,“ zamumlal March.

„Co myslíte, že by to mohlo být?“ zeptal se Stone. „Koruny to přece být nemůžou!“

„Snad to znázorňuje nějaký způsob trestu,“ podotkl Logan.

„Dejme tomu, anoale podívejte se na tohle.“ Tina ukázala na malý předmět, vytepaný pod reliéfem. „Je to šerech, a to znamená, že postava na tom obrážeje královského původu.“

„Že by to byl Narmerův šerech?“ domníval se Stone.

„Ano, jenomže je pozměněný, jakoby nějak znetvořený.“

Skupina se začala hromadně přemísťovat k zadní stěně. Světla baterek tančila po jejím povrchu. Sestávala z desek z leštěné žuly, spojených maltou. I zde byla pečeť královské nekropole i královská pečeť, obě neporušené. Na rozdíl od prvního vchodu byl tenhle vchod lemován zlatem.

„Druhá brána,“ poznamenal téměř nábožně March.

Chvíli na ni jen beze slova upírali zrak. Ticho prolomil Stone: „Vrátíme se do Stanice a prostudujeme nálezy. Pošleme sem skupinu techniků, ať tuhle komoru důkladně prozkoumají, jestli je konstrukčně bezpečná. A potom odmlčel se a za okamžik maličko rozechvělým hlasem dodal: „Potom budeme pokračovat.“

35

Vypadalo to tu stejně jako předtím, tatáž spoře osvětlená laboratoř s jediným lůžkem a se spoustou lékařského vybavení. Stejná směs vůnísantalové dřevo a myrha, stejné zvuky, vydávané monitorovacími přístroji. Stejné velké, pečlivě vyleštěné zrcadlo, v němž se odrážela drobná blikající světélka. Na lůžku ležela Jennifer, dýchala mělce, opět díky dávce propofolu.

Jediný rozdíl oproti dřívějšku Logan viděl v tom, že dnes vnikli do hrobky krále Narmera.

S napětím a s hlubokou nechutí přihlížel, jak Rush přikládá Jennifer na spánky elektrody s kabely, aplikuje jí benzodiazepin a uvádí ji do stavu hypnózy. Protivilo se mu být opět svědkem traumatu jejího dalšího „přechodu“. Tentokrát mu však zlovolná síla, jejíž přítomnost vnímal tehdy při prvním pokusu, připadala vzdálená a dokonce se ani neprojevovala nijak výrazně.

Dveře se bezhlučně otevřely a vešla Tina Romerová. Pokývla Rushovi, usmála se na Logana, tiše k němu přistoupila a postavila se vedle něj.

Jennifer se nepatrně pohnula. Nyní dýchala se stále větší námahou. Rush zapnul diktafon. „S kým mluvím?“ zeptal se.

Tentokrát přišla odpověď vzápětí: „S mluvčím boha Hora.“

„Jak se jmenuješ?“

„Je to jméno toho… toho, jehož jméno se nesmí vyslovit.“

Tina se naklonila Loganovi. „Učenci tvrdí, že Narmerkdyž se stal božským králemnechtěl, aby se jeho jméno proneslo nahlas, byl za to trest smrti,“ sdělila mu šeptem.

Rush se sklonil k manželce blíž a tiše pronesl: „Kdo byla ta postavata, co střeží hrobku?“

„Zneuctil jsi mě.“ Tentokrát ten hlas nezněl hněvivě, spíš lítostivě, dokonce bolestně. „Znesvětil jsi můj posvátný příbytek.“

„Kdo je ten strážce?“ opakoval svou otázku Rush.

„Požíračka… duší. Ta, jež přebývá v desáté oblasti noci. Vykonavatelka příkazů Rea.“

„Ale kdo –“

„Ten, který si pro tebe, pro znesvětitele, přijde. Pro nepřítele boha. Údy… ti budou urvány od těla a tvůj rod zahyne. Geb vloží nohu na tvou hlavu… a Hor tě srazí do prachu…“

„Co znamená ta malba v komoře?“ otázal se Rush. Dbal na to, aby jeho hlas zněl neutrálně. „Ty… ty ozdoby na hlavě toho muže?“

Následovala krátká chvíle ticha. „To, co vrací život mrtvým… a přináší smrt živým.“

Rush promluvil ještě tišeji: „Co mi můžeš říct o druhé bráně?“

„Beznaděj… tvůj konec se dostaví zanedlouho, způsobí jej… noha s drápy.“ V té chvíli se Jennifer vydral z úst dlouhý povzdech, otočila se tváří ke zdi a zcela znehybněla.

Rush vypnul diktafon a strčil jej do kapsy. Potom zkontroloval údaje monitorovacích zařízení v nohách lůžka a znepokojeně svraštil čelo.

„Copakněco se děje?“ zajímal se Logan.

„Nevím jistě,“ odtušil Rush. Upíral zrak na přístroje zaznamenávající ukazatele životních funkcí. „Minutku, hned to bude.“

„Geb vloží nohu na tvou hlavu,“ opakovala Tina. „Vypadá to jako parafráze Textů pyramid. Je to, myslím, věta tři padesát čtyři nebo tři padesát šest. Alejak o nich Jennifer může vědět?“

„Co to je, ty Texty pyramid?“ zeptal se Logan.

„Nejstarší písemný doklad na světě, texty s náboženským a magickým obsahem. Byly to kouzelné formule a invokace Staré říše. Směla je pronášet jen osoba královského původu.“

„Narmer,“ poznamenal tiše Logan.

„Pokud je tomu tak, pokud Texty spadají už do Narmerových časů, pak jsou starší, než se vědci domnívajípřinejmenším o takových tisíc let.“

„A o čem jsou?“

„Po faraonově smrti oživují jeho tělo, chrání jeho mrtvolu před zhanobením a zaručují, že faraón dorazí bezpečně na onen světvšechno jsou to věci, na kterých dávným egyptským panovníkům nejvíc záleželo.“

Logan si uvědomil, že mluví šeptem. „Co to říkala o ozdobě hlavy na té nástěnné malbě?“

„Že vrací život mrtvým a přináší smrt živým.“

„Co myslíte, že to může znamenat?“

„Podle všeho je to jen takový blábol. Na druhé straně však egyptské faraóny doslova fascinoval stav blízký smrti, říkali mu,druhá oblast noci‘.“

„Druhá oblast noci,“ opakoval zamyšleně Logan. „Jennifer se také zmínila o nějaké oblasti noci.“

Rush vzhlédl od přístrojů a zadíval se směrem k nim. „Tino, mohu poprosit, kdybyste na chvíli…?“

Tina pokrčila rameny a zamířila ke dveřím. S rukou na dveřním knoflíku se ještě otočila.

„Doufám, že tohle bylo naposledy, co jste ji tomuhle všemu vystavil,“ řekla. Vyšla ven a tiše za sebou zavřela.

V nastalém tichu se Logan zeptal: „Tak oč jde?“

„Tentokrát jí trvá déle, než se vzpamatuje. Netuším proč.“

„Jak dlouho to normálně trvá?“

„Obvykle se probere téměř okamžitě. Ale po tom posledním přechodutom, u kterého jsi byljí trvalo skoro deset minut, než se probrala úplně. To bylo nezvyklé.“

„Můžeš jí něco dát?“

„Radši bych to nezkoušel. V Centru jsme nikdy nemuseli nikomu nic dávat. Propofolje krátkodobě působící hypnotikum, dokonce tak krátkodobě, že by teď už měla být nějakou chvíli při vědomí.“

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Náhle, jako kdyby si na něco vzpomněl, Rush vyndal z kapsy laboratorního pláště DVD.

„Tady máš ty údaje, cos chtěl. Záznamy o pacientech, o klinických pokusech a výsledcích naší práce v Centru. A prosím tě, zacházej s nimi jako s absolutně důvěrnými.“

„Jistě. Díky.“

Rush se otočil zpátky k manželce. Jako na znamení oba muži současně vykročili k hlavám lůžka.

„Sezení s ní si vezmu na starost já,“ prohlásil Logan. „Zítra, jestli ti to vyhovuje,“

„Čím dřív, tím líp,“ souhlasil Rush.

36

Spojařská místnost se nacházela hluboko v útrobách Červeného křídla. Šlo se do ní chodbou od elektrorozvodny, v níž před několika dny Perlmutter málem utrpěl smrtelný úraz elektrickým proudem. Místnost byla celkem malá, plná tajuplných elektronických přístrojů, jejichž účel nebo význam byly pro Logana záhadou, kterou se ani nepokoušel řešit.

Podsaditý Jerry Fontaine, hlavní spojař, měl na sobě vybledlé kalhoty barvy khaki a růžovou košili s krátkým rukávem. V pravé ruce, připomínající medvědí tlapu, svíral bílý bavlněný kapesník. Nedopřál mu chvíli klidu, buď jej nervózně žmoulal, nebo si jím otíral čelo, na němž mu neustále vyrážely krůpěje potu.

„Jak se daří Perlmutterovi?“ zeptal se ho Logan. Přichystal si zápisník a posadil se na jedinou volnou židli.

„Doktor říká, že se za dva dny může vrátit do práce,“ odpověděl Fontaine. „Díky bohu.“

Logan vyndal z plátěné brašny složku a otevřel ji. „Povězte mi, co všechno se tu děje,“ vyzval ho.

Fontaine si znovu otřel čelo. „Už se to stalo dvakrát, pokaždé pozdě v noci. Najednou slyším, jak tady zařízení začne pracovat – pípá a bliká, jenomže všechno by mělo být vypnuté. Koukněteve spojařské místnosti se pracuje jen ve dne.“

„Proč?“

„Protože to tu obsluhujeme jen já a Perlmutter. A práce je to skoro jako v telegrafický stanici. Přikázal to tak Stone. Všecky žádosti o vyhledání něčeho na internetu i hovory do hlavní kanceláře musejí jít přes nás. V noci žádný provoz, jedině za mimořádných okolností.“

To je celý Stone a jeho tajnůstkářství, pomyslel si Logan. „Které přístroje se ‚budí‘, jak říkáte?“

„Jeden ze satelitních telefonů.“

„Jeden ze satelitních telefonů? Chcete říct, že jich je tu víc?“

Fontaine přikývl. „Máme zde dva, NNR GlobalEye pro spojení s geosynchronní družicí. Druhá družice je NOD.“

„NOD?“

„S nízkou oběžnou dráhou. Terrastar, je vynikající pro práci v širokopásmovým režimu.“

Logan si vše zaznamenával do zápisníku. „A který z telefonů jste v noci slyšel?“

„Ten, co má spojení na NOD.“

Logan se rozhlédl po všech těch tlačítkách, jimiž byl čelní panel doslova posetý. „Můžete mi to předvést?“

Fontaine ukázal na přístroj na polici vedle. Byl z matně lesklého šedého kovu, s vestavěnou klávesnicí a sluchátky. Logan znovu sáhl do brašny, vyndal z ní přístroj pro měření koncentrace iontů vzduchu a přidržel jej před telefonem; potom si přečetl údaj.

„K čemu to máte?“ zajímal se Fontaine.

„Něco tím kontroluju.“ Naměřená hodnota byla v normě. Logan přístroj odložil.

„Povězte mi podrobněji, co se dělo,“ požádal Fontaina.

Muž si znovu přetřel kapesníkem čelo. „Poprvý to bylookamžik: jsou to skoro dva týdny. Něco jsem si tu zapomněl a chvíli předtím, než jsem šel spát, jsem se sem vrátil a od NOD jsem slyšel elektronickej šum.“

„Kolik bylo hodin?“

„Jedna třicet v noci.“

Logan si to zaznamenal. „A dál?“

„Podruhý to bylo předevčírem v noci. Teď, když je Perlmutter na ošetřovně, musím dělat všechno sám. Byla tady hromada nedodělaný práce, tak jsem sem po večeři zašel, abych to dorazil. Trvalo mi to dýl, než jsem čekal. Zrovna jsem ukládal do souboru protokolu poslední položky, když se to pípání ozvalo znova a linka NOD se zapnula. Řeknu vám, že mě to teda pořádně vyděsilo.“

„A kolik bylo tehdy?“

Fontaine se zamyslel. „Jedna třicet, jako prvně.“

Na skřítka řádícího v přístrojích je to až moc přesný Čas, pomyslel si Logan. „Povězte mi podrobně, jak ten telefon pracuje.“

„Úplně jednoduše. Nastavíte spojení na družici, zkontrolujete čísla odchozích a příchozích hovorů. Potom už všechno závisí na tom, jaké spojení zvolíteanalogové nebo digitální, hlasové, adresu URL, elektronickou poštu, a tak dál.“

„Z toho, co mi říkáte, bych usuzoval, že telefon nemá zabudovaný časový spínač, nemůže se tedy sám zapnout a vyslat nebo přijmout nějaký vzkaz.“

Fontaine přikývl.

„Vedete si záznamy o veškerém provozu telefonu?“

„Jistě. Doktor Stone trvá na tom, aby se vedly záznamy o všemkdo přišel s jakým požadavkem, kdy byl vzkaz vyslán, koho se týkal.“ Poklepal na řadu černých složek na polici za sebou.

„Ukládá ten telefon záznamy i sám?“

„Ano, na flash paměť. Ty se pak musejí smazat ručně…“

„Kdy se záznamy smazaly naposled?“

„Ještě se nesmazaly jsou tu všechny od tý doby, co je to tu v provozu. K vymazání je potřeba heslo.“ Fontaine svraštil čelo. „Snad si nemyslíte, že…,“ nedořekl.

„Myslím,“ odtušil tiše Logan. „Na ty záznamy bychom se měli podívat. A hned teď.“

37

Logana pozvali do poradní místnosti na schůzku. Bude se diskutovat o prvním vstupu do hrobky. Logan předpokládal, že jednání se zúčastní stejný počet lidí, jaký byl na první poradě. Tehdy se hovořilo o požáru generátoru. Velká místnost však byla nyní poměrně prázdná, byli tu Fenwick March a jeden z jeho asistentů, Tina Romerová, Ethan Rush, Valentino a dva další muži, které Logan neznal.

Když uviděl, kdo všechno tu je, rozhodl se, že by přítomné koneckonců mohl seznámit s tím, co zjistil.

V tu chvíli vešel Stone, jeho asistent v patách za ním. Vyhnul se dvěma skupinám židlí rozestavených do kruhu, zastavil se před elektronickou tabulí v čele místnosti a rovnou spustil: „Tak, dáme se do toho. Prosím, abyste svá sdělení přednesli stručně a k věci. Fenwicku, začněte vy.“

March převracel v prstech několik listů papíru a odkašlal si. „Už jsme začali sestavovat souhrnné sdělení pořízené na základě analýzy video záběrů z komory jedna. Náš odborník na epigrafii už nápisy zaznamenává a ukládá sije. Až doktor Rush dá souhlas, pošleme tam geometra, aby komoru podrobně prozkoumal, změřil ji a pořídil seznam předmětů, které komora obsahuje.“

Stone přikývl.

„Naše historická umění analyzuje malby. Domnívá sesamozřejmě zatím pouze na základě jednoho videozáznamu že jsou to jedny z nejstarších známých egyptských maleb nalezených v hrobkách, jsou téměř tak staré jako ty, co jsou v,malované hrobce sto‘ v Hierakonpoli.“

„Prima.“

„Artefakty jsou vzhledem ke svému stáří vizuálně ve vynikajícím stavu, najdou se ale mezi nimi i takové, kterým by zcela jasně prospělo, kdyby se pečlivě zakonzervovaly a zrestaurovalynapříklad džbány s černým horním okrajem, a ovšem i některé z korálkových amuletů. Kdy budeme moci začít označovat artefakty štítky a vynášet je nahoru?“

Romerová na jeho slova zlostně hvízdla na protest.

„Pěkně jedno po druhém, Fenwicku,“ brzdil ho Stone. „Nejdřív je třeba sestavit souřadnicovou síť komory, komoru zmapovat a ujistit se, že je bezpečná. Potom se můžeme zabývat artefakty.“

„Nemusím vám snad připomínat, že nás tlačí čas,“ opáčil March.

„Ne, to nemusíte. Budeme postupovat co nejrychlejším tempem, ale věci neuspěcháme, nebudeme riskovat, že se kvůli nepřiměřenému spěchu něco přihodí s hrobkou nebo s námi,“ odtušil Stone. Potom oslovil Romerovou. „No, teď vy, Tino.“

„Zatím je trochu brzy na to, abychom zabíhali do detailů. Já samozřejmě ještě potřebuju podrobněji prozkoumat hliněné destičky a papyrusy. Ale něco jsem už zjistilaa trošku mě to mate.“

Stone se zarazil. „To nám vysvětlete“

„No… zdá se mi, že některé nápisy byly vyryty a malby zhotoveny trochuřekla bych ‚neúpravně‘, jakoby ve spěchu.“

„Zapomínáte, že tu máme co do činění se starověkem“ pokusil se ji usadit March. „S první dynastií. Egyptské dekorativní umění bylo tehdy teprve v plenkách“

Romerová pokrčila pochybovačně rameny, March ji nepřesvědčil. „V každém případě je to tak, že co se týče dějin Egypta, jsou mnohé z předmětů a nápisů jedinečné. Vypovídají o bozích, o praktickém životě, rituálech a dokonce o náboženských směrech a vyznáních, které jsou v rozporu se zavedeným, konvenčním povědomím: s tím, co následovalo v pozdějších obdobíchv období Staré až Střední říše a v Nové říši.“

„To mi není úplně jasné,“ poznamenal Stone.

„To se těžko vysvětluje, protože tady je všechno nové a neznámé, a já teprve začala s analýzou. Ale skoro jako kdyby…“ Romerová znovu zaváhala. „Když jsem se na ty nápisy, na jména božstev, jejich pohlaví, na postup při obřadech a tak podobně podívala poprvé, budilo to ve mně skoro dojem, že… jako kdyby to všechno Narmer nesprávně pochopil. Potom jsem si ovšem uvědomila, že to není možné. Narmer byl první, tohle zde je zcela jasně nejstarší objevená hrobka egyptského faraóna. Takže můžu jen předpokládat, že chybný byl teprve přenos Narmerových náboženských představ a praktik do budoucích generací. Jeho následovníci jako kdyby nepochopili, co se Narmer snažil dělat, a proto všechno napodobili bezmyšlenkovitě, bez toho, aby pronikli do hloubky. Podívejte: V rituálech starověkého Egypta jsou věci, kterým dosud nerozumíme, které se zdají navzájem protichůdné. Je docela možné, žepokud se na ně nyní podíváme znovu, ve světle Narmerova origináludokážeme přesně určit rozdíly a formulovat je. Víc budu vědět, až provedu další analýzy. Ale ať věc vezmete z kterékoliv stránky, egyptologie z toho bude vzhůru nohama.“

Stone si třel v rozpacích bradu. „Úchvatné. Napadá vás něco ohledně tohotoho strážce hrobky?“

„Ze všeho nejdřív mě napadlo, že představuje Ammit nebo Amemit, Požíračku duší, o které se i v pozdějších obdobích věřilo, že duše nehodných posílá Požíračce mrtvých. Potom jsem si ale uvědomila, že morfologie je chybná. Je to jen dohad, ale může to být bůh ve Střední říši známý pod jménem Apop, zde ovšem zatím ve velmi nedokonalém, primitivním podání. V pozdější době ho zobrazovali jako krokodýla nebo jako hada. To odpovídá podobě, kterou jsme viděli tam dole. Apop byl bůh temnot, chaosu, požírač duší, ztělesnění všeho zla. Docela zajímavévybrat si za ochránce někoho takového,“ dodala.

„My tu možná máme před sebou snad nejranější verzi tohoto boha, jaká existovala před tím, než se AmemitAmmit a Apop od sebe plně odlišili a než každý dostal svou vlastní identitu.“

Logan si povšiml, že Rush zaznamenal jeho upřený pohled. Požíračka duší, pomyslel si. O téhle bohyni, démonu zla, se Jennifer také zmínila. Jak mohla tohle vědět? vrtalo mu hlavou. Ledaže by jí to sdělil nějaký hlas z dávné doby. Lékař vypadal unaveně. Tomu se Logan nedivil; než se Jennifer probrala a vzpamatovala z posledního přechodu, trvalo to téměř dvě hodiny.

Romerová hovořila dál: „Nevíme ovšem přesně, jakým způsobem tenhle bůh figuruje v Narmerově pojetí původu bohůnebo co v tak dávné době vlastně představoval.“

„A ta malba?“ zeptal se Stone. „Ta, co pravděpodobně zobrazuje nějaký trest?“

„Nevím víc, než jsem věděla včera. S ničím podobným jsem se zatím nesetkala.“

„A druhá brána?“

„Z toho, co jsem viděla, můžu potvrdit, že královská pečeť je podobná té první.“

Stone jí poděkoval a oslovil doktora Rushe: „Co nám povíte vy, Ethane?“

Rush poposedl a odkašlal si. „Dokončil jsem rozbor vzorků atmosféry, rozdrcené malty a prachu, odebraných z různých ploch v hrobce. Všechno se zdá inertní. Zjistil jsem poměrně vysokou koncentraci pylu a spor plísní; jinak nic, čeho bychom se měli obávat, pokud se doba pobytu v té atmosféře omezí. Samozřejmě je nutné všechno pečlivě očistit. Nezjistil jsem přítomnost žádných škodlivých bakterií, virů ani hub. Než bude dokončena dekontaminace, doporučoval bych nosit obličejové respirátory, tak se částice prachu zachytí. A k tomu latexové rukavice. To by ale v každém případě tak jako tak byl standardní požadavek…“

„A nějaké jedovaté látky?“

„V testech se žádné neprokázaly.“

Stone spokojeně přikývl a otočil se ke skupině ostatních. „Co zjistil půdní radar?“ zeptal se.

Odpovědi se ujal hubený, nervózně vypadající mladík. Posunul si brýle výš na nos a spustil: „Radar, když sondoval druhou komoru, prokázal přítomnost vysoce koncentrované hmotypodle všeho nějakého celistvého předmětu. Je přibližné čtyři metry dlouhý a dva metry vysoký. Před ním jsou čtyři menší, tvarově navzájem totožné předměty.“

Rozhostilo se ticho.

„Sarkofág,“ pronesl do toho ticha March.

„A čtyři kanopy,“ dodala Romerová.

„Snad,“ poznamenal Stone. Zatvářil se starostlivě. „Ale tohle přece je ve druhé komoře – ne až ve třetí?!“

„Zřejmě tam je ještě několik dalších předmětů,“ dodal mladík. „Ale kvůli zpětnému rozptylu se nedají zřetelně rozpoznat.“

Stone se zamyslel. „Dobrá. Dnes budeme zabezpečovat, stabilizovat a dekontaminovat jen první komoru. Hned zítra přejdeme ke druhé komoře. Pokud při dalších rozborech zjistíte něco nezvyklého, dejte mi hned vědět.“

Potom ještě oslovil Logana: Jeremy, chtěl byste něco dodat k tomu, co jste tu slyšel?“

„Ano. Včera večer jsem mluvil s Fontainem. Sdělil mi, že jeden z elektronických přístrojů, které má na starosti, se chová divně: bez příčiny, nečekaně se sám od sebe zapíná a začíná pracovat v době, kdy by pracovat neměl.“

Romerová jen tiše hvízdla. Téma Šeré zóny.

„Dělá to jeden ze satelitních telefonů. Když jsem se navíc ještě dozvěděl, že ke dvěma takovýmto událostem došlo v jednutřicet v noci, požádal jsem Fontaina, aby zkontroloval přepisovatelný energeticky nezávislý paměťový modul telefonu.“

„A…?“

„Vnitřní logika telefonu vykázala celkem čtyři nepovolené přenosy na satelit, každý přesně v jednu třicet čtyři místního času. Všechno to byly zakódované elektronické zprávy a každá šla na internetovou službu přesměrování pošty, takže se nedají zpětně vysledovat.“

V místnosti se rozhostilo ticho, všichni zůstali sedět jako ochromení.

Stoneův obličej zpopelavěl. „Jak je to možné? K satelitním telefonům přece nemá nikdo přístup, smějí je používat jen spojaři!“

„Následným dalším prověřením telefonu se zjistilo, že systém byl oklamán ručně vyrobenou vnitřní obvodovou deskou. Fontaine nyní desku zkoumá osciloskopem a signálním generátorem, ale její funkcí zřejmě je přijímat bezdrátové textové zprávy od WAN, rozsáhlé sítě Stanice, zašifrovat je a vyslat je na družici v hodně pozdní dobu, kdy ve spojařské místnosti nikdo nebude. Družice pak vzkazy předává adresátům.“

Následovala další dlouhá chvíle ticha. Logan si povšiml, že přítomní vrhají jeden na druhého rozpačité pohledy.

„Kdo o tomhle ví?“ zeptal se Stone.

„Fontaine, já ateďno, vy, co jste tady.“

Stone si olízl rty. „Ven se to nesmí dostat! Je to jasné? O tomhle se nesmí dozvědět nikdo další.“ Zavrtěl zdrceně hlavou. „Prokrista. Nějaký špion.“

„Nebo sabotér,“ dodala Romerová.

„Anebo obojí,“ přidal se Logan.

38

Tina Romerová sestupovala Pupeční šňůrou, Stone před ní. Zatím si nenasadila respirátor, měla jen masku N95. Vzduch slabě páchl po tlejících rostlinách, podobnou pachuť zanechával i na jazyku. Byl stále chladnější, dole u vzduchotěsného uzávěru jí na pažích naskočila husí kůže.

Hlídka na plošině pokývla oběma na pozdrav. Od chvíle, kdy Logan zjistil nepovolené vysílání, Stoneposedlý úsilím uchovat svou misi v tajnosti, dokud jde všechno bez problémuzdvojnásobil běžná bezpečnostní opatření. K hlídce nahoře u Pupku, postavené tam na čtyřiadvacet hodin denně, přidal ještě hlídku sem na plošinu. Dal také instalovat bezpečnostní kamery. Monitory sledoval Cory Landau a spolu s ním i ostatní technici z operačního centra.

Tina se jen tak sama pro sebe poněkud neradostně usmála. Navzdory Stoneovu naléhání, žádostem a dokonce hrozbám, že se o věci musí zachovat absolutní mlčení, slovo sabotérpřípadně výraz „špion pracující pro konkurenci“přece jen uniklo ven a rozneslo se po celé Stanici. Situace byla poněkud protismyslnána jedné straně byli lidé samozřejmě zděšeni, přitom však cítili úlevu, kterou ovšem nedávali příliš najevo. Samotné Tině ležela v hlavě otázka: Jestli mají mezi sebou sabotéra, nedají se právě tím vysvětlit všechny ty podivné události?

Nahoře cosi zachřestilo a vzápětí se k nim připojil March. Za ním šli dva Valentinovi dělníci, každý nesl v podpaží části zvedacího zařízení z nerezové oceli.

Stone se zadíval na skupinu. „Tak, dáme se do toho,“ pronesl do masky.

Strážce zvedl z kovové mříže plošiny naviják poháněný akumulátorem a šestice se vydala ke vchodu do hrobky. Tina si povšimla, že už je odstraněn a odklizen zbytek žulové stěny a první brána je zcela volná. Přichystala si videokameru. Tady dole byla teprve podruhé. March tu byl už několikrát, Stone čtyřikrát, dohlížel na odstranění pečetí na druhé bráně.

Když Tina vešla do první komory, všimla si, že v ní z bezpečnostních důvodů instalovali od jedné stěny ke druhé podélnou podpěrnou výztuž. Přes sochu strážce Apopa přehodili plachtu. Tina tomu byla docela ráda, socha vypadala tolik jako živá, tvářila se tak výhrůžně a násilnicky, že navzdory obrovskému významu, který měla pro hrobku, Tina neměla sebemenší radost z toho, že ji znovu uvidí.

Komoru, předtím ponořenou do šera, nyní jasně osvětlovaly vysokotlaké sodíkové výbojky. Tinu znovu udivilo, jak je komora krásná a v jak pozoruhodně dobrém stavu jsou artefakty. Rovněž si, ke své nelibosti, povšimla, že mnohé z nich, ty nejzajímavější a nejvýznamnější, už někdo sebral a na jejich místo dočasně uložil jen archivační štítky. Bylo to bezpochyby Marchovo dílo, ten mizera se už nemůže dočkat, až všechna ta starověká díla pobere do těch svých všetečných pazourů. Být po jeho, každé objevené pohřebiště by doslova vykuchal, nic by nezůstalo na místě, aby bylo vidět, jak kdysi vypadalo. Její filozofie byla zcela opačná: nálezy prozkoumat, zakonzervovat, podrobit analýze, popsat, zdokumentovata poté, co jsou takto opatřeny, ponechat je všechny přesně tak, jak byly původně.

Přes zadní stěnu „komory jedna“, jak ji nyní nazývali, visela plastová fólie; za ní panovala naprostá tma. Věděla, že druhá brána je již celá odklizená, do „komory dvě“ však zatím nikdo nevstoupil. Oni budou první.

Stone mlčky pokynul oběma pomocným dělníkům. Ti plastovou fólii velmi pečlivě a opatrně sňali, složili a dali stranou. Ukázal se pravoúhlý otvor. Za ním byla tma.

Stone vykročil k bráně jako první, Tina za ním, v patách s Marchem. Odtud, od vchodu, Tina již rozeznávala nezřetelné tvary předmětů uvnitř. V ústech jí vyschlo.

„Přijeďte sem s jedním tím světlem!“ přikázal Stone dělníkům.

Jeden z nich dotlačil k trojici stojan se silným reflektorem. Prostor jako výbuch zaplavila oslnivá záře.

Jako kdyby někdo rozžehl samo slunce. Jas, který komoru zalil, byl tak silný, že se Tina musela odvrátit.

„Panebože,“ vypravil ze sebe Stone přiškrceným hlasem. Okouzlení z pohledu na Narmerovu hrobku způsobilo, že jeho téměř netečný nadhled, který mu obvykle ulpíval na tváři, nyní opět zmizel.

Tininy oči se přizpůsobily světlu a již dokázala rozeznat podrobnosti. Začala videokamerou natáčet vnitřek komory. Každou plochustěny, podlahu, stroppokrývala vrstva bezpochyby ryzího zlata; proto se komora tak rozzářila. Byla jen o málo menší než komora jedna, obsahovala však mnohem méně předmětůjen čtyři kanopy zhotovené z vápence. Do nich se ukládají vnitřnosti mumifikovaného krále. Před každou kanopou stála malá hranatá truhlice, rovněž z ryzího zlata. Na jedné stěně byla velká malba, zřejmě zobrazující scénu Narmerova vítězství nad vládcem Dolního Egypta. Jiná malba zobrazovala Narmera ležícího na jakémsi pódiu, zřejmě již v hrobce. Byl s ním i zádušní kněz, který ho obsluhuje a přináší mu obětiny a potraviny. Při protilehlých stěnách stály dvě svatyňky, na každé z nich byl šerech, zapuštěný reliéf Narmera, a jeho jméno, niswutbiti, Král Horního a Dolního Egypta, jméno, které přijal jako korunovační titul. Jméno jí připadalo zvláštníegyptologové dokážou ten jazyk číst, výslovnost však nadále zůstávala tajemstvím. Věděla, že tento obrat se nejčastěji vyslovuje fonetickyjako nzw, tak, jak se to ukázalo v Textech pyramid, zde se však uchovala koncovka feminina t… To jí připadalo divné. Divná ovšem byla i spousta toho ostatního, co tu vidělatřeba už jen samotný Narmer a jeho hrobka. Bylo zde tolik jevů překvapivě moderních, samozřejmě z hlediska starověkého Egypta. Pohřeb do hrobky, královské pečetě, pohřební dary, hieroglyfy se vzkazy tolik připomínajícími Knihu mrtvýchto vše vlastně patřilo až do Střední říše a Nové říše, nikoli do Archaické doby, do první, nejstarší dynastie faraónů. Narmer jako kdyby o mnoho staletí předstihl dějiny. Jeho znalosti, činnost, objevy a pochopení skutečnosti však jako kdyby zemřely spolu s ním a vstaly z mrtvých teprveo zhruba tisíc let později, v době, kdy se začaly stavět pyramidy…

Zapudila všechny tyto úvahy a věnovala se práci s kamerou. Nahoře na obou svatyňkách byly uloženy různé obětiny, amulety, řemeslně krásně vypracované pazourkové nože, figurky z alabastru, slonoviny a z ebenového dřeva. Nejpozoruhodnější předmět však stál uprostřed místnosti: velký sarkofág ze zcela zvláštní bleděmodré žuly, bez malbycož bylo rovněž zcela zvláštní. Sarkofág měl naprosto dokonalý tvar a povrch, daleko lepší, než jaký například byl popraskaný vnější plášť rakve krále Tutanchamona. Žula byla opracovaná do jemného reliéfu, provedeného s nejvyšší možnou pečlivostí a do nejmenších podrobností. V hlavách sarkofágu stála obří socha sokola s doširoka rozpjatými křídly a stylizovanýma, mírně rozkročenýma nohama trčícíma dopředu. Stál jakoby slavnostně na stráži nad královým tělem.

Ostatní ze skupiny, úplně ohromení nádherou všeho toho, co vidí, ze sebe nedostali ani slovo. Stone se konečně pohnul, udělal několik kroků, poněkud strnule, jako kdyby mu zdřevěněly nohy. Krátce se rozhlédl, potom přistoupil ke čtyřem zlatým truhličkám, stojícím v řadě.

„Tyhle truhličky, rozestavené před kanopami,“ pronesl spíš pro sebe než k ostatním, „… o něčem takovém jsem se ještě nikdy nedoslechl.“ Klekl si k nejbližší z nich, pozorně si ji prohlížel a tu a tam se jí dotkl rukou v rukavici. Potom stejně opatrně zvedl víko. Tina zalapala po dechu. Zevnitř vytryskly jiskřivé záblesky. Truhlička přetékala záplavou drahokamůopálů, nefritu, diamantů, smaragdů, perel, rubínů, safírů, krokydolitů. Byl to až orgasticky bohatý poklad.

„Panebože,“ vydechl March.

Tina nyní pořizovala záběry víc zblízka. „Lidé ve starověkém Egyptě neznali ani polovinu těchhle drahokamů,“ podotkla. „Přinejlepším je tedy poznali až za dost dlouho.“

„Takže Narmer musel založit obchodní cesty, ty ale nejspíš upadly v zapomnění s koncem jeho vlády,“ dodal stále ještě sotva slyšitelně Stone.

Tina si olízla suché rty. Ta nádhera byla ohromující, měla dojem, že její mysl není fyzicky schopna vůbec ji celou obsáhnout.

Z jejího ohromení ji vytrhl Stoneův hlas: „Co ty dvě svatyňky? Takhle uspořádané jsem taky ještě žádné neviděl.“

„Musela bych je prozkoumat podrobněji, ale myslím, že plní dvě funkce. Jsou to nejen svatyňky, symbolizují i největší zkoušku v síni Obou pravd, posmrtný soud před Usirem, kterou Narmer podstoupí při své pouti zásvětím – ovšem za předpokladu, že tato víra vznikla už v tak dávném období. Ale opět jsou jedinečné tím, že takovýto jejich dvojí účel musel v dynastiích, které následovaly po Narmerovi, upadnout v zapomenutí.“

„Říkáte symbolizují?“ opakoval Stone.

„Téměř jako kdyby měly sloužit jako simulace rituálu síně Obou pravd. Zkouška nanečisto, dalo by se říct.“

„Ale to je něco neslýchaného!“

Tina jediným rozmáchlým gestem ruky ukázala na věci kolem sebe, jako kdyby tím chtěla říct: Neplatí to snad pro všechno v téhle hrobce?

Dělníci již smontovávali zvedací zařízení. Jeden z hlídačů k němu připevnil naviják a potom, na znamení, které mu dal Stone, zapnul motor. Motor se rozeřval, po chvíli se však ztišil a jen tiše brumlal. Dělníci nasadili k hranám víka sarkofágu háky, načež doslova hlemýždím tempem víko zvedli, zhoupli je na stranu a opatrně je spustili na zem.

Hlídač vypnul motor a všichnii dělnícipřistoupili k sarkofágu. Uvnitř uviděli rubáš z neznámého materiálu. Stone se dotkl složitě, umně uspořádaných záhybů; látka se mu pod rukavicí rozdrobila a rozpadla na šedý prach.

Lidé jen cosi vyděšeně zamumlali, vzápětí však překvapením zalapali po dechu. Pod vrstvičkou prachu se ukázala rakev z ryzího zlata. Do jejího víka byla vyryta podobizna panovníka v nádherném oděvu.

Stone s Marchem beze slova uchopili víko za držadla, zvedli je a odložili stranou. Uvnitř ležela mumie ovinutá tlustou vrstvou navzájem složitě se křížících pruhů látky. Po jejich povrchu byly rozhozeny okvětní plátky lotosu. Mumie měla na obličeji masku z tepaného zlata. Zpodobňovala královu velitelskou, až hrůzostrašně působící tvář.

Od mumie se linul slaboučký zápach prachu a rozkladu, Tina jej však nevnímala. Naklonila se a mumii natáčela zblízka videokamerou. Srdce jí divoce bušilo.

„Narmer,“ pronesl Stone šeptem.

39

„Ethan mi říkal, že o tom, čím jste procházela po dobu, kdy jste ležela v klinické smrti, nikdy nemluvíte,“ pravil Logan.

Jennifer přikývla. Seděli naproti sobě v Loganově pracovně. Byla již velmi pozdní noční doba a v Hnědém křídle – vlastně v celé Stanici – panovalo téměř ničím nerušené ticho. Logan do druhé komory nesestoupil, potřeboval se připravit na rozhovor s Jennifer. Vnitřní hlas mu napovídal, že pro jeho práci v nejbližší budoucnosti je toto setkání důležitější – možná mu ukáže i možnost, jak Jennifer uchránit před nějakou újmou.

„Jsem si jistý, že právě vy, a jedině vy, si uvědomujete, jak je vaše mlčenlivost nezvyklá“ navázal za okamžik. „Skoro všichni, kdo mají zkušenost s klinickou smrtí, naopak o svém zážitku rádi hovoří. Výzkum vašeho manžela je de facto založen právě na takové ochotě mluvit.“ Jennifer stále mlčela. Pohlédla mu krátce do očí, potom stočila zrak stranou.

„Podívejte“ pokračoval Logan zdrženlivě, „mrzí mě, co jsem vám předtím vykládal. Měl jsem za to, že vaše schopnosti jsounu, řekněme něco jak dar. Myslet si něco takového ale bylo ode mě naivní.“ Jennifer konečně promluvila: „To nic, všichni ostatní si to myslí také.“

V Centru se o ničem jiném nemluví, je to samé Jaké to bylo ‚prozření, jaké ‚poznání‘, prý něco nepopsatelně nádherného. O tom, jak je jejich zážitek naučil vážit si Boha, jak jim změnil život.“

„Váš život změnil také – ale asi jinak než jejich.“

„Připadám si jako postižené dítě z plakátů, dítě, které vystavují na veřejnosti, protože právě takové děti potřebují pomoc,“ postěžovala si Jennifer se stopou hořkosti v hlase. „Jsem manželka zakladatele Centra, prošla jsem nejdelší klinickou smrtí ze všech, se kterými se v Centru provádějí zkoušky a výzkum, moje psychické schopnosti jsou nejsilnější. Já chápu, jaký to má pro Ethanovu práci význam, a chci mu přispět všemi možnými způsoby. Jenomže…“

„Jenomže… kdybyste promluvila o svém zážitku – bojíte se, že právě to by Centru uškodilo.“

Znovu na Logana pohlédla; v jejích jantarových očích četl úzkost, něco jako zoufalství a beznaděj. „Ethan mi pověděl o vaší práci. O věcech, které jste v minulosti vykonal. Ani nevím, čím to, ale napadlo mě, že vy byste mě dokázal pochopit. Uvěřil byste mi. Já jsem zatím prostě neměla s kým si o tom pohovořit, komu se svěřit. Ethan… nemyslím, že zrovna on by to chtěl slyšet. Je to tolik v rozporu s tím, co –“ nedořekla. „Udělám cokoli, čím bych vám pomohl.“

Jennifer stále mlčela, Logan tedy pokračoval: „Vím, že je to těžké, ale pro vás by asi bylo nejlepší, kdybyste mi do nejmenších podrobností vylíčila, čím přesně jste tenkrát před třemi lety prošla.“

Jennifer zavrtěla hlavou. „To asi nedokážu.“

„Svěřte se mi. Když to přestanete v sobě dusit, třeba vás pak vzpomínky už nebudou připravovat o duševní klid.“

„Připravovat o duševní klid,“ opakovala Jennifer posmutněle. „Podívejte, Jennifer – můžu vám říkat Jennifer? Jsem empatik, a to, co jste prožila, můžu prožívat současně, aspoň zčásti. Budu při každém dalším kroku jakoby s vámi. Když to pro vás začne být příliš těžké, přestaneme.“

„Slibujete?“

„Ano.“

„A opravdu si myslíte, že by mi to mohlo pomoci?“

„Čím rozhodněji se proti následkům té události postavíte, tím snadněji se s nimi vypořádáte.“

Okamžik mlčela, potom pomalu přikývla. „Tak dobrá.“

Logan sáhl do brašny, chvíli se v ní přehraboval, vyndal digitální stopky a položil je na stůl. „Teď zhasnu světla, vy se pěkně usaďte a udělejte si co největší pohodlí.“

Vstal, zavřel dveře pracovny a zhasnul. Místnost nyní osvětloval jen displej stopek a displej jeho laptopu. Vrátil se na svou židli a vzal její ruce do svých.

„Teď se uvolněte. Není žádný spěch. Vraťte se v myšlenkách k tomu, na co si vzpomenete, že se stalo během nehody a co se dělo po ní. Až budete připravená, začněte. Vzpomínky mi předávejte pokud možno v reálném čase. Hodiny poslouží jako vodítko.“

Napřímil se a zmlkl. Dlouhou chvíli neslyšel nic, jen Jennifeřin pravidelný dech. Uplynulo tolik času, že si Logan už myslel, že Jennifer usnula. Potom se z temnoty ozval její hlas.

„Jela jsem po Ship Street, nedaleko od Brownovy univerzity,“ začala. „Ten SUVmodrý, vpředu před maskou chladiče měl kovový rámnáhle vyrazil z postranní ulice a naboural do mě.“

Polkla, zhluboka se nadechla a pokračovala: „Byl to příšerný náraz, rachot, a v tom okamžiku jsem ucítila bolest, projela mnou jako bílý záblesk. Potom dlouhostrašně dlouhonic.“

Logan nyní nastavil stopky na čtrnáct minut, na dobu, po kterou Jennifer ležela v klinické smrti.

„Dál si ještě vzpomínám, že jsem měla takový nepříjemný pocit v hlavě… Jako kdyby byla něčeho plná. Nevím, jak jinak to popsat. Potom přišel ten šumze začátku velmi tichý, ale pomalu zesiloval. Děsilo mě to. Najednou přestal a já jsem se rychle pohybovala temnou, úzkou chodbou. Nešla jsem, ani neběžela, vzpomínám si, že mě táhli. A pak přišel další bílý záblesk. Trval jen okamžik, pak zase nic. A potom jsem… Vznášela jsem se nad nemocničním lůžkem, dívala se dolů sama na sebe, jak ležím na pojízdných nosítkách. Bylo to zvláštnínevznášela jsem se nehybně, spíš maličko nahoru a dolů, jakoby nadnášená vodou v bazénu. Kolem lůžka stáli lékaři a sestry. Byl s nimi i Ethan. V rukou drželbyly to elektrody defibrilátoru. A všichni něco říkali.“

„Pamatujete si, o čem mluvili?“

Jennifer okamžik vzpomínala. „Jeden z nich řekl: ‚Hypovolemický šok. Neměli jsme šanci.‘“

„A dál?“

„Na okamžik mě zaplavila hrozná touha vrátit se zpátky do svého těla, ale byla jsem úplně bezmocná, nemohla jsem dělat vůbec nic, tak jsem se na ně jen dívala. Ten pocit touhyskoro nutnostivrátit se ale rychle ustoupil a pak už jsem necítila nic, žádnou bolest, žádný strach, prostě nic. Potom se moje tělo, lékaři, všechno, kamsi pomalu vytratilo. A mě zaplavil pocit nesmírného klidu a míru.“

„Popište mi jej.“

„Nic podobného jsem nikdy předtím nepocítila. Jako kdyby celou mou bytost, samotnou její podstatu, prostoupila pohoda, a já v té chvíli věděla, že dál se už nic zlého nemůže stát.“

Logan zavřel oči. Ten pocit měl nyní i on – jako by přicházel odněkud z daleka. „Jako kdyby vás obklopovala láska,“ poznamenal.

„Ano. Přesně to. A ten pocit jako kdyby trval hodně dlouho.“

Jennifer se odmlčela. Logan čekal, stále držel její ruce ve svých, časomíra odměřovala ubíhající čas. Uplynulo již víc než šest minut. Už nyní to byla doba delší než u většiny případů klinické smrti.

„Všude kolem byla tma a já měla pocit, že se znovu pohybuji. Potom, v dálce před sebou, jsem něco uviděla. Něco jako zlatou hradbu, zátaras… Za ní nebylo už nic. A před ní někdo… něco… stálo.“

„Nějaká bytost,“ napověděl Logan. „Světelná bytost.“

„Ano. Její obličej jsem nevidělatedy… viděla, ale jen nezřetelně, světlo té bytosti bylo moc silné. Napadlo mě, že by to mohl být anděl, ale ta bytost neměla křídla. A jako kdyby se na mě usmívala.“

„Ano,“ pronesl šeptem Logan. I on tu bytost teď matně vnímalmihotavě se třpytící, nadzemsky krásný přelud. A od toho přeludu přicházela jako vlna za vlnou ta nekonečná láska.

„Připadalo mi, že ta bytost na mě mluví. Nemluvila to ale doopravdy ona, znělo to jen v mé hlavě. Na něco se mě ptala.“

„Vzpomenete si, na co?“ Logan však už dokázal uhádnout odpověď.

„Ptala se mě, jestli jsem spokojená se svým životem. Jestli jsem už vykonala dost.“

Logan přikývl. Až dosud všechno, o čem Jennifer mluvilaže se ocitla mimo své tělo, temný tunel, Světelná bytost, hranice, za kterou se prostírá neznámé území, „účtování se životem“to vše zatím odpovídalo i jiným případům klinické smrti. Pohlédl na časomíru. Uplynulo přes deset minut. Logan se již předtím zběžně seznámil s dokumenty z Centra a věděl, že tato doba je delší než veškeré doby uvedené v záznamech Centra o všech ostatních případech klinické smrti.

„Bytost mi tu otázku položila znovu,“ pokračovala Jennifer. „A já si v té chvíli bleskově promítla svůj životrané dětství, věci, o kterých jsem celá desetiletí vůbec nepřemýšlela, na které jsem si třeba ani nevzpomněla. A potom…“ Jennifer polkla. „Potom to začalo.“

Logan jí sevřel ruce pevněji. „Ano?“ pobídl ji.

I v temnotě, která v místnosti panovala, viděl, jak se rysy jejího oválného obličeje napjaly. „Ta bytost pronesla dvě slova: ‚To nestačí!‘ A potom… proměnila se.“

Jennifer začala ztěžka dýchat.

„Jen klid. Popište mi tojak se Bytost proměnila?“

„Nejdřív to byl jen takový neurčitý vjem. Onen nevyjádřitelný, nekončící láskyplný pocit se začal vytrácet a s ním i teplo, pohoda, radost. Najednou jsem si připadala… bezbranná, jakoby čemusi vystavená. A potom to jasné světlo sláblo, Bytost potemněla. A já uviděla její obličej.“

V Loganově mysli vyvstal obraz obličejezlomyslně rozšklebená, zarostlá, kozlí tvář.

Jennifer dýchala stále rychleji. „Ta hradba předemnou… najednou se začala také měnit. Už nebyla zlatá. Zavlnila se, najednou vypadala jako krvavý závěs. Potom… potom se rozplynula.“ Jennifer nyní mluvila roztřeseným hlasem. „A za ní… za ní…“

„Ano?“ Logan to slovo pronesl sotva šeptem.

„Za ní… tma, tma naplněná zoufalým křikem. Pokoušela jsem se utéct, ale vtahovalo mě to dovnitř. Neměla jsem sílu bránit se. A pak už bylo pozdě. Žádné světlo, žádný vzduch. Nemohla jsem dýchat. Byla tam… jakási těla, všude kolem, neviditelná, kluzká, míjela mě a někam mizela. A křičela, neustále křičela. Tlačila se na mě ze všech stran, nemohla jsem se ani pohnout. Cítila jsem…“ Jennifer nyní sotva dýchala. „Cítila jsem hrozný tlak. Uvnitř. Jako kdyby něco vysávalo samu podstatu mé bytosti… A on se pořád smál. A pak se mě dotklo ostříostří… panebože!“

Logan to náhle pocítil znovuzlovolnou, démonickou přítomnost, bezmezné nepřátelství, nenávist, zlost. Byly tak hmatatelné, že ho div nepřirazily do opěradla židle.

„Ježíši!“ Logan sebou prudce trhl a pustil Jennifeřiny ruce.

V místnosti zavládlo na okamžik ticho, potom se Jennifer celá roztřásla křečovitými vzlyky.

Logan ji lehce objal. „Už je to dobré,“ utěšoval ji. „Bude to dobré.“ Jennifer však nepřestávala plakat.

40

Robert Carmody stál v komoře jedna. Byl tu cítit prach. Rozmrzele zaostřoval objektiv digitálního fotoaparátu. Kousek od něj klečel na očištěné zemi Payne Whistler, v ruce chráněné rukavicí držel zakřivenou destičku, střep nádoby.

„Položka A tři čtyřicet devět,“ pronesl tiše do diktafonu. „Destička. Leštěný vápenec.“ Pečlivě ji změřil pravítkem. „Sedm krát devět a půl centimetru.“ Chvilku si destičku pozorně prohlížel. „Nápis vypadá jako prosba o pomoc, aby faraón bezpečně dorazil do svého posmrtného království.“

Přidal ještě několik poznámek, potom destičku opatrně položil vedle sebe na kousek bílé látky. „Tak do toho, Bobe,“ vyzval fotografa.

Carmody si povzdechl, popojel se stojanem s reflektorem blíž, naklonil se nad destičku, zamířil na ni aparát a různou expozicí udělal několik snímků z několika úhlů. Narovnal se a na displeji aparátu zkontroloval své dílo. „Další mistrovský kus.“

Whistler přikývl, zvedl destičku, opatřil ji štítkem, pečlivě ji zabalil do jiného kusu látky a odložil ji do plastové krabice. Carmody si do malého zápisníku zaznamenal čísla snímků.

Zaklapl zápisník. „Prokrista! To už tu jsme… kolik? Tři hodiny? A pořád nic zajímavýho.“

„Děláte si legraci? Všechno tohle tady je zajímavé, dokonce víc než zajímavévždyť to jsou pohřební dary prvního faraóna sjednoceného Egypta!“

Carmody se ušklíbl. „Jak vás tak poslouchám, začínáte mluvit jako Romerová.“

Whistler vstal a povytáhl si kalhoty. „Musíte mít trpělivost. Jestli toužíte vidět odměnu za svou snahu okamžitě, vybral jste si nesprávnou profesi.“

„Jakou profesi? Já nejsem archeolog jako vy.“

„Já jsem geometr,“ opravil ho Whistler.

„No, a já zase fotograf. Už tu jsem tři týdny; nemůžu zavolat domů, nemůžu si objednat pizzu, a nemůžu se ani proběhnout.“

„V jídelně je pizzy, co jen dokážete sníst. A v tělocvičně máte spoustu běžeckých trenažérů.“

„Nenaladím tu HBO. Nemůžu si zahrát World of Warcraft. Nemůžu si zašukat.“

„Hm, to je váš problém.“ Whistler odložil krabici na artefakty stranou.

„Koukněte, nejsem přece pitoměj. Když jsem podepisoval formuláře se závazkem mlčenlivosti, věděl jsem, do čeho jdu. Jenže jsem si myslel, že budu dělat snímky mumií. Masek ze zlata, něco takovýho. Věci, co by pozdějc k něčemu vypadaly, až bych o tom moh mluvit. Jenomže on si vybral tohle místo, úplně bez ničeho, kde není nic, co by člověka dokázalo vzrušit. Všecko pěkný si nechává pro sebe. Podívejte se třeba na tamhleto.“ Carmody ukázal za sebe, na přepážku uzavírající vchod do komory dvě.

„A co jste čekal? Hlavním archeologem je March. Přestaňte remcat jste dobře placený; mohl jste taky dopadnout hůř. Dělat práci třeba tamhle toho! Whistler píchl prstem do vzduchu směrem k plošině s Pupeční šňůrou, kde stál hlídač a přihlížel, jak jejich práce pokračuje.

„Neupsal jsem se k tomu, abych kontroloval, jestli je všecko dobře zavřený a zajištěný před zlodějema. Svou profesi dělám jako uměleckou činnost, ne že jen tak namířím fotoaparát, cvak, a je hotovo. Měl jsem pět výstav.“

„Prodal jste něco?“ utrousil Whistler se zlomyslným úsměvem.

„O to vůbec nejde.“

„No tak jedeme dál.“ Whistler se otočil a z dřevěné truhly s hranami zdobenými zlatem, stojící kousek od něj, opatrně vyndal další předmět. Převracel jej v rukou a pozorně si jej prohlížel. „Položka A tři padesát. Destička. Leštěný vápenec.“ Destičku změřil. „Šest a půl krát devět centimetrů.“ Pohlédl na nápis na ní. „Vypadá to na seznam darů, které Narmerova manželka Neithotep dostala ke třicátým narozeninám.“ Svá slova potvrdil pokývnutím. „Tak tohle je zajímavé!“

„Jo. Asi tak jako sedět a koukat, jak roste tráva. Jak se hieroglyfama řekne ‚děte se s tím vysrat‘?“

Whistler mu ukázal zvednutý prostředník. Pak destičku položil na látku. „Teď se věnujte tomu, kvůli čemu tu jste.“

Carmody si mocně odfoukl, zvedl aparát a udělal potřebné snímky. Zanesl do zápisníku několik poznámek a s kyselým výrazem se díval, jak Whistler odkládá destičku stranou. Později ji odnesou k zakonzervování a zdokumentování.

„Chci si prostě jen užít trochu srandy,“ poznamenal Carmody. Whistler mezitím sáhl do truhly pro další předmět. „Tři neděle trčím v týhle prděli světauž vidím, že z toho za chvíli zblbnu.“

Whistler zavrtěl hlavou. „Vyražte si na procházku močálem. Až se vrátíte, spočítejte si, kolikrát vás kousli komáři, a hned budete mít co dělat. Pokud jde o mě, poslední hrobka, ve které jsem pracoval, byl neolitický pohřeb do sídlištní jámy. Ve srovnání s tím je tohle tady přímo nebe.“

„Víte co? Měl byste se věnovat něčemu zajímavějšímu a užitečnějšímu.“

„Možná.“ Whistler vyndal další předmět. „Položka A tři padesát jedna. Destička. Leštěný vápenec.“

„Proboha, už dost!“ zasténal Carmody. „Zastřelte mě někdo! Prosím, zastřelte mě, ať už mám tohle za sebou!“

V hlídačově vysílačce to zapraskalo. „Základna Pupku Eppersovi, odpovězte.“

„Eppers,“ ohlásil se hlídač.

„Čidla zaznamenávají prudké zvýšení tlaku v Pupeční šňůře, souřadnice devatenáct. Rádi bychom, kdybyste tam nahoru vylezl a vizuálně to zkontroloval, než tam pošleme opraváře.“

„Rozumím.“ Hlídač si zahákl vysílačku za opasek, vystoupil po žebříku nahoru a zmizel z dohledu.

Carmody se za ním díval. Potom se rozhlédl po komoře. Jak předtím poznamenal, předměty, které se daly snadno vynést, už byly odneseny. Za pozlacenou truhlou a pohřebními dary zůstal jen nábytek a ohromná socha strážce hrobky, zakrytá plachtou.

Jeho zrak padl na jedno z křesel s bohatou a pestrou řezbářskou výzdobou a se zlatými filigránskými ornamenty. „Koukněte se na tohle,“ vyzval Whistlera. Přešel ke křeslu a s posměšně vážným výrazem se do něj posadil.

Whistler se na něj podíval se směsí údivu a hrůzy. „Co blbnete, hergot? Vypadněte z toho křesla! Není zakonzervované, ještě ho poškodíte!“

„Nic takovýho. Ani se nehne.“ Carmody si založil ruce na prsou. „Hovoří král Narmer. Přiveďte mi pannu určenou na dnešek!“

Whistler se s obavami zadíval na bezpečnostní kameru. „Uvidí vás Stone a utrhne vám hlavu.“

„Jenom klid. Dneska je nahoře u pultu Paxtona to je můj kámoš.“ Carmody vstal, rozhlédl se, jestli hlídač je pořád ještě pryč, a přešel k masivnímu královskému lůžku. Nohy, sloupy i baldachýn byly bohatě intarzované a zdobené lístky ze zlata, samotná plocha lůžka byla dřevěná, prostá a bez ozdob. Zatlačil na ni prstem, aby vyzkoušel, jak je pevná, a s výrazem prozrazujícím, že je s výsledkem spokojen, na ni ulehl.

„Carmody, vy jste snad úplně zblbnul!“ pronesl Whistler tiše a vážně. „Slezte, než vás uvidí hlídač!“

„Nejdřív si trochu zchrupnu,“ odvětil Carmody. Zvedl hlavu a dělal, že se rozhlíží po komoře. „Hej, Kleopatro, no tak, hupni sem ke mně! Mám tu žezlo, a potřebuje přeleštit“

V tu chvíli cosi ostře zapraskalo, lůžko se rozkmitalo a vzápětí sebou divoce trhlo do strany. Než se Carmody stačil pohnout, ozvalo se tiché zasyčení, jako když úzkou štěrbinou uniká vzduch, a po něm ještě hlasitější praskot. Masivní dřevěný baldachýn se odtrhl a zřítil se na Carmodyho.

Následoval oslnivý bílý zábleskokamžik nevyslovitelné, drtivé bolestia potom už nebylo nic.

41

Logan vešel do lékařského oddělení. Doktor Rush právě zakrýval Carmodyho pomlácené, polámané tělo zelenou látkou. Když uslyšel kroky, vzhlédl; spatřil Logana a jen zavrtěl hlavou.

„Takhle poničeného člověka jsem ještě neviděl,“ pronesl.

„Dokončili předběžné vyšetřování,“ sdělil mu Logan. „Kolíky ze zlata, které držely baldachýn pohromadě, byly zřejmě úmyslně uvolněny.“

Rush svraštil čelo. „Uvolněny?! A úmyslně? Chceš říct, že to je zase něco jako sabotáž?“

„Snad. Nebo si je někdo jenom chtěl strčit do kapsy. Jsou z ryzího zlata a každý je velký jako kolejnicový hřeb.“

Rush chvíli mlčel. „Jaká je mezi lidmi nálada?“ zeptal se pak.

„Víceméně taková, jakou si dovedeš představit. Sok. Zármutek. A strach. Znova přišla na přetřes ta kletba.“

Rush zamyšleně, nepřítomně přikývl. Byl bledý, pod očima měl tmavé kruhy. Logan si vzpomněl, co mu doktor řekl v letadle: „Specializoval jsem se na práci v oddělení akutního příjmu. Ale nějak jsem se nedokázal smířit s pohledem na smrt. Jistě… dokázal jsem se klidně zabývat případy, kde šlo o přirozené příčiny – rakovinu, zápal plic, nefritidu. Ale náhlá, násilná smrt…“ Uvažoval o tom, jestli teď není pravý čas, aby si s Rushem promluvil. Své úvahy uzavřel úsudkem, že vhodnější čas než nyní se asi nenaskytne.

„Měl bys chvilku?“ zeptal se tiše.

„Jen to tady dokončím a zapíšu si pár poznámek. Jestli chceš, můžeš zatím počkat u mě v pracovně.“

Rush přišel za deset minut. Vypadal již vyrovnaněji, do obličeje se mu vrátila barva. „Omlouvám se za to zdržení.“ S těmi slovy se posadil za stůl. „Tak oč jde, Jeremy?“

„Mluvil jsem s Jennifer.“

Rush napjatě poposedl. „Ano? A vylíčila ti, jak to bylo s její klinickou smrtí?“

„V podstatě jsme si to přivolali zpátky. Všechno.“

Rush se na něj upřeně zadíval. „V Centru o tom nikdy podrobně nemluvila! Což je dost mrzuté, vzhledem k mému postavení tam…“

„Třeba si o tom potřebovala promluvit s někým, kdo je zcela objektivní,“ opáčil Logan. „S někým, kdo má zkušenost s tím, jak zacházet se… s nezvyklými jevy.“

Rush přikývl. „Tak co mi tedy povíš?“

„Než se s někým pustím do probírání detailů, měl bych k tomu asi nejdřív dostat od Jennifer svolení – dokonce i když jde o tebe. Můžu ti ale říct, že první část toho, čím prošla, byl obyčejný, učebnicový případ. Ale poslední částkdyž si vybavovala a popisovala dobu, kdy už byla ‚na druhém břehu‘ déle než každý, koho máš ve své databázito už byl pravý opak učebnicového případu.“

Po chvíli Logan pokračoval: „Bylo to… příšerné. Hrůzné. Není divu, že o tom nechce s nikým mluvita už vůbec ne znovu to prožívat.“

„Hrůzné? Opravdu? Ovšemměl jsem podezření, že to má spojitost s určitým nepříjemným zážitkem, to ano, užjen proto, že není ochotná znovu se k tomu vracet. Ale netušil jsem… Chudinka Jennifer.“

V pracovně zavládlo na okamžik ticho. Logan se užuž chystal promluvit: Je tu ještě něco. Nedokážu říct proč, ale to, jak Jennifer ten stav popisovala, to, jak jej v klinické smrti vnímala – mi silně připomíná Narmerovu kletbu. Původu, příčiny této své domněnky se však nedokázal s jistotou dobrat, byl to jen neurčitý pocit, něco, co člověku neodbytně utkví v podvědomí. Zmínit se o tom by však ničemu nepomohlo. Snad… snad… existuje jiný způsob, kterým by se dalo Jennifer pomoci.

Odkašlal si. „Naléhavě doporučuji, aby se už žádná další sezení nekonala. Zbytečně ji rozrušují a můžou jí dokonce psychicky ublížit.“

„O tomhle jsem se ale před Stonem zmínil,“ hájil se Rush. „Souhlasí s tím, aby se počet dalších sezení zredukoval najedno či dvě. Naléhá na mě, abych se jí vyptal na třetí bránu a na to, co je za ní. A taky na to, co si myslet o té podivné malbě v hrobce. ‚To, co vrací život mrtvým… a přináší smrt živým.‘“

„To není dobrý nápad,“ namítl Logan. „Navíc sezení, u kterých jsem byl, stejně nepřinesla nic podstatného.“

„To poslední ano. Tina Romerová si prostudovala některé z těch výroků, a vzhledem k tomu, co je známo o ustálenosti staroegyptských textů, jí připadají hodně popleteně.“

„Žádal jsi mě, abych se Jennifer věnoval, takže tady máš moje doporučení.“ Logan vyndal z kapsy pouzdro s DVD, položil je na stůl a poklepal na ně prstem. „A tady jsou data z tvých záznamů z Centra, cos mi předal. Prošel jsem si je.“

„A…?“

„A chci, abys mi odpověděl na jednu otázkua prosím, odpověz na ni poctivě: Chovala se Jennifer po své klinické smrti nějak zvláštně? Změnila se nějak její osobnost?“ Rush se na Logana zadíval, ale neodpověděl.

Logan tedy pokračoval: „Na podobné záležitosti nejsem odborník, ale z toho, co jsem četl v záznamech, z toho, cos mi ty sám už povědělo tom, jak se tvůj vztah k Jennifer změnil, a z toho, co mi pověděla ona, usuzuji, že její klinická smrt se značně lišila od klinické smrti ostatních lidí. A myslím si, že i její následné chovám bylo jiné než chování lidí, které jsi zkoumal v Centru.“

Rush dlouhou chvíli mlčel. Nakonec si jen povzdechl. „Nechtěl jsem to přiznatani sobě ne. Ale je to tak, jak říkáš. A změnilo se toho víc než jen náš vztah.“

„Můžeš mi tu změnu popsat?“

„Je to složité. Někdy mi připadá, že ne ona, ale já vidím věci, které neexistují. A ona je jakoby… jakoby někde daleko. Odpoutaná od skutečnosti, od přítomnosti. Vždycky se chovala vřele, spontánně, ale v poslední době u ní nic takového nepozoruju.“

„To nemusí mít nutně co dělat zrovna s tím, že prošla klinickou smrtí,“ namítl Logan. „Může se tak projevovat třeba deprese.“

„Jennifer se nikdy předtím neprojevovala jako deprimovaná osoba. Ale je toho víc. Ona…“ Rush se zarazil. „Nevím, jak to říct: jako kdyby v ní bylo míňmíň citovosti, než kolik jí v sobě mívala dřív. Vezmi si třeba takový hloupý příklad: Vždycky byla celá divá po filmech útočících na city. Stačila kapka melodramatu, a brečela jak malé dítě. Teď ale už ne. Jeden z prvních večerů tady ve Stanici promítali takový starý ubrečený doják, Hořké vítězství. Když skončil, bulili i někteří z nejdrsnějších chlápků. Jennifer ale přes celý film seděla s kamenným výrazem, všechny ty emoce jako kdyby… jako kdyby k ní nepronikaly.“

Logan nyní hovořil pomaleji, víc zamyšleně: „Víš, Ethane, na zemi existují kultury, které věří, žeza vhodných okolnostíse člověk může odpoutat od svého vnitřního ducha.“

„Vnitřního ducha?“ opakoval Rush.

„Tím se myslí nehmatatelná životní síla, která náš nynější život spojuje s životem příštím. Byzantinci, Inkové, některé kmeny původních obyvatel Ameriky, rosekruciáni z osvícenské dobyti všichni, co se týče těchto věcí, vyznávali jen nepatrně se lišící varianty téhle víry. Navíc existovaly, a dosud existují, mnohá další podobná náboženská vyznání.“

Rush mlčky poslouchal jeho výklad.

„Jennifer se zmínila o tom, že na konci vjemu své klinické smrti cítila hrozný tlak. Připadalo jí to jakomoment, pokusím se vzpomenout si na její vlastní slova: Jako kdyby něco vysávalo samu podstatu mé bytosti, řekla.“

„A co říkáš ty?“

„Já neříkám nic. Jen uvažuju o možnostech. Tvoje manželka možná byla klinicky mrtvá tak dlouho, až… až ztratila nedílnou součást svého lidského ducha,“

Rush vybuchl smíchy. „Svého ducha? Jeremy, to je hloupost!“

„Hloupost? No… mám v úmyslu zabývat se tím dál. Ale dalo by se tvrdit, že takovými jevy by možná šlo vysvětlit, proč jeden z těch rituálů potřebovala i sama katolická církev.“

„Hmm? A kterýpak rituál to je?“

„Exorcismus.“

V pracovně náhle zavládlo mrazivé ticho.

„Co tím chceš naznačit?“ otázal se po chvíli Rush. „Že Narmer nepromlouvá jen prostřednictvím Jennifer? Že ona se při těch přechodech na druhý břeh“ stává Narmerovým vlastnictvími „Nevím, co se odehrává během těch přechodů. A vědět přesně, co se odehráváto nemůže nikdo. Vím jen, že to, co se odehrává, ať je to cokoli, může být nebezpečné.“

Rush si zhluboka povzdechl. „Jen jedno, úplně poslední sezení. Zeptat se na třetí bránu. Potom k žádným dalším ‚přechodům‘ už nedám svolení.“

42

Logan vešel se zápisníkem v ruce do jasně osvětlené místnosti s Pupkem. Někde tadyuprostřed shonu, hluku a neustávající činnostibyl muž, který hlásil, že v noci slyšel podivný, zlověstně znějící šepot. Logan se chystal hned teď si s ním promluvit… Pokud se mu ho ovšem podaří najít.

Rozhlížel se; náhle se zarazil. Něco se dělo s Pupkem, kolem se shlukla spousta lidítechnici, dělníci, jeden či dva vědci, s nimi i Porter Stone a Fenwick March. S vážným, napjatým výrazem ve tvářích spolu hovořili, zřejmě o nějaké naléhavé záležitosti. Logan k nim zvědavě přistoupil blíž. Do Pupku byla ze silného navijáku spuštěna lanová síť z modrého plastu. Lana, na kterých byla zavěšená, vypadala jako vodicí nitě k ovládání obludné loutky.

Motor zdvihacího zařízení se rozběhl, převody zacvakaly a síť stoupala nahoru ke vstupu do Pupku. Stone se nyní nakláněl nad jeho ústím a napjatě se díval dolů. Zvednutou dlaní dal obsluze navijáku znamení, ať nepřestává síť zvedat.

Logan přihlížel, jak se síť navíjí na vratidlo, instalované pod navijákem. Po chvíli Stone obsluhu znamením vyzval, aby navíjení zpomalila. Logan uviděl v síti velkou bednu z čistého meteorického železa, kterou naviják vynesl na světlo. Měřila asi dvě stě deset krát devadesát centimetrů a měla tvar rakve.

V tu chvíli si uvědomil, že to skutečně je rakev. A v ní může být jedině Narmerova mumie.

Dva technici rakev velmi opatrně vyzvedli, přemístili ji nad čekající pojízdná nosítka a spustili ji na ně. Potom síť uvolnili a povytáhli ji výš. Na celou operaci dohlížel March, pobíhal kolem techniků jako neodbytný, rozzuřený hmyz, který se nechce dát odehnat, a chrlil ze sebe úsečné rozkazy. Stone tomu všemu přihlížel s rukama založenýma na prsou, ve tváři neproniknutelný výraz.

Logan periferním viděním náhle zachytil jakýsi pohyb a otočil se. Ve vchodu spatřil Tinu Romerovou. Krátce se rozhlédla kolem, potom spatřila rakev na nosítkách. Na okamžik znehybněla. Vzápětí s hněvivě přivřenýma očima udělala téměř plíživě několik kroků k Marchovi a zastavila se přímo před ním. Logan zaslechl, jak mezi nimi padlo několik zdušených, rozzlobených slov. Potom Romerová náhle vybuchla.

„Ty pitomý, namyšlený hovado!“ rozkřikla se. Popadla Marche za košili na prsou, sevřela ji v pěsti a strčila do něj. „Dej od něj ty pracky pryč!“

Zavládlo ohromené ticho. První se vzpamatoval Stone. Vkročil mezi ně, položil Romerové ruku na rameno a napůl ji odváděl, napůl táhl pryč. Neustále jí mírně, avšak naléhavě cosi říkal, zřejměji domlouval. March, rudý v obličeji, si prohrábl řídnoucí vlasy a otočil se zpátky k nosítkům.

Logan popošel pár kroků ke Stoneovi a Romerové a ještě zachytil Stoneova slova… ‚jen cétéčko‘, a Víc nezaslechl.

Stone ještě nějakou chvíli k Romerové důrazně promlouval. Potom jí lehce sevřel rameno, upřeně se na ni zadíval, načež se odvrátil a připojil se ke skupině u Pupku. Romerová zůstala stát tam, kde ji Stone nechal. Ztěžka dýchala, rty měla vztekle sevřené. Potom se otočila a jako bouře vyrazila ven.

Logan za ní spěchal po ochozu vedoucím ven ze Žlutého křídla. „Tino!“ zavolal za ní.

Otočila se, spatřila ho, ale šla dál.

„Co je za problém?“ zeptal se, když ji dohonil.

„March, ten hajzl, je problém!“ odpověděla úsečně jen tak v chůzi. „Před začátkem expedice jsme si stanovili základní pravidla o tom, jak se budou artefakty zpracovávat. Všechno se prostuduje přímo na místě, důkladně se to zdokumentuje a zakonzervuje. Cokoliv, co by se mělo odnášet, nejprve schválí výbor složený z vedoucích jednotlivých týmů. Ale ten ksindl si dělá za mými zády, co chce. Už se mu podařilo odnést z hrobky skoro všechno, co má nějakou cenu a co nebylo přibité. Ta jeho sebranka teď na všecko dává štítky a nálepky. Na mě zbydou akorát nějaký posraný videa!“ Hlas se jí trochu chvěl. „Když se teď budu chtít k něčemu dostat, abych vyplňovala žádanky. Nedokážu pochopit, že se Stone dal s tím sráčem dohromady. A prokristaon teď ještě dokonce mái Narmerovu mumii…“ Vrtěla nevěřícně hlavou. „V takovýchhle chvílích si fakt přeju, aby se celá tahle zatracená Stanice potopila na dno močálu!“

Chvíli šli dál mlčky.

„O Porteru Stoneovi je přece odjakživa známo, že jeho práce je neinvazivní,“ podotkl Logan.

„Já vím. Proslavil se tím. Ale je až přehnaně paranoidní kvůli tomu, jak je teď náš časový rozvrh napjatý. Práce na přehradě Afayalah budou dokončeny asi hodně před termínema za několik měsíců, spíš ale týdnů, může všechno tady zaplavit voda. March toho využívá k tomu, aby Stonea popoháněl, nutí ho ke spěchu. Pořád dokola zdůrazňuje, že tohle je Stoneův největší objev, těží z toho, že Stone si pěstuje své ego. A teď, když jsou artefakty venku z hrobky, tady… No, bude zatraceně těžké ty dva přesvědčit, aby tam vůbec něco z toho vrátili.“ Hořce, odevzdaně zavrtěla hlavou.

Procházeli chodbami Červeného křídla. Logan egyptoložku následoval do její pracovny. Tam se posadili naproti sobě u stolu plného artefaktů a zápisníků.

„Jsem docela zvědavý, jestli jste nějak pokročila,“ začal Logan. „Tedy… mám na mysli věci, co jsou pro vás takovou hádankou, to, co vás na té hrobce tolik mate.“

„Tohle celé je jedna pitomá hádanka!“ vyrazila ze sebe Romerová nakvašeně. Zlost ji stále neopouštěla, nicméně se přece jen zdálo, že se pomalu uklidňuje.

„Říkala jste, že jsou tam nápisy, které nedávají tak docela smysl. Zvláštní serechy. Jednotlivosti, které obecně nejsou v souladu s tím, co se týká faraónů a tradic, jaké se vytvářely v pozdější době…“

Romerová přikývla. „Hádanky v hádankách.“

„Tak mě napadámyslíte, že se něco z těch záhad objasní tím, co najdeme ve třetí komoře?“

„Je to možné. V poslední komoře v hrobce obvykle bývají nejcennější, nejdůležitější předměty. Proto nás tak překvapilo, že jsme Narmera a jeho vzácné pohřební dary našli už ve druhé komoře…“ Tina pokrčila rameny. „Další záhada,“ dodala.

„A co tedy myslíte, že najdeme za třetí branou?“ optal se Logan po chvíli mlčení.

Tina se krátce zamyslela. „Patřím mezi nejlepší egyptology na světě; proto si mě Stone taky vybral. Prostudovala jsem si skoro všechnoo královských hrobkách, o pohřbech do jam v písku, o pyramidách, kultovních chrámech a mastabách, o všech těchto stavbách, které byly vůbec kdy objeveny a zdokumentovány. Nikdo o těch věcech neví víc než já. A chcete něco slyšet, pane lovče duchů?“ Naklonila se k Loganovi blíž a probodávala ho upřeným pohledem. „Nemám nejmenší tušení, co najdeme, až odpečetíme tu třetí bránu.“

43

Logan vešel do ambulance. Doktor Rush se nakláněl nad postavou své manželky. Ležela na vyšetřovacím stole, na sobě měla, jako při předchozích přechodech, nemocniční košili. „Už je to naposled, miláčku,“ říkal jí právě Rush a pohladil ji po tváři.

Zvedla k němu oči a pousmála se. Pak pohlédla na Logana. Přistoupil blíž, povzbudivě pokývl a krátce jí stiskl ruku. Z výrazu v jejím obličeji nedokázal nic vyčíst. Vyjadřuje snad nějakou předtuchu? Rezignaci? Když se nyní dotkl její ruky, dotek mu nic nenapověděl.

Odstoupil od stolu. Rush se už věnoval přístrojům a připravoval sedativum. Uplynulo pět minut, pak deset. Lékař zapálil vonnou tyčinku a do ústí kanyly vsunul nejprve jednu stříkačku, pak druhou. Potom zvedl ještě amulet a zapálil svíčky. Nato odříkával upravené hypnotizační texty. Nakonec vzal digitální diktafon, přistoupil k hlavám stolu a položil první otázku.

„S kým mluvím?“

Jedinou odpovědí mu byl manželčin namáhavý dech.

„S kým mluvím?“ zeptal se doktor znovu.

Opět žádná odpověď.

„To je divné,“ pronesl zamyšleně Rush. „S uvedením do hypnotického stavu jsem ještě nikdy žádný problém neměl.“ Znovu zkontroloval přístroje, jemně zvedl Jennifer oční víčko a zkoumal její oko oftalmoskopem. „Přidám propofol a trochu prohloubím útlum. A o stupeň zvýším kortikální stimulaci.“

Logan mlčky čekal; lékař mezitím upravoval složení infuze a znovu prošel text. Tentokrát Jennifer začala mělce a rychleji dýchat.

„Uvolni svou mysl,“ promluvil Rush k manželce klidným, mírně vemlouvavým hlasem. „Dej jí svobodu. Ponech vědomí, ať vystoupí z tvého těla, a tělo ať je jako prázdná skořápka, která nikomu nepatří.“

Prázdná skořápka. Logana, aniž tušil proč, náhle přepadl neklid. Instinktivně udělal krok ke stolu, jako kdyby chtěl Rushe zarazit, nakonec se však přece jen dokázal ovládnout.

Rush znovu vzal do ruky diktafon.

„S kým mluvím?“

Žádná odpověď.

Naklonil se blíž. „S kým mluvím?“

Jennifer pohnula ústy. „Mluvčí… Hora.“

„A víš, kdo jsem?“

„Bezvěrec, prznitel… Nepřítel Rea.“

„Pověz mi o ozdobě na nástěnné malbě. O té, co má faraón nebo nejvyšší kněz na hlavě.“

„Ne… ne kněz. Jen pro… syna Rea.“

Syna Rea. Tedy faraóna. Logan svraštil čelo. Jenomže tento název byl běžný teprve v období čtvrté nebo páté dynastie, stovky let po Narmerovi. Může tohle být další důkaz toho, čeho se Tina Romerová domýšlídůkaz dějinného anachronismu, jakéhosi druhu kolektivní ztráty paměti, kdy rituály a náboženské proudy upadly po Narmerově smrti v zapomnění?

Rush přidržel diktafon těsně u manželčiných úst. „Tu věc jsi nazvala ‚To, co vrací život mrtvým… a přináší smrt živým. Co jsi tím chtěla vyjádřit?“

„Velké… tajemství. Dar od Rea. Nesmí být… zhanoben… dotekem“

Jennifer nyní dýchala stále rychleji, její dech byl mělčí.

„Zkrať to!“ vyzval Logan tiše lékaře.

„Co je za třetí branou?“ tázal se dál Rush.

Rysy ve tváři Jennifer se křečovitě stáhly. „Rychlá smrt. Tvoje údy budou… rozmetány do nejvzdálenějších koutů světa. Ty… ty celý… tvým údělem bude šílenství a smrt…“

Narmerova kletba, připomněl si opět Logan.

Vtom uviděl, jak si Jennifer, stále ještě pod vlivem léku, pomalu sedá. Ten pohled ho naplnil hrůzou, navíc způsob, jakým se posazovala, mu připadal podivný, nepřirozený. Jako kdyby ji do polohy vsedě táhla nějaká neviditelná síla.

Náhle otevřela oči, ty však zíraly strnule, nevidomě. „Šílenství a smrt!“ vykřikla děsivým hlasem. Potom oči zavřela a zhroutila se zpátky. V tu chvíli začaly přístroje bzučet.

„Co je zase tohle?!“ vyrazil ze sebe ostře Logan. Rush však neodpovídal, zajímaly ho údaje přístrojů. Přešel k Jennifer, sklonil se k ní a ve spěchu ji vyšetřoval. Po delší chvíli se napřímil.

„Nejspíš dostala krátký záchvat. Bez testů nic dalšího nezjistím. Teď ale už v klidu odpočívá. Budu ji ještě pár minut držet na propofolu, pak ji probudím.“

Logan se mračil. To, co viděl, překročilo hranice toho, s čím byl ochoten se smířit. „Tohle bylo naposled – ano?“

„Ano. Po tomhle už po ní nikdy nebudu chtít žádné další… I kdyby to Stone vyžadoval.“

„To rád slyším. Poněvadž po tom, co jsem tu viděl, ti musím říct, že podle mého názoru se takovéhle zacházení s ní nedá nijak obhájit ani omluvit. Zvlášť vzhledem k tomu, co ji v minulosti potkalo. Vzpomeň si, co jsem ti o tom už jednou povídal.“

„A jakou minulost máš na mysli?“

„Tu, na kterou jsem narazil v dokumentech Centra, cos mi dal. Její psychologickou minulost.“

Rush na něj stále upřeně hleděl, rysy jeho obličeje ztvrdly. Neměl se k odpovědi, Logan tedy pokračoval: „Mluvím o její diagnózeo schizoafektivní poruše.“

„Teď ale mluvíš o diagnóze staré dvacet let,“ upozornil ho Rush. Nyní jeho hlas zněl, jako kdyby se hájil. „A navíc mluvíš o chybné diagnóze, Jennifer žádnou schizoafektivní poruchou netrpěla, bylo to jen takové přehnaně pubertální chování.“

Logan na to nic neřekl.

„Mohlo jít nanejvýš o poruchu nálady. Mírnou a dočasnou, která odezněla s příchodem dospělosti,“ dodal ještě Rush.

„Ale přestojak jsi ji mohl tomuhle všemu vystavit? Jak jsi mohl dovolit, aby byla takhle ztraumatizovaná?“

Rush se tentokrát chystal ostře se ohradit; už otevřel ústa, ale pak jen zhluboka nabral dech. „Bylo to důležité pro Stonea. Bylo to důležité pro mě. Viděl jsem v tom šanci, jak pokročit dál ve výzkumu prováděném v Centru. Jak aplikovat naše výsledky v terénu, v praxi. A jak jsem ti už říkal, myslel jsem si, že to je dobré i pro Jennifer. Nečekal jsem, že to pro ni bude naopak tak těžké. Kdybych to býval věděl… No, řekněme tedy, že se to už nikdy nestane.“

Chvíli oba mlčeli. Odstoupili od stolu, přitom však nespouštěli z Jennifer oči. Stále ještě se nepohnula.

„Přemýšlel jsem o tom, cos mi vyprávěl,“ zamumlal Rush. „Že když mozek Jennifer byl tak dlouho mrtvý a stav její klinické smrti trval tak dlouho, že v podstatě mohla přijít o… o svou duši.“

„Takhle jsem to ale neřekl,“ odtušil Logan.

„Ale naznačoval jsi to. Že je něco jako prázdná nádoba. A že jestli duch krále Narmera je dosud nedotčený a setrvává na tomhle místě, mohl by… no… dočasně si ji přivlastnit.“

„Po našem posledním rozhovoru jsem se tou věcí zabýval trochu víc. To, co říkáš, je sice teoreticky možné, jenomže to není případ, který máme zde.“

„Tak to se mi docela ulevilo. Ale jak si tím můžeš být jistý?“

Logan stále nespouštěl z Jennifer oči. „Mám pro to dva důvody: Na jedné straně si opravdu myslím, že je možné, aby životní síla někoho, jehož tělesná schránka je mrtvá, přesídlila do živoucího těla, jehož duše se… řekněme něčím provinila. K fyzickému přivlastnění si jiné osoby do takovéhle hloubky ale dochází zřídka. V literatuře, kterou jsem si prostudoval, je zmínka jen o pěti či šesti takových případech, navíc jen chabě doložených důkazy. Ale… všechny ty případy se shodují v jednom: duch takové mrtvé osoby si nemůže přivlastnit tělo osoby opačného pohlaví“

„Takže tady nepůsobí duch krále Narmera,“ pronesl se zjevnou úlevou Rush.

„Přesně tak. Tedy… pokud je můj předpoklad správný a skutečně se týká toho, s čím se setkáváme zde.“

Rush pomalu přikývl. „Říkal jsi něco o dvou důvodech,“ dodal.

„O tom druhém jsem se zmínil už dřív. Vzpomeň si, že hlavním důvodem, proč se faraonové dávali pohřbívat do hrobky, bylo usnadnit si cestu do zásvětí. Bez faraonovy mumie by kaduchovní podstata, životní a tvůrčí síla lidí i bohůneměla kam se po jeho smrti uchýlit, nedosáhla by klidu a byla by navěky odsouzena k tomu, aby se znovu a znovu vracela do hrobky. Ale ve ‚fyzickém‘ těle, jako je třeba Narmerovo tělo v hrobce, by ka mohla putovat podsvětím se svou ba, což je část duše, která se může pohybovat z místa na místo. Všechno, co jsme viděli zde v hrobce, přispělo k tomu, že Narmer byl připraven úspěšně dojít na konec své cesty.“

„A protože Narmerova mumie je nedotčená, znamená to, že jeho ka tu nebude.“

„Vypadá to tak.“

„Jenomže jestli zde tedy ‚nepůsobí‘ král Narmer Rush jako kdyby se zdráhal větu dokončit „– s kým jsme to tedy komunikovali?!“

Logan mu zůstal dlužen odpověď.

44

Byly dvě hodiny v noci a Stanice neklidně spala ve žlutém světle obrovského měsíčního kotouče. V operačním centru pracovalo několik techniků, chystali se na ráno – odstraní poslední pečetě a projdou třetí branou. Ke vstupu do Pupeční šňůry a do spojařského centra byly postaveny stráže. Jinak všude panoval klid.

Liduprázdnými chodbami Červeného křídla procházela dlouhými kroky postava v bílém laboratorním plášti. Nijak výrazně se nelišila od spousty těch, kdo ve vědeckých laboratořích pracovali ve dne, jen její pohyby byly jinéostražité, div ne plíživé. Všude, kde se chodby křížily, se postava zastavila a pokračovala v chůzi, teprve když se přesvědčila, že na chodbě nikdo jiný není.

Došla k hlavnímu vchodu k archeologickým laboratořím. Dveře byly zamčené, ale postava si už dávno přichystala paklíč. Zručnými pohyby prstů dveře tiše odemkla. Znovu se ohlédla do chodby, na okamžik se zaposlouchala do ticha, pak vklouzla dovnitř a dveře nehlučně zavřela.

Nerozsvítila, jen procházela dál místnostmi plnými laboratorních stolů, kontejnerů s artefakty a s vybavením pro konzervaci a další uchovávání artefaktů. Došla k těžkým dveřím „úložiště“ na konci laboratoře. Otevřela je a vešla dovnitř. Vzduch tu byl studený. Nyní teprve postava rozsvítila malou baterku. Paprsek světla klouzal malým prostorem po jednotlivých předmětech a zastavil se na stěně, v níž bylo půltuctu dveří velkých lednic podobných těm, v jakých se uchovávají nebožtíci v márnici.

Postava nyní již rychlejšími kroky přistoupila ke dveřím lednic, přejížděla po nich prstem, potom uchopila držadlo jedněch dveří, otevřela je a co nejtišeji vytáhla vozík. K zápachu v místnostibyl tu cítit prach, plíseň, různé chemikálie a zvenku sem pronikal i slabý zápach močáluse přidal jiný pach, těžký pach smrti.

V lednici ležela mumie krále Narmera.

Postava vytáhla vozík úplně ven. Světlo baterky přejelo po celé faraonově mumii. Uchovala se v obdivuhodně dobrém stavui po pěti tisících let pobytu v hrobce. Pozoruhodný byl i způsob, jakým byla ovinuta pruhy plátna, či spíš to, že byla ovinuta vůbec. Takovouto mumii bylo jinak možné spatřit až v hrobkách z období Nové říše, o půl druhého tisíciletí později. Bylo úžasné, co všechno upadlo v zapomnění… a kolik se toho lidé po tak dlouhé době po Narmerově smrti znovu naučili. Bylo tomu tak aspoň zčásti proto, že se tenhle faraón s takovým úsilím snažil všechny oklamat tím, že si vybudoval falešnou hrobku? Že přikázal pohřbít své mrtvé tělo tak daleko od zemí, jimž vládl?

Teoretické otázky však v tuto chvíli postavu nezajímaly. Zajímala ji plátěná obinadla mumiea to, co zakrývají.

Svrchní tkanina byla odstraněna a bylo tak vidět pruhy plátna, v pradávné době napuštěné mastmi. Matně se leskly. Postava vyndala z kapes laboratorního pláště několik váčků na artefakty a velký skalpel. Rychlými pohyby odřízla pruhy látky, jimiž byl k rukám mumie připevněn svitek papyrusu se zaklínadlem zaručujícím bezpečnou pouť podsvětím, a svitek odložila stranou. Potom odřízla od zlatého náhrdelníku černého skaraba spočívajícího na hrudi mumie, tam, kde bývalo srdce. Skarab měl na sobě zapsané své vlastní zaklínadlo. Náhrdelníki skaraba postava vložila do jednoho z váčků. Potom začala odmotávat pruhy obinadla na prstech mumie. Ukazovaly se zlaté prsteny, drahokamy a náramky. Ve světle baterky, které po nich klouzalo, jako kdyby tlumeně mžikaly.

Postava se nad těmito nálezy potěšeně zasmála a chvatně je vkládala do váčku.

Nyní se věnovala hlavě mumie. Pracovala rychleji, odstranila vnější vrstvy obinadla, odtrhla je od vrstvy pryskyřice a začala je odmotávat. Ukázaly se další předměty: zlatý límec se sokolem, další límec pak z fajánse. Tyto předměty, stejně jako všechno ostatní, co bylo ukryté v obinadlech mumie, měly sloužit jako magická ochrana a uspíšit královu pouť z tohoto světa do zásvětí. Postava necitlivě, hrubě odtrhovala od obinadel i tyto předměty a vkládala je do váčku. I po všech těch letech byly dosud pokryté tlustou vrstvou mastizřejmě jiným druhem, než byla ta, jíž byly napuštěny vnější vrstvy plátna. Šlo bezpochyby o nějaký primitivní konzervační prostředek, neboť nebyl připravený tak složitým a vytříbeným způsobem, jaký je vidět u mumií z dob pozdějších dynastií.

Postava dál odmotávala obinadla na hlavě. Ukázaly se další předměty: skarab z pryskyřice a nádherný diadém, vykládaný drahokamy. Oba také putovaly do váčku.

První váček byl již plný. Postava jej zavřela a strčila do kapsy pláště. Čas rychle plynul a nezvaný host se neodvažoval zdržovat se tu příliš dlouho. Z vrstev obinadel mumie již pobral přes desítku předmětů. Ještě jednu takovou desítku, a odejde.

Znovu se věnoval hrudi mumie. Na látce byl dosud slabě viditelný obraz Usira. Je možné, že jeli tenhle nález až nehorázně anachronistický, jsou pod vrstvami plátna uloženy i faraonovo žezlo a důtky? Pokud ano, pak by to byl skutečně nádherný, nedocenitelný objev.

Vetřelec vzal nyní do ruky skalpel. Prsty měl lepkavé od masti, jeho pohyby byly poněkud nemotorné a pomalé. Už vůbec nedbal na úctu k dávno zesnulému králi a zařízl skalpel hluboko do obinadel kryjících hruď. Pach smrti zesílil, proříznutými vrstvami plátna jakoby nesměle pronikaly záblesky zlata. Postava spatřila dýku, zlatý řetěz, několik bohatě zdobených amuletů. A pod nejspodnějšími vrstvami obinadel cosi, nač zatím nebylo dobře vidět. Je možné, aspoň vzdáleně možné, že je to velký zlatý pták ba s křídly vykládanými nespočetným množstvím drahokamů…?

Postava nyní pracovala horečným tempem; neurvalými pohyby prohmatávala obinadla, jeden po druhém vytrhávala amulety a cpala je do druhého váčku. I tyto amulety pokrývala silná vrstva primitivní masti. Měla barvu hlíny; byla odporná, ale na očištění amuletů bude později spousta času.

Postava si otřela jednu o druhou ruce, zbytky lepkavé masti otřela do pláště. Pak znovu vzala skalpel; sklonila se nad mumií a chystala se proříznout poslední vrstvu obinadel.

Ale… začalo se dít něco podivného. Jakési podivné, bodavé horko… a vystřeluje z vnitřku mumie. Co to je za příšerný puchsíra nebo něco ještě horšího, zápach, který sílí a sílí, až je ho místnost plná?

Postava vyděšeně couvla. Pocit horka však narůstal, jako kdyby ji pohlcoval plamen a dým. Chtěla se nadechnout, ale z úst se jí dral jen jekot, stále hlasitější a pronikavější, bolest jí prostupovala závratnou rychlostí. Vykradače sevřel a tiskl nesnesitelný tlak, jako kdyby se ocitl mezi čelistmi svěráku.

45

Jeremy Logan sestoupil ke vzduchotěsnému uzávěru na spodním konci Pupeční šňůry. Shromáždilo se tam tolik lidí, že skoro nebylo kam si stoupnout. Napočítal jich deset; byli tu Tina Romerová, Ethan Rush, Stone, Valentinotentokrát pro změnu osobně, dva z Marchových archeologů, dva pomocní dělníci a dva členové bezpečnostní služby. Pokývl shromážděným na pozdrav. Několik z nichRush, Stone, archeologovévypadalo uondaně, v jejich popelavých tvářích se zračila únava. Nálada byla vážná, tíživá atmosféra byla nabitá napětím. Logan v ní postrádal dychtivé očekávání, které pozoroval, když do hrobky vstoupil poprvé.

Domníval se, že tuší, proč asi Rush vypadá tak zdeptaně: Jennifer byla dosud v kómatu, upadla do bezvědomí nebo snad do hypnotického spánku, z něhož ji stále nedokázali probudit. Skleslá nálada ostatních však měla jinou příčinu.

„Kde je doktor March?“ zajímal se Logan. Nikdo se neměl k odpovědi.

„Připraveni?“ otázal se po chvíli Stone. Lidé jeden přes druhého zdrženlivě přikyvovali a jen mumlavě, polohlasem souhlasili.

„Tak začneme.“ Stone vzal Logana za paži a vedl ho do komory jedna, ostatní se zatím drželi vzadu. Oba poodešli několik kroků stranou; tam se Stone naklonil k Loganovi a tiše mu sdělil: „March je mrtev.“

Logan na něj ohromeně zíral. „Mrtev?!“

Stone přikývl. Rty měl sevřené tak pevně, že je téměř nebylo vidět. „V noci se potají vplížil do archeologické laboratoře a znesvětil Narmerovu mumii. Odmotal a poničil obinadla a kradl drahocennosti uložené pod nimi. Došlo k malé explozi, k požáru…“

„K explozi?“ opakoval jako ozvěna Logan.

„Mezi vrstvami obinadel byly dvě chemikálie. Dozvěděl jsem se, že samostatně je každá z nich neškodná, ale když se smíchají… No, stane se z nich něco jako starověká obdoba napalmu.“

„Chcete říct, že to byl nějaký pekelný stroj? Jak mohl být účinný ještě po tolika staletích?“

„Moji lidé tu směs pořád ještě analyzují. Ale obě složky jsou vysoce stabilní; jde nejspíš o nějaký derivát manganistanu draselného a primitivní formu glycerinu jako chemického antagonisty.“ Stone se ohlédl po ostatních; nebyli od nich příliš daleko. „Podívejte, Jeremyo tomhle vědí jen někteří z nich. Nijak se o tom nešíříme, kvůli pracovní morálce, obecné morálce vůbec a… a kvůli dalším věcem.“

„Tušíte, jaký k tomu měl March motiv? Obyčejná ziskuchtivost to určitě nebyla.“

„Na nějaké závěry je zatím moc brzy. Ale motiv mohl mít právě takovýhletak prostý, až je z toho člověku úzko. Trochu jsem se poptával ve Státech. March během posledních let pravděpodobně nadělal závratné dluhy, žil si vysoko nad poměry. Možná pracoval i pro některého mého konkurenta, zkoušel zastrašovat moje lidi, k té kletbě si vymýšlel ještě další věci. Nebo prostě jen doufal, že si pořádně nacpe kapsy zlatem.“ Stone si povzdechl. „Možná jsem si ho měl ještě jednou důkladně prověřit, jako jsem to udělal u všech ostatních. Jenže já s ním už dřív tak často pracoval! Důvěřoval jsem mu.“

Logan ukázal hlavou ke komoře. „Opravdu nechcete práci odložit na později?“

Stone zavrtěl rozhodně hlavou. „To nejde. Stavba přehrady postupuje rychle kupředu, bude dokončena před termínem, takže můžeme každým dnem očekávat, že přijde nějaká úřední delegace a bude s námi projednávat ukončení našeho pobytu zde. A my jsme s prací pokročili už příliš daleko, než aby šlo pravý charakter naší činnosti ještě dál udržovat v tajnosti. Musíme odtud odvézt co nejvíc pohřebních darů a zmizet, než bude pozdě.“

Odvézt co nejvíc pohřebních darů. Logan pohlédl stranou, tam, kde stála Tina Romerová. Marchova „přičinlivost“ se po jeho smrti zřejmě přenesla na Stonea. Logan byl docela zvědav, jak se egyptoložka k tomuhle postaví.

Ostatní je už obklopili; Logan přelétl pohledem po komoře jedna. Utkvěl zrakem na těžkém lůžku, celém zdobeném ornamenty. Nyní tu leželo v troskách, na plochu, na níž kdysi spal faraón, se zřítil dřevěný baldachýn. Ještě na ní zůstalo několik krvavých skvrn, tam, kde skončil život nešťastný Robert Carmody. Masivní kolíky ze zlata, kterými byl baldachýn připevněn, někdo úmyslně uvolnil. Bylo i tohle Marchovo díloudělal to snad s úmyslem, že si je později odnese?

Ruka, která se dotkne mé nesmrtelné postavy, shoří v neuhasitelném ohni – opět Narmerova slova. A opět se zdálo, že se prokletí naplňuje. Je to ironie, pomyslel si Logan. Jestli March opravdu Narmerovu kletbu tu a tam „přikrmoval“, nakonec se vyplnila způsobem, o jaký archeolog určitě ani v nejmenším nestál.

Skupina se mlčky vydala k zadní části pohřební komory, k otevřené bráně komory dvě. Ta byla také téměř úplně prázdná, zbyly v ní jen obě svatyňky, zabudované do stěny, a uprostřed ohromný sarkofág z modré žuly. Logan se znovu ohlédl na Tinu. Z jejího kamenného výrazu se nedalo nic vyčíst.

Připojil se k nim Rush „Co Jennifer? Jak je jí?“ zeptal se ho Logan. Lékař vypadal, jako kdyby kdovíjak dlouho nespal. „Přemístili jsme ji na lékařské oddělení. Její životní funkce jsou v pořádku, její stav je stabilizovaný. Jen nevím, proč pořád ještě nenabyla vědomí.“

„Nemohla by to být reakce na stres z toho posledního přechodu? Nějaký druh hysterické katalepsie?“

„O tom silně pochybuju. Nic takového se u ní nikdy předtím neprojevovalo.“

Logan se rozhlédl kolem. „Marchovu smrt jsi asi konstatoval ty, jestli se nepletu?“

Ponurý výraz z Rushová obličeje pochopitelně nezmizel. „Panebože… to jsou teda věci!“ postěžoval si.

Stone zamířil k pozlacené zadní stěně komory dvě. Vypadala stejně jako ostatní tři stěny, až na velké pečetě na jedné straně, a na jakési linie, vytepané do zlata. Logan přistoupil blíž. Nyní rozpoznal, co představují: ohromnou, zlomyslně rozšklebenou tvář, kterákupodivunebyla zobrazena z profilu, jak bylo v egyptském výtvarném umění běžné, nýbrž upírala zrak přímo na něnapůl tvář šakala, napůl tvář lidská. Logan si nyní všiml, že plochu kolem obrazu pokrývají hieroglyfy, krásně, dovedně a velmi jemně vytepané do drahého kovu.

„Tino? Můžete nám vysvětlit, co znamenají tyhle hieroglyfy?“ ozval se Stone.

Tina přistoupila blíž a krátce nápis zkoumala. „Je to poslední část kletby, znovu a znovu se opakuje,“ sdělila mu. „Každého, kdo se opováží vstoupit do mé hrobky, postihne jistý a rychlý konec… Jeho krev a údy se změní v popel, jazyk se mu rozštěpí a ucpe mu hrdlo… Já, Věčný Narmer, budu jej a jeho rodinu trýznit dnem i nocí, bdícího i spícího, a on navěky spočine v chrámu šílenství a smrti.“ Nikdo z přítomných chvíli nepronesl ani slovo.

„A ten obraz? Ta tvář boha?“ vyptával se dál Stone.

„Nic takového jsem ještě nikdy neviděla.“

„A pečetě?“

„Jsou to královské pečetě, stejné, jako ty ostatní, které jsme viděli, až na to, že tyhle jsou o moc větší a ozdobnější. Serechyopakují se na nich slova kletby promíchaná s primitivními symboly pro zápis faraonova jména.“

Úplné superpečetě, pomyslel si Logan.

„Údaje půdního radaru jsou anomální,“ řekl Stone. „Prostor za pečetí jako kdyby byl prázdný. Ale to přece nemůže být pravda!“ Nehnuté, zamyšleně upíral zrak na stěnu. Za okamžik se vzpamatoval a přikázal: „No tak do toho, Ethane.“

Skupina mlčky přihlížela. Rush do zlata, kryjícího stěnu, vyvrtal zkušební otvor, vsunul do něj sondu a odebral vzorek vzduchu. Byl nezávadný. Potom Stone přistoupil k pečetím, Romerová se k němu připojila s kontejnerem, do něhož se části pečetí uloží. Stone opatrně prořízl nejprve horní pečeť nekropole, poté dolní, ozdobnější královskou pečeť. Stejně pečlivě je obě odpáčil od zlatého podkladu. Vtom se ozvalo hlasité klapnutí a po něm zvuk, jako když o sebe drhnou dva balvany. Logan ohromeně přihlížel, jak se celá stěna pootočila jakoby na dveřních závěsech. Ukázala se asi půl metru široká mezera. Všichni přítomní zděšeně couvli. Když se však nestalo nic dalšího, Stone znovupřece jen poněkud obezřetněpřistoupil k mezeře a světlo baterky namířil do temnoty v komoře tři. Za okamžik se otočil k dělníkům.

„Zajistěte ten vchod,“ vyzval je. „Potom půjdeme dovnitř.“

46

Stone opět vešel do pohřební komory jako první, ani nepočkal, až dělníci dokončí svou práci a ověří si, že vchod je bezpečný. Jeho pohyby byly nyní rychlé, uchvátané, snad až překotné, jako kdyby ho nedávné nepříjemné události i vědomí, že čas běží, nutily ke spěchu, za jiných okolností zbytečnému. Protáhl se kolem dělníků a úzkým otvorem zmizel za stěnou třetí brány. Chvíli panovalo naprosté ticho, o tom, že někdo je v komoře, svědčila jen tlumená záře Stoneovy baterky. Odrážela se od stěn a jen taktak, že pronikala temnotou. Potom Logan uslyšel, jak si Stone odkašlal.

„Tino! Ethane! Doktore Logane! Valentino!“ zavolal pak podivně zabarveným hlasem. „Pojďte sem!“

Jeden za druhým se protáhli mezerou, Logan za nimi. Zprvu si myslel, že s jeho baterkou je něco v nepořádku, jako kdyby vůbec nesvítila. Potom si uvědomil, čím to je: celá komorastěny, podlaha i strop – byly obložené černým onyxem. Neodrážel světlo, kužely světla baterek jako kdyby nasával do sebe. Malá komora se tak topila ve tmě, předměty uvnitř se daly jen stěží rozeznat.

„Prokrista!“ hlesla Tina. Celá se chvěla. „Až mi z toho běhá mráz po zádech!“

„To je váš odborný názor, Tino?“ poznamenal Stone.

„Kowinsky!“ zakřičel Valentino, „přineste sem jednu z těch sodíkových výbojek!“

Nikdo z lidí uvnitř nepronesl ani slovo, jen se rozhlíželi po komoře. Logan si připomněl, jaké bohatství bylo uložené v prvních dvou komorách. Tahle třetí mu připadala holá, podivně, až protismyslně prázdná. U stěny nalevo stál jediný stůl, pozlacený a zdobený ornamenty. Ležela na něm řada pečlivě stočených svitků papyrusu. Vzadu stálo malé úzké lůžko s poduškou, zakryté přehozem, nejspíš lněným. Přehoz i poduška byly v žalostném stavu. U stěny za stolem stály na podlaze tři truhličky, bezpochyby z ryzího zlata, vedle nich pak jediná nádoba.

Pozornost všech však vzápětí upoutal předmět uprostřed místnosti: velká truhlice z černého kamene, pravděpodobně rovněž z onyxu. Měřila něco přes metr. Stála na podstavci z tmavého tvrdého dřeva s fantasticky nádhernou řezbářskou výzdobou. Hrany podstavce byly potažené pásy ze zlata. Na bočních stěnách truhlice bylo vidět kresby. Takové viděli už v komoře jednazobrazovaly předmět ve tvaru skříňky, nahoře s železnou tyčí, a další předmět, podobný míse, s třásněmi ze zlata, splývajícími z jejího horního okraje. Zde však byly kresby vyvedeny ze zářivě barevných drahokamů, zasazených do stěn truhlice. Na její horní ploše byl nádherně propracovaný šerech.

Stone na něj ukázal. „Tino,“ pronesl téměř šeptem, „tohle je symbolický zápis Narmerova jména, mám pravdu?“

„Myslím, že ano.“

„Myslíte?!“ podivil se Stone.

Tina odložila videokameru, v komoře stejně byla taková tma, že se nedalo nic natáčet. Zadívala se na truhlici zblízka. „Hieroglyfy tomu odpovídají, to je pravda,“ pronesla zamyšleně, „ale ty škrábance tadyhle… přes hlavu sumcenevím, co si o tom mám myslet. Je to fakt hodně podivné. Jenže ono je to tady všecko podivné. Ta ‚postýlka‘ tadyhle vzadu, svatyňky v komoře dvě, samotná komora, tak nezvykle prázdná…“ Znovu se zamyslela. „Jak jsem říkala už dřívcelá tahle hrobka jako kdyby sloužila k nácviku Narmerovy smrti a jeho pouti do zásvětí, na Pole obětí.“

„Už jste se s něčím takovým setkala?“

„Ne.“ Romerová chvíli nerozhodně bloudila zrakem po temném prostoru komory, obočí stažené. „Skoro jako kdyby… Ale ne, to je prostě vyloučeno!“ Znovu se zadívala na truhlici. „Kdybych na ni aspoň líp viděla,“ posteskla si.

„Kowinsky!“ vybafl Valentino, „co je s těma světlama?“

„Nedá se s nima projít tou mezerou, pane,“ zazněla odpověď.

„Nechcete se třeba kouknout na ty papyrusy?“ navrhl Tině Stone. „Co když se něco dozvíme z nich?“

Tina přikývla a věnovala se svitkům.

Stone spolu s Rushem mezitím přešli ke zlatým truhličkám u stěny. Stone k nim přisedl na paty a rukama v rukavicích začal opatrně snímat víko první z nich.

Logan jen přihlížel. Po celém těle ho mrazilo, choulil se a vzmáhal se v něm pocit, který ho málem děsil. Už od chvíle, kdy vstoupil do komory, si uvědomoval přítomnost všemocného zla, kterou vnímal už několikrát předtím. Je tu s námi, říkal si v duchu, byl o tom přesvědčen. Ale prozatím jako kdyby to zlo něco poutalo, drželo na místě. Přesto však nepochyboval o tom, že cosi nenávistného je všechny neustále číhavě pozoruje, vyčkává… a čeká, až přijde vhodná chvíle. Vyndal přístroj pro měření koncentrace iontů vzduchu a čidlo pomalu zaměřoval do všech stran. Vzduch zde byl ionizovaný víc, než by odpovídalo normálu, ionizace narůstala s tím, jak postupovali hlouběji do hrobky. Logan však neměl sebemenší tušení, jaký závěr by z toho měl vyvodit.

Stone mezitím sňal víko truhličky. Sáhl dovnitř a opatrně cosi vytáhl. Byl to do tenká vytepaný, stočený kousek kovu. „Vypadá jako čistá měď,“ oznámil. „A je tu ještě nejméně půltuctu takových malých destiček.“ Sundal víko z druhé truhličky, nahlédl do ní a vyňal věc, která v tlumeném světle vypadala jako malý bajonet, zahnědlý a silně zkorodovaný. „Tohle vypadá na železo,“ pronesl.

„V tom případě je to meteorické železo,“ dodala Tina, která mezitím již zběžné prostudovala obsah svitků papyrusu. „A jde o vůbec první a jediný zaznamenaný případ použití železa u Egypťanů. Další takový případ nastal snad o celé stovky let později.“

Stone už byl u třetí truhličky. Otevřel ji, strčil dovnitř ruku, a když ji vyndal, držel v ní hrst tenkých zcuchaných drátků z tepaného zlata. Vypadaly jako třásně, jakými se zdobí vánoční stromky.

„Co je zase tohle, krucifix?“ zamumlal.

Tina přistoupila k nádobě s černým horním okrajem. Posvítila baterkou dovnitř. „Je prázdná,“ sdělila ostatním. Zvedla ji a opatrně k ní přičichla. „Hmm… je to cítit jako něco kyseléhojako ocet.“

Stone si od ní nádobu vzal a také k ní přičichl. „Máte pravdu,“ přisvědčil a nádobu Tině vrátil.

„Měděné destičky, nějaký bodec ze železa, vlákna ze zlata…,“ ozval se Logan. „Co to všechno může znamenat?“

„To nevím,“ odtušil Stone. „Ale tamhleto vám dá odpovědi na všechny vaše otázkya ještě na něco víc.“ Ukázal na onyxovou truhlu uprostřed komory. „Na té truhle my všichni vybudujeme své kariéry a já se dostanu do učebnic dějin jako největší archeolog všech dob.“

„Vy myslíte…“ Rush se zarazil. „Vy myslíte, že v té truhle jsou koruny Horního a Dolního Egypta?“

„Já vím, že tam jsou. Tohle přece je konečné tajemství poslední komory Narmerovy hrobky!“ Potom oslovil Valentina: „Franku, ať mi s tím vaši lidé pomůžou.“

Skupina se pomalu, jakoby vedená společnou myšlenkou, mlčky seskupila do kruhu kolem truhly.

47

Amanda Richardsová vešla do laboratoře forenzní archeologie; v podpaží držela složku. Rozsvítila stropní světla, na okamžik se zastavila ve dveřích a její pohled přebíhal po policích s přístroji, po důkladně umytých laboratorních stolech a ostatních pracovních plochách. Potom přešla ke stolu v koutě laboratoře. Byl tu slabě cítit formaldehyd a jiné konzervační prostředky, do toho se mísil nepříjemný zápach síry.

Amanda se posadila ke stolu, otevřela složku a dlouhou chvíli pozorně pročítala listy papíru uvnitř. Byly to výsledky vyšetření provedených pomocí rentgenové fluorescence, k tomu velmi důležité údaje získané počítačovou tomografií, radiogramy a stručná souhrnná analýza. Výsledky shromáždila Tina Romerová a týkaly se jedinéhomumie krále Narmera.

Amanda složku zavřela, chvilku zůstala zamyšleně sedět, v duchu probírala, co se z ní právě dozvěděla. Potom vstala a připravovala si nástroje. Bude potřebovat skalpely, speciální lněné nitě, které mají vydržet desítky let, pinzety, nůžky, teflonové jehly, sklolaminátový podnos, kusy obinadel z lněného plátna získané z pozůstatků mumií natolik poškozených nebo zetlelých, že se už nehodily k forenznímu vyšetření. Když měla všechno pohromadě, přešla ke stěně s lednicemi a otevřela dveře jedné z nich. Uvnitř byly ostatky krále Narmera. Opatrně vytáhla vozík ven.

Lednice byla podobná těm, které byly v místnosti, kam uložili Fenwicka Marche, který zahynul při pokusu ukrást předměty uložené společně s Narmerovou mumií. Atmosféru v lednici s mumií tvořil inertní plyn, dusík. March zacházel s mumií bezohledně, poškodil obinadla a narušil tak vnitřní mikroklima, bylo tedy třeba všemi prostředky zabránit tomu, aby došlo k rozkladu. To byl hlavní důvod, proč tu nyní Richardsová je. Má za úkol co nejlépe napravit škody, které na mumii napáchal March, a připravit ji k převozu. Mumie se bude důkladněji a ve větším rozsahu restaurovat až ve Stoneově laboratorním komplexu u Londýna.

Richardsová vyklopila podpěrnou tyč ve spodní části vozíku a zapřela ji o podlahu. Natáhla si latexové rukavice, nasadila si chirurgickou masku a pozorně mumii prohlížela. Technici již v odvětrávací komoře odstranili z plátěných obinadel sloučeniny, které posloužily jako starověký pekelný stroj, Richardsová však přesto s mumií zacházela s co největší opatrností.

Zkoumala mumii dál. Zvlášť se věnovala poškozeným obinadlům na rukou, na hlavě a především na hrudi, kde byla látka poničena nejvíc. Stále jí nedopřávala klidu myšlenka jak to, že Fenwick Marchjeden z nejváženějších archeologů na světědokázal něco takovéhleho provést nejen proto, aby mumii okradl, ale navíc že to udělal takovým hrubým, neprofesionálním způsobem. Je až k neuvěření, jak může na člověka působit smrtonosné lákadlo starověkého pokladu. March přece takové poklady studoval a rukama mu procházely celý jeho život. Snad tento nálezfaraón Narmerbyl na něj nakonec přespříliš, poslední kapka, která zlomila jeho charakter.

Richardsová si přichystala UV lampu. Její úvahy možná vypadaly jako necitelné, ale nijak zvlášť ji nemrzelo, že March je ze hry. V archeologických laboratořích se vždy choval jako tyran, do všeho mluvil, každého opravoval, trval na tom, aby se věci dělaly tak, jak chtěl on, neustále se vyvyšoval nad ostatní, zastrašoval je nebo si na ně stěžoval. Tato expedice byla druhá, kdy s ním Richardsová pracovala; projevoval se tu mnohem hůř než předtím. Celé jeho chování možná úzce souviselo s jeho nutkavým záměrem mumii okrást. Richardsová tyto úvahy nakonec odbyla pokrčením ramen. Jistá si byla jedinýmkdyby March žil a kdyby mumii poškodil někdo jiný, on by jí teď neodbytně koukal přes rameno, mračil by se, komentoval a opravoval by každý její pohyb, napomínal ji a vytýkal jí, že všechno dělá špatně.

Nyní byl v laboratoři forenzní archeologie nádherný klid a ticho.

Richardsová pomalu přejížděla UV lampou nad mumií. Poškozené pruhy plátna v jejím světle fluoreskovaly bledě zlatavým odstínem. Na svrchních vrstvách obinadel, tam, kde je March v horečném chvatu rozřezal, aby se dostal k cenným pohřebním darům, bylo tu a tam vidět tmavé skvrny v místech, kde technici inertní sloučeninou stabilizovali lepkavý glycerin, aby přestal být nebezpečný.

Richardsová zhasla lampu a odložila ji stranou. Narmerova mumie byla nejhůř poškozená na hrudi, s opravou tedy začne tam.

Přisunula si blíž silnou chirurgickou lampu na stojanu opatřeném kolečky, zaměřila její světlo na hruď mumie a poničenou oblast zkoumala klenotnickou lupou. March prořízl svrchní vrstvu plátna a tím obnažil četné další, naskládané na sobě. Připomínaly geologické vrstvy. March si odtud vzal skaraba, ale obinadla skrývala ještě nemálo dalších, menších cenností: amulety z korálků a z fajánse, různé drobnosti ze zlata a další předměty, tvořící „magický pancíř“, jenž měl Narmera chránit na jeho pouti do zásvětí.

Pohoršené sykala a jen rezignovaně vrtěla hlavou nad tím, jakou paseku March nadělal z obinadel na Narmerově hrudi. Ona teď bude muset odstranit další vrstvy plátna, aby měla vůbec nějakou naději, že je pak bude moci vrátit zpátky, aspoň trochu je uspořádat a dát zčásti do pořádku.

Pinzetou opatrně odhrnula okraje proříznutých obinadel. Ukázaly se spodnější vrstvy, zpřeházené a potrhané výbuchem Narmerova pekelného stroje. Odložila pinzetu a vzala skalpel. Odřízla první, pak druhou vrstvu a uvolněné kusy vytáhla ven. Dělala to strašně nerada, ale poškozené místo nešlo jinak opravit. Narmerovo tělo bylo ovinuté pruhy plátna tak pečlivě, a March do nich řezal tak překotně a bezohledně, že Richardsové její práce připadala stejně piplavá, jako kdyby měla omotávat golfový míček proužky gumy.

Prořízla další vrstvu plátěných obinadel. Ve světle lampy se ukázalo svalstvo na hrudi, nyní kryté jen poslední tenkou vrstvou látky a pektorálem, zlatým, bohatě zdobeným přívěskem. Ani ten nebyl na svém místě, pravděpodobně rovněž v důsledku „napalmové“ exploze. To nebylo dobrétlak na svalstvo, způsobený explozí, hruď možná jen ještě tím víc poškodil. Ona bude muset pektorál vrátit na původní místo a teprve potom bude moci lněnou nití přišívat přidané vrstvy. Tam, kde původní vrstvy zpuchřely nebo příliš zkřehly, je nahradí kousky lněného plátna, získaného z jiných mumií, pocházejících rovněž ze starověkého Egypta. Potom může začít s opravou hlavy a rukou. Tam už by práce měla jít mnohem rychleji. Za tři, nanejvýš za čtyři hodiny bude Narmerova mumie znovu kompletní a zakonzervovaná, takže ji bude možné přepravit do Anglie.

Richardsová odložila skalpel, opatrně sáhla mezi proříznuté vrstvy obinadel a jemně uchopila do prstů zlatý pektorál. S uspokojením vzala na vědomí, že okolní tkáň je i přes své značné stáří ve vynikajícím stavubyla šedá a vyschlá, beze známek vlhnutí. S pektorálem však nešlo pohnout lehce, musela použít větší sílu. Konečně povolil. Ozvalo se suché lupnutí a pektorál se oddělil od tkáně.

Richardsová jej maličko přizvedla a chystala se uložit jej zpět na správné místo. Potom jej překryje vrstvou plátna a plátno přišije.

Vtom se zarazila. Ohromením z toho, co spatřila, zůstala jako omráčená, naprosto neschopná pohybu.

Jak pektorál přizvedla, svalstvo na Narmerově hrudi se obnažilo a pod vše odhalujícím, nesmlouvavým světlem zářivek Richardsová uviděla vrásčité, vyschlé, scvrklé, a přesto s ničím nezaměnitelné ženské ňadro.

48

Skupina mlčky, napjatě sledovala Stonea. Přistoupil k onyxové truhle, vedle něj se z každé strany postavil jeden z Valentinových dělníků. Po krátkém zaváhání si Stone klekl vedle podstavce a rukou v rukavici lehce přejel po horní ploše truhly. Ramena se mu nepatrně chvěla. Potom si rukavice stáhl. Rush i Logan si toho všimli, ale pominuli to mlčením. Stone znovu jemně přejel po truhle prsty. Z celého jeho chování bylo zřejmé, že je bezvýhradně přesvědčen, že truhla ukrývá odpověď na Narmerova tajemství, nicméně s jejím otevřením nijak nespěchal.

Logan, stojící vzadu ve tmě, jeho otálení chápal. Vzpomněl si na proslov, který k nim všem Stone před časem pronesl a v němž hovořilo svém prvním archeologickém nálezu – osadě původních obyvatel Ameriky a o tom, jak nikoho jiného tehdy nenapadlo hledat jejich sídliště tam, kde se skutečně nacházela. Připomněl si lesk ve Stoneových očích, když ho v Egyptském muzeu v Káhiře spatřil poprvé, oděného do hábitu, který z něho dělal spíš postaršího badatele místního významu. Tenkrát mu Stone řekl: Pracujte rychle! Stone během své slavné kariéry téměř nesporně prokázal existenci Artušova Kamelotu. Objevil stopy existence Hippolyty, královny Amazonek, kterou historikové vždy odkazovali do říše mýtů. Ale nálezem Narmerovy hrobky doslova překonal sám sebe. Logan věděl, že Stone si Flinderse Petrieho, otce moderní archeologie, váží, div že ho neuctívá jako svátého. Přesto však on sám nyní dosáhl něčeho, co nebylo dopřáno ani samotnému Petriemu. Nálezem Narmerovy koruny se Stone zařadí do společenství nejvýše postavených představitelů své profesedo společenství, v němž nejvyšší místo je vyhrazeno pouze jednomu člověku. Pomlouvači, závistivci i soupeři budou jednou provždy umlčeni a Stone se stane největším archeologem všech dob.

Mlčky znovu pohladil oběma rukama horní plochu truhly, potom její hrany, jeho pavoukovité prsty přejížděly po truhle jako frenologovy prsty, zkoumající lebku. Potom ticho prolomil jeho hlas. „Tino,“ pronesl, „podejte mi skalpel, prosím.“

Tina mu podala nástroj se špičatou přímou čepelí. Poděkoval jí pokývnutím, potom skalpel opatrně přiložil k páskům ze zlata, lemujícím hrany truhly. Logan se domníval, že pásky jsou pouhé intarzované ozdoby, ukázalo se však, že truhlu uzavírají jako pečetě, vyžadované rituálem. Stone je prořízl, odloupl a opatrně je odložil stranou. Zůstal jediný pásek, který na horní ploše truhly přidržoval pečlivě vypracovaný šerech. Stone dalším opatrným tahem skalpelu prořízl také tenhle pásek a i se serechem jej odložil vedle podstavce na zem. Potom vstal a dal znamení dvojici dělníků. Ti již stáli každý po jedné straně truhly a na Stoneův pokyn začali zvedat víko. Nemohlo být silnější než pět centimetrů, ale dělníci jím přesto dokázali sotva pohnout, museli jim pomoci Valentino a jeden ze strážných. Čtveřice hekala námahou, ale společným úsilím se jí podařilo víko zvednout. Přenesli je na místo, které ještě zůstalo volné, a tam je složili na zem. Dopadlo s dutě znějícím žuchnutím. Ozvěna toho zvuku se několikrát odrazila od stěn komory.

Uvnitř onyxové truhly byla černá tkanina, prošitá zlatými nitěmi. Stone se jí váhavě dotkl, ale jako se stalo už několikrát předtím, i nyní se látka pod dotykem jeho prstů rozpadla na prach, jemný jako mlha. Pět tisíciletí vydržela neporušená díky pouhému rozmaru přírody.

Vespod ležel plát z tepaného zlata, na jeho povrchu bylo vidět primitivní hieroglyfy.

Stone na ně namířil světlo jedné z lamp. „Tino? Co tomu říkáte?“

Tina přistoupila blíž a pozorně si hieroglyfy prohlížela. „Zdá se, že nějak souvisejí s těmi papyrusy tamhle na stole,“ odpověděla za okamžik. „Ale teprve jsem je začala studovat. Skoro bych řekla, že je to“

„Že je to co?“ skočil jí Rush nedočkavě do řeči.

„Nějaké zaklínání. Ale ne takové, jaké obvykle bývá.“

„A jaké zaklínání je teda tohle“ vyhrkl netrpělivě Stone.

Tina pokrčila rameny. „Skoro jako kdyby to byly… návody.“

„A proč není ‚obvyklé‘?“ dotíral dál Stone. „Nakonec cona celou Knihu mrtvých z Nové říše se dá dívat jako na manuál.“

Romerová na to nic neřekla.

Stone pokynem vyzval Valentinovy muže, aby plát z tepaného zlata odstranili, potom se dychtivě zadíval do truhly. Lampu nastavil tak, aby dovnitř lépe viděl. Logan přistoupil blíž; spatřil další plát z drahého kovu, měl okraje z fajánse, navíc posázené drahokamy. Po celé ploše byl hustě popsaný hieroglyfy. Stone vyzval dělníky, aby odstranili i druhý plát.

„Sem, prosím.“ Romerová jim ukázala, kam mají oba pláty složitkousek od stolu se svitky.

Nyní spatřili v truhle jakousi nerovnou plochu. V tlumeném osvětlení Loganovi připadala jako posetá množstvím drobných, tenkých vysušených kůstek, zpřeházených a všelijak propletených, jakoby jen tak bez rozmyslu, nazdařbůh naházených dovnitř.

Stone jen cosi překvapeně zamumlal. Natáhl ruku, potom si to rozmyslel, navlékl si rukavice a hmátl do truhly.

„Co to tam je?“ zeptal se Logan.

„To mě podržte,“ pronesl Stone po chvíli. „Konopí!“

Rush se sehnul, pinzetou vytáhl ze spleti té hmoty jeden kousek a prohlížel si jej ve světle lampy. „Máte pravdu, je to konopí.“

Stone se spolu s Valentinovými muži pustil do práce, vyjímali z truhly stébla rostlin pocházející z dávných dob. Nejprve je vybírali opatrně, po troškách, potom po stále větších a větších hrstech, až jimi zaházeli celou podlahu komory. Loganovi vnikaly do nozder mraky rozvířeného prachu a zvláštní zápachzápach rostlin sklizených před pěti tisíci lety.

V chomáčích konopných stébel byly uloženy dva vaky, jen o málo větší než míče na košíkovou. Byly zhotovené z pramenů zlatých nití, spletených tak pevně a odborně, že z nich vznikla tkanina měkká a ohebná jako hedvábí. Stone vaky opatrně vyndal a položil na zem před podstavec.

Skupina Stonea znovu beze slova obklopila. Oba oblé předměty se ve světle několika baterek matně, tlumeně leskly. Logan si při pohledu na ně v duchu představoval uvnitř dvě královské koruny, bílou, nahoře zúženou korunu Horního Egypta, lesknoucí se a bez poskvrnky, a červenou korunu Dolního Egypta, vysokou, vzadu s jakoby útočně trčícím výstupkem. Z čeho jsou asi zhotoveny? Z malovaného zlata? Z nějaké neznámé slitiny, nebo ze slitiny, kterou by u královské koruny nikdo nečekal? Jakým kouzlem ty koruny vládly? Byl málem bez sebe nedočkavostí, už už chtěl vidět, co skrývají ty měkké záhyby tkaniny ze zlata. Dva vaky. Již nebylo proč klást si nějaké otázkyje to dvojitá koruna prvního egyptského faraóna. Co jiného by Narmer tak žárlivě, tak pečlivě a za tak vysokou cenu střežil – nejen sám pro sebe, ale i jako svůj odkaz?

Stejně naléhavá touha vidět, co je uvnitř, se zřejmě zmocnila i Stonea. Zvedl jeden zlatý vak a uvolnil jeho horní část. Krátce přejel pohledem po lidech kolem sebe, sáhl dovnitř a zvolna vyndal obsah.

To, co se ukázalo zrakům lidí, kteří přihlíželi a napjatě ho sledovali, nebyla královská koruna, nýbrž něco naprosto odlišnéhota věc, zřejmě z bílého mramoru, měla tvar mísy a z jejího horního okraje splývala dlouhá vlákna ze zlata.

Všichni přítomní, zaražení, zklamaní a snad i vylekaní, ze sebe dokázali vypravit jen polohlasem pronášená slova.

Stone se zachmuřil, okamžik se na tu věc nechápavě díval, potom ji odložil zpátky na zlatý vak. Pakrychlejším pohybem než předtímruku doslova vrazil dovnitř druhého vaku.

To, co vyndal, bylo ještě podivnější: těleso s červeným smaltovaným povrchem, nahoře s tyčí ze železa, obalenou pomačkaným měděným plechem. Logan se ohromeně naklonil a tu věc si prohlížel zblízka. Železná tyč, trčící z toho tělesa, měla nahoře zátku, zřejmě z živice. Oba ty předměty vypadaly úplně jako předměty zobrazené na nástěnné malbě v komoře jedna.

Nebyly to královské koruny. Dalo se tomu říkat snad jedině náčiní.

Stone tupě, prázdným pohledem zíral na červenou věc ve své pravé ruce. Potom vzal do levé ruky předmět z bílého mramoru. Lidé kolem ho mlčky pozorovali. Stone pohlédl postupně z jednoho na druhého, potom se opět zadíval na obě věci, které držel v rukou.

„Z toho jsem teda paf‘:“ dostal ze sebe přeskakujícím hlasem.

49

Úplně vzadu, ve třetí vyšetřovací místnosti patřící k malému lékařskému oddělení Stanice, se Jennifer neklidně převracela na lůžku, kam ji uložili na pozorování. Místnost byla spoře osvětlená, ošetřovatelka, která sledovala stav Jennifer, se potají vytratila. Životní funkce Jennifer se obnovily, nyní normálně spala, nastala u ní fáze REM. Ošetřovatelka nechtěla zmeškat domluvenou návštěvu u kadeřnice. Všude panovalo ticho, jen lékařské přístroje poblikávaly a tiše bzučely.

Jennifer se znovu pohnula. Zhluboka, přerývaně se nadechla a na okamžik znehybněla. Potompoprvé po více než třiceti hodináchse jí zachvěla víčka. Otevřela oči. Zadívala se prázdným pohledem do stropu, nedokázala však zaostřit zrak. Pak, po chvíli, se s námahou posadila.

„Ethane?“ zavolala chraptivě.

V chabém světle drobných kontrolek a v záři monitorů místnost působila přízračným dojmem, jako kdyby nebyla z tohoto světa. Mozaika červené, žluté a zelené vypadala jako síť spletená z drahokamů, kterou bohové rozprostřeli po noční obloze, bílé světlo hvězd jako kdyby tak dostalo zářivé barvy. Jennifer zamrkala, pak znovu. Nechápala, co s ní je, kde se ocitla. Potom její zrak padl na cosi, co znala – starověký stříbrný amulet, který Rush nechal viset na řetízku na monitoru kousek od ní.

Jennifer svraštila čelo.

Na amuletu byla neuměle zobrazena jedna z nejznámějších scén egyptské mytologie: Isis shromažďuje kusy těla mrtvého, zmasakrovaného Usira, magickým zaklínáním jeho tělo oživuje a mění ho v boha podsvětí.

V mrkavém světle přístrojů amulet vrhal do příšeří v místnosti třpytivé odlesky. Jennifer upírala zrak před sebe, její tělo jako kdyby tuhlo, dech byl nepravidelný a stále mělčí. Náhle slabě vydechla, byl to zvuk jako když uniká vzduch při stlačení měchu. Čelist jí poklesla, obrátila oči v sloup, zorničky se ztratily, ukázalo se bělmo. Jennifer se zhroutila zpátky na lůžko.

Deset, snad patnáct minut panovalo ve vyšetřovací místnosti naprosté ticho. Potom se Jennifer znovu posadila. Slabě, nesměle, jakoby bázlivě se mělce nadechla, potom se nadechla zhluboka. Zavřela oči a opět je otevřela. Olízla si lehce rty, skoro jako kdyby zkoušela, co se při tom stane.

Nato jediným plavným pohybem přehoupla nohy přes pelest a její chodidla spočinula na studených dlaždicích podlahy.

Udělala krok, zůstala na okamžik stát, potom následoval další krok. Prstovým pulzním oxymetrem na malíčku zavadila o jeden z přístrojů a oxymetr odpadl. Sáhla nad sebe. Nahmátla kabely snímačů, připevněných ke krku a k čelu. Smetla je jako obtížné pavučiny. Potom se rozhlédla kolem. Zrak měla zamlžený, přece jen však už dokázala zaostřit pohled.

Přímo před sebou měla dveře. Vykročila k nim, ale cosi ji zadrželo; tentokrát to byla hadička vedoucí od vaku s infuzním roztokem ke kanyle. Zkusila jít dál; infuzní stojan se naklonil. Jennifer přelétla zrakem po hadičce, uchopila kanylu a prudce si ji vytrhla ze žíly na zápěstí.

Potom již bez překážek došla ke dveřím.

Vyšla z lékařského oddělení a vstoupila do hlavní chodby Červeného křídla. Rozhlédla se nalevo a napravo. Chodba byla prázdná, většina personálu, který neměl službu, byla buď ve svých ubytovnách nebo ve společenských místnostech, tam všichni dychtivě čekali na zprávy z komory tři.

Jennifer zůstala okamžik nerozhodně stát mezi dveřmi, snad se orientovala, nebo se prostě jen pokoušela nabýt rovnováhy. Potom se vydala doleva. V místě, kde se chodby křížily, pak zahnula doprava. Zrak měla stále zamlžený, šla klopýtavě, jako člověk, který velmi dlouho nestál na nohou. Šla dál; nyní však každý další krok byl pevnější, dýchala stále pravidelněji.

Zastavila se u dveří s nápisem SKLAD NEBEZPEČNÝCH MATERIÁLŮ. VÝBUŠNINY A SILNĚ TĚKAVÉ LÁTKY. VSTUP ZAKÁZÁN. Otočila dveřním knoflíkem, dveře však byly zamčené. Tuhá, lehká, namodrale se lesknoucí karta, kterou měla zavěšenou na krku, hladce projela čtecím zařízením vedle dveří. V zámku to klaplo a Jennifer vklouzla nepozorovaně dovnitř.

50

V komoře tři se rozhostilo ticho, zmatení, ohromení lidé ze sebe nedokázali dostat ani hlásku. Porter Stone se pomalu svezl před onyxovou truhlou na kolena, jako kdyby ho neunesly nohy, po všem tom vypětí ochablé, možná únavou, možná zklamáním. Snad se o to přičiniloi silné hnutí mysli. Nevypravil ze sebe jediné slovo. Oba předměty mu vyklouzly z rukou a spadly na podlahu.

Logan se rozhlížel po místnosti. Černý povrch stěn se ve světle baterek jen matně leskl. Jeho zrak padl na tisícileté chomáče konopí rozházené po podlaze, na nízké lůžko vzadu, ve slabém světle sotva viditelné, s poduškou a zakryté kdysi krásným přehozem. Zadíval se na stůl s hranami lemovanými zlatem, na němž ležely úhledně srovnané svitky papyrusu. Na truhličky ze zlata, kdysi dávno zavřené, jež však nyní vydaly svůj obsahpomačkaný měděný plech, tyč z meteorického železa, vlákna ze zlata. Nakonec jeho zrak spočinul na obou „zařízeních“ (nedokázal pro ně nalézt jiný název) ležících vedle Stonea. Obě „zařízení“bílý, míse podobný předmět a vydutý aparát s povrchem z červeného smaltuležela na vacích ze zlaté tkaniny, v nichž byla uzavřená pět tisíc let. Dva záhadné předměty, nyní naléhavě vyzývající přítomné, aby se pokusili odhalit jejich tajemství.

Celé to působilo tajemným, téměř nepochopitelným dojmem.

V Narmerově hrobce však bylo hned od samého začátku všechno podivné, neobvyklé, nepochopitelné. Podobala se hrobkám ostatních vládců, kteří celá následující staletí přicházeli po Narmerovia přitom se od nich tolika způsoby lišila. Jeho mumii nalezli ve druhé komoře, nikoli ve třetí, logická úvaha tedy naznačovala, že poslední komora by měla obsahovat něco daleko důležitějšího, významnějšího pro posmrtný život. Logan však při pohledu na ty dvě kovové věci nedokázal ani v nejbujnějších představách přijít byť i na pouhý náznak toho, jaký mohly mít účel.

Znovu se na ty věci zadíval. Jedna červená, jedna bílá. Přesně jako koruny starověkého Dolního a Horního Egypta.

„Koruny,“ pronesl sotva slyšitelně.

Jeho hlas první prolomil ticho. Hlavy několika z přítomných se k němu otočily. Stoneova nikoliv, v té chvíli byl k Loganovi obrácen zády.

„Cože?“ zeptal se však také polohlasem.

„Ty dvě věci. Ať už jsou cokoliv, víme jedno: jsou určené k tomu, aby se nosily na hlavě. Nakonecje to přece vidět na malbě v komoře jedna.“

Stone neodpověděl, jen vrtěl hlavou.

„Nemůže to být nic jiného než královské koruny,“ nedal se odradit Logan. „Jedna červená, jedna bílá; jsou to barvy odpovídající barvám obou korun. Dokonce se vzdáleně podobají určitým prvkům dvojité koruny, jak ji známe z nástěnných maleb.“

„Tohle nejsou koruny,“ trval na svém Stone. Jeho tichý hlas zněl jakoby z dálky. „Jsou to hračičky pomateného krále, ve kterých si libovali jeho kněží. Hračičky, nic jiného. Není divu, že se jeho následníci přestali řídit způsoby, které zavedl.“

Logan se však nemínil své myšlenky vzdát. „Jsou prapodivné, to přiznávám,“ odtušil. „Tohle ovšem samozřejmě nejsou koruny takové, jak si je představujemedekorativní, nebo nějak stylizované. Ale nějakou hodnotu musejí míta sice velkou hodnotu. Z jakého jiného důvodu by je Narmer dal uložit v nejposvátnější komoře hrobky? Proč by přikázal uložit je do tak skvostných pouzder? A proč by na ně uvalil takovou hroznou kletbu?“

„Protože byl šílený,“ odtušil hořce, zklamaně Stone. „Mohlo mě to napadnout. Jaké jiné vysvětlení byste hledal pro to, že se dal pohřbít zde, v téhle bohem opuštěné, zapadlé končině, stovky a stovky kilometrů od svého království? Proč nectil tradici, která později přetrvala tisíce let?“

„Protože Narmer naopak založil vlastní tradici,“ pronesl tiše doktor Rush. „A porušili ji pak ti, kdo přišli po něm.“

Mezitím se vrátila Tina Romerová. Zastavila se před zlatem orámovaným stolem a znovu se málem jako u vytržení pozorně zadívala na svitky papyrusů. Znenadání se prudce napřímila a otočila se k ostatním. „Myslím, že jsem na to přišla!“ prohlásila.

Zraky všech přítomných se na ni upřely.

„Už dřív jsem řekla, že dávné egyptské faraóny zajímalo, co člověk prožívá při přechodu do posmrtného života,“ pokračovala. „Nazývali to ‚druhá součást noci‘. A jestli správně rozumím těmhle textům, tak je ta zkušenost nejenom pouze zajímala. Zdá se, že – aspoň tedy samotný Narmerji také praktikovali.“

„Co nám to tu vykládáte?“ osopil se na ni Stone. „Jak může člověk praktikovat prožitek, který, jak nám chcete namluvit, by měl ve stavu blízkém smrti?!“

„Vykládám vám jen to, co mi sdělují tyhle svitky,“ odtušila Romerová. Jeden z nich zvedla, jako kdyby jím jako úderem soudcovského kladívka zamýšlela potvrdit svůj závěr. „Tady se znovu a znovu hovořío ib– to je staroegyptský výraz pro srdce. Egypťané věřili, že sídlem vědomostí, emocí a myšlení není mozek, nýbrž srdce. Srdce bylo klíčem k duši, bylo nezbytné pro zdárný přechod do posmrtného života. Jenomže ib tak, jak se o něm píše zde, v těchto textech, není chápáno v náboženském, rituálním smyslu, ale spíš jako…“ Odmlčela se, hledala správný výraz: „Spíš v klinickém smyslu,“ dodala. Odložila svitek na stůl a pokračovala: „Už jsem také řekla, že svitky připomínají spíš návody než zaklínání.“

„Návody?!“ Ze Stoneovy otázky čišela skepse. „Návody k čemupak?“

Po jeho otázce následovala krátká chvíle ticha.

„Zní to jako paradox,“ oslovil Logan Romerovou. „Říkáte, že staří Egypťané věřili, že srdce je nezbytné pro přechod do posmrtného života?“

Romerová přikývla. „Jakmile faraón vstoupí do zásvětí, v síni Obou pravd jeho srdce prozkoumá Anubis. Tomu obřadu se říká Vážení srdce. Aspoň tedy pozdější Egypťané tomuhle výkladu věřili.“

„Ale smrt nastává, když se srdce zastaví. Jak mohlo srdce, které se zastavilo, být Narmerovi k užitku v posmrtném Logan se náhle zarazil. „Moment – co jste to prve povídala? Že to, co nacházíme v téhle hrobce, se podobá ‚nácviku‘ Narmerovy smrti? Že to je něco jako divadelní zkouška přechodu na druhý břeh, zkouška úmrtí,nanečisto‘, je to tak?“

Romerová opět přikývla.

Logan se zadíval na předměty kolem sebe, potom zpátky na Romerovou. Pak náhle, jako zásahem blesku, vše pochopil.

„Panebože,“ hlesl. „Bagdádská baterie,“ pronesl šeptem.

Okamžik se nikdo nepohnul. Potom Stone vstal, stejně pomalu, jako si předtím klekl, a otočil se tváří k Loganovi.

Logan pokračoval: „Krátce před začátkem druhé světové války se v jedné vesnici kousek od Bagdádu nalezly jakési artefakty. Byly velmi staré a jejich účel byl nejasný. Terakotová nádoba, měděný plech upravený do tvaru válce, nahoře s železnou tyčkou. K tomu pár dalších předmětů. Nikdo jim nevěnoval pozornost, až když na ně ředitel iráckého Národního muzea narazil v muzejních sbírkách. Zveřejnil pojednání, ve kterém vyslovil teorii, že tyto artefakty, naplněné kyselinou citronovou, octem nebo jinou kapalinou schopnou vyvolat v elektrolytu elektrické pole, původně sloužily jako primitivní galvanický článek. Baterie.“

Všichni mlčeli, očima viseli na Loganovi.

„O tomhle všem jsem slyšel,“ ozval se Stone. „Ta baterie byla malá, slabá, možná se používala k rituálnímu elektrolytickému pokovování předmětů…“

„To je pravda,“ odtušil Logan, „ale nemusela taková být.“

„Ježíši!“ To se ozvala Romerová. Ukázala na předměty ležící vedle Stoneových nohou. „Chcete říct –“

Logan opatrně zvedl předmět s povrchem opatřeným vrstvou červeného emailu, nahoře s železnou tyčkou, obalenou měděným plechem. Potom vzal do ruky předmět z bílého mramoru, podobný míse se zlatými vlákny, splývajícími z jejího horního okraje. Opatrně vložil červený předmět do bílého. Dokonale do sebe zapadly.

„Dvojitá koruna,“ hlesla Romerová.

„Přesně tak,“ souhlasil Logan. „Ale ‚koruna‘, jejíž účel byl velmi zvláštnídokonce by se dalo říct, že božský. Všimněte si prvků, ze kterých je zhotovená: měď, železo, zlato. Přidejte k tomu citronovou šťávu nebo ocet, a máte bateriijenomže potenciálně silnější, než byla baterie nalezená v Mezopotámii.“

„Ta nádoba tamhle v koutě… byla cítit octem,“ připomněla mu Romerová.

„A ty třásně, vlákna ze zlata,“ doplnil Rush Loganovy úvahy. „Myslíš, že to mohly být… elektrody?“ dodal.

„Jistě. Když je rozložili na správné místo na hrudi, mohly ‚zastavit‘ srdce.“

„Zastavit srdce,“ opakoval Stone. „Generální zkouška smrti.“

„A takových generálek možná bylo víc než jen jedna,“ podotkl Logan. „Všimněte si všeho toho množství potřebných materiálů, uložených v truhličkách ze zlata.“

Logan korunuaparát opatrně předal Stoneovi do natažených rukou.

„Generální zkouška smrti,“ opakoval znovu Stone. Krátce, téměř něžně, zamilovaně, pohlédl na „korunu“.

„Mohlo to být ještě něco víc než jen tohle,“ ozvala se Romerová. „Vzpomeňte si, jaký nesmírný význam staří Egypťané připisovali srdci. Zastavení srdce a jeho opětné nastartování mohlo sloužit nejen jako ‚příprava‘ krále Narmera na smrt, ale rovněž jako důkaz a potvrzení jeho božství.“

„Ovšem,“ souhlasil Stone. „Jako způsob, kterým mohl vyhlásit a potvrdit své božstvía rovněž božství svých dalších pokolení.“

Logan si povšiml, že Stone už nějakou chvíli hovoří silnějším, maličko vzrušenějším hlasem, že i jeho pohyby jsou o něco živější. Pravdatento nález není královská koruna posázená drahokamy, přesto však je určitým způsobem ještě pozoruhodnější.

„A tím se vysvětluje, proč jsou koruny uloženy zde,“ ozvala se Romerová. „Na nejposvátnějším a nejtajnějším místě hrobky, nejposvátnějším z posvátných. A taky se tím vysvětluje, proč se na třetí bránu vztahuje taková hrozná kletba. Narmer se určitě bál, že kdyby se tahle koruna dostala do rukou někomu jinémukdyby se ještě někdo jiný odvážil experimentovat s cestou na onen svět –, mohl by tak získat jeho božskou moc nebo ho snad dokonce nahradit… na tomto i na onom světě.“

Logan se díval na „dvojitou korunu“ ve Stoneových rukou. Co že to Jennifer řekla při svých posledních přechodech? To, co vrací život mrtvým… a přináší smrt živým.

Jak ale vůbec mohla tahle slova znát?

Odkašlal si. Právě ho cosi napadloněco, o čem však skoro neměl odvahu se vůbec zmínit.

Stone stále svíral dvojitou korunu v rukou. Zaujalo ho však Loganovo odkašlání. „No… copak, Jeremy?“

Logan pokrčil rameny. „Můžu jen spekulovat. Jestli tohle zařízení Narmer vynalezl, aby je mohl použít jako generální zkoušku toho, co všechno ho potká po smrti jeho těla, jako způsob, jak se připravit pro pobyt na onom světě…“ Zarazil se; oči všech přítomných se na něj upíraly.

„Uvážímeli, čemu všemu dávní Egypťané věřili,“ pokračoval, „tím myslím, jak chápali podstatu duše… Nemohli taky věřit třeba tomu, že by takovéhle zařízení mohlo duši vyvést z těla na svobodu, uvolnit životní sílua oni by tak díky němu získali nesmrtelnost?“

Do ticha, které následovalo po jeho slovech, vpadl chraptivý zvuk. Jeden člen bezpečnostní služby sundal z opasku vysílačku, několika slovy se ohlásil a vyslechl sdělení, utápějící se ve statických výbojích. Potom vysílačku podal Stoneovi.

„Doktore Stone, zpráva shora. Prý je to důležité.“

51

Cory Landau seděl v operačním centru, nohy měl položené na jedné z počítačových konzolí a občas si lokl energetického nápoje z plastové láhve. Před chvílí dočetl Dům na rozhraní a nyní byl parádně naštvaný. Směna mu končí až za čtyři hodiny a on si nepřinesl nic dalšího ke čtení. Navíc tichá, nerušená, doslova „hrobková“ atmosféra centra mu šla pořádně na nervy. Aby se rozptýlil, pouštěl si živě videozáběry z jednotlivých pracovišť Stanice, ale všude byl klid, mrtvo a nuda, která ho přímo drtila. V místnosti s Pupkem sice bylo živo, ale lidé tam jen monitorovali různé konzole kolem Pupku. Dole v hrobce, v komoře dvě, byly kamery vypnutyzřejmě na Stoneův příkaz –, aby na nic z toho, co tam je, nebylo vidět. Před pár minutami se něco začalo dít poblíž archeologických laboratoří v Červeném křídle, ale i tam se situace zřejmě už uklidnila a Stanice nyní celkově působila jako kdyby jenom vyčkávala, až přijde nějaká zpráva od skupiny, která nedávno vstoupila do komory tři.

Landau si znovu důkladně lokl, nakroutil si svůj granátnický knír a projížděl novou dávku videozáběrů, jako kdyby přepínal kanály v televizi. Nepovšiml si Jennifer Rushové, jež tiše vešla do operačního centra. Ušlo mu rovněž, jak se pomalu blíží k řadě konzolí. Tam se na několik okamžiků zastavila, vypadalo to, že sije pozorně prohlíží. Také si nepovšiml, jak na jedné z nich zvedla červený plastový ochranný kryt a kolébkový vypínač pod ním přepnula z polohy „zapnuto“ do polohy „vypnuto“. Její přítomnost zaznamenal, teprve když se otočila, odcházela pryč a přitom zakopla o polici s diagnostickým zařízením. Několik volných kabelů spadlo na zem.

„Hergot!“ vyhrkl Landau. Prudce se otočil, až si polil ruku. Když však uviděl doktorovu manželku, usmál se. Už dávno se utvrdil v názoru, že je to pěkná kočka, jenomže dost nepřístupná; její odměřenost ho vždycky odrazovala. Teď mu bylo divné, že má na sobě nemocniční košili; to mu ale nevadilo – zjistil, že i tak je to docela primový, nečekaný pohled.

„Ahoj!“ spustil. „Manžel je dole s expedičním týmem, že jo? A vy jste se přišla kouknout na návrat hrdinnejch dobyvatelů? Tady u mě jsou nejlepší místa k sezení.“ Ukázal na prázdnou židli kousek od své, z níž bylo dobře vidět na řadu hlavních monitorů.

Jennifer neodpověděla, vykročila směrem k němu, ale prošla nevšímavě kolem a pokračovala dál ke dveřím na druhém konci místnosti. Něco nesla v dlani.

Landaua nejprve napadlo, že asi má hlavu plnou starostí, nebo že je docela obyčejně nezdvořilá – sám vídal jen zřídka, že by se vůbec s někým bavila. Potom si však povšiml jejích očí, kalných a jakoby potažených závojem mlhy, zarazila ho její podivná, šouravá chůze. Jako kdyby i samotná chůze byla pro ni něco nového.

Když zmizela v chodbě, sám k sobě znalecky poznamenal: „Je namazaná.“ Ne, že by měl chuť jí to zazlívattvrdnout zde v téhle „prdeli světa“ stačilo k tomu, aby se člověk dal na pití.

Jennifer pomalu, poněkud vrávoravě šla dál kolem několikaporadních místností. Zastavila se před zátarasem, za nímž byl ponton nesoucí úzkou chodbu, která vedla do Hnědého křídla. Otočila se a otevřela poslední dveře před zátarasembyly těžké, masivní, označené nápisem ELEKTROROZVODNABÍLÉ KŘÍDLO.

Stísněný prostor uvnitř vypadal jako les tlustých trubek, plný drobných pomrkávajících světel. Podél zadní stěny stály řady číselníků a měřicích přístrojů. Před nimi se skláněl technik a zaujatě, spíš však s nechápavým údivem, některé z nich sledoval. V ruce držel psací podložku a dělal si na papír poznámky. Zaslechl zvuk otvíraných dveří; otočil se a v matném světle uviděl ženu, stojící ve dveřích.

„A, dobrý den, paní Rushová! Přejete si něco?“

Jennifer neodpověděla, jen postoupila o krok dovnitř. Její rysy se v tlumeném světle nedaly dobře rozeznat.

„Za vteřinku se vám budu věnovat,“ řekl technik. Jen dokončím kontrolu téhle rozvodné desky. Mám teď na starosti sekci zpracování metanu a před chvilkou mi přišlo pár podivných chybových hlášení.“ Otočil se zpátky k měřicím přístrojům. „Skoro jako kdyby byly vypnuté bezpečnostní systémy… Ale to přece není možné, to by někdo musel schválně –“ Uslyšel za sebou nový zvuk a znovu se otočil. Úsměv se mu v mžiku vytratil z tváře a vystřídalo jej znepokojení. Nechápavě, strnule přihlížel, jak Jennifer položila na zem věci, které nesla, klekla si k řadě ventilů a jedním z nich začala pomalu, nemotorně, avšak s rozmyslem otáčet.

„Co to děláte?!“ Technik se ji pokoušel zarazit. „To nemůžeteotvíráte bezpečnostní ventil!“ upozornil ji.

Upustil podložku s poznámkami na zem a vrhl se k Jennifer. Celkem jemně, ale nesmlouvavě, ji od ventilu odstrčil. Vůbec se nebránila.

„Tohle přece nemůžete!“ napomenul ji. Sevřel ventil oběma rukama a chystal se jej zavřít. „Jak ten ventil otevřete, do průlezu pod tímhle křídlem začne pronikat koncentrovaný metan, a v pár minutách Ucítil drtivý úder do šíje, prudký nával bolesti a vzápětí mu v očích explodovala bílá záře. Potom už nebylo nic.

Jennifer se dívala, jak se technik zhroutil na kovovou podlahu. Potom upustila na zem francouzský klíč, který předtím kdesi sebrala, nahnula se nad bezpečnostní ventil a znovu jím začala otáčet. Pomalu jej otvírala…

52

Stone vrátil vysílačku strážnému. Hovor byl krátký, Stone řekl jen pár slov, většinou poslouchal, co mu sděluje hlas z vysílačky. Nejprve zbledl jako smrt, potom pohlédl po řadě na přítomné. Jeho obličej potemněl, zbrunátněl, zorničky se mu zúžily na pouhé blýskající se špendlíkové hlavičky. Zabodl pohled do Tiny Romerové.

Náhle se proti ní vrhl. „Náno pitomá!‘’ vyštěkl, napřáhl ruku a chystal se ji udeřit. Rush s Valentinem k němu přiskočili a zadrželi ho.

„Krávo!“ řval Stone jako pominutý. Škubal sebou, aby se vysvobodil. Romerová instinktivně couvla.

Logan té scéně ohromeně přihlížel. V této chvíli ho napadlo jedinéže veškeré trampoty a střídavé štěstí expedice právě vyvrcholily zjištěním, že Narmerova „koruna“ je jen prachobyčejný, byť nečekaný a bizarní náleza že Stone, věcný, chladně uvažující člověk, je teď frustrovaný, vzteklý jako pes, který kolem sebe chňapá a vrhá se na všechny kolem sebe.

„Jste úplně neschopná!“ ječel Stone na egyptoložku. „Kvůli vám vyšlo všecko moje úsilí a všechny peníze úplně nazmar! A už není čas na… Není čas“

Logan považoval za nutné zasáhnout. „Doktore Stone, uklidněte se! Co se vlastně stalo?“

Stone se nakonec přece jen ovládl a přinutil ke klidu. Vytrhl se z Rushova a Valentinova sevření; oba však zůstali stát blízko něj.

„Tak já vám řeknu, co se stalo!“ vypravil ze sebe. Hlasitě, přerývaně dýchal. „Teď mi volala Amanda Richardsová. Opravuje Narmerovu mumiia zjistila, že to není Narmer!“

Všichni na něj zůstali strnule zírat v němém úžasu.

„Jak není… že to není Narmer?“ vybreptl Rush.

„Ta mumie je nějaká ženská. Celou dobu se tu moříme s blbou, nesprávnou hrobkou!“

Znovu Romerovou probodával pohledem. „Není divu, že všecko je úplně jinak! Navedla jste nás na nesprávný místo, na náhradní hrobku s královnou nebonebo dokonce s obyčejnou konkubínou! Panebože!“ Zaťal pěsti, zdálo se, že se na egyptoložku opět vrhne. Rush s Valentinem se chystali znovu ho zadržet.

„Tak moment!“ zarazil je Logan. „Tady snad nemůže jít o omyl! Ty pečetě, nápisy, pokladynakonec i ta kletba – to všechno nasvědčuje, že tohle zde je místo faraonova posledního odpočinku, jeho věčný příbytek. Tohle přece musí být Narmerova hrobka!“

Chvíli nikdo nepromluvil. Stone se ze všech sil snažil ovládnout, zklidnit dech. „Jestli tohle je Narmerova hrobka, tak kde teda je ta jeho zatracená mumie?“ zuřil.

„Okamžik!“ uklidňoval ho Logan. „Nebuďte tak hrr; probereme si všechno pěkně v klidu.“ Potom oslovil Romerovou: „Neříkala jste pořád, že v hrobce je leccos, co nepasujeco nedává smysl?“

Přikývla. „Většinou to byly jen takové drobnosti. Připisovala jsem je tomu, že tohle zde je hrobka vůbec prvního faraóna, a tudíž je jen a jen přirozené, že tu můžeme narazit na leccos, co jsme neočekávali. Že se zatím neustálily tradice, které pozorujeme v pozdější době.“

„Samý výmluvy,“ vpadl jí do řeči Stone. „Nic než samý výmluvy! Jenom se snažíte ospravedlnit svou vlastní pitomost!“

Romerová si ho nevšímala, dál hovořila k Loganovi: „Začalo to, když jste se přede mnou zmínil o té lebce. O té, co jste zkoumal, o lebce jednoho z Narmerových kněží, rituálně zabitého, aby se tajemství a posvátnost Narmerovy hrobky uchovaly v tajnosti. Vzpomínáte si, jak jste mi řekl, že v očním důlku – levém jsou škrábance?“

Logan přikývl.

„A že to je jen první známka toho, že něco je špatně? Další takové známky máme přímo zde, před sebou. Vezměme serechy, které jsme nalezli u královských pečetí v hrobce: hieroglyfy se vztahují k Narmerovi, ale nejsou zcela správné. Mají nezvyklé prvky, jako třeba ženské koncovky niswutbiti. Potom jsou tu nápisy v komoře jedna, s přehozeným pořadím rituálů a s nesprávným gramatickým rodem. Dále hieroglyfy na téhle truhlici, tady… kde byla odstraněnaspíš tedy vyškrábánahlava sumce, symbol Narmerova jména.“

„Říkala jste, že to někdo změnil,“ dodal Logan. „Zkomolil.“

„K čemu jsou všechny tyhle řeči?“ zeptal se naštvaně Stone.

„Ten škrábanec v očním důlku lebky toho kněze,“ odpověděla Romerová. „Domnívala jsem se, že je to jenom běžné poškození, příznak rozkladu způsobeného stářím lebky. Skutečnost však je taková, že šloo rituální způsob, jímž tehdy zabíjeli královnina kněze nebo kněžkunožem, který pronikl okem do mozku. Potom už královnu nikdo nemohl v její smrti vidět, ani symbolicky. Při pohřbu krále byli kněží zabíjeni ranou nože do spodní části lebky, přetnutím míchy.“

„Takže tohle je hrobka královny Neithotep,“ ozval se znovu Stone. „Říkám vám to pořád, sakra! Tohle je nesprávná hrobka!“

„Kdepak, je to jinak,“ hájila se Romerová. Nyní mluvila naléhavěji. „Důkazy si odporují. Všechno, co se týká téhle hrobky, nasvědčuje tomu, že byla vybudována pro Narmera, podle jeho příkazůaž na určité rituály, které budou vykonány po jeho smrti. A zde si důkazy navzájem odporují. Královské pečetě s nápisys ženskými ozdůbkami. Závěrečné rituální nápisy: vzpomeňte si, jak jsem říkala, že jsou jakoby odbyté. A samotná mumie – měla jsem jen málo času na to, abych si ji důkladně prohlédla, ale i tak jsem si všimla, že řez přes ústa je nepřesný, neúplný.“

„Jako kdyby vůbec celý pohřební rituál byl uspěchaný,“ dodal Logan.

V tu chvíli do komory dolehl tichý, sotva slyšitelný rachot. Strážní a někteří z dělníků se zneklidněně rozhlíželi po nosné konstrukci, zvuk však přicházel shora, pronikl k nim Pupeční šňůrou. Nicméně vzrušená debata za okamžik pokračovala.

„Pořád tady vykládáte nesmysly,“ prohlásil Stone. „Tohle všechno jsou hypotézy, nic přesvědčivého.“

„To bych netvrdil,“ namítl Logan. Hovořil pomalu, mezi řečí promýšlel, co Romerová říkala. „Musíte se na to všechno podívat z jiného úhlu. Jestli ‚koruna‘, kterou jsme v komoře tři našli, mohla sloužit k simulaci smrtik jakémusi jejímu nácviku – vlastně k nácviku toho, jak se faraón stane nesmrtelným, božským… Nemohla snad královna zatoužit po tomtéž, co měl král? Zvlášť královna tak mocná, svéhlavá, jako byla právě Neithotep?“

Odpovědí mu bylo mlčení.

První promluvil Stone. „Chcete říct, že… že Neithotep zabrala Narmerovo místo v hrobce?“

„Jedině tohle přece dává smysl!“ odtušila Romerová. „Ty navzájem si odporující důkazy, které jsem vám předložila, se jinak než tímhle nedají vysvětlit!“

„A taky by se tím mohlo vysvětlit, proč následující generace mylně interpretovaly Narmerovy symboly a praktiky,“ dodal Logan. „V hrobce tehdy nebyl Narmer, nebyl pohřben náležitým způsobem. Jeho místo si zabrala pro sebe jeho manželkaa zřejmě ve spěchu. Možná že se všechno seběhlo dokonce jaksi předčasně…“

„Tak co se teda stalo s Narmerem?“ zeptal se Rush.

„Kdopak ví?“ poznamenala Romerová. „Jed. Rána dýkou do hrdla, v noci na manželském lůžku. Zabittřeba když byl se svými konkubínami. Znáte přece legendy o Neithotepjak byla svéhlavá, krvežíznivá, sobecká. Tohle může být jen a jen její hra. Copak si to nedovedete představit? Mohla ho dokonce přežít, nechat ho zemřít přirozenou smrtí. Potom doprovodila jeho tělo sem, se dvěma skupinami hodnostářů, aby byli přítomni rituálům při jeho pohřbu. A pak, podle předem nachystaného plánu, její lidé přemohli jeho lidi… a Narmerova kostra teď leží někde v bahně na dně močálu Sudd mezi ostatními kostmi. Královo právoplatné místo v hrobce pak zabrala její mumie.“

Stone na egyptoložku jen nehnuté hleděl a zloba, zuřivost se mu pomalu vytrácely z tváře. „Ale jestli se nemýlíte ohledně tété koruny, potom nosit ji mohla mít dovoleno jen jediná osoba. Kdybyste byla Narmerem, jakmile přejdete na onen svět, nebudete chtít, aby vaše místo zaujal někdo jiný, aby ohrozil vaši životní sílu, vaši nesmrtelnost. Koruna bude mít spojení s duší toho, kdo měl korunu ve své moci.“

„A přesně o to se Neithotep určitě postarala,“ podotkla Romerová. „Nějakým úskokem Narmera obelstila, dala ho zabít a jeho korunu nosila sama. Potom, když se považovala za nesmrtelnou, dala se pohřbít v jeho hrobce, která ovšem byla ve spěchu přeměněna na její hrobkuto znamená dodatečnou úpravou pečetí, nápisů…“

„Je něco takovéhleho vůbec možné?“ divil se Logan. „Není faraonova hrobka určena k tomu, aby byla místem posledního odpočinku určitého panovníka, jen a jen jeho?“

„To je právě ten problém,“ odpověděla Romerová. „Na prostudování důkazů ovšem potřebujeme mnohem víc času. Ona si možná myslela, že to, nač vsadilana věčný život jakožto nejvyšší božstvo, za určité riziko stojí.“

„Ale proč potom tedy ten spěch?“ otázal se Stone. „Když byl Narmer odstraněn z cesty, mohla si dopřát času, kolik chtěla.“

Romerová se na okamžik zamyslela. „Napadá mě několik důvodů. Na cestě k hrobce možná byli Narmerovi přední kněží se svou armádou, a těm by asi nebylo milé to, co by tam uviděli. Neithotep tedy musela hrobku dodatečně ‚upravit‘ jak nejlépe dovedla, a včas ji zapečetit. Jiná možnost je, že ona a její družina neznaly dobře způsob, jakým bateriedvojitá korunapracuje. Možná byli… řekněme… přehnaně horliví.“

„To, co mělo být ‚zkušeností se stavem blízkým smrti‘, se změnilo v samotnou smrt,“ poznamenal Logan.

Romerová přikývla. „Jestli tomu bylo takjestli královna zemřela nečekaně museli si s její mumifikací a pohřbem pospíšit, dokonce natolik, že některé z pohřebních rituálů zkrátili, jak to vidíme zde na různých sochařských výtvorech, těch, které se vztahují k oněm specifickým rituálům.“

„A co když se tedy královna dala pohřbít bez dostatečné přípravy?“ otázal se Rush. „Bez patřičných obřadů?“ dodal.

„Těžko říct. Zmínila jsem se o nedokonale provedeném řezu ústy mumie. Je to důležitá součást egyptských pohřebních kouzel, obřad Otevírání úst. Umožňuje, aby ba opustilo mrtvé tělo a spojilo se s ka v posmrtném životě. Ústa potom mohou přijímat jídlo a pití, takže duše dostává výživu, v podstatě tedy v příštím životě žije dál…“ odmlčela se.

„No… tak pokračujte!“ pobídl ji Stone.

„Jestliže se uspíšil takový obřad jako Otevírání úst, pak to znamená, že závěrečná stadia pohřbu opravdu probíhala ve značném spěchu. Kdoví, kolik dalších rozhodujících součástí přípravy cesty duše Neithotep na onen svět bylo odbyto, zkráceno, nebo se dokonce vůbec vynechalo?“

„Ten obřad Otevírání úst,“ ujal se slova Logan. „Kdyby královnina duše nemohla na onom světě dostávat výživu, co by se stalo?“

Romerová se krátce zamyslela. „Podle toho, co je ve starých textech, soudím, že její jiskra životaduše, která po smrti opouští těloby zde zůstala uvězněná.“

Rush nesouhlasil. „Jestli skutečně spáchala tu ohavnostže zabila svého manžela nebo si alespoň přivlastnila jeho místo v zásvětí, myslel bych, že přinejmenším část jejího ka by tu chtěla zůstat, aby střežila, korunu, uchovala si nesmrtelnost a pojistila se proti tomu, aby jí nikdo neprovedl to, co ona provedla Narmerovi.“

„Kletba,“ pronesla tiše Romerová.

Její duše by zde zůstala uvězněná… aby střežila korunu; aby se pojistila proti tomu, aby jí nikdo neprovedl to, co ona provedla Narmerovi… Loganovi náhle prokmitla hlavou hrozná myšlenka.

„Panebože…“ Sotva dokázal to slovo ze sebe vypravit.

Vtom to nahoře znovu zadunělo, silněji než předtím. Svitky papyrusů na stole se zachvěly, jako kdyby se do nich opřel závan větru.

„Co to zas je, krucinál?“ vyrazil ze sebe Stone.

„Kowinsky, Dugane, jděte nahoru a podívejte se, co se tam děje!“ přikázal Valentino.

Oba dělníci zamířili ven z hrobky. Logan odvedl Rushe kousek stranou. „Na něco zapomínáme,“ upozornil ho tiše, aby ho ostatní neslyšeli.

Doktor se na něj pozorně zadíval. „A na co?“

„Pamatuješ, jak jsme spolu před časem mluvili o tom, že je divné, jakou dobu byl Jennifeřin mozek mrtvý? Že to trvalo tak dlouhoa že možná v podstatě ztratila svou duši?… To jsou tvoje slova, ne moje,“ dodal ještě Logan.

Doktor svraštil čelo, ale mlčel, jen přikývl.

„Jak jsem ti už řekl, věřím, že je možné, aby životní síla toho, kdo zemřel, přešla do živé bytostipokud životní síla, duše této bytosti, prošla něčím, co ji ohrožovalo. Ale jak jsem taky zdůraznil: Ve všech doložených případech, ke kterým jsem se dostal, se prokázalo, že duch mrtvé osoby se může zmocnit jen osoby stejného pohlaví,“ pokračoval Logan.

„Vzpomínám si. Právě proto jsme dospěli k závěru, že Narmer, nebo jeho… řekněme třeba duch… nemůže promlouvat prostřednictvímže nemůže být uvnitřJennifer.“

„Přesně tak. Ale jestli zde tedy nepůsobí Narmerova životní síla… jestli je to spíš životní síla ženy..“

„Královny Neithotep.“ Rush si v hrůze přitiskl ruku k ústům. „Pro krista…“

V tu chvíli se oba dělníci, Kowinsky a Dugan, přihnali zpátky. Oba měli vypnuté vysílačky.

„Nahoře došlo k havárii,“ hlásil Kowinsky. „Někdo otevřel bezpečnostní ventily vysokotlakého systému metanu.“

„Cože?!“ vybuchl Stone hlasem plným úzkosti. „A proč?“

Kowinsky neodpovídal, v jeho tváři se zračil strach.

„Řekl jste ventily? Kolik? Víc než jeden?!“

„Nejméně třipro Červené, Bílé a Hnědé křídlo.“

„To není možné!“ zuřil Stone. „Přece bezpečnostní systémy musejí „S těmi se něco stalo, proto se na věc přišlo až teď. V průlezech pod těmi křídly teď vznikají požáry, došlo už k explozím a plameny se začínají šířit do celé Stanice. A jestli se nedokážeme dostat k ventilům a zavřít je“

Stone prudkým pohybem palce ukázal za sebe k východu z hrobky. „Všichni ven, a nahoru! No tak, pohyb!“ Vzal si od Kowinského vysílačku a zapnul ji. „Tady Porter Stone. S kým mluvím?“

„S Menendezem, pane; jsem u Pupku.“ Do Menendezových slov zaznívaly výkřiky, Logan slyšel také zvuk podobný sykotu plamenů šlehajících z plamenometu. „Posíláme k vám záchranný tým s lany,“ dodal Menendez.

„Tady dole je takových dvanáct lidí,“ sdělil mu Stone. „Budete muset –“ Přerušily ho zoufalé výkřiky z vysílačky, směsice hlasů. Umlkaly a zase se ozývaly, lidé nesrozumitelně křičeli jeden přes druhého:

„Co že to má? Nitroglycerin?!“

„Zpátky! Zpátky!“

„Nepusťte ji až k Pupku, jinak –“

Shora od Pupeční šňůry se bíle, oslnivě zablesklo. Jako když vzplane sto sluncíexploze div že Loganovi neprorazila ušní bubínky; srazila ho na podlahu hrobky. Potom vše kolem něj pohltila tma a svět kamsi zmizel.

53

Logan netušil, jak dlouho byl v bezvědomídocela dobře to mohl býti celý den. Otevřel oči a zkusil se posadit. Zatřásl hlavou, aby si ji pročistil, vzápětí si uvědomil, že jeho bezvědomí trvalo jen několik vteřin. Slyšel křik, lidé ve zmatku utíkali k východu, hrobkou zněl dupot nohou. Rozsvítilo se několik malých nouzových světelzaplavila prostor karmínově rudým, jakoby skutečně hrobovým světlem. Nad Loganem se skláněl doktor Rush. Masíroval mu zápěstí a pokoušel se ho postavit na nohy.

„No tak, Jeremy, musíme ven!“

Hrobkou se začal rozlézat dusivý, štiplavý kouř. Ve vzduchu byl cítit podivný pachjako když hoří guma, do toho se mísil zápach ozonu a hlavně metanu.

„Co se děje?“ křičel přeskakujícím hlasem jeden z pomocných dělníků. Na spánku měl rozšklebenou, silně krvácející ránu.

Co se děje? Loganovi vytanula v mysli slova Narmerovy kletby. Každého, kdo se opováží vstoupit do mé hrobky, postihne jistý a rychlý konec. Ruka, která se dotkne mé nesmrtelné postavy, shoří v neuhasitelném ohni. Avšak budeli někdo tak smělý a projde třetí branou, zmocní se ho černý bůh z nejhlubší jámy. Jeho údy budou rozmetány do nejvzdálenějších koutů světa.

„To je Narmerova manželka, královna Neithotep,“ pronesl. „Snaží se uchránit si nesmrtelnost tím, že spaluje svou hrobku, kterou kdysi ukradla vlastnímu manželovi. A teď ji krade pro sebe znovu tím, že zabije každého, kdo by se pokusil hrobku vyplenitkdo by se snad chtěl zmocnit královské koruny. Všechno tohle je dílo královny Neithotepa trochu jí při tom pomáhá Jennifer Rushová.“

Logan si vzápětí uvědomil, že tato slova nepronesl nahlas, že je slyší jen v duchu. Ethan Rush byl stále vedle něho a naléhavě ho vybízel, aby vstal. S námahou se tedy zvedl. Svět se s ním zatočil, nakonec se mu však přece jen podařilo udržet se pevně na nohou. Rush se mu pozorně zadíval do očí, něco si pro sebe polohlasem zamručel a odváděl ho ven z hrobky.

Vyšli z ebenově černé třetí komory a komorou dvě se dostali do prostorné komory jedna. Zde se již celý tým shlukl kolem Zámku a na plošině. I zde svítila pouze nouzová světla a několik baterek. Jejich žluté světlo probodávalo houstnoucí vzduch. Do toho zněly promíchané hlasy mnoha vysílaček a nepřetržitý hlasitý elektronický šum. Logan rozeznal postavu Portera Stonea. Stál na plošině u vzduchotěsného uzávěru a jednoho po druhém posílal shromážděné Pupeční šňůrou nahoru ven z hrobky. Jeden muž z bezpečnostní služby ho nabádal, aby šel nahoru hlavně on sám; Stone mu nakonec vyhověl a zařadil se k ostatním. Za sebou měl dva techniky. Jeden z dělníků, Kowinsky, se náhle protlačil dopředu a jako splašený se cpal nahoru. Vůbec přitom nedbal Valentinova zlostného křiku. Valentino stál až vzadu a všechny ostatní pobízel ke spěchu. Sám zůstával na místě.

Logan nyní krok za krokem postupoval spolu s ostatními k východu. Sklonil hlavu, prošel těžkými dveřmi Zámku, minul vchod do Narmerovy hrobky a odtud vkročil na tlustý kovový rošt plošiny u vzduchotěsného uzávěru. Před sebou měl Tinu Romerovou. Ohlédla se po něm, mdle se na něj usmála a chystala se vystoupit nahoru. Potom přišla řada na něj. Uchopil první úchyt pro ruce, a než začal vystupovat, ještě se podíval nahoru. V tom okamžiku ztuhl hrůzou.

Pupeční šňůra, původně průchod bez jediné překážky, byla nyní celá v příšerném stavu. Těžké kabely, natažené po celé její délce, se uvolnily a visely schlíple jako vyvržené vnitřnosti. Dřevěná výztuž, kostra tunelu, byla na několika místech rozdrcená a z trámů byl teď labyrint z kusů dřeva, všelijak zpřeházených přes sebelidé se jimi museli se značným úsilím prodírat. Shora jim spustili dolů lana, ta však ve spleti kabelů a polámaných kusů výztuže byla sotva něco platná. Logan měl dojem, že kus před sebou, nahoře u ústí Pupeční šňůry, rozeznává Pupek, nyní tam však bylo cosi zčernalého kouřem a beztvarého, kusy kovu, nazdařbůh trčící do všech stran jako po silné explozi. Byl však příliš daleko a ve vzduchu bylo příliš mnoho kouře, než aby mohl s jistotou tvrdit, že ho neklame zrak.

Zamrazilo ho však hlavně při pohledu na to, jak vypadá samotná Pupeční šňůra. Žlutý materiál, z něhož byl tubus zhotoven a jenž byl původně hladký a měl pravidelný tvar, byl zdeformovaný, zkrabacený, jinde naopak vyboulený. Tam, kde se dřevěná výztuž zčásti zhroutila, stěny Pupeční šňůry hrozily, že rozmačkají těch několik lidí, které měl Logan před sebou. Vystupovali jeden za druhým v řadě jako horolezci. Ze všech stran je svírala a tlačila se na ně svou tíhou voda močálu. Sudd jako kdyby zkoumal, co poškozený tubus ještě vydrží. Jako by se jej pokoušel nějak, jakýmkoliv způsobem…

Logan ucítil, jak mu kdosi sevřel rameno. „No tak, hoď sebou, člověče!“ uslyšel Valentinův hlas. „Lez! Přidej! Sbrigati!“

Romerová nyní byla něco přes metr před Loganem. Snažil se dívat jen na stupy a úchyty, aby se nemusel dívat před sebe. Soustředil se jen na to, aby správně, pravidelně kladl za sebou ruce a nohy, levou, pravou… Pod sebou koutkem oka zahlédl, jak se další technik chystá lézt za ním.

Vtom se mu noha Romerové svezla ze strany po hlavě. Podíval se nad sebe, aby viděl, co jí brání ve výstupu.

V tu chvíli zaslechl shora hekání a nadávky.

Pohledu na to, co se děje před Tinou, se zděsil. Asi šest metrů nad jeho hlavou, nedaleko ústí Pupeční šňůry, jedna z dřevěných vzpěrbyla zlomená a trčely z ní ostré štěpiny – tlačila na stěnu tunelu v místě, kde byla Pupeční šňůra oslabená explozí a vboulená dovnitř. Logan s hrůzou přihlížel, jak ostrá štěpina prorazila žlutou stěnunejprve vznikla drobná trhlina, ta se však rychle zvětšovala tlakem vody močálu, která tu odhalila slabé místo.

„Ne!“ zaječel dělník kus nahoře před ním. „Pro boha živého, ne!“

Následoval podivný zvuk, něco mezi hlasitým zafuněním a děsivým drásavým zvukem látky rvané na kusy. Stěna Pupeční šňůry povolila. Vzápětí močál vrhl do tunelu masu vody a písku a to vše se nyní valilo na lidi dole. Pupeční šňůra se začala pod drtivým tlakem vody trhat odshora dolů, dlouhý pás černi ve stěně tubusu se neuvěřitelnou rychlostí rozrůstal a ze všech stran se dovnitř dral hustý smrdutý kal. Lidé nahoře křičeli, tunel zaplavila kakofonie hlasů plných zmatku a hrůzy.

Logan udělal to, co mu v daném okamžiku přišlo první na mysl. Instinktivně, bez rozmýšlení, hmátl před sebe, chytil Romerovou za nohu, donutil ji pustit se žebříku a sklouzl s ní dolů kolem technika lezoucího za ním; těžce dopadl na rošt plošiny u vzduchotěsného uzávěru.

Romerová se mu pokoušela vytrhnout. „Co to provádíte?“ zakřičela.

„Zavřete oči!“

Vzápětí se ozval rachot, jako když se řítí budova, všechno kolem se zachvělo jako před blížícím se zemětřesením, přihnal se studený závan smradu jako z kalové jímkya potom je oba pohltila dusivá temnota.

54

V náhle nastalé tmě bylo slyšet zmatený jekot, výkřiky bolesti a strachu, tma byla plná kluzkých rukou a nohou, chaoticky se zmítajících v mrazivém sevření smrdutého kalu, který se začínal kolem lidí hromadit ze všech stran. Logan vlastně ani nevěděl, proč sklouzl zpátky na plošinu u uzávěru, do nejspodnější části Pupeční šňůry, ale elektrizující záchvat pudu sebezáchovy mu velel prchnout před valící se masou svinstva z močálu, za každou cenu si před ní udržet náskok. Avšak stejně náhle, jak ho instinkt donutil utéct, si vzápětí uvědomil, že to je šílenost, že jsou přes deset metrů pod hladinou, nemají tlakové láhve ani jiné potápěčské vybavení, a že tlak vody močálu začne vzápětí působit i v hrobce, smrdutá voda zaplaví jednu komoru po druhé, vnikne dovnitř jako do vývodu tlustého střeva… Tu odporně hrůznou představu okamžitě vypudil z mysli, stejně, jako z ní vypudil i představu, která mu vzápětí vytanula v mozkujak společně se zpanikařenými lidmi prchá dozadu do hrobky a tam čeká, až je pohltí hnilobou páchnoucí, smrduté bahno, které se na ně nezadržitelně valí, hromadí se výš a výš…

Pod sebou ucítil prudký, vzteklý pohyb a uslyšel pronikavý výkřik; Tina Romerová se snažila vymanit z jeho sevření. Pustil ji, zaclonil si oči před tou mazlavou, hrůznou noční můrou, sáhl do kapsy pro baterku a rozsvítil ji. Tam, kde se nacházelikde se Pupeční šňůra napojovala na žulovou stěnu Narmerovy hrobkyse zřítilo několik podpěr. Nahromadily se kolem nich a vytvořily neuspořádanou změť, připomínající rozpadlou dětskou prolézačku. Voda a bahno to všechno vynášely ke stropu vchodu do hrobky.

Logan svítil baterkou kolem sebe. V jejím světle viděl, že se černá masa různého svinstva, kalu a bahna močálu hrne poničenou Pupeční šňůrou dolů a svou vahou drtí výztuž, kabely i lidi. Nahoře nad ním jeden z techniků zmizel v bublající, vzdouvající se mase bahna, kusů dřevěných trámů a pokrouceného kovu. Chvíli ještě bylo vidět jeho zakrvácené ruce, potomi ty zmizely v černé bouři. Pupeční šňůra se otřásala, tlak hmoty močálu, tuny trosek, bahna a vody valící se dolů ji deformovaly a trhaly na kusy.

Logana pleskl do obličeje chuchvalec tisíce let starého tlejícího bahna, měl ho plná ústa. Vyplivl jej; chuť to byla tak odporná, že se málem pozvracel. Popadl Tinu za ruku, přitáhl ji k sobě a ukázal vzhůru na změť trámů hned nad nimi. „Lezte nahoru! No tak, lezte“

Strojník Frank Kowinsky měl štěstí. Když se Pupeční šňůra roztrhla, muž před ním uklouzl a padal, uvízl však v kabelech, unášených proudem kalu a bahna řítícím se dolů. Kowinsky se muže zachytil a přes jeho tělo se prodral výš. Ještě se stačil vrhnout ven šířící se trhlinou ve stěně tunelu. Věděl, že tím, co z tunelu zůstalo, se nikdy nedokáže dostat nahorustačil mu pohled na rozdrcené trámy, těla lidí a smrduté černé bahno. Kdyby se mu však podařilo dostat se z tunelu ven, do volné vody močálu, mohl by plavat a spletí větví a rostlin se přece jen probít na hladinu. Musel odolávat náporu proudu bahna ženoucího se proti němu, muž před ním mu však posloužil jako nedobrovolná opora. Kowinsky se zachytil rozervané stěny tunelu, vytáhl se nahoru a podařilo se mu protlačit se ven.

Nyní byl volný. Smrt, řádící mezi zoufale ječícími lidmi ve zničeném tunelu, zůstala kdesi vzadu. Vší silou kopal nohama, aby se dostal k hladině.

Neuvědomil si, že v hlubinách močálu je voda černá, kalná, ani na okamžik nepomyslel na to, že je hustá jako dehet, plná hrubých zrníček kalu, drsná jako skelný papír, že mu bude drásat kůži a škrábat ho v očích. Chvatně je zavřel, ale už bylo pozdě, a na to, aby si oči pročistil, nebyl čas.

Teď se hlavně musí dostat na hladinu. Ještě se v té tmě krátce zorientoval a ze všech sil se dral vzhůru.

Logan šplhal jak jen mohl nejrychleji změtí všelijak se převalujících kusů výztuže a vzpěr, vynášených nahoru, ke stropu vchodu do hrobky. Dřevo bylo kluzké, obalené mazlavým bahnem; připadalo mu, že když se vytáhne přes jeden trám, sklouzne přitom o dva níž. Občas se ohlédl, aby se přesvědčil, že Tina je hned za ním.

Náhle se všechno kolem něj otřáslo, kusy kovu o sebe skřípavě drhly, zničený tunel se po celé délce prohnul a odtrhl se od vchodu do hrobky. Křik a volání o pomoc ustaly. To Logana naplnilo větším zoufalstvím a beznadějí než všechno, co se tu do této chvíle odehrálo. Zůstal jen Sudd, lepkavý, přilnavý a mazlavý, a hukot všeho toho svinstva, ženoucího se dolů zbytky tunelu a rychle zaplňujícího hrobku.

Logan sevřel baterku v zubech a vytáhl se na horní vzpěru. Hlavu měl nyní jen pouhých několik centimetrů pod stropem, tam, kde se tunel napojoval na vstup do hrobky. V místě, kde dolní část tunelu navazovala na vzduchotěsný uzávěr, strop tunelu hrozivě klesal. Dřevěná výztuž už byla chatrná, sotva držela pohromadě, ale hutná, mazlavá voda bažiny, již stoupající Loganovi k lýtkům, ji jako husté černé lepidlo zatím ještě jakž takž držela na místě. Logan se zapřel o kovový sloup Zámku, sáhl dolů a pomohl Tině vytáhnout se nahoru k němu na vodorovnou vzpěru.

V mdlém světle baterky ji sotva poznal, obličej, vlasy i oděv jí pokrývala tlustá vrstva smrdutého neřádu, její oči viděl jen jako světlé tečky bělma v jednolité masce z bahna.

„Co teď?“ zakřičela. „To budeme čekat, až se v těch sračkách utopíme?“

„Neutopíme se!“

V tu chvíli se všechno kolem znovu otřáslo, ještě silněji než předtím. Chytili se pevně jeden druhého. Celý poničený tunel se chvěl, potom sebou prudce trhl do strany.

Logan posvítil baterkou tam, kde se Pupeční šňůra napojovala k Zámku. „Tohle každou chvíli spadne. Ale – teď mě pozorně poslouchejte: až se to stane, nezpanikařte‘. Močál se na nás přivalí se vším všudy. Hlavně se mě nepouštějte! Budu se držet tohohle sloupu, ten vydrží, je ukotvený v žule a v čediči.“

Strhl ze sebe košili, pak si rozepnul opasek a vysoukal se z kalhot. Potom sevřel v pěsti Tininu košili a také ji z ní strhl. Knoflíčky se rozletěly a ukázala se její podprsenka.

„Co blbnete, krucinál?“

„Sundejte si kalhoty! Rychle! Oděv vás bude tížit jako závaží, na hladinu se v něm nikdy nedostanete!“

Okamžitě pochopila; rozepnula si zip džínů a vyklouzla z nich.

„Hned jak se vyrovná tlak, půjdeme nahoru. Držte se mě! V žádném případě nedopusťte, abyste ztratila orientaci. Zavřete oči ještě před tím, než vyrazíme k hladině, jen tak dokážete udržet si směr. Máme nad sebou skoro jedenáct metrů vody. Hospodařte s kyslíkem. Rozumíte?“

Tina neodpovídala, upírala zrak na bahno, husté a smrduté, stoupající jim k pasu a stále výš.

„Tino!“ zařval Logan, „rozumíte?“

Stočila na něj oči; viděl jen bělmo v jejím jinak černém obličeji. Víčka mrklapřikývnutí na souhlas. Logan ji uchopil za ruku a pevně ji sevřel.

„Nepouštějte se mě!“ varoval ji znovu.

V tom okamžiku se tunel otřásl, bylo slyšet stále pronikavější, hlasitější skřípění kovu. Namáhaná konstrukce nevydržela, strop tunelu nad jejich hlavami se urval od skály a černé srdce močálu Sudd na ně vrhlo záplavu bahna, které se jich zmocnilo a sevřelo je ve zhoubném objetí.

Potomz posledních silse vlnivým pohybem dostával výš, nohy u sebe, jako kdyby plaval stylem motýlek. Pak ucítil, že i jeho hlava se může pohybovat volněji, stejně jako předtím ruka. Bahno ji přestalo svírat. Prskal, kašlal a vyplivoval špínu z úst. Přitáhl Tinu k sobě, až se i ona dostala hlavou nad hladinu. Bahno je celé pokrývalo jako černá krusta, vypadali víc jako tvorové přebývající v močálu než jako suchozemské bytosti. Ale už zase mohli dýchat.

Dostali se na hladinu močálu.

Kowinského se začínala zmocňovat beznaděj. Už uplynulo víc než devadesát vteřin, možná dokonce dvě minuty. Zatím to ještě šlo, byl ve formě, pravidelně posiloval, ale nyní se každý atom jeho těla domáhal kyslíku. Divoce, s ještě větším úsilím se prodíral bahnem a změtí rostlin. K hladině to už přece musí být jen kousekopravdu kousek. Oči měl teď doširoka otevřené, na drásavou bolest v nich nedbal. Tím proklatým peklem už přece musí proniknout světlo! Ta nesnesitelná čerň kolem něj určitě každým okamžikem trochu zesvětlí, potom ještě víc, a pak… pak už tam bude vzduch.

Jen stěží dokázal udržet ústa zavřená. Vzduchpotřebuje vzduch! Při každém pohybu jako kdyby mu něco probodávalo plíce. Už přestal vnímat bahno, jeho zápach i to, jak se mu močál dere do těla každým otvorem, i těmi, o kterých netušil, že vůbec v lidském těle jsou. Potřebuje vzduch. Vzduch.

Panebože, to už je opravdová hrůza. Kde vůbec je? Proč je všechno kolem tak černé? Proč je pořád ještě pod hladinou?

Bezhlavě, divoce tloukl rukama i nohama kolem sebe. Rukama do něčeho narazil. Otevřel doširoka oči; nic neviděl, nosem vypouštěl do bahna drobné bublinky vzduchu a přejížděl po té věci dlaněmi. Rukacelá pažehlava. Mrtvola. Nevěnoval jí sebemenší pozornost, odstrčil ji a drápal se dál.

Odřené dlaně nahmátly cosi jinéhotentokrát něco tvrdého a hladkého. Kov. Anoto je ono! Konečně se dostal nahoru ke Stanici! Naděje, již téměř ztracená, mu dodala sil. Ještě pět vteřin, snad deset, a byl by s ním konec. Natáhl k tomu předmětu obě paže, pokusil se ve tmě orientovat a chystal se vytáhnout se výš a ven…

Vtom si však něčeho povšiml: ten kus hladkého kovu se napojuje k jinémuzakřivenému, na povrchu s masivními nýty. Která část Stanice tohle je? Všechny pontony jsou přece hladké, spíš rovné, a jenom průlezy mezi jednotlivými křídly jsou takhle…

Potom nahmátl něco dalšího, připevněného jedním z těch nýtů. Těžký kus tkaniny, kluzké, s hrubými, zubatými, drsnými okraji tam, kde ji cosi odervalo.

Kowinsky si uvědomil, jaká je skutečnost. Zasáhla ho jako drtivý úder. Je to Zámek. Jak vrazil do toho tlustého kusu dřeva, nejspíš ztratil ve tmě orientaci, otočil sea zamířil ke dnu. Zpátky k hrobce.

Ne, ne – to nemůže být pravda. Určitě je to halucinace. Panika –panika, a nedostatek kyslíku. Vzepře se tomu klamu, vytáhne se vzhůru a tam se nedechne vzduchu, sladkého vzduchu…

Sevřel ten dlouhý kus kovu a vytáhl se nahoru, až se jej dotkl bradou. Dosud se pohyboval pomalu, jako moucha uvízlá v lepkavé želatině, jeho oči stále ještě nic nevidělyto ale nevadí. Už je na hladině. Musí být na hladině. Otevřel ústa.

V mžiku je měl plná řídkého bláta, jemného naplaveného písku a částeček všeho možného, ucítil zápach hniloby a rozkladu, starého stejně jako tahle nejstarší hrobka. Navzdory tomuhle nejodpornějšímu vjemu Kowinsky ještě z posledních sil učinil poslední věc před tím, než po něm sáhla smrtvdechl to, co mu vniklo do úst.

55

Vysvobodili se ze zajetí bahna, ale ocitli se ve světě, v němž nyní vládl a řádil oheň. Logan Tinu nepouštěl, plaval po obvodu Stanice a mocnými, přerývanými doušky nabíral do plic vzduch. Čtyři z křídel StaniceČervené, Hnědé, Bílé a zřejmě i Žlutépohlcoval požár, zpod těžkých plachet vystřelovaly mohutné jazyky plamenů a hltavě olizovaly a požíraly sítě proti komárům nad pontony, nesoucími spojovací lávky. Nejdivočejší požár zuřil tam, kde se v Červeném křídle nacházely laboratoře a lékařská zařízení. Kopule haly podivně žhnula, zevnitř ji prosvěcovala rudě oranžová záře, jako kdyby se tam otevřelo peklo. Z kopule náhle vyrazila ohnivá koule, strhla plachtu, do výše vyrazily všelijak se převalující černé a karmínově rudé mraky a pohltily Vraní hnízdo. Kolem Stanice kroužilo na vodě snad půltuctu obslužných člunů, mezi nimi i jedno z velkých vznášedel. Lidé v nich vrhali do plamenů obloukem proudy kalné vody, požár však byl příliš silný a hustá voda močálu se vzpírala tlaku, jenž ji vypuzoval proudnicemi hadic. Logan cítil na tváři sálavé horko; zasychající bahno na jeho obličeji se začínalo spékat. Musel se odvrátit.

Rozeznával další postavy, napůl plavaly, napůl se k hořící Stanici prodíraly vším tím svinstvem na hladině. Všechny měly na sobě krustu hnědočerného bahna, nedalo se poznat, kdo je kdo, Logan však měl dojem, že jedna z těch postav je Stone, jiná snad Ethan Rush. Zdálo se, že míří k Zelenému křídlu, kde bylo oddělení údržby a přístaviště. K Zelenému křídlu se řvoucí žhavé peklo zatím nedostalo. Logan stále podpíral vyčerpanou Tinu a plaval za nimi. Zpozorovali je muži na vodním skútru a zamířili k nim. Řidič vytáhl na záď plavidla nejprve Tinu, potom Logana, plavidlo otočil a zamířil zpátky pod ochrannou plachtu Zeleného křídla, k zakrytému přístavišti. Logan pomohl Tině vylézt na molo. Měl na sobě jen spodní prádlo a obalený po celém těle nánosem bahna vypadal jako oblečený do skafandru.

V přístavišti vládl ohlušující zmatek, bylo slyšet vykřikované rozkazy, pronikavý jekot poplašných zařízení, běžící motory vydávaly zvuk jako když vztekle řvou rozdrážděné šelmy. Vzduch zhoustl štiplavým dýmem. Z ostatních křídel Stanice se sem sbíhali technici, laboratorní asistenti, pomocní dělníci a dokonce kuchaři, všichni měli oděvy i obličeje zčernalé kouřem. Shromažďovali různé dokumenty, potraviny a drahocenné artefakty z hrobky, všechno, co stačili zachránit. Logan viděl snad desítku kontejnerů s artefakty, jen tak halabala naskládaných u stěny na sebe. V koutě stála i rakvi podobná truhla, maličko nahnutá na stranu. V ní spočívala Narmerova mumievzápětí si ovšem musel připomenout, že je to mumie Neithotep. Jiní lidé zase chvatně odváželi na vozících různé věci do velkého vznášedla uvázaného u nedalekého mola. Vedle ochozu na přídi stál Plowright, kapitán plavidla, a vykřikoval rozkazy.

Z přístaviště vyběhlo několik mužů a žen v záchranářských uniformách; utíkali dovnitř do Stanice. Zřejmě budou pátrat po těch, kdo se opozdili a možná ještě zůstali uvnitř. Jakýsi muž v laboratorním plášti, s modrým kontejnerem na artefakty v rukou, zakopl o stočené lano, upadl na kolena a kontejner upustil. Víko odskočilo a z kontejneru se vysypala spousta drahokamů, prstenů, různých drobností a zlatých sošek, všechny v zapečetěných váčcích opatřených tištěnými nálepkami. Odkudsi se přihnal Porter Stone, celý obalený bahnem. Klekl si a nemotornými, překotnými pohyby začal váčky cpát zpátky do kontejneru. Po tvářích mu stékaly stružky potuspíš to však byly slzy.

V jednolité černé masce po nich zůstávaly tenké světlé čárky.

Logan se rozhlížel kolem; spatřil Valentina, živě hovořícího s hloučkem mužů z bezpečnostní služby. Aniž věděl přesně proč, vykročil k nim. Koutkem oka zahlédl Rushe, mířil k nim rovněž. Rush, Stone a Valentinoalespoň tihle tři tedy unikli z hrobky.

Logan i Rush došli k Valentinovi. „Kolik je mrtvých?“ zeptali se ho oba současně.

Změřil si je pohledem. Po masitých tvářích mu stékaly kapky bahna. „Přesný počet mi nikdo nedokáže sdělit. Patnáct, možná dvacet, uvízli v plamenech.“

Kdosi hodil Loganovi laboratorní plášť. Nasoukal se do něj a převázal si jej v pase.

„Exploze se rozšířila rychle,“ sděloval právě jeden z Valentinových mužů. „V průlezech pod jednotlivými křídly se nahromadil metan a potom prostě chytil.“

„Co přesně se stalo se systémem zpracování metanu?“ zeptal se Logan.

„Poškodil se,“ odpověděl muž.

„Dají se bezpečnostní ventily zavřít?“ zajímal se Rush.

„Teď už se s tím nedá nic dělat,“ odtušil Valentino. „Ručně se to dá provést, jen když se projde přes Červený nebo Bílý křídloa tam je teď hotový peklo. Prostě vyloučeno. Ta ohnivá stěna postupuje k centrálnímu konvertoru a k nádrži… Takže abysme koukali odtud pěkně kvaltem vypadnout.“

„A jak k tomu vůbec došlo?“ otázal se Loganale už když tu otázku vyslovil, zdrceně si uvědomil, že odpověď nejspíš zná.

„Tím si nejsme jistí,“ odpověděl jeden z Valentinových mužů. „Ale myslíme si, že za to může paní Rushová.“

„Jennifer?!“ Rushův obličej pod stříkanci bahna zbledl.

„Když jste vy všichni byli dole v komoře tři, najednou se objevila u Pupku. Měla dvě nádoby s nitroglycerinem, jednu hodila do Pupeční šňůry… Ještě má tu druhou.“

„To chcete říct, že je pořád ještě u Pupku?“ zeptal se polekaně Logan.

„Tím nitroglycerinem tam drží všechny v šachu,“ odtušil muž.

„Tak tím to teda končí,“ pronesl Valentino. „Teď odvolám poslední ze svých záchranných týmůmusíme se neprodleně evakuovat. Zatracená, šílená ženská!“ Ještě se otočil k Rushovi. „Scusi!“ dodal.

Rush se však už hnal pryč, pádil po lávce ke Žlutému křídlu.

„Ethane!“ zakřičel za ním Logan. Doktor se prodíral hloučky lidí hrnoucími se k přístavišti. Ani se neohlédl.

Druhé velké vznášedlo jako kdyby přiznávalo porážku v bitvě s divokým požárem, zamířilo k přístavišti a ohlásilo se ohlušujícím zahoukáním. Na molu se lidé začali stavět do řady, každý nesl nějaké drahocenné artefakty, tolik, kolik jich stačil pobrat. Některá menší plavidla již Stanici opouštěla; mířila k severu, ani nečekala, až jim velká vznášedla prorazí cestu močálem. Nořila se hluboko do vody a do hustého kalu a bahna na hladině, byla přetížená lidmi a zachráněnými artefakty.

Logan si povšiml, že vedle něj stojí Tina. I ona měla na sobě laboratorní plášť.

„Hned jsem zpátky,“ vyhrkl Logan. Otočil se, ale než stačil vyrazit, chytila ho zoufale za ruku.

Z úst se jí vydral zděšený výkřik, oči měla doširoka otevřené.

Sevřel jí ramena. Tiny se z celé té osudné, kruté události začínal zmocňovat šok. „Nasedněte do některého z těch vznášedel,“ vyzval ji Logan. „Hned jsem zpátky,“ opakoval. Vytrhl jednomu z Valentinových mužů z ruky vysílačku a uháněl po lávce směrem, kterým zmizel Rush.

56

Pádil Zeleným křídlem kolem opuštěných kanceláří a pracovišť, ubytoven a skladišť různého zařízení. Evakuace téhle části Stanice již zřejmě skončila, labyrint chodeb byl skoro prázdný. Za chvíli doběhl k uzávěře na konci jedné z chodeb. Podlezl plastové pásy a běžel po zastřešeném pontonovém mostě vedoucím do Žlutého křídla. Vzduch tu byl rozpálený, téměř nedýchatelný. Za okamžik byl za uzávěrou, v místnosti s Pupkem.

Zarazil se na místě. Jako kdyby tady řádilo tornádo. Police s přístroji se válely překocené na zemi, zpřeházené jedna přes druhou, drahé technické zařízení se z nich vysypalo na betonovou podlahu. Všude ležely všelijak pokroucené vodiče a kabely, zčernalé a ohořelé, z některých ještě obloukem vystřelovaly jiskry. Obrazovky monitorovacích zařízení osleply. Z trosek Pupku stoupal kouř, kovové části byly zprohýbané, na zčernalých, rozervaných kusech vrchního prstence Pupeční šňůry bylo vidět, jak silná byla exploze, která zpečetila osud výpravy do třetí komory.

A tam stála Jennifer Rushová. Nemocniční košili měla potrhanou, jindy dokonale upravené vlasy divoce rozcuchané. V ruce držela malý červený kanystr; Logan si byl jistý, že je v něm nitroglycerin.

Kousek od Jennifer stál Rush a prosebně k ní vztahoval ruce. Jennifer, no takto jsem já, Ethan!“

Jennifer na něj pohlédla kalnýma očima pod zarudlými víčky.

Logan přistoupil zezadu k Rushovi, ten mu však dal znamení, že má zůstat za ním. Jennifer, už je to dobré. Polož ten kanystr a pojď se mnou!“

Jennifer zamrkala. ‚NepřítelRea,“ pronesla.

Loganovi přeběhl po zádech mráz. Ten hlas poznaldrsný, zastřený, přicházející jakoby z dálky, hlas, který slyšel při oněch dvou ‚přechodech‘, jichž byl svědkem. Zhoubná přítomnost zla, s níž se poprvé setkal, když došlo k nehodě s generátorem, a kterou od té doby vnímal až příliš často, mu nyní vnikla do vědomí jako nůž. Srdce mu začalo divoce bušit.

„Miláčku,“ slyšel Rushe, „pojď se mnou! Prosím! Všechno zas bude dobré.“ Lékař udělal krok k Jennifer, ale zastavil se, Jennifer hrozivě zvedla kanystr do výše.

„Prošel jsi třetí bránou,“ pronesla oním Loganovi povědomým, děsivým hlasem. „v neuhasitelném ohni. A moje hrobka bude znovu uzavřenanavěky.“ Otočila se zpátky k Pupku, kanystr držela v natažené ruce, jako kdyby se jej chystala vhodit dolů do hlubiny.

V Loganově vysílačce to zachrastilo. Ustoupil ke vchodu. „Logan,“ ohlásil se.

„Logane!“ uslyšel Valentinův úzkostný, chraptivý hlas. „Vraťte se sem! Ale hněď. Všechny záchranný týmy jsem už odvolal. Požár se dostal k centrálnímu konvertoru, hlavní nádrž každou chvíli exploduje!“

Logan neodpověděl. Otočil se k Rushovi. „Ethane, musíme pryč,“ vyzval ho co nejklidnějším hlasem.

„Ne!“ Rush se nepohnul. „Nenechám ji tu. Nenechám ji umřítpodruhé!“

„Logane!“ ozval se Valentino naléhavě znovu. „Nádrž už nevydrží ani minutu! Už odplouvají poslední čluny –“

Logan vysílačku vypnul. Nyní oslovil Jennifer on.

„Vaše Výsosti,“ řekl, „pojďte s námi.“

Otočila se k němu, pohled očí pod zarudlými víčky po něm sjel, jako kdyby ho viděla poprvé.

„Můžete odtud odejít. Zvítězila jste,“ dodal Logan.

Zapotácela se, jako kdyby ji přepadla nesmírná únava. Tváří jí přelétl nový výraznejistota a pochyby. Mrkala a upírala na Logana zrak.

„Jennifer,“ ozval se Rush, „on má pravdu. Půjdeme. Odstup od té jámy.“ Rozpřáhl paže a vykročil k ní.

Jennifer se k manželovi náhle prudce otočila. Její pohled byl opět skelný, na rtech se jí objevil podivný úsměv.

„Jáma!“ vykřikla mocným, tentokrát zvučným hlasem. „Zmocní se ho černý bůh z nejhlubší jámy! A jeho údy budou rozmetány do nejvzdálenějších koutů světa!“ Nato ze sebe vydala zvuk, který mohl být vítězný ryk právě tak jako vzlyk plný zoufalství a beznaděje. Nebo obojí. Mrštila kanystrem na betonovou podlahu mezi sebe a Rushe.

Exploze srazila Logana na kolena. Ucítil mokrou spršku, jako úzký proužek mu stékala po zádech.

„To snad ne!“ dostal ze sebe.

Zvedl se vrávoravě na nohy. Neohlížel se, co nejrychleji přeběhl pontonový most a utíkal dál zničenými chodbami Zeleného křídla. Kouř nyní zhoustl tak, že sotva viděl na cestu.

Přístaviště se teď jako zázrakem vyprázdnilo, stejně jako se před nedávnem jako zázrakem naplnilo lidmi. Všechna plavidla byla pryč. Na podlaze, na ochozech a po molech se všude povalovala změť papyrusů, skarabů, tiskovin, rozbitých beden a bezpočtu jiných, nakvap odhozených předmětů, většinou nevyčíslitelné hodnoty.

Do sílícího hukotu a řevu plamenů se vřízlo zatroubení lodní sirény. Od přístaviště právě odplouval malý obslužný člun, poslední, který tu ještě zůstal. Před ním Logan viděl dlouhou skupinu ostatních člunů, některé byly velké jako vznášedla, jiné drobné, všechny rozptýlené po močálu. Odplouvaly po páchnoucí hladině co nejrychleji pryč.

Obslužný člun zahoukal znovu, otočil se a zamířil k nejvzdálenějšímu molu v přístavišti. Logan se instinktivně, mimoděk sehnul, shrábl z podlahy ochozu hrst různých drahocenností a nacpal si je do kapes laboratorního pláště. Potom pádil na molo a dál až na jeho konec a odtud skočil na záď obslužného člunu. Malé plavidlo se stočilo do původního směru a následovalo řadu ostatních vzdalujících se plavidel.

„Díky,“ vyrazil ze sebe udýchaně Logan.

„Radši schovejte hlavu,“ odtušil kormidelník.

Logan se vrhl do podpalubí, stísněného prostoru, kam se jen taktak vešlo pár záchranných vest a rezervní kanystry s palivem. Vzápětí, s hroznou silou, o níž se Logan domníval, že by mohla rozpoutat Armageddonmohl to totiž být jedině Armageddonse Stanice za nimi rozletěla na kusy. Explozi doprovázel řev, jaký by rozerval snad i vesmír. Obloha a všechno kolem, div že ne celá země, zčernaly jako sama noc.

57

Nesourodé procesí plavidel se sunulo ubývajícím, slábnoucím světlem pozdního odpoledne k severu. Konečně mělo za sebou bažinaté peklo močálu Sudd a bylo na cestě ke kataraktům na horním Nilu.

Logan netušil, jestli se expedice pokusí katarakty překročit a bude pokračovat dál do Egypta, nebo jestli někde před katarakty přistanou a vše přeloží na nákladní auta nebo na letadla. Bylo mu to celkem jedno. Z obslužného člunu přesedl najedno z velkých vznášedel. Našla se tu pro něj hrubá přikrývka. Zahalil se do ní a trudnomyslně vyhlížel okénkem ven na krajinu, pomalu ubíhající dozadu, nic z ní však nevnímal. Nálada na plavidle se příliš nelišila od jeho skleslé nálady, v lidech přetrvával šok, smutek, nejistota; shlukovali se do malých skupinek, tiše mezi sebou rozmlouvali nebo se navzájem utěšovali.

Slunce se chýlilo k západu. Logan vstal, odložil přikrývku a vyšel na palubu. Na místo zkázy, kde za sebou zanechali hořící trosky, se předtím ani neohlédl. Neohlédl se ani teď, vydal se na příď, doufal, že někde dostane kávu. Dočkal se jí v malé lodní kuchyňce. Byl tam Valentino a ještě několik jeho mužů, stáli v půlkruhu kolem stroje na espreso. Valentino Loganovi pokývl a beze slova mu podal malý šálek s kávou.

Logan jej sevřel v dlani, přešel na záď a po schůdcích vystoupil na horní palubu. Tam seděla v lehátku Tina Romerová, také zahalená do přikrývky. Už se stačila dát do pořádku, umýt, přesto však jí tu a tam zůstaly ve vlasech kousíčky zaschlého bahna.

Posadil se do lehátka vedle ní a podal jí šálek. Mdle se usmála a trochu upila.

Jak si Logan sedal, ucítil, že ho cosi ostrého píchá do boku. Hmátl do kapsy laboratorního pláště a vyndal hrst různých předmětů. Na dlani se mu v záři zapadajícího slunce sytě zaleskly karneoly a rubíny. Úplně zapomněl, že je při svém bezhlavém útěku do bezpečí jen tak ve spěchu sebral z ochozu, kde ve všem tom zmatku zůstaly rozsypané. Nyní si při pohledu na ně nedokázal vzpomenout, proč to vůbec udělal. Z touhynebo snad z potřebyzachránit aspoň něco z trosek expedice, která tak neblaze skončila? Nebo ho k tomu vedlo něco hlubšího, atavističtějšíhoněco, co se nějakým způsobem týkalo skutečnosti, že ztratili Ethana Rushe a jeho ženu Jennifer?

Tina pohlédla na drahokamy v Loganově dlani. Pohled jejích očí, zasmušilý a nepřítomný, se maličko rozjasnil. Jemně prohrábla drahokamy prsty a uchopila malý amulet z fajánse. Přidržela jej proti slábnoucímu světlu. Bylo to okozobrazené zpředu, nikoli z profilu, jako je tomu u všech uměleckých předmětů starověkého Egypta. Nad okem a pod ním byly ozdobně vyřezané spirálky.

„Vedžat,“ pronesla Tina do křiku vodního ptactva.

„Vedžat?“ opakoval Logan.

„Horovo oko, symbol ochrany, královské moci a dobrého zdraví, je zosobněno bohyní Vedžat. Existuje o něm takový příběh: Jednoho dne, když Hor spal, Sutech, tehdy jeho úhlavní nepřítel, se k němu přikradl a ukradl mu jedno oko. Když se Hor probudil, šel za svou matkou Isis a požádal ji, aby mu dala jiné. Dala mu vedžat, čili zhojené oko. Připisuje se mu velká kouzelná moc.“ Upřeně se na amulet zadívala. „Muselo patřit k mumii Neithotep.“

„Jak to víte?“

„Kněží takovéhle oči vkládali do obinadel mumií králů jako kouzelnou ochranu.“ Tina amulet pootočila a cosi na něm Loganovi ukázala.

Podíval se zblízka. Na jedné straně amuletu byly vyryty dva obrazy – sumec a dláto.

„Narmer,“ zamumlal.

„Přivlastnila si i tohle,“ řekla Tina. Povzdechla si, zavrtěla hlavou a chtěla amulet Loganovi vrátit.

Odmítl jej. „Nechte si ho.“

Dlouho jen tak seděli. Loď plula pomalu dál k severu, kolem panovalo léčivé, uklidňující ticho.

„Co teď Stone podnikne, co myslíte?“ pronesl po nějaké chvíli Logan. Neviděl ho od chvíle, kdy se vydali zpátky na sever.

„S tímhle vším? Vyjde z toho čistý jak lilium. Jako vždycky. Bude mít zajímavý příběhpokud mu ovšem bude někdo věřit. Ale jak to vidím, podařilo se mu zachránit a shromáždit značné množství hodně důležitých pohřebních darů.“

„Zachránit a shromáždit? Já myslel, že tahle slova nesnášíte!“

Tina se nevesele pousmála. „Obyčejně ne. Ale tentokrát jsme neměli na vybranou. Ten objev byl natolik významný a důležitý, že prostě bylo vyloučeno nechat jej na pospas plamenůmzvlášť ten velký počet svitků papyrusu, které jsme tam nalezli. Obsahují nedocenitelné informace… i když je v nich nejspíš víc otázek, než na kolik dávají odpověď.“

„Tím myslíte otázky, čím to, že Narmer o tolik předstihl svou dobu.“

„Ano. Proč tolik obřadů, takové množství uměleckých předmětů a náboženských směrů… Leccos, o čem jsme si mysleli, že vzniklo až celá staletí po něm, vlastně pochází z dob jeho panování. A co se s tím vším stalo? Proč to na tak dlouhou dobu upadlo v zapomnění?“

„Na tu poslední otázku bych odpověď snad měl,“ prohlásil Logan. Ukázal na vedžat, který Tina stále ještě držela v ruce.

Pomalu přikývla; sevřela amulet v prstech. „Aspoň se nebudu muset bát o práci. Čekají mě celé roky výzkumu.“

Znovu zavládlo ticho, oba mlčeli, ještě déle než předtím. Slunce pomalu klesalo, potom zapadlo za obzor. Temnota kolem houstla.

„Proč to udělala?“ otázala se tichým hlasem Tina.

Logan se k ní vyčkávavě otočil.

„Co se to s Jennifer Rushovou stalo?“

Logan chvíli mlčel. Potom začal mluvituvědomil si, že celou dobu, co plují po proudu Nilu, si odpověď podvědomě nacvičuje, jako divadelní roli. Nedalo to moc práce, odpověď byla nasnadě, jakoby daná už dávno. „Šlo u ní o jisté… záležitosti týkající se psychologie. Tedynebyly to ani takzáležitosti jako spíš hlavně problémy,“ začal. „Rush o manželčiných problémech nikomu nepověděl. Měl dojem, že Jennifer, díky svému jedinečnému ‚daru‘, který,získala proto, že měla za sebou zkušenost s tak dlouhou klinickou smrtí, bude mít pro expedici značnou cenu. Byl přitom přesvědčen, že její problémy nebudou expedici na závadu.“

„Chcete asi říct značnou cenu pro jeho drahocenné Centrum,“ poznamenala hořce Tina. „Jistě, jen pomyslete na publicitu, kterou by mu to přineslo!“

„Já si nemyslím, že o tom uvažoval zrovna takhle,“ namítl Logan. „Svou ženu miloval – hodně mu na ní záleželo. Ale trochu ho zaslepil jeho vztah k samotnému výzkumu. Neviděl, nebo nechtěl vidět, jakou daň Jennifer platí za své přechody na druhý břeh.“

„V tom případě byl ale opravdu slepý. Já to teda viděla jasně. Viděla jsem to hned, jak jsem měla možnost u jednoho z těch přechodů být. Pokud Ethan věděl, že je emočně nevyrovnaná, neměl ji k ničemu podobnému nutit. Vůbec ne, ani jednou, natožpak znova a znova. Zvlášť ne po jejím osobním traumatupoté, co byla čtrnáct minut klinicky mrtvá. Není divu, že nakonec podlehla, uvěřila, že se jí zmocnil duch mrtvé.“

Logan neodpovídal; Tina si zhluboka povzdechla. „Tenkrát, když jsme se dívali, jak ji Ethan uvádí do hypnotického stavu, jak jí klade ty otázky… Nedalo mi to a vrtalo mi hlavou, jak si asi připadalatedy když se z toho stavu vrátila. Chudák Jennifer…“

Logan stále mlčel. Vzpomínal na dřívější rozhovorvelmi odlišný rozhovor – s Ethanem Rushem: Přemýšlel jsem o tom, cos mi říkal, pronesl tenkrát lékař. Že mozek Jennifer byl tak dlouho mrtvý – že stav její klinické smrti trval tak dlouho – a že v podstatě mohla přijít o… o svou duši.

Čtrnáct minut…

„A vrátila se z toho stavu?“ pronesl nakonec. „Vždyť my nevíme, co všechno z ní se vlastně vrátilo.“ Pronesl to však tak tiše, že to Tina v hučení motoru a šplouchání vln neslyšela.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai