Utopie

Douglas Preston Lincoln Child

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Utopie ční nad kamennými nevadskými kaňony a je proslulá dokonalými roboty a holografickými obrazy, které vyvolávají bezmeznou hrůzu a napětí. Denně přiláká 65 000 návštěvníků, představuje novou generaci zábavy. Nešťastné shody okolností však začínají ničit kdysi naprosto bezchybnou technologii. Přátelský robot se porouchá, vyvolá paniku v davech lidí a poškodí velmi oblíbenou horskou dráhu, na níž mladý člověk málem přijde o život. Na pomoc je povolán expert Dr. Warnea.

Lincoln Child

Utopie

PROLOG

BYL TO BRAVURNÍ KOUSEK a Corey to dobře věděl. Nejenže získal tričko s Jackem Rozparovačem – jeho matka tři měsíce přísahala, že mu nikdy, nikdy nic takového nekoupí -, ale teď se celá rodina vydala na Dostavník Notting Hill. Každý ví, že je to nejskvělejší atrakce nejen v Gaslight, ale v celém zábavním parku. Dva kámoši ze školy tady byli minulý měsíc o prázdninách, ani jeden z nich na Dostavník nesměl. Ale Corey byl odhodlaný. Všiml si, že se rodiče dohadují. Předem věděl, že to takhle bude: koneckonců, tohle je přece nejnovější, nejzábavnější park na celém světě. Rodinná pravidla, jedno po druhém, brala za své, až se nakonec pokusil o Big Kahuna. Půlhodina intenzivního kňučení je unavila. A teď, jak se fronta zkracovala, Corey věděl, že definitivně vyhrál.

Viděl jasně, že tahle atrakce je prostě špička, dokonce i na zdejší poměry. Ocitli se v nějaké klikaté uličce lemované po obou stranách starými domy. Ucítil slabý ledový vánek, trochu zapáchal zatuchlinou. Kdoví, jak tohle dokázali. V lampách hořely malé plamínky. Samozřejmě tu bylo mlhavo, jako v celém Gaslight. Teď před sebou uviděl nákladovou rampu. Dvě ženy v dlouhých tmavých šatech s legračními klobouky na hlavách pomohly skupince lidí nastoupit do nízké bryčky bez střechy s velkými dřevěnými koly. Zavřely bryčku a odstoupily. Odkodrcala, kola nabrala rytmus a potom zmizela za temným převisem. Na její místo předjela další, prázdná. Nastoupila další skupina cestujících, bryčka se ztratila z dohledu a zase přijela jiná prázdná.

Na chvilku se vyděsil. Napadlo ho, že na takovou atrakci je možná moc malý, ale s herkulovským úsilím vystrčil hlavu nad značku minimální výšky nezbytné k tomu, aby ho tam pustili. Rozechvěl se napětím, když mu jedna z těch paní pomohla nastoupit. Okamžitě vyrazil jako fretka a obsadil přední sedadlo.

Jeho otec se mračil. „Určitě chceš sedět zrovna na tomhle místě?“

Corey vehementně přikývl. Právě kvůli tomuhle byla ta jízda tak děsivá. Sedadla v bryčce byla proti sobě, takže ti, co sedí vepředu, pojedou pozadu.

„Mně se to nelíbí,“ plačtivě naříkala jeho sestra, když si sedala vedle něj.

Pořádně do ní dloubl, aby zmlkla. Proč nemám senzačního bráchu jako Roger Prescott? Mám na krku úplně nemožnou sestru, která si čte knížky o koních a počítačové hry jsou podle ní primitivní.

„Ruce a nohy, prosím, mějte po celou dobu uvnitř bryčky,“ řekla žena s podivným přízvukem, který Corey považoval za anglický. Nevěděl, co je to bryčka, ale to nevadilo. Jede na Notting Hillu a nikdo ho teď už nemůže zastavit.

Paní zavřela dvířka a bezpečnostní závora se automaticky zaklesla Coreymu na prsa. Bryčka sebou trhla a jeho sestra vyjekla strachy. Corey si odfrkl.

Když se rozjeli, natahoval krk přes boční stěnu, díval se nejprve nahoru, potom dolů. Matka ho rychle usadila zpátky, ale stačil si všimnout, že vůz je umístěný na nějakém šikovně ukrytém a v šeru téměř neviditelném pásu a že kola se otáčejí jen naoko. To nevadilo. Bryčka se posouvala dál do temnoty a najednou se ozval hlasitý klapot koňských kopyt. Corey zatajil dech, nedokázal potlačit úsměv z rozrušení, když cítil, jak vozík stoupá prudce vzhůru. Sotva vyjeli ze tmy, uviděl kolem nejasné obrysy města: tisíc špičatých střech, které probleskovaly a kouřily do nočního vzduchu; o kousek dál byla moc pěkná věž. Nevšiml si maličké infračervené kamery v nejvyšším okně.

O DVANÁCT METRŮ NÍŽ Allan Presley bez většího zájmu sledoval monitor, jak nějaké dítě v tričku s obrázkem Jacka Rozparovače vstalo ve zdviži Alfa. V posledních čtyřech měsících bylo tohle tričko v Gaslight nejprodávanějším artiklem, i když stálo dvacet devět dolarů. Bylo úžasné, jak tady lidé bez váhání otevírali peněženky. Když myslel na otevírání, čelist toho kluka poklesla, vypadal skoro jako karikatura: hlavou rychle otáčel ze strany na stranu. Na infračerveném monitoru se za jeho bryčkou táhla nazelenalá teplá stopa, když vůz vyjížděl nad střechy viktoriánského Londýna. Chlapec samozřejmě neměl ani tušení, že stoupá válcovitou obrazovkou s digitálním zobrazením městského panoramatu, které vytvořily dva tucty projektorů nastavených na optická vlákna. Samozřejmě to všechno byla iluze. V Utopii bylo všechno iluze.

Presley se podíval na děvče, které sedělo vedle chlapce. Příliš mladá, aby ho zaujala. Kromě toho s nimi byli rodiče. Povzdechl si.

Na většině velkých atrakcí tohoto typu byly v místech prudkého klesání v závěru jízdy strategicky rozmístěny fotoaparáty a snímaly výrazy ve tvářích cestujících. U východu si návštěvníci mohli za pět dolarů koupit vlastní podobiznu, většinou s úsměvem maniaka nebo ztuhlou strachem. Odvážnější mladé ženy již tradičně odhalovaly ňadra v místech, kde byly fotoaparáty umístěny. Takové fotografie se samozřejmě na veřejnost nikdy nedostaly, zato pánská část osazenstva v zázemí se náramně bavila. Dokonce na to vymysleli i svůj termín: melounování. Presley zavrtěl hlavou. Ti, co sledovali na kamerách vodní koryto u Boardwalk, vídali dobrých dvanáct patnáct pěkných ženských denně. Tady v Gaslight to nebylo tak běžné, takhle brzy už vůbec ne.

S dalším povzdechem odložil Virgilovy Georgikony a zběžně se podíval na další tři tucty monitorů na stěně velína. Všechno v pohodě, jako obvykle. Podle standardů Utopie nepředstavoval Dostavník Notting Hill nijak zvlášť technicky dokonalou horskou dráhu, ale i tak více méně vydělával. Presley býval nejvíce zaměstnaný, když se nějaký blázen pokoušel vylézt z bryčky v plné rychlosti. I s tímhle se počítalo. V takovém případě se podél trasy aktivovaly bezpečnostní polštáře, Presley dal operátorovi na věži pokyn, aby horskou dráhu zastavil a návštěvníka vyvedli.

Presley zabloudil očima na kameru číslo 4. Dítě teď bylo na temeni kopce, na který vedla rohatka. Za okamžik se vytratí i to minimum světla, bryčka pojede prudce dolů a ta správná legrace teprve začne. Přistihl se, že si prohlíží rozrušení toho obličejíku – znatelné dokonce v přízračném infračerveném záření – a vzpomínal, kdy on sám jel na Notting Hillu poprvé. I když jako předák absolvoval nespočetné tisíce jízd, tuhle atrakci by popsal jediným slovem: čarovná.

Reproduktor na konzole zapraskal. „Ahoj, Elvisi.“

Neodpovídal. Tady v Americe bylo pro bělocha jméno Presley nevyhnutelná přítěž, které se nedalo zbavit. Skoro jako kdyby se někdo jmenoval Hitler. Nebo třeba Kristus, kdyby na to měl žaludek…

„Elvisi, slyšíš?“

Poznal nosový hlas Calea, který sloužil na atrakci Steeplechase. „Jo, jo,“ přitakal Presley do svého mikrofonu.

„Děje se tam něco?“

„Ne, je tu mrtvo.“

„Tady je to stejný. Teda skoro. Dopoledne jsme tu měli pět poblijónů, pěkně jednoho po druhým. To jsi měl vidět. Když vystupovali, připomínalo to válečnou zónu. Museli to tam na deset minut zavřít, aby to z hygieny mohli uklidit.“

„To je teda něco.“ Velín se otřásl, když kolem prosvištěla bryčka po posledním vertikálním spádu, kterým celá jízda končila. Presley se automaticky podíval na řadu kamer, když se bryčka blížila k místu, kde se vystupovalo. Omámené, šťastné tváře.

„Dej mi vědět, jestli budeš mít nějakou lahůdku,“ pokračoval Cale. „Jeden kuchař z bufetu říkal, že dneska večer má přijít pár dívčích klubů. Možná se po službě zastavím.“

Výstražné světlo na obvodovém panelu před ním zazářilo červeně. „Musím končit,“ řekl Presley. Stiskl tlačítko pro spojení s operátorem na věži. „Hlásím poškození bezpečnostní upínací čelisti v Zatáčce Omega.“

„Jasně, vidím to,“ zazněla odpověď. „Kde jsou boti?“

„Mažou něco v Rybníku duchů.“

„Dobře. Zavolám do Dílny.“

„Rozumím.“ Presley se znovu pohodlně usadil a sledoval monitory. Výstražná světla se spouštěla neustále. Jízdy měly technicky natolik dokonalé vybavení takovým množstvím pojistek, že nikdy nebyl důvod k obavám. Většinou šlo stejně jen o planý poplach. V ohrožení byli mechanici, kteří se museli vyhýbat vozíkům, aby nepřišli o hlavu nebo o ruce, když zasahovali za provozu atrakce.

COREY SE KŘEČOVITĚ DRŽEL bezpečnostní závory na bryčce, hulákal ze všech sil. Cítil působení gravitace na prsou, neustálý tlak v podpaží, jako by se ho cosi pokoušelo zvednout z bryčky. Na samotném vrcholu po vytažení – jak se proslýchalo – se imaginární koně polekali nějakého zjevení a bryčka se odpojila. Kolem něj byla vřava: klapot ujíždějící bryčky, ohlušující ržání zpanikařených koní. A nad tím vším pronikavý, neutichající, uspokojující jekot jeho sestry. Maximálně si to užíval.

Cestou z improvizovaného kopce projeli řadou úžasně realistických scenérií: opuštěné, strašidelné jezero, bludiště úzkých temných uliček; dok s rozpadajícími se moly a klipry ponořenými do temnoty. Vozík sebou trhl vzhůru. Jednou, potom podruhé s neuvěřitelnou kroutící silou; Corey se chytil pevněji. Slyšel totiž, co je čeká na konci: bryčka se po svahu kopce řítí příkře dolů černotou.

„JSEM U UPÍNACÍ ČELISTI 91. Je v pořádku. Hele, Dave, víš, proč ti při prohlídce doktor říká, aby ses koukal jinam, když ti prohlíží frantíka?“

„Ne.“

Presley automaticky poslouchal mechanikova slova ve vysílačce, nevěnoval jim příliš pozornosti. Přeletěl pohledem monitory, potom se znovu pustil do čtení Georgikonů. Býval velmi šikovný, vždycky se počítalo s tím, že vystuduje univerzitu, ale teď v sobě nenacházel dost sil, aby odešel z Utopie a vrátil se do školy. Nejspíš jako jediný v celém státě Nevada mluvil latinsky. Jednou se toho pokusil využít k pracovnímu postupu. Nezabralo to.

„No, někdo mi to vysvětlil. Doktorům údajně vadí, když na ně prskáš při kašlání.“

„Vážně? Vidíš, a já si vždycky myslel, že to má nějaký anatomický důvod, protože… ježíši, upínací čelist 94 je spálená!“

Presley zbystřil, teď poslouchal velmi pozorně.

„Jak spálená? Vždyť to není žádná přiblblá žárovka.“

„Jak říkám. Kouří se z ní a smrdí jako čert. Určitě byla přetížená. Něco takového jsem ještě neviděl ani na simulátoru. Vypadá to, že upínací čelist 95 úplně stejně…“

Presley vyskočil, židle se zaklonila a s bouchnutím upadla na zem. Zkontroloval diagram poškození jízdy. Upínací čelisti 94 a 95 měly svoji funkci v závěrečném vertikálním klesání ze Zatáčky Omega.

To nebylo dobře. Bezpečnostní technici samozřejmě ihned zastaví veškerý provoz. Ale nikdy ještě neslyšel, že by upínací čelisti selhaly, zvlášť dvě za sebou, a vůbec se mu to nezamlouvalo. Popadl rádio a zavolal operátorovi na věž. „Franku, bodej na to. Zastav provoz.“

„Už se na tom pracuje. Ale, panebože, právě se kolem řítí bryčka…“

Presley se zkušeně podíval na monitory. Při tom, co viděl, se mu krev v žilách proměnila v led.

Bryčka svištěla z posledního klesání Notting Hillu. Ale to klesání nebylo plynulé ani kontrolované, jak to viděl tolikrát. Vyklonila se z dráhy. Podvozek se povážlivě natřásal. Cestující naletěli na bezpečnostní závory, tlačili se jeden na druhého. Bělma jejich očí a růžové jazyky byly na monitoru zelené. Presley neměl audio přenos, ale viděl, jak ti lidé křičí.

Bryčka se naklonila ještě víc, nabírala na rychlosti. Potom sebou trhla a jeden cestující přepadl. Malýma rukama usilovně šermoval ve vzduchu, ale gravitace byla příliš velká; ruka sjela z bezpečnostní závory, minula dospělé ruce, které se po ní zoufale natáhly, a když se podvozek šílenou rychlostí blížil ke kameře, Presley stihl tak akorát rozeznat vyšitého Jacka Rozparovače, než náraz úplně vyřadil vizuální spojení.

O DVA TÝDNY POZDĚJI

7:30

RANCHO DRIVE od Charleston Boulevard nad Las Vegas Strip uhýbá doleva a míří přímo na Reno. Vede přesně na severozápad, neregistruje žádná přírodní ani umělá pokušení zahnout, jako by spěchala, aby už byla co možná nejdál od neonů. Country kluby, nákupní centra a nakonec i smutně vyhlížející náhražková předměstí s domy z vepřovic zmizela. Poušť Mohave, spoutaná asfaltovou a betonovou cestou, o sobě dává znovu vědět. Písek v tenkých pruzích pokrývá to, co ukazatele nazývají Route 95. Poušť je řídce porostlá yuccou a zakrnělými trnitými keři. Kaktusy stojí jako korouhevníci v pustině. Po horečném třpytu se postupný přesun do rozlehlé pustiny zdál až nadpozemský. Kromě dálnice jako by se lidská ruka ničeho kolem ani nedotkla. Andrew Warne pootočil zpětné zrcátko směrem vzhůru a napravo, s úlevou si vydechl, když oslepující světlo ustoupilo. „Jak jsem vůbec mohl jet do Vegas bez slunečních brýlí?“ zeptal se. „Slunce tu svítí 366 dní v roce.“

Dívka na sedadle vedle něj se uculovala, upravila si sluchátka. „To je celý můj táta. Roztržitý profesor.“

„Chceš říct bývalý profesor.“

Silnice vpředu připomínala hořící bílou čáru. Poušť kolem jako by vybělilo prudké světlo, yucca a keře kreozotu se scvrkly na bledé přízraky. Warne na okamžik přiložil dlaň na okénko vozu. Půl osmé ráno a venkovní teplota už určitě dosahovala osmatřiceti stupňů. Dokonce i auto z půjčovny se přizpůsobilo pouštním podmínkám: klimatizace běžela na maximum.

Když se blížili k Indiána Springs, na východě se vynořila nízká náhorní plošina: vojenská letecká základna Nellis. Každých pár mil se začaly objevovat benzinové pumpy, v té pustině působily poněkud nepatřičně. Zářily čistotou a byly tak nové, že Warneovi připadalo, jako by je zrovna před chvilkou rozbalili. Podíval se na list papíru z počítače, připevněný na opěrce mezi sedadly. Teď už to není daleko. A našel to: dálniční ukazatel k exitu, jasně zelený, nově nainstalovaný. Utopie. Jedna míle.

Dívka si ho také všimla. „Už jsme tam?“ zeptala se.

„Moc legrační, princezno.“

„Víš, že nesnáším, když mi říkáš princezno. Je mi čtrnáct. Takhle se říká mrňatům.“

„Občas se jako mrně chováš.“

Dívka se zamračila a zesílila přehrávač. Pravidelné bouchání bylo slyšet i přes klimatizaci.

„Opatrně, Georgie, bude ti hučet v uších. Co to vlastně posloucháš?“

„Swing.“

„No, tak to je pokrok. Minulý měsíc sis pouštěla gótský rock. Měsíc předtím – co to vlastně bylo?“

„Euro-house.“

„Euro-house. Nedokážeš si zvolit jeden styl?“

Georgia pokrčila rameny. „Na to jsem příliš chytrá.“

Rozdíl byl znatelný ve chvíli, kdy přijeli na konec rampy exitu. Povrch vozovky se změnil: popraskaný šedý beton americké dálnice 95, která připomínala hadí kůži, kolik na ní bylo oprav, nahradila vyrovnaná, světlá silnice s větším množstvím jízdních pruhů, než měla dálnice, ze které sjeli. Nad makadamem se ladně tyčily lampy. Poprvé po dvaceti mílích Warne viděl před sebou auta. Jel za nimi do plynulého mírného stoupání z alkalických rovin. Všechny bílé ukazatele s modrými písmeny hlásaly totéž: Parkoviště pro návštěvníky vpředu.

Parkoviště, v tak časnou hodinu téměř prázdné, bylo neuvěřitelně obrovské. Warne se řídil podle šipek a projel kolem skupiny velikých karavanů, které na rozměrném asfaltovém koberci vypadaly jako hmyz. Když mu někdo řekl, že park denně navštěvuje sedmdesát tisíc lidí, jen se pohrdavě ušklíbl. Teď už by tomu snad i uvěřil. Georgia se rozhlížela. Snažila se sice tvářit permanentně unuděně, jak to bývá u pubertálních dětí, ale dychtivost nedokázala ukrýt docela.

Po dvou kilometrech dojeli před parkoviště ke dlouhé nízké budově, na jejíž střeše byl nápis Vstup, vyvedený písmem ve stylu art deco. Tady už aut přibylo a promenovali se tu lidé v šortkách a sandálech. Když dojel k mýtní závoře, přistoupil k vozu pracovník parkoviště a pokynul Warneovi, aby stáhl okénko. Měl na sobě polokošili se stylizovaným logem ptáčka, našitým na levé straně hrudníku.

Warne sáhl do desek, vyndal z nich zalaminovanou kartu. Hlídač parkoviště si ji pročetl, potom vyndal z opasku digitální snímač a zkontroloval displej. Za chvilku kartu Warneovi vrátil a dal mu znamení, že má jet.

Zaparkoval vedle řady žlutých tramvají, potom kartu strčil do kapsičky u košile. „A jsme tady,“ řekl. Při pohledu na vstupní budovu se zamyslel.

„Nechceš se dát se Sarah zase dohromady, že ne?“

Taková otázka ho překvapila. Otočil se, Georgia na něj upřeně hleděla.

Bylo skutečně pozoruhodné, jak mu někdy dokázala číst myšlenky. Možná to bylo tím, jak dlouho už spolu žili a nakolik v posledních letech spoléhali jeden na druhého. V každém případě mu to občas bylo hodně proti srsti. Zejména když brnkla na citlivější strunku.

Sundala sluchátka. „Tati, nedělej to. Je to normální potvora.“

„Dávej si pozor na pusu, Georgie.“ Z desek vyndal malou bílou obálku. „Víš, mám dojem, že po světě nechodí žena, která by podle tebe neměla nějakou vadu. Chceš, abych byl až do smrti vdovec?“

Prohlásil to příkřeji, než měl původně v úmyslu. Georgia na jeho slova zareagovala tak, že obrátila oči v sloup a znovu si na hlavu nasadila sluchátka.

Andrew Warne Georgii nesmírně miloval, téměř bolestně. Nečekal, jak těžké bude řídit svět a vychovávat dceru, když na to zůstal sám. Někdy ho napadalo, jestli to všechno nedělá úplně špatně. Právě v takových případech mu Charlotte, jeho manželka, chyběla nejvíc.

Ještě chvilku hleděl na Georgii. Potom s povzdechem otevřel dveře.

Venku bylo jako v peci. Zabouchl dveře, počkal, až si Georgia vezme batoh na záda a půjde za ním. Hopsala po lesklém makadamu do Přepravního centra.

Uvnitř bylo příjemně chladno. Centrum bylo velmi čisté a funkční, obložené světlým dřevem a leštěným kovem. Vlevo a vpravo se rozbíhaly nekonečné řady pokladen se vstupenkami, všechny opuštěné, až na jednu přímo před nimi. Po dalším předložení zalaminované karty mohli pokračovat jasně osvětlenou chodbou. Věděl, že přibližně za hodinu se tady bude mačkat spousta utrápených rodičů, svíjejících se dětí a hovorných průvodců. Teď tu nebylo nic než řady kovových zábradlí a klapot jeho bot na čisté podlaze.

Stříbrný vozík monorailu, jednokolejné visuté dráhy, čekal v nástupní stanici, visel nízko a měl otevřené dveře. Veliká, po obou stranách zakřivená okna se spojovala u přepravního mechanismu zavěšeného na kolejnici nahoře. Warne ještě nikdy v monorailu nejel a taková představa mu nebyla zrovna po chuti. Uvnitř viděl pár cestujících,většinou mužů ve vycházkových oblecích a žen v kostýmcích. Operátor je nasměroval do prvního vagónu. Jako všude jinde, i tady bylo naprosto čisto, jedinými cestujícími byl podsaditý muž vepředu a vzadu malý člověk s brýlemi. Ačkoli monorail ještě nevyjel z Centra, ten podsaditý muž se všetečně rozhlížel, jeho bledý obličej s hustým obočím byl maskou rozrušení a očekávání.

Warne pustil Georgii k okýnku a posadil se vedle ní. Sotva dosedli, ozvalo se tiché zvonění a dveře se nehlučně zavřely. Monorail se na okamžik naklonil a potom se plynule rozjel. Vítáme vás na monorailu Utopie, řekl ženský hlas odevšad a odnikud. Nebyl to ten hlas, který Warne slýchal ve veřejných hlášeních: naopak, byl sytý, kultivovaný, s lehounkým britským přízvukem. Cesta do cílové stanice Nexus bude trvat přibližně osm minut a třicet vteřin. Žádáme vás, abyste v zájmu vlastní bezpečnosti a pohodlí během jízdy zůstali na svých místech.

Když Centrum za nimi zmizelo z dohledu, najednou prostor zalilo jasné světlo. Vepředu nahoře dvě koleje monorailu mírně zatáčely do úzkého pískovcového kaňonu. Warne se podíval dolů a tak ho překvapilo, co viděl, že skoro zvedl nohy. To, co považoval za pevnou podlahu, byly ve skutečnosti skleněné panely. Pod ním zel ničím nezacloněný sráz do kamenitého dna kaňonu, možná tři sta metrů hluboko. Zhluboka se nadechl a odvrátil oči.

„Bezva,“ prohlásila Georgia.

Kaňon, jímž právě projíždíme, je geologicky velmi starý, pokračoval hlas uhlazeně. Na jeho okraji, jak sami vidíte, roste jalovec, pelyněk a kleč borovice mexické…

„Dá se tomu věřit?“ slyšel hlas blízko svého ucha. Otočil se. Jakoby na protest proti pokynu „zůstaňte na svých místech“ ten podsaditý muž přešel kabinu dozadu a usadil se přes uličku k nim. Oblečený byl do ostře oranžové květované košile, měl jasné černé oči a úsměv snad příliš široký na svůj obličej. I on, stejně jako Warne, držel v ruce malou obálku. „Pepper, Norman Pepper. Panebože, to je výhled! A ještě ke všemu z prvního vozu. Uvidíme nádherně Nexus. Ještě jsem tu nebyl, ale slyšel jsem, že je to něco úžasného. Úžasného. Představte si, koupit celou horu nebo stolovou horu, nebo jak se tomu říká, pro zábavní park! Tohle je vaše dcera? Moc hezké děvče.“

„Poděkuj, Georgie,“ pobídl ji Warne.

„Děkuju, Georgie,“ zaslechl nanejvýš nepřesvědčivou odpověď.

… Na stěně kaňonu vpravo od vozu vidíte několik piktografů. Tyto červenobílé antropomorfózy jsou dílem prehistorických obyvatel této oblasti, z období dnes známého jako období Košíkáře II., které vzkvétalo před téměř třemi tisíci lety…

„A jaká je vaše specializace?“ zeptal se Pepper.

„Prosím?“

Muž pokrčil pokleslými rameny. „No, určitě nepracujete v Parku, protože jedete monorailem. A Park ještě neotevřeli, takže nejste návštěvník. To znamená, že musíte být nějaký konzultant nebo specialista. Je to tak?“

„Jsem – pracuju v robotice,“ odpověděl Warne.

„V robotice?“

„Umělá inteligence.“

„Umělá inteligence,“ zopakoval chlapík. „Hmmm.“ Pepper se nadechl, otevřel ústa, chystal se položit další otázku.

„A co vy?“ prohodil Warne rychle.

Reagoval tak, že se ještě víc usmál. Položil si prst na jednu stranu nosu a spiklenecky mrkl. „Dendrobium goganteum.“

Warne se na něj zaraženě podíval.

„Cattleya dowiana. Však víte.“ Ten člověk snad byl v šoku.

Warne pokrčil rameny. „Bohužel ne.“

„Orchideje.“ Muž odfrkl. „Napadlo mě, že to uhodnete, když uslyšíte mé jméno. Jsem botanik se specializací na exotické rostliny, loni jsem připravil celou New York Exposition – možná jste o tom četl. Chtějí ode mne nějaké speciální hybridy pro veřejnou knihovnu, kterou budují v Atlantisu. A také mají nějaké potíže s rostlinami kvetoucími v noci v Gaslight. Špatně snášejí vlhkost a tak.“ Rozpřáhl zeširoka ruce, takže jeho i Warneova obálka upadly na zem. „Všechny výlohy zaplacené, lístek do první třídy, příjemně tučný honorář za konzultace – a také to bude moc dobře vypadat v mém životopisu.“

Warne přikývl, když muž obálky zdvihl a dal mu tu jeho. Tomu docela věřil. Utopie byla tak fanatická na dokonalost svých Světů, že občas po Parku procházeli učenci a dělali si poznámky. Georgia sledovala kaňon, Pepperovi nevěnovala žádnou pozornost.

… Území o rozloze třiceti čtverečních kilometrů v majetku Utopie je bohaté na přírodní zdroje včetně dvou zřídel a povodí…

Pepper se podíval přes rameno. „A co vy?“

Warne skoro zapomněl na drobného muže s brýlemi, který seděl za nimi. Zamrkal, jako by přemýšlel o položené otázce. „Smythe,“ řekl s přízvukem podobným australskému. „Pyro.“

„Pyrotechnik? Myslíte jako třeba ohňostroj?“

Muž si prsty uhladil úzký knírek. „Projektuji speciální show, například nedávnou půlroční oslavu. Také napravuji různé nedostatky. V některé z pozdních nočních show pro vnitřní prostory se vypouštějí chryzantémy příliš vysoko, takže v Dómu praskají okenní skla.“

„To snad ne,“ podotkl Pepper.

„A při show v Gryfově věži si hosté stěžují, že dělbuchy na konci jsou příliš hlučné.“ Muž náhle zmlkl, pokrčil rameny a vyhlížel ven.

Warne přejížděl očima červenohnědé strmé stěny. Něco ho znepokojovalo a najednou si uvědomil, co to je. Otočil se na Peppera. „Kde jsou všechny postavy, akční figury, Oberon, Morfeus, Pendragon? Zatím po nich není ani stopy.“

„Ale jsou tady – v obchodech a na některých atrakcích pro děti. Ale neuvidíte tu nikoho v převleku hlodavce. Nightingale byl v tomto ohledu prý velmi úzkostlivý. Usiloval o čistotu pokusu. Proto celé tohle,“ máchl boubelatou rukou, „přepravní centrum, monorail, dokonce i Nexus – je takhle popisován. Žádná komercializace. Vytváří skutečné Světy mnohem reálnější. Tak jsem to alespoň slyšel.“ Otočil se na tichého muže za nimi. ‚Je to tak?“

Smythe přikývl.

Pepper se naklonil blíž k Warneovi. „Já osobně jsem nikdy neměl valné mínění o všech těch Nightingalových věcech. Ty animované filmy Feverstonovy kroniky založené na jeho starém kouzelnickém triku? Příliš temné. Ale moje děti jsou z toho celé pryč. A každý týden se dívají na jeho kreslené filmy, jako hodinky. Málem mě uškrtily, když jsem řekl, že jedu sem a nevezmu je s sebou.“ Pepper se zasmál, mnul si ruce. Warne četl knížky, v nichž si lidé mnuli ruce v očekávání, ale nevěděl přesně, jestli někoho takového už viděl.

„Moje dcera by mě určitě uškrtila, kdybych ji s sebou nevzal,“ odpověděl. „Au!“ vykřikl, když ho Georgia kopla do nohy.

Chvíli bylo ticho. Warne si mnul lýtko.

„Takže podle vás je pravda, že pod Parkem je zakopaný jaderný reaktor?“ zajímalo Peppera.

„Cože?“

„To je drb. No jen si představte ty výdaje za elektřinu. Je to město s vlastní samosprávou, proboha. Vezměte si, kolik šťávy je třeba k tomu, aby to všechno normálně fungovalo – město, klimatizace, atrakce a počítače. Zeptal jsem se na to jedné hostesky v Centru, a ta mi říkala, že se využívá hydroelektrárna. Hydroelektrárna! Uprostřed pouště! Já… panebože, koukněte – a je to tady!“

Při pohledu dopředu Warne ztuhl. Slyšel, jak se Georgia rychle nadechla.

Monorail právě projel poměrně prudkou zatáčku, za níž se kaňon velmi dramaticky rozšiřoval. Po obou stranách od hořejšího okraje až na dno měl měděnou barvu a stěny se v ranním slunci třpytivě leskly. Jako by kaňon najednou končil masivní zdí s povrchem z leštěného kovu. Slepá ulička byla samozřejmě jenom iluze – dole se vynořilo velké skalnaté kruhové údolí, které vymezovalo samotný Park -, ale tak úchvatná, nádherná svým výlučným spartánským stylem, až brala dech. Fasáda byla narušena jen dvěma maličkými úvratěmi mrtvého bodu u vrcholu, kam vedla kolej monorailu. Na horním okraji uviděli jediné velikánské slovo Utopie, vyvedené v písmenech z nějakého slídovitého lesklého materiálu, jehož třpyt se objevoval a zase mizel – podle toho, v jakém úhlu dopadaly sluneční paprsky. Nad vším se klenula obrovská geodetická kupole, složité mřížoví z křišťálových polygonů a kovových prutů. Na vrcholku se třepotala vlajka: stylizované logo fialového slavíka v bílém poli. Pták byl symbolem proto, že Nightingale znamená slavík.

„Teda,“ vydechla Georgia.

… Doufáme, že se vám návštěva u nás bude líbit. A nezapomeňte, máte-li jakékoli otázky, nebo vám něco dělá starosti, navštivte halu Služeb návštěvníkům na Nexu nebo v jednotlivých Světech. Zůstaňte laskavě sedět, dokud monorail úplně nezastaví.

Vozidlo ztichlo, když klouzali do stínu.

8:10

NEXUS BYLO ŠIROKÉ, půvabné místo, orámované stejným leštěným kovem a dřevem jako Přepravní centrum. Restaurace, obchody, obchůdky se suvenýry a haly Služeb návštěvníkům lemovaly stěny po obou stranách, rozbíhaly se zdánlivě nekonečně daleko. Warne šel za ostatními po výstupní rampě monorailu, Georgia hned za ním a zvědavě se rozhlížela. Strop tvořila skleněná kupole vysoko nahoře, lesklou azurovou obručí rámovala bezmračnou oblohu nad Nexem. Na informační kiosky šikmo dopadaly sluneční paprsky, v nichž se třpytily nízké, ladné fontány. Velké nápisy ukazovaly návštěvníkům cesty ke čtyřem Světům Parku, jimiž byly Camelot, Gaslight, Boardwalk a Callisto. Chladným a trochu vlhkým vzduchem se nesl přidušený hluk – hlasy, pleskání vody, jemnější zvuky, které Warne nedokázal identifikovat.

Skupina poměrně mladých mužů a žen čekala na kraji rampy. Všichni měli na sobě stejná bílá saka a v rukou drželi stejné desky. Vlastně vypadali skoro jako příbuzní. Warne si říkal, žertem jen napůl, jestli náhodou zaměstnanci Utopie nemusí splňovat limity výšky, váhy a věku. Tu myšlenku zaplašil, když viděl, jak se k němu rázným krokem blíží jedna z čekajících žen.

„Doktor Warne? Jmenuji se Amanda Freemanová.“ Potřásla mu rukou.

„To vidím,“ odpověděl a ukázal na jmenovku na klopě jejího saka. Nechápal, jak ho mohla poznat.

„Budu vaší průvodkyní po Utopii, abyste se tu alespoň trochu orientoval.“ Měla příjemný hlas, ale téměř stejně rázný jako chůzi. Pokynula na malou obálku, kterou držel. Na jednom kraji byl vytištěn miniaturní čárový kód. „Dejte mi ji, prosím.“

Vyhověl jí, ona obálku roztrhla a její obsah vysypala do dlaně. Vypadl z ní další stylizovaný pták, tentokrát zelený. Připevnila mu ho na sako. „Prosím vás, noste tohle označení po celou dobu, co budete u nás.“

„Proč?“

„Identifikuje vás jako externího specialistu. Máte u sebe kartu pro pohyb v Utopii? Dobře. Karta a označení vám umožní vstup do zázemí.“

„To je lepší než placené vstupné.“

„Mějte kartu stále po ruce. Občas ji může někdo chtít vidět. Většina zaměstnanců v Podzemí je nosí připevněné na kapse. Tohle je vaše dcera?“

„Ano. Georgia.“

„Nevěděla jsem, že přijede dnes s vámi. Budeme jí také muset zařídit označení.“

„Děkuji vám.“

„Nemáte zač. Než všechno spolu vyřídíme, může na vás počkat v Centru péče o děti. Potom si ji vyzvednete.“

„Centru péče o děti?“ zopakovala Georgia rozhořčeně.

Freemanová se znovu krátce usmála. Je tam oddělení pro mladé dospělé. Myslím, že budeš příjemně překvapená.“

Georgia vrhla na Warnea podmračený pohled. „To už zní líp,“ zamumlala. „Nehodlám si hrát s legem.“

Warne se podíval za ni, směrem k výstupní rampě. Smythe, odborný pyrotechnik, cílevědomě kráčel k Nexu. Norman Pepper rozrušeně hovořil s nějakým mužem v bílém saku. Oba odcházeli, Pepper si mnul ruce a zeširoka se usmíval.

Georgii nechali u blízké recepce a pokračovali hlavní chodbou Nexu.

„Máte hezkou dceru,“ řekla Freemanová cestou.

„Děkuji. Ale tohle jí, prosím vás, neříkejte. Vždycky se hned naježí.“

„Jaké to bylo v monorailu?“

„Skvělé.“

„První den necháváme hostující odborníky projet na monorailu. Lépe tak porozumí tomu, co tu vlastně platící návštěvníci zažijí. Dnes se mimo jiné dozvíte, kudy se jede na parkoviště pro zaměstnance. Je samozřejmě mnohem méně okázalé, ale na druhou stranu ušetříte patnáct minut.

Pokud nebydlíte přímo tady.“

„Ne, bydlíme v Luxoru.“ Na rozdíl od většiny zábavních parků byla Utopie projektována na jednodenní návštěvu, turistům nenabízela ubytování přes noc. Warne se ale dověděl, že v zákulisí atrakcí je hotel: prvotřídní zařízení pro celebrity, slavné účinkující a další významné osoby, poněkud sportovnější prostory po hostující konzultanty, skupiny a zaměstnance nočních směn.

„Co je s těmi hodinami?“ zeptal se Warne, když zkoušel s Freemanovou držet krok. Všiml si, že ačkoli ve skutečnosti bylo čtvrt na devět, digitální displeje na stěnách Nexu ukazovaly 0:45.

„Čtyřicet pět minut do Hodiny nula.“

„Cože?“

„Utopie je otevřená 365 dní v roce od devíti dopoledne do devíti večer. Když se zavře, hodiny začnou odpočítávat k nule čas, který zbývá do otevření. Samozřejmě ve Světech samých hodiny nejsou, ale -“

„Takže trvá dvanáct hodin, než Park připravíte na další den?“ Připadalo mu to neuvěřitelné.

„Spousta práce,“ řekla s lehkým úsměvem. „Pojďte, vezmeme to zkratkou přes Camelot.“

Nasměrovala ho k masivnímu portálu v bližší stěně. Nad ním zářil černým staroanglickým písmem nápis Camelot. Tento druh písma byl, alespoň doposud, jediná výjimka, které si Warne všiml v přísně prosazovaném designu Nexu: dokonce značky na dveřích na toalety a únikovém východu byly v rezervovaném duchu art deco.

Tři uvaděči v bílých sakách stáli před portálem do Camelotu, usmáli se a pokynuli Freemanové. Vedla Warnea kolem nich a mobilních zábran do široké, prázdné přestupové komory. Na protější straně byl půltucet kovových dveří. Na znamení se jedny dveře vysunuly a Freemanová namířila do prostorného, podivně vyhlížejícího výtahu.

Dveře se znovu zavřely a tentýž hedvábný ženský hlas řekl: Právě jste vešli do Camelotu. Přejeme vám příjemné zážitky. Ozval se tlumený kovový úder a výtah se rozjel. Warne si všiml, že výtah ani nestoupá, ani neklesá: pohyboval se vpřed horizontálně.

„Do Parku je to hodně daleko?“ zeptal se.

„Vlastně se doopravdy nepohybujeme,“ odpověděla Freemanová. „Kabina jenom vyvolává iluzi pohybu. Studie ukázaly, že návštěvníci se Světům přizpůsobují lépe, když je přesvědčíme, že je třeba absolvovat nějakou vzdálenost – jakkoli krátkou -, aby se tam dostali.“

Na opačné straně se otevřely dveře. Podruhé během poslední půlhodiny Warne strnul překvapením.

Před nimi se táhla široká cesta dlážděná černými kočičími hlavami, po obou stranách lemovaná starodávnými budovami – některé zdobily doškové střechy, jiné špičaté mansardy. Vedla k tomu, co z dálky vypadalo jako velká náves, a poté se větvila kolem opevnění monolitického hradu pískové barvy. Nad cimbuřím plápolala stovka barevných praporců. V dálce spatřil další věže a zubatou, krutě vyhlížející přední stěnu hory vystupující nad travnatým kopcem, kolem jehož vrcholu vířil sníh. Vysoko nad hlavou se klenula křivka kupole, která vyvolávala iluzi nekonečného prostoru. Vzduch voněl hlínou, čerstvě pokosenou travou a létem.

Warne šel pomalu dál, připadal si trochu jako Dorothy, která vyšla ze svého bezvýrazného černobílého farmářského domu do Oz. Tedy, až tohle uvidí Georgia, pomyslel si. Celý prostor zalil jasný sluneční svit, dodával všemu punc čistoty a zářivosti. Zaměstnanci Parku spěchali po kočičích hlavách, ale ne v té uniformě se sakem, kterou vídal všude jinde: tady měli muži pestrobarevné punčocháče a ženy splývavé šaty a čepce; byl tu i rytíř v brnění. Celou iluzi kazil jen malý hlouček supervizorů v bílých sakách s palmtopy a vysílačkami a lidé z údržby, kteří umývali kočičí hlavy hadicí.

„Co tomu říkáte?“ zeptala se Freemanová.

„Je to úžasné,“ odpověděl upřímně.

„To tedy ano.“ Když se k ní otočil, viděl, že se usmívá. „Moc ráda se dívám na lidi, kteří do Světa vstupují poprvé. Protože mně už se to nepoštěstí, alespoň v takové situaci pozoruji ostatní.“

Šli dál po široké cestě, Freemanová ho za chůze upozorňovala na atrakce, které míjeli. Když procházeli kolem pekárny, z otevřeného okna se linula neodolatelná vůně. Kdesi zpíval bard starou baladu za doprovodu loutny.

„Filozofie designuje pro všechny čtyři Světy stejná,“ vysvětlovala Freemanová. „Návštěvníci procházejí nejprve kulisou – v případě Camelotu je to tahle vesnice -, aby se zorientovali a ‚naladili‘. Říkáme tomu dekomprese. Jsou tu samozřejmě restaurace, obchody a stánky s občerstvením, ale spíš jen aby se tu návštěvníci rozhlédli, aklimatizovali se. Až teprve hlouběji do Světa umisťujeme lákadla – různé pouťové atrakce, živá představení, holografická zobrazení a tak podobně. Všechno na sebe plynule navazuje.“

„Aha.“ Warne si všiml, že kromě vývěsních štítů obchodů a stravovacích zařízení nikde nevidí žádné moderní označení: jenom záchodky a šikovně zabudované informační stánky měly nanejvýš realistické holografické symboly.

„Docházejí sem učenci, protože ulička, po níž právě jdeme, je detailní rekonstrukcí Newbold Saucy, anglické vesnice vylidněné ve čtrnáctém století,“ řekla Freemanová. „Návštěvníci sem chodí, protože Dračí věž je nejspíš druhá nejstrašidelnější horská dráha v celém Parku, po Řvoucí mašině v Boardwalk.“

Jak se blížili k návsi, vyhoupl se nad nimi hrad. „Přesná kopie Caernarvonu ve Walesu,“ informovala ho Freemanová. „Samozřejmě ve zhuštěné a potlačené perspektivě.“

Jak mám rozumět pojmu ‚potlačená perspektiva‘?“

„Horní poschodí jsou oproti původní velikosti menší. Budí iluzi stejných proporcí, ale působí laskavěji, nejsou tak strašidelná. Taková technika byla v různých obměnách aplikovaná v celé Utopii. Tak třeba tamhleta hora je menší, aby vzbuzovala iluzi vzdálenosti.“ Ukázala přes otevřenou padací mříž. „A v tomhle hradu se předvádí Zakletý princ.“

Trubadúrova píseň dávno umlkla, ale Warne slyšel jiné zvuky: ptačí zpěv, pleskání vody ve fontánách a tentýž jemnější zvuk, který slyšel v Nexu. „Pořád slyším jeden zvuk. Co to je?“ zeptal se.

Freemanová se na něj podívala. „Jste velmi všímavý. Naši specialisté odvedli průkopnickou práci při výzkumu zpětné vazby v děloze. Když Camelot návštěvníci naplní, ten zvuk nebude slyšet. Ale bude tam pořád.“

Warne se na ni zmateně podíval.

„Je to věda, která se zabývá reprodukováním určitých efektů v děloze – teploty, okolních zvuků – příznivých podprahovému vnímání ticha. Podali jsme na to pět patentů, rozhodnutí o jejich udělení bylo prozatím odloženo. Holdingová společnost Utopie má přes tři sta patentů, víte. Některé postupujeme průmyslovým firmám v oboru chemie, lékařství a elektroniky. Ostatní zůstávají chráněné zákonem.“

Autorem tří z nich jsem já, pomyslel si Warne v duchu, byl na to pyšný. Napadlo ho, jestli ta žena vůbec ví, jakým dílem přispěl k běžnému provozu Utopie: jeho Metanet koordinuje činnost a inteligenci robotů v Parku. Nejspíš nemá ani tušení, podle toho, jak mu to tu všechno ukazuje a zachází s ním jako s nějakým asistentem programátora. Znovu si v duchu kladl otázku, proč ho sem Sarah Boatwrightová tak najednou pozvala.

„Tudy,“ Freemanová zabočila do postranní uličky.

Kolem nich prošel muž ve fialové peleríně a tmavých jezdeckých kalhotách, opakoval si střední angličtinu. Před nimi kráčeli dva statní údržbáři, nesli velkou kovovou bednu. Uvnitř seděl malý drak, máchal ocasem, karmínové šupiny se leskly ve slunci. Warne se na něj upřeně díval. Vlhké nozdry se pohybovaly, jak jimi procházel vzduch. Mohl by přísahat, že žluté oči toho tvora se při pohledu na něj zaleskly.

„Nesou ho na instalaci do Gryfovy věže,“ vysvětlila mu. „Park má ještě zavřeno. Proto nejdou spodem. Co je, doktore Warne?“

Ještě se ohlížel za drakem. „Jenom nejsem zvyklý vidět na nich kůži, nic víc,“ zamumlal.

„Jak prosím? Aha, to je váš obor, viďte?“

Warne si olízl rty. Kostýmy, dialekt, fanatický realismus celého prostředí… Pomalu zavrtěl hlavou.

„Možná je to na vás trochu moc, když tu nejsou žádní návštěvníci, aby tu iluzi narušili.“ Mluvila tišeji, ne tak řízně. „Nechte mě hádat. Domníval jste se, že Nexus je pojatý spartánsky, taková jednotvárná šeď.“

Warne přitakal.

„Tenhle pocit má při první návštěvě Utopie spousta lidí. Jedna paní mi kdysi řekla, že jí to všechno připomíná terminál letiště za miliardu dolarů. Takový byl projekt. A tohle je ten důvod.“ Mávla rukou do prostoru za nimi. „Realismus může občas naše hosty dezorientovat. Proto je Nexus neutrální, plní funkci nárazníkové zóny, představuje přechodnou fázi mezi Světy.“

Otočila se k jednoposchoďovému hrázděnému sídlu, uvolnila železnou západku na vstupních dveřích. Warne šel za ní dovnitř. K jeho překvapení byla budova jen skořepina. Do zadní stěny byly zasazené obyčejné šedivé dveře a vedle nich skener otisků prstů a čtečka karet. Freemanová přistoupila ke skeneru, přiložila palec na matrici. Warne stál za ní a viděl chladné zelené fluoreskující světlo.

„Zpátky do reálného světa,“ prohlásila Freemanová. „Nebo aspoň do varianty, které se tu nejvíc blížíme.“

Pokynula mu, aby prošel dveřmi.

8:50

SARAH BOATWRIGHTOVÁ, provozní ředitelka Parku, seděla u přeplněného stolu ve své kanceláři devět metrů pod Nexem. V kanceláři měla zimu – primární trubky klimatizace byly vedené za zadní stěnou – a oběma rukama svírala velký hrnek čaje. Sarah Boatwrightová byla čajová fanatička. Jednou za hodinu, s železnou pravidelností, jí z nejlepší restaurace v Gaslight posílali hrnek čaje podle denní nabídky. Dnes dostala jasmínový, té nejvyšší kvality. Dívala se na poupata, která se v horké tekutině rozvíjela. Přičichla. Vůně byla vytříbená, exotická, dráždivá.

Hodiny ukazovaly 0:10 času Utopie a vedoucí jednotlivých oddělení se shromáždili u ní v kanceláři na každodenní obvyklou „předpremiéru“. Usrkla čaj a pocítila, jak jí prostupuje teplo celým tělem. Tohle je ten pravý start do dalšího dne: ne budík, ani sprcha, ani první šálek čaje. Všechno začíná až teď, kdy vydá všechny pokyny svým kapitánům a nadporučíkům; chopí se kormidla největšího zábavního parku, jaký kdy byl vybudován. Jejím úkolem bylo zajistit, i když v zákulisí se mohlo stát prakticky cokoli – mohly se objevit dva tisíce neukázněných skautíků, mohlo docházet k výpadkům v elektrické síti, mohl přijet ministerský předseda s celou svou suitou -, aby měli hosté každý den dojem, že vidí neustále totéž. Dokonale. Nedovedla si představit, jaká jiná práce by mohla pro ni být větší výzvou nebo větší odměnou.

A přece se dnes k obvyklému pocitu očekávání přimísilo cosi dalšího. Nebyla to zlá předtucha – Sarah Boatwrightová na tohle nikdy nedala -, spíš obezřelost. Andrew je tady, pomyslela si. Je tady a určitě nezná pravý důvod. Ve střehu ji spíš udržovala umělá licoměrnost: cítila to dost zřetelně, když se rozhlédla kolem sebe a v duchu si jako v seznamu odškrtávala obličeje. Výzkum, Infrastruktura, Hrací automaty, Služby stravování, Zdravotní, Styk se zákazníky, kontrola, kontrola, kontrola. Bob Allocco, šéf Bezpečnosti, seděl na vzdáleném konci stolu, mohutný jako buldok a téměř stejně vysoký, v obličeji měl masku apatie. Všichni se na ni ohlédli, byli ve střehu, tvářili se vážně, naladění na její náladu. Takhle jí to vyhovovalo: v pracovním duchu, razantně. Její podřízení si vyměnili pár vtipů a jakmile jim naznačila, že se začíná, všichni okamžitě ztichli. Jedinou výjimkou byl, jak jinak, Fred Barksdale: jeho narážky na Shakespeara a suchý anglický humor už několikrát dostaly všechny u stolu. V tu chvíli přišel, kelímek s kávou s mlékem nesl vratce postavený na svazku vyjetin z počítače. Freddy, vedoucí Systémů, s přerostlou kšticí blonďatých vlasů a roztomilými ustaranými vráskami na čele. Pouhý pohled na něj v ní probudil city a zapomněla na Andrewa Warnea, její přísná profesionalita byla ohrožená. Lehce si odkašlala, znovu upila čaj a otočila se ke skupině lidí.

„Tak se do toho dáme.“ Podívala se do papíru před sebou. „Dnešní odhadovaná návštěvnost: 66 000. Systém pracuje na 98 procent provozní kapacity. Nějaké informace o tom, kdy Stanice Omega bude opět připojená k síti?“

Tom Rose, šéf Infrastruktury, zavrtěl odmítavě hlavou. „Kontrola horské dráhy proběhla dobře, celou cestu svítila zelená, ale diagnostikové nám neustále udávají kód chyby, takže šéfové odmítají pustit tam ze sítě proud.“

„Můžete šéfy přeskočit?“

Rose pokrčil rameny. „Jistěže můžeme. A sesype se na nás celá armáda bezpečáků.“

„Hloupá otázka. Omlouvám se.“

Sarah si povzdechla. „Chci, abyste pokračoval. A tvrdě. Tahle atrakce je největší lákadlo Callista. Nemůžeme si dovolit ji zavřít. Fred vám půjčí tým zkušených odborníků, jestli budete chtít.“

„Samozřejmě.“ Barksdale si uhladil kravatu, uvázanou se stejně neobvyklým smyslem pro detail, který uplatňoval ve všem, co dělal. I když neměl ve zvyku dávat na veřejném jednání najevo své osobní emoce, Sarah postřehla, že když si uhlazuje kravatu, něco ho napadlo.

Přejela očima stůl. „Nějaké další novinky, které nechci slyšet?“

Promluvil šéf Zábavy. „Právě jsem se dověděl, že skupina, která měla dnes hrát v salonku Umbilicus, to nezvládne. Zadržení za drogy v Los Angeles nebo tak něco.“

„Tak to je skutečně skvělá novina. Budeme muset pozvat některou z našich skupin.“

„Mohla by nastoupit naše skupina, ale je objednaná do Poor Richard’s.“

Sarah zavrtěla hlavou. „Umbilicus přitahuje trojnásobek lidí. Postarejte se, aby se skupina hned dostavila ke kostymérkám – jestli ještě nikdy nehráli ve vesmírných oblecích, budou si na ně muset zvyknout.“ Rozhlédla se po svých podřízených u stolu. Ještě něco?“

„V kasinu v Gaslight chytili potřetí narušitele,“ oznámil operační šéf Kasina. „Sedmdesát pět let, ani se tomu nechce věřit. Objevil se na kamerovém záznamu, jak vybírá hrací automat.“

„Tak to má hodně špatné. Udělejte kopie portrétu a předejte je Stálému dozoru a Bezpečnosti v Kasinu, jeho jméno uveďte na černou listinu v Oddělení služeb zákazníkům.“ Sarah se znovu podívala na papír před sebou. „Nějaká zpráva o Atlantisu?“

„Nejrůznější dohady se rozšiřují,“ řekl kdosi. „Vypadá to, že to skončíme.“

„Díkybohu.“ Atlantis byl nový – a docela kontroverzní – Svět, který se měl na sklonku roku otevřít. „Doktore Finchi, máte připravená nejpodstatnější fakta z minulého týdne?“

Šéf Zdravotního se sinalým obličejem si vzal k ruce tabulku. „Pět porodů, všechny bez komplikací. Dvě úmrtí: jeden infarkt, jedno aneurysma. Dvacet devět zranění, nejhorší případ byl zlomené zápěstí.“ Položil tabulku na stůl. „Klidný týden.“

Sarah Boatwrightová se podívala na vedoucí Lidských zdrojů. „Amy, nějaké zprávy o potenciálním nezákonném jednání hygieniků?“

„Žádné. A nevím, jestli je to dobře, nebo špatně.“

„Takže je třeba bedlivě naslouchat. Jakmile něco uslyšíte, okamžitě mi dejte vědět.“ Podívala se znovu do poznámek. „Tak se na to podíváme. Nejnižší návštěvnost má Camelot, přibližně o patnáct procent nižší než ostatní Světy. Ústředí žádá, abychom ustavili výbor a zjistili, v čem je problém.“ Odmlčela se. „Tím se budeme zabývat, až se vrátím ze San Franciska, ano?“

Letmo prohlédla zbývající záznamy na papíře, odložila ho stranou a vzala další list. „Takže přejdeme k přehledu, prosím. Tony Trischka Band bude vystupovat na Boardwalk. Zajistěte pro ně plnou penzi a ubytování. Z celebrit je dnes u nás senátor Chase z Connecticutu s rodinou, člen představenstva GeneDyne… a Earl z Wyndmooru.“

Při uvedení posledního se ozvalo zasténání.

„Bude Lady Wyndmoorová zase trvat na té akci v hradu?“ zeptal se někdo.

„Nejspíš ano.“ Sarah odložila stranou druhý papír. „A na týden k nám ve středu přijedou lidé z Nevada Gaming Control Board – všichni si začněte cvičit co nejkrásnější úsměvy. A ještě jedna věc. Dnes přijíždí externí specialista Andrew Warne.“ Několik posluchačů se zatvářilo rozpačitě.

„Je to odborník na robotiku, který vytvořil Metanet Utopie. Žádám vás, abyste mu byli v případě potřeby nápomocní.“

Když se po tomto prohlášení rozhostilo ticho, Boatwrightová vstala. „To je vše. Zbývají nám dvě minuty, takže vzhůru do práce.“

Skupina se pomalu rozcházela a Sarah se otočila ke svému stolu. Když se ohlédla, viděla, že Fred Barksdale zůstal. Věděla, že tam bude.

„Proč přijíždí Warne dneska?“ zajímalo ho. Jeho elegantní přízvuk, typický pro šlechtu, vždycky zněl trošku zarmouceně. „Měl přijet příští týden.“

A je to tady, pomyslela si. „Přesunula jsem mu termín.“

„A tos mi to nemohla říct, Sarah? Budu muset přerozdělit pracovní úkoly, bude potřebovat prameny -“

Položila mu prst na rty. „Byl to Emoryho nápad; to rozhodnutí je ze čtvrtka. Kvůli té nehodě v Dostavníku Notting Hill předminulý týden, bude se probírat dodržování zákona o bezpečnosti práce a ochraně zdraví. Vnitřní správa si přeje, abychom na tom pořádně zapracovali. Ale poslouchej mě.“ Přivinula se k němu, promluvila tišším hlasem. „Zítra odjíždím do Friska na konferenci o zábavě. Nezapomněl jsi?“

„Jak bych mohl?“ Potom se mu najednou zaleskly oči. Zase se usmál, sice slabě, ale přece. „A ty mě jednoduše opustíš a já se tu budu soužit.“

„To mě ani nenapadlo. Chtěla jsem se tě zeptat, jestli myslíš, že můžeme důvěřovat Terese Bonifaciové, aby mě zastoupila. Když budeme pracovat s Andrewem, vyřeší se to. Jenom on jediný to dokáže, ale sám to nezvládne. Pro žádného z nich to nebude jednoduché. Koneckonců, ve hře je Andrewova životní práce. A víš, jak se na celou věc dívá Teresa.“

Barksdale pomalu přikývl. „Terri a já se občas rozcházíme v názorech. Ale k její práci nemůžu mít jedinou připomínku. Možná se jí nebude zamlouvat, co se musí udělat, ale podle mě můžeme počítat s tím, že to udělá.“

„Dohlédneš na ně, až tady nebudu?“

Znovu přikývl.

„Díky, Freddy.“ Podívala se k otevřeným dveřím své kanceláře, ujistila se, že chodba je prázdná. Potom ho za klopy přitáhla k sobě a něžně ho políbila. „Až se vrátím, tak ti to vynahradím.“

Potom odstoupila a napila se čaje. „A teď sebou hodíme. Musíme otevřít Park.“

9:00

O CHVILKU POZDĚJI se deset tisíc hodin v Utopii současně změnilo. Odpočítaly se poslední vteřiny, ciferníky na okamžik osleply a naskočil reálný čas 9:00. Nadešla Nultá hodina. Přepravní centrum se proměnilo v místo řízené vřavy. Zřízenci s kuželovitými signalizačními světly se vějířovitě rozběhli na parkoviště a příjezdové silnice, řídili dopravu podle pečlivě připravené taneční choreografie. Modrobílé tramvaje, dlouhé a hadovité, jely po svých vlnitých trasách mezi nástupními stanicemi a Centrem. Průvodci vepředu v tramvajích, s veselými bílými barety opatřenými logem slavíka, mluvili do mikrofonů v tuctu jazyků, seznamovali návštěvníky se základními pravidly Parku mezi žertíky a informacemi o různých zajímavostech o Utopii.

V Centru teď byla otevřena všechna okénka, kde se prodávaly vstupenky, přijímaly se i kreditní karty – vstupné stálo sedmdesát pět dolarů pro jednoho, bylo stejné bez ohledu na věk, žádné slevy se neposkytovaly -, rozdávaly se tam odznáčky ve tvaru slavíka. Pokud si ho člověk připjal na klopu, měl možnost vstupu do magických zemí vzadu po celý den. Monoraily klouzaly pod dvojitým kovovým závěsem, který se svažoval uprostřed vstupu do kaňonu, teď, „ve špičce“, jely o 35 procent rychleji, každých deset minut převážely tisíc lidí do Nexu a zase nazpátek.

Nexus, doposud obezřele, nadpřirozeně tichý, se ve chvíli rozezněl směsicí bezpočtu hlasů. Ti, co přijeli poprvé, stáli ve stínu palmových listů a fontán, drbali se ve vlasech, když nahlíželi do map a průvodců. Ti, kteří už Utopii předtím navštívili – „Utopisté“, kteří založili kluby a internetové stránky, aby se podělili o svoji vášeň -, kráčeli sebejistě ke svým oblíbeným Světům, nováčkové v závěsu za nimi.

V Gaslight prodavačka ryb a hranolků proběhla kolem vstupu do Dostavníku Notting Hill – zavřeného kvůli rekonstrukci – a mířila ke svému stánku. V Boardwalk kontroloři Řvoucí mašiny ukončili obchůzku, navolili své kódy do ovládacího panelu ve velíně a dali operátorovi povolení spustit horskou dráhu. Hluboko v hradu Caernarvon specialista na počítačová zobrazení naposledy přejel očima pole, které řídilo holografické sekvence Zakletého prince.

Devadesátiminutové intervaly po otevření a před zavírací hodinou – kdy maximální množství lidí přicházelo a odcházelo – byly pro vedení Utopie nanejvýš náročné. Operační specialisté byli v pohotovosti, připraveni okamžitě řešit eventuální dopravní potíže, aby v Přepravním centru, Nexu nebo ve Světech nedocházelo k zácpám. Tisíce kamer – diskrétně umístěných za jednostranným sklem, mezi falešnými zdmi a trámy, za obložením – snímaly Park a s jejich pomocí bylo možné zajistit plynulý pohyb. Bezpečnostní specialisté, někteří v černých sakách, jiní v obyčejných šatech, se vmísili mezi návštěvníky, dávali pozor na ztracené děti a kapesní zloděje. Nic z toho běžní návštěvníci neviděli. Zcela nevědomí se s úsměvem procházeli po zábavním parku.

Do Podzemí, prostor pod Parkem, jim nebyl vstup povolen. Většina návštěvníků ani netušila, že něco takového existuje: domnívali se, že stojí na pevné půdě, ne tři poschodí nad dnem kaňonu. Přestože Podzemí nenabízelo hologramy ani laserová show, žádné pohádkové výtvory z betonu a pěnové gumy, právě tady se děla pravá kouzla Utopie. Zaměstnanci Parku spěchali kolem. V kostýmech ti, kteří pracovali mezi atrakcemi a turisty nahoře; další oblečení jako „pracovníci“, ty hosté nikdy neviděli, měli na sobě kolekci kombinéz, džín a obleků. Plánky na holých betonových stěnách ukazovaly rozmístění kaváren pro personál, šaten, holičství, odpočíváren, špižíren, počítačových center, výzkumných laboratoří a zbytku prosperujícího tajného města pod parkem. Průvodci a specialisté ze Služeb návštěvníkům využívali tunely jako zkratky mezi Světy. Technici, umělci a úředníci se tísnili v tuctu konferenčních místností a laboratoří, vymýšleli nové atrakce nebo uvažovali, jak proniknout na trh. Elektrické vozíky s vrčením projížděly labyrinty, spěšně převážely významného performera na nutný záskok z jedné sekce Utopie do druhé.

Tom Tibbald procházel chodbami na Úrovni C a pobrukoval si. Bylo mu přibližně třicet, měl husté kudrnaté hnědé vlasy a začal se pomaličku zakulacovat v pase. Na bílém saku měl zlaté logo specialisty na elektroniku. I když si pobrukoval, měl nepříjemný pocit, že je středem pozornosti: kolegy, který ho rychle minul bez jediného slova; kamer namontovaných pod klenutým stropem tunelu; a hlavně ho znervózňovaly drobné pevné kousky z plastu a mědi v kapse saka. Prošel kolem Centrální maskérny a Opravárenské dílny 3. Přestal si pobrukovat, když přistoupil k bezpečnostnímu kontrolnímu stanovišti u služebního vchodu.

Bezpečnostní specialista v budce se podíval na jeho identifikační znaky, přikývl a otočil se ke klávesnici, aby zadal data. Tibbald si znovu začal broukat, když prošel automatickými dveřmi a pokračoval na služební parkoviště.

Po chladném vzduchu a tlumeném světle tunelů jako by mu vedro a prudké světlo nevadského slunce zasadily dvojitý úder. Zašklebil se, na chvilku zůstal stát, čekal, až oči přivyknou. Potom se krátce nadechl a šel dál, už pomaleji. Hledal auto na parkovišti.

Zadní strana Utopie neměla dramatickou krásu u vstupu. Stěny kaňonu na obou stranách prudce klesaly do nekonečné hnědi na dně pouště. Za ním se tyčila masivní zadní stěna Parku z betonu a škvárobetonových tvárnic, pár oken v ní vypadalo jako drobné dolíčky. Po obou stranách nahoře byly obrovské zelené dveře, které vedly na rampy mírně se svažující dlouhé vlnité roviny: únikové východy pro hosty, používané pouze při nácviku. Mezi nimi byla spleť překladišť, služební vchody, dílny a přístřešky pro vozidla.

Tam stál: hnědý nákladní vůz s dlouhým rozvorem, na stranách bez oken svítil lesklými barvami nápis Cvičitelé exotického ptactva Las Vegas. Tibbald k němu namířil, upřímně doufal, že ta věc má klimatizaci. Okna byla zastíněna: dobré znamení. Ale když došel k vozu a otevřel dveře spolujezdce, nedočkal se závanu chladného vzduchu. Žalostně povzdechl, povolil si límec a nastoupil.

Zápach guána byl téměř hmatatelný a na předním sedadle uviděl spoustu olejových skvrn olivové barvy. Nic překvapivého, pomyslel si Tibbald, se vším tím ptačím trusem v takovéhle rachotině. Vzadu viděl vysokou klec z bílých drátů a v ní půl tuctu kakadu, velkých a světle růžových. Potom se podíval na řidiče a překvapeně zamrkal.

„Co je s tím druhým chlápkem?“ zeptal se a krátce povzdechl. „Myslím s tím, co jsem ho viděl prvně.“

Muž za volantem se na něj podíval. Měl mandlové oči a široké, ostře řezané lícní kosti, které tvarovaly jeho obličej do podivné srdčité symetrie. „Jiné povinnosti,“ odpověděl po chvíli.

Tibbald chvilku přemýšlel, dospěl k závěru, že to nejspíš měl být žert, a tak se z povinnosti zasmál.

„Máte je?“ zeptal se ten muž. Mluvil pečlivě, s maličkým náznakem přízvuku. Tibbald ho zkusil někam zařadit. Měl přátele v oddělení Služeb pro návštěvníky, a ti hovořili s cizinci denně a poznali každý přízvuk podle jediného slova. Ale on s návštěvníky nikdy nejednal a po chvíli svou snahu vzdal.

„Tady.“ Sáhl do kapsy, vylovil plastové karty a rozvinul je v ruce do vějíře jako hrací karty. „Všechny vaše oblíbené vůně: citron-limetka, hroznové víno, směs kořínků a nová divoká třešeň.“

Muž se zamračil a udělal rychlé odmítavé gesto. Tibbald spustil ruku se vstupními kartami pod úroveň okénka. „Víte, stačilo by jen o trochu víc peněz a mohli jste mít k dispozici specialisty, které potřebujete. Ušetřili byste si spoustu starostí, všechno by bylo hned. Pro jaký park jste říkal, že to pracujete? Rajský ostrov? Svět fantazie?“

„Neříkal jsem vám to,“ odpověděl muž. Ukázal na karty ke vstupu. „Testovaný?“

Tibbald pyšně přikývl. „Všechny jsem je osobně přeprogramoval.“ Ukazoval na jednotlivé z nich prstem. „Tahle umožňuje přístup do všech míst pro návštěvníky, tahle pro údržbu, tahle je do Centra.“ Ukázal prstem na poslední kartu světle červené barvy. „A tahleta je tedy skutečně prevít. Všechna bezpečná místa až na Úroveň 3.“ Stáhl prst, v jeho obličeji byla vidět nervozita. „Helejte, jestli vás chytnou, neuvádějte moje jméno. Naprosto nic nevím. Jasný?“ Muž přikývl.

Tibbald se usmál, potom sáhl do kapsy a vyndal plnou hrst odznaků ve tvaru slavíka. „Tak jo. A tohle jsou visačky, co jste chtěli. Nejsou chráněné a zjistit jejich původ nejde. Jednoduše si je připněte na sako a můžete jít.“

„Všechno ostatní je zařízeno?“

„Data pro dnešek už zadali. Nemohl jsem nic změnit, abych si zachránil život.“ Tibbald si olízl rty. „Mohl bych teď dostat peníze?“ I když to řekl jen tak jakoby mimochodem, následovalo další nadechnutí: zvyk pravidelného uživatele kokainu.

„Jistě.“ Muž sáhl do kapsy – Tibbald si všiml, že i když je takové vedro, má ten člověk koženou bundu -, vytáhl tlustou obálku s bankovkami a podal mu ji. „Dobrá práce,“ řekl.

Sotva Tibbald začal peníze počítat, muž ho jednou rukou vzal kolem ramen na znamení uznání, ale druhou sáhl do kožené bundy a vyndal malou automatickou pistoli.

Tibbald upíral oči na peníze, a teprve když ucítil hlaveň pistole mezi žebry a ten muž ho k sobě přitáhl, pochopil, co se děje. Rozšířil oči, chtěl něco říct, ale překvapení ho zpomalilo.

I když kulky měly dutou špičku, aby explodovaly uvnitř těla oběti, ne aby jím proletěly, muž v kožené bundě namířil hlaveň dolů na páteř zmítajícího se Tibbalda, aby nezasáhl vlastní loket.

Ozvala se přidušená střela, potom další. Papoušci křičeli na souhlas. Tibbald sebou trhl a poklesl. Bylo slyšet jemný zvuk, jako když z měchu uniká vzduch. Muž Tibbalda pustil, opřel o sedadlo, z kaluže krve vyndal obálku s penězi. Tělo zabalil do nepromokavé látky a překulil je do zadní části auta. Rychle se podíval okénkem ven, potom spokojeně zavrčel. Nikdo nic neviděl.

Už chtěl pistoli uklidit do bundy, ale zarazil se. Rychle ucukl, ale bylo pozdě: vepředu na košili měl vlhkou karmínovou stružku.

Zaklel, zandal pistoli, zapnul si bundu na zip a pevně ji přitiskl k tělu. Stačí dvě minuty na pánské toaletě a bude to v pohodě.

Kromě toho, pod kostýmem nebude nic vidět.

9:10

ANDREW WARNE seděl v přepychovém křesle ve velké kanceláři na Úrovni A. Amanda Freemanová psala do počítačového terminálu. Za poslední čtvrthodinu mu položila pozoruhodné množství otázek. Kdysi, před lety, Warne pracoval jako konzultant pro CIA. Policista, který tehdy pro Langleye dával dohromady základní informace, nebyl ani zdaleka tak zvědavý.

Amanda dopsala, potom se na něj podívala. „Věděla jsem, že pracujete v oboru robotiky, ale o tom, že Metanet je vaším dílem, jsem neměla ani tušení. Jestli tomu dobře rozumím, řídí všechny roboty v celém Parku, že ano?“

Warne přikývl. „Až na několik zcela autonomních.“

„Velmi působivé.“ Freemanová chvilku sledovala monitor, potom něco naškrábala na kus papíru, a ten mu podala. „Doufám, že je to všechno. Schůzku máte domluvenou na jedenáctou. Tady je oficiální číslo. Cestu vám ukáže kdokoli ze Služeb zákazníkům. Možná byste se zatím mohl trochu porozhlédnout.“

„Jistě. Třeba na jaderný reaktor.“

Freemanová se mu zahleděla zpříma do tváře, znovu nasadila ten svůj lehce ironický úsměv. „Tak k vám se to taky doneslo. Jsem poučena, abych odpovídala, že využíváme vodní energii.“ Vstala. „Zbývá jenom zaškolení – pro všechny externí odborníky je standardní.“

„Něco jako instruktážní film? Doufal jsem, že se po Parku projdu se svou dcerou.“

„Trvá jenom pět minut. Pojďte laskavě za mnou.“

Vedla ho z kanceláře a dál chodbou. Warne šel za ní, cítil stoupající rozmrzelost. Už všem těm byrokratickým hloupostem věnoval spoustu času. A teď zaškolení? Jako by byl jednoduše jeden z mnoha specialistů, jehož úkolem je aranžovat výkladní skříň. Zavedla tohle Sarah, aby ponížila svůj personál? Ale tuhle myšlenku rychle zahnal. Sarah Boatwrightová možná byla ledacos, ale rozhodně ne malicherná.

Když odcházel, zkřížil ruce na prsou a třel si paže. „Napadlo mě, že v mé staré počítačové laboratoři bude chladno. Ale tady je taková zima, že by se tu klidně mohlo skladovat syrové maso.“

„To je průvodní jev procesu očisty. Pod Parkem je šest tisíc metrů čtverečních prostoru, ale čistý vzduch se sem dostává z továrny na výrobu čipů.“ Pokynula do chodby. „Kouřit se tu samozřejmě nesmí. A všechny skútry a vozíky jsou elektrické. Jediné neelektrické vozidlo je pancéřovaný vůz, který jednou týdně odváží peníze.“

Šli kolem řady kanceláří, naprosto stejných jako ta, ze které právě odešli. Warne se díval jejich okny ven, stále si třel paže. V jedné kanceláři viděl Normana Peppera, známého z monorailu, který máchal rukama ve vzduchu. „Věděl jste,“ slyšel dychtivý hlas otevřenými dveřmi, „že orchideje jsou sexuální maniaci rostlinného světa? Místo aby se oplodnily jako všechny ostatní rostliny, překonají neuvěřitelnou vzdálenost, aby měly sex s jinými orchidejemi. No a květina Paphiopedilum venustum se dokonce vyvinula tak, aby vypadala přesně jako…“

„Tady to je,“ řekla Freemanová, otevřela neoznačené dveře a uvedla Warnea do malé místnosti. Stěny, podlaha a strop byly obložené tmavým materiálem a uvnitř byla jen dvě stejná křesla postavená proti sobě. Zvědavě se rozhlédl. Nebyla to promítací místnost, jak očekával. Spíš to tam vypadalo jako v ordinaci psychiatra beze smyslu pro zařízení interiéru.

Freemanová mu pokynula na bližší křeslo. „Odtud už můžete odejít sám. Máte moji vizitku, když budete něco potřebovat, ozvěte se mi. První návštěva u nás může být dost náročná.“

Odešla a zavřela za sebou dveře.

Za okamžik v protějším křesle seděl Eric Nightingale.

Warne byl tak překvapený, že skoro vyskočil. Ohromeně na něj zíral.

Hologram byl neuvěřitelně přesvědčivý. Warne samozřejmě věděl, že holografická technologie je specialitou Parku, ale nenapadlo ho, že udělali takový výrazný pokrok. Zobrazení v křesle mohl být samotný Nightingale. Seděl tam – dokonalý mág, vizionář celé Utopie – v klobouku své vlastní značky, kravatě a ve fraku, tentýž úzký, inteligentní obličej a jasné černé oči, malá kozí bradka a kotlety. Nesmírně úspěšný, legendárně excentrický performer, notoricky známý svými teatrálními výstřednostmi, perfekcionalismem, zálibou smazávat hranici mezi realitou a iluzí. Kombinací tradičního jevištního předvedení s technologií a tajemném pozvedl umění magie na veliký zábavní hnací stroj. Nightingalovy dva kreslené seriály, jejichž hlavními hrdiny byly postavy z jeho výstupu, se staly největší show v hlavním vysílacím čase pro všechny diváky ve věku od pěti do patnácti let. Jako hvězdě se mu podařilo dát dohromady konglomerát společností a odvážné kapitalisty – založili holdingovou společnost Utopie. A on byl jedinečný vizionář vývoje Utopie – až do své smrti při letecké nehodě půl roku před plánovaným otevřením Parku.

A teď tady seděl, dokonale zpracovaná směs difrakčního světla, a upřeně hleděl přímo na Warnea.

Zobrazení promluvilo. „Děkuji, že jste přijel do Utopie,“ řeklo. „Ceníme si vašich odborných schopností, které vnášíte do Systému, a doufáme, že váš pobyt u nás bude příjemný.“

Warne poslouchal jen napůl, stále ještě otupělý překvapením. Tohle je člověk, který seděl u něj v laboratoři Carnegie-Mellon před dvěma a půl lety, vypodobnil svůj sen o Utopii a požádal ho o pomoc. Tohle je muž, který tolik ovlivnil jeho život: nejprve k lepšímu, potom – neúmyslně – k horšímu.

Nightingale byl více než rok po smrti. A přece tady je. Warne upřeně zíral na zobrazení, prožíval cit, který choval k tomu muži – vyvíjel se nad spoustou šálků kávy, v mnohých spontánních diskusích – téměř bolestně. Neuvědomoval si, jak moc mu chyběla intelektuální síla jejich přátelství, nevyslovený vzájemný respekt. Nightingale byl nadšený Warneovými teoriemi o robotice a strojové inteligenci. Samotný fakt, že byly tak kontroverzní, mu jen dodával energii a stal se Warneovým nejmocnějším stoupencem: přesně ten typ stoupence, kterého by potřeboval právě teď. Warne byl smutný a trochu znepokojený, jako by byl v přítomnosti ducha.

Věděl něco málo o holografii. Videosystémy 3-D pro vytvoření zobrazení pouze jeden metr vysokého potřebovaly obrovské množství počítačového výkonu. A přece postava před ním byla v životní velikosti, barevná, bez jediné vady. A neměla ani přízračnou, nezřetelnou kvalitu hologramů první generace. Warne se rozhlédl po tmavých stěnách, bez úspěchu se snažil najít displej systému. Potom se znovu podíval na holovideo v křesle proti němu a snažil se soustředit na jeho slova.

„V letošním roce navštíví zábavní park skoro 500 milionů lidí,“ řeklo zobrazení Nightingala. „Ale prozradím vám jedno tajemství. Myslím na něco mnohem lepšího než zábavní parky. Víte, chci, aby všichni místo toho přišli do Utopie. Pokud můžeme poskytnout skutečně hluboký zážitek, který vzdělává a pobaví současně, můžeme svého cíle dosáhnout. A to bez neobvyklých horských drah nebo levných senzačních atrakcí zábavního parku. A právě tam teď přicházíte vy.“ Nightingale se usmál – ten široký, rozrušený, téměř spiklenecký úsměv si Warne velmi dobře pamatoval. „Přišel jste k nám pro své zvláštní dovednosti. A ty, ať jsou z jakéhokoli oboru, pomohou udělat z Utopie realističtější místo. Nebo místo, kde všechno funguje plynuleji. Nebo místo, které posune hranice fantazie ještě dál. Protože Utopie je věčná výzva. Pokud na sebe nebudeme nároční, nevyvineme se.“

Nightingalovo zobrazení se postavilo. Warne si všiml, že hologram měl stejný druh fyzické energie – strohou, pružnou, elektrickou -, kterou vždycky dával najevo živý kouzelník.

„Když jsem poprvé popsal koncept Utopie, vědátoři mi řekli, že jsem blázen. Nikdo nebude jezdit kilometry do pouště, aby si zašel do lunaparku. Podle nich je Las Vegas v děsivém místě. Je to hřiště pro dospělé, není orientované na rodinu. Lidi nechtějí v zábavním parku prostředí, které by v nich podněcovalo představivost. Chtějí jenom horské dráhy. Ale já vím, že Utopie neudělá hanbu svému jménu. Bude z ní nejúspěšnější zábavní park na světě. A s dovednostmi takových odborníků jako vy se budeme i dál rozrůstat.“

Nightingale si sundal cylindr, obrátil ho dnem vzhůru. „Zjistíte, že celá Utopie je založená na iluzi. Nevyhýbáme se ani lsti. Místo toho se snažíme hosty zcela pohroužit do iluze. Vtáhnout je do ní.“ Vložil ruku do cylindru. Když ji vytáhl, na prsteníčku mu seděla holubice, hlavu zvednutou, korálkové oči vytřeštěné. „A pokud si odnesou nejkrásnější, nejživější vzpomínky svého života, nejsou takové vzpomínky stejně reálné jako všechny ostatní? A přesně takhle vytváříme realitu z iluze.“ Rozmáchlým gestem nechal holubici vyletět. Zvedla hlavu, doširoka roztáhla křídla. Warne se díval, jak bílé peří téměř kovově zářilo. Potom se najednou proměnila v malého draka. Z rozevřených čelistí vyšlehl plamen a Warne se instinktivně přikrčil. Drak mu kroužil nad hlavou, potom zmizel v oblaku modrého dýmu.

Zobrazení Nightingala se dívalo přímo na Warnea, stále se zeširoka usmívalo, jako by si vychutnávalo, jak zapůsobilo na svého posluchače. Nepochybně tohle všechno pečlivě připravil jako představení, nevěděl, že se z něj stane jím samotným vykonaný nekrolog.

Černé oči zobrazení se leskly pod srostlým obočím. „Od chvíle, kdy se začala Utopie budovat, jsme dosáhli důležitých inovací atrakcí. Vybudovali jsme nanejvýš realistické, zcela odpovídající prostředí. Stimuly podprahového vnímání. Objevné technologie holografie a dalších videosystémů. Inteligentní, autonomní robotické hybné síly.“

„Děkuji vám,“ řekl Warne zobrazení.

„Právě s vaší pomocí budeme v takové inovaci pokračovat. A Utopie bude i nadále stavět na tom, čím už dnes je: předvojem nové éry rodinné zábavy. A tvrdou zkouškou pro novou technologii. Přeji vám, abyste s námi prožil příjemné chvíle.“

Při svém projevu držel Nightingale cylindr v rukách. Teď rozpažil a zobrazení se začalo zlehka vlnit. Obrys začal zlatě a stříbrně problikávat, v tlumeném světle v místnosti se podivně leskl. Blikání rychle pronikalo dovnitř, až se to, co bylo Nightingalem, proměnilo v dutou, třpytivou skvrnu magického prachu. Blikající oblak jako by se maličko uklonil. „Než se znovu setkáme,“ řekl Nightingale, ale jeho hlas už byl slabý a nehmotný jako samo zobrazení. Třpytivý obrys se najednou rozjasnil, vzplanul v bezpočet drobných světélek a potom se rozplynul.

Warne stál nehybně a zíral na místo, kde předtím byl Nightingale, jako by se ocitl někde mezi přítomností a minulostí. Zamrkal, aby potlačil pálení očí.

„Sbohem, Eriku,“ rozloučil se tiše.

9:45

ANDREW WARNE kráčel kolem bílého laťkového plotu, mrkal v prudkém slunečním světle, když kolem něj proudily davy lidí. Široký chodník byl ze dřeva, sešlapaný a vybělený sluncem a solí. O kousek dál flašinetář otáčel klikou svého nástroje, ochočená opička mu seděla na rameni. Na protější straně silnice byl krásný parčík s malebnými cestičkami a dřevěnými lavičkami. Uprostřed stál altán, hrál tam ragtime band ve slamácích a červenobíle pruhovaných sakách neodolatelně veselou verzi „Royal Garden Blues“. A nad tím vším se klenula obrovská horská dráha Brighton Beach Express se spletitou sítí dřevěných nosníků. První klesání bylo velmi prudké, vlastně velký lyžařský skokanský můstek.

Byl to Boardwalk v Utopii, velmi pečlivě obnovený zábavní park u moře z přelomu 19. a 20. století, autentický až po litinové pouliční lampy, a dokonce – uvědomil si Warne trochu překvapeně – s lehkým zápachem koňského hnoje ve vzduchu, který byl v dané souvislosti podivně příjemný. A přesto samozřejmě nebyl autentický, protože žádný skutečný dřevěný chodník v roce 1910 nebyl takhle dokonalý. Působilo to jako shovívavě připomenutá nostalgická cukrovinka, minulost zbavená všech nedostatků, posílená celým arzenálem skryté technologie. Warne prokličkoval davem ke hranici parčíku, z kapsy vyndal mapu, zahleděl se do ní a potom pokračoval nejbližší vyšlapanou cestou.

Před sebou spatřil modrý ovál rybníka. Hladká, jasná křivka skleněného dómu vzbuzovala pocit neskutečnosti už tak exotického prostředí. Děti i dospělí klečeli na mramorovém lemu rybníka, máchali si ruce ve vodě, sledovali malé plachetnice, které s mírným pohupováním jely po klidné hladině.

V duchu sebou Warne trhl. Vypadalo to jako výhodné místo pro setkání: v centru, nejspíš nijak zvlášť plném lidí. Dokonce ho ani nenapadlo, že by tam mohly být plachetnice. Byl zvědavý, jak zareaguje Georgia.

A potom se snažil tu myšlenku rozptýlit. Snaha ochránit ji byla instinktivní, automatická. I když od Charlottiny smrti uběhly téměř tři roky, jako by to nikdy neodeznělo. A čím více to dával najevo, tím víc se Georgia stavěla na odpor. Už jsem velká holka, mu vždycky jasně říkal její pohled. Dokážu si sama poradit. Nikdy to neřekla nahlas – stejně jako nikdy příliš nemluvila o své matce -, ale stejně to věděl, napovídal mu nějaký šestý rodičovský smysl. Zvláštní: přestože za poslední tři roky tolik jeden ke druhému přilnuli, zůstalo jisté území, kam neměl povolen vstup.

A potom ji uviděl, stála mezi dvěma hloučky asijských turistů na druhé straně rybníka a dívala se přes vodu.

Chvíli na ni upíral oči, mísila se v něm láska a pýcha. Čtrnáctiletí bývají většinou poněkud nemotorní, vytáhlí, balancují na hraně mezi dětstvím a dospělostí. Georgia je jiná. Stála tam štíhlá a vysoká, nevědomky vyrovnaná. V každém pohybu měla tolik ze své matky: jak si odhrnovala kaštanové vlasy z obličeje jedním prstem, jak svraštila tmavé obočí, když se dívala na rybník. Přesto byla krásná tak, jak Charlotte nikdy nebyla. Warne si často kladl otázku, komu je Georgia vlastně podobná. Po něm není, určitě. Podíval se do vody u nohou: odtud se na něj díval hubený, vysoký muž tmavé pleti, obličej s vpadlými tvářemi. Když si s Georgií někam vyšel, byl spokojený a trochu nespokojený současně. Leckdo se za ní otočil.

Šel k ní, a když si ho všimla, obrátila oči v sloup v předstíraném podráždění. „To je dost,“ řekla a sundala si sluchátka z uší. „Tak už pojď.“

„A kam?“ zeptal se a vyrovnal s ní krok. Mířila k bulváru. Překvapilo ho, že Georgia dokáže být tak cílevědomá v prostředí, které skýtá spoustu možností na výběr. Ale kráčela dál, proplétala se mezi lidmi, dívka v akci.

„Na tamto, samozřejmě,“ prohlásila, aniž by se ohlédla, a ukázala prstem na oblohu.

Warne vzhlédl. „Na tamto?“ zopakoval. Potom pochopil: nad nimi se tyčil velký dřevěný ochranný val Brighton Beach Express, vlnité koleje se zvedaly a klesaly jako obrovské pentle.

„Aha,“ řekl. Jsi… přesvědčená, že na to chceš jít?“

Georgia se neobtěžovala odpovědět. „Už to mám všechno zmapovaný. Byla jsem na spoustě webových stránek, ohodnotila jsem všechny atrakce od nejlepší k nejhorší v každém jednotlivém Světě. Takže napřed půjdeme na tohle, potom na Řvoucí mašinu a pak -“

„Zpomal, zpomal!“ Takhle si Warne první návštěvu Utopie nepředstavoval: jako blázen procházet mezi davy lidí, kdy bude muset dávat pozor hlavně na to, kam šlape, takže mu nezbude čas rozhlížet se kolem. „Nač ten spěch?“

„No, neřekl jsi mi, jak dlouho budeš muset zůstat. Je tady spousta věcí k vidění a já nechci o nic přijít. Jennifer od nás ze třídy tady byla v únoru, a protože je to tu nadchlo, zůstali o den déle, aby o nic nepřišli. Říkala, že za lístky dali celkem pět set babek.“

„Nevím, jak dlouho tu budu muset zůstat, princezno, ale nemělo by to být na moc dlouho.“ Šli kolem Zakletého kolotoče – známého tím, jak si Warne přečetl, že ze všech jednoduchých kolotočů má právě tenhle nejvíc dřevěných koní – a chladným, parfémovaným vzduchem se k nim linula lenivá melodie valčíku. Jednání se Sarah mám v jedenáct. Potom budu vědět víc.“

„A o jaké tajemství vlastně jde? Proč ti nemohla dopředu říct, o co se vlastně jedná?“

„Žádné velké tajemství v tom není. Nejspíš jde jen o to, že Metanet má větší význam.“ Ve skutečnosti přímo se Sarah Boatwrightovou nemluvil; schůzku na jedenáctou mu dojednala její sekretářka. I když to neřekl, otázka, kterou mu Georgia položila, byla přímou ozvěnou jeho vlastního dotazu. Změnil téma. „Hádej, s kým jsem právě mluvil! S Erikem Nightingalem.“

Při těch slovech Georgia trochu zpomalila. Podívala se na něj, jako by chtěla jeho vtip pochopit. „Ale tati, to je přece úplná kravina!“

„Pozor na pusu. Vlastně pořád mluvil Nightingale. Byl to hologram v životní velikosti, úžasně reálný. Ukazuje se všem hostujícím specialistům. Jako takový druh povzbuzení.“

„Ty to zrovna potřebuješ! Na tenhle park jsi přispěl polovinou nápadů.“

Warne se zasmál nad tak přehnaným závěrem. „Jen v počátečním stadiu v oblasti umělé inteligence, robotiky.“

„A kde jsou vlastně všichni roboti?“ Georgia se rozhlížela za chůze. „Ještě jsem neviděla ani jednoho.“

„Sem by moc nezapadli. Počkej, až půjdeme do Callista.“

Nástupiště do Brighton Beach Express byla velká cihlová budova, zdobená ve stylu zábavního paláce z devatenáctého století, hned za Aquaramou. Z vyšších poschodí visely vlajky; reklamní letáky a starodávně vyhlížející obrázky ke kramářským písním byly nalepené na fasádu, prodávalo se všechno od kabaretů v tančírnách po patentované léky. Tři klenuté oblouky vedly na horskou dráhu, na každém byl jiný nápis: Panoptikum, Hořící ruiny, Metamorfózy. Od každého oblouku se táhla řada návštěvníků.

„O metamorfózách jsme se zrovna učili v biologii,“ řekla Georgia. „Byla to otrava.“

„Možná, ale tam je nejkratší fronta.“ Warne se podíval na hodinky. „Pojď.“

Fronta rychle postupovala – Warne četl o tom, že v Parku dokážou návštěvníky bavit dokonce i ve frontách – a za pár minut byli ve stínu budovy. Za obloukem stála temná hala. Fronta se rozdvojila a žena v šatech strohého střihu Georgii nasměrovala doprava. Warne šel za ní, nechal oči přivyknout šeru. Vzduch uvnitř se zdál chladnější, vlhčí. Nahoře slyšel smích a potlačovaná aaaach. Rozeznal lidi, kteří stáli v řadě za sebou, dívali se na cosi, co vypadalo jako vysoké skleněné tabule zasazené do zdi na chodbě.

Za okamžik oba zaujali svá místa před prvními dvěma skleněnými tabulemi. Warne se díval na tabuli před sebou, sám na sebe. Takže to je zrcadlo, napadlo ho. No, to je toho!

Najednou se Georgia vedle něj rozesmála. „Panebože!“ ječela a dívala se na sklo. „To je sprosťárna!“

Warneovo zrcadlo se najednou vyprázdnilo. Co to má znamenat? To není zrcadlo. Po chvíli se jeho odraz objevil znovu. Ale něco jako by bylo špatně; zobrazení bylo nějak znepokojivě pokažené. Nedokázal to přesně určit, a tak s pokrčením ramen přešel k další tabuli, od níž právě odešla Georgia.

Zase uviděl zrcadlové zobrazení sebe sama. A zase zmizelo, znovu se objevilo. Tentokrát však bylo jasné, co je divného. Najednou ztloustl.

Andrew Warne, který na ně zíral, ztloustl o sto kilo. Břicho měl znepokojivě vystouplé, zřetelný ohryzek ukrytý dvojitou bradou. Bylo to překvapivé, šokující zobrazení. A přece to byl nade vší pochybnost on sám; nebo spíš jak by mohl vypadat. Georgia stála u další tabule, ukazovala na ni prstem a prohýbala se smíchy.

Metamorfózy, to tedy ano, pomyslel si. Jak to, sakra, dělají?

Postoupil k další tabuli. Teď ze zase proměnil z tlusťocha v povážlivě hubeného muže. Oči, v předchozí tabuli utopené v masitém obličeji, na něj zíraly z vpadlých prohlubní. Čelist, vždycky dost nápadná, se nyní zdála až příliš rozměrná na vychrtlém krku.

Náhle si uvědomil, jak se to dělá. Byla to holografická technologie, jako zobrazení Nightingala, které viděl předtím. Za sklem je určitě zobrazovací kamera. Naskenovala jeho zobrazení, potom s použitím softwaru morfingu změnila celé zobrazení – udělala ho tlustší, hubenější, cokoli – a znovu ho potom promítla. Bylo to jako křivá zrcadla v bludišti, ale o mnoho světelných let vylepšená…

Uvědomil si, že Georgia stojí u sousední skleněné tabule déle než obvykle. Pohlédl na ni, soustředěně si prohlížela zobrazení. Zvědavě se naklonil blíž. To, co uviděl, mu vzalo dech.

Bylo to zobrazení Georgie, počítačově zestárlé o dvacet let. Tytéž oříškové vlasy, zamyšlené oči, ústa jako růžové poupě, výrazné rysy. Ale v tom obličeji to byl ještě někdo jiný: podoba s jeho mrtvou manželkou Charlottou byla sice jen naznačená, ale zcela neklamná. Bylo to jako zjevení, které na něj hledí přes oči jeho dcery.

Chvíli oba jen tiše zírali. Potom si Warne olízl rty a jednou rukou vzal Georgii kolem ramen. „Pojď. Zdržujeme frontu.“

Za galerií se hadovitě kroutila fronta k místu nástupu na horskou dráhu. Prostor kolem byl postaven tak, aby připomínal stanici metra z přelomu století. Brighton Beach Express byl zasazen do stěn obložených černými čtverci. Nástupiště před vámi. Mezi hosty ve frontě se vmísili muži a ženy v dobových kostýmech, smáli se a štěbetali. U jedné stěny prodavač buráků hlasitě nabízel své zboží. Opodál se ve stáncích prodávalo občerstvení, k vidění byly estrádní výstupy. Warne zavrtěl hlavou. Úžasná iluze. Nebýt ostatních návštěvníků kolem, přísahal by, že cestovali v čase, dostali se na ostrov Coney o sto let zpátky.

Georgia vedle něj byla netypicky tichá. Připomněl si zobrazení v zrcadle, které před chvilkou viděl. „S maminkou jsme tě vzali do jednoho starého zábavního parku, jako je tenhle. To ti bylo sedm, možná osm. Kennywood. Pamatuješ?“

„Ne. Hele, proč tady vlastně musíme čekat se všema těma lidma? Nemůžeš nás dostat dopředu? Vždyť jsi VIP.“

„Zlatíčko, to už je dávno. Mimochodem,“ řekl se škádlivým úsměvem, „chtěl jsem se tě zeptat, jaké to bylo v Dětském koutku.“

Georgia pokrčila nos, aby tak zdůraznila svoje slova. „Vlastě úplně super. Mohli jsme se koukat na opakování Strachosféry a měli tam tuny počítačů a her. Ale mně se nechtělo trávit čas na těchhle věcech. Dělala jsem tohle.“ Zalovila v kapse džín a vyndala složený kus papíru.

„Co to je?“ Warne se po tom automaticky natáhl.

Georgia to držela tak, aby na to nedosáhl. „To je seznam. Kvalifikací.“

Warne čekal.

Georgia pokrčila rameny. „Ptal ses mě, jakou přítelkyni bych přijala. Tak jsem ti to všechno napsala.“ Podívala se na něj. „Chceš to slyšet, nebo ne?“

Zvědavě se na ni podíval. „Ano, chci.“

Fronta o kousek postoupila a Georgia s ní. Rozložila papír a začala číst. „Bod jedna: nenosí vysoké podpatky. Bod dva: není vegetariánka. Třetí bod: hraje karty, šachy a vrhcáby, ale ne moc dobře.“

Při těch slovech se Warne zasmál. Ve vrhcábech byl mistr, ale občas zapomínal nechat Georgii vyhrát.

„Na každou návštěvu přinese dárky. Jí čokoládový dort.“

Ten měl Warne moc rád. Cítil dojetí. Když Georgia dělala ten seznam, myslela na něj i na sebe.

„Je tolerantní. Nesmí být zrzka.“ Lehce se usmála, když to přečetla. Sarah Boatwrightová měla sytě měděné vlasy.

„Hraje RPG on-line. Nesmí držet dietu.“

Vypozoroval jednoznačný směr. Sarah vypadala sice dobře, ale jako by pořád držela nějakou dietu.

„Chodí k McDonaldovi aspoň jednou týdně. Ale má raději root beer než mléčné koktejly. Má raději Three Stooges než bratry Marxovy. Nesmí být ošklivá na mého tatínka, jak to dělala Sarah.“

„Nebyla na mě ošklivá,“ oponoval Warne automaticky.

„Nosí často modrý džíny. Měla by nesnášet ančovičky, sardinky a všechny další ryby.“

Warne si v duchu povzdechl. Bylo mu pomalu jasné, že žena, která by odpovídala všem těmto požadavkům, na celém světě nežije.

„Musí si myslet, že -“

„Jak dlouhý je ten seznam?“ zeptal se a obratně jí ho vytrhl z ruky. Usmál se nad jejím rukopisem: ať se snažila sebevíc působit dospěle, nad i pořád místo tečky dělala maličký kroužek, úsměv mu na rtech ztuhl, když dál pročítal seznam. „Panebože. Třicet sedm bodů.“

Georgia pyšně přikývla. „Zabralo mi to skoro celou dobu, když jsem na tebe čekala. Zbyla jen jedna věc, protože ta je úplně jasná.“

„A co to je?“

„Musí se jí líbit Fats Waller. Ale stejně, komu by se nelíbil.“

Tobě, tak za měsíc, poznamenal v duchu.

V tu chvíli se ocitli první ve frontě a před sebou spatřili muže v uniformě průvodčího. Uvedl tucet lidí do vozidla, které vypadalo jako větrem ošlehaný vlak nadzemní dráhy. Warne přehnaně polkl.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Georgia.

„Za pět minut deset.“

„Prima. Takže máme spoustu času projet se na Řvoucí mašině, než budeš mít tu schůzku. Možná i na Vodním smyku.“

Bezděčně semkl rty. Bude to hodně dlouhých šedesát minut.

9:55

MUŽ, KTERÝ SI ŘÍKAL pan Doe, stál na chodníku, odkud se mu naskýtala vyhlídka na Centrum pohostinnosti, opíral se o nově nabarvené zábradlí. Líbilo se mu, jak mu přes ně přehozené plátěné sako povlává. Podíval se na Nexus pod sebou, na širokou avenue, která se táhla ke stanici monorailu. I když už bylo skoro deset, hloučky lidí stále ještě vycházely z výstupních ramp. Skutečná řeka lidství, vzpomněl si na Knihu Joelovu. Nahlas řekl: „Davy a davy jsou v Dolině rozhodnutí.“ Ale ne, měl-li být k sobě upřímný, ta scéna měla tísnivější, postmodemistický nádech, bližší spíš T. S. Eliotovi než bibli. Líbil se mu zvuk jeho vlastního hlasu, promluvil znovu, tentokrát trochu hlasitěji:

Dav se řinul přes Londýnský most, tolik lidí, nenapadlo mě, že smrt jich tolik zanedbala.

Podíval se znovu dolů na Centrum, ale zaměstnanci za stolem obloukovitého tvaru měli příliš mnoho práce, než aby ho slyšeli. Vlastně jediný, kdo si ho nejspíš všiml, byl muž v manšestrovém saku, který vyšel z nedaleké pánské toalety. Jejich oči se setkaly, muž nadzdvihl tvídový klobouk, obrátil se a šel svou cestou.

John Doe se znovu zadíval na Nexus. Design nebyl podle jeho gusta: konstrukce ze dřeva a chromu mu připadala jako monstrózní syntéza Waltera Gropia a Piranesiho.

Ale bezpečnostní systém na něj udělal svým rozsahem i zdrženlivostí obrovský dojem. Pasivní kamery v Přepravním centru a monorailech byly páté generace, zázraky miniaturizace. Podíval se na stěnu nejblíž Centra pohostinnosti. Tak třeba tamhleten distanční senzor, ukrytý za nápisem Pouze pro účinkující. Běžný návštěvník parku by ho nenašel, pokud by ho vysloveně nehledal. A i kdyby ano, nevěděl by, co to je. Ale zkušený zrak pana Doea identifikoval DeMinima Sensalert – nejnovější model, velmi drahý, k němuž se mohly dostat jenom velké světové mocnosti, kterou v jistém smyslu Utopie je.

Ale systém byl jen tak dobrý jako jeho lidská obsluha. Koneckonců, opevnění Tróje vlastně nepadlo: to jenom blázni zevnitř vpustili trojského koně z vlastní vůle. A bezpečnostní pěšáci Utopie nebyli o nic působivější než hračky, které dostali do rukou. Chodili po Utopii rozhodným krokem, v černých sakách místo obvyklých bílých, dráty vysílaček pohodlně upevněné v uchu… byli tak nápadní, že klidně mohli nosit uzi a chodit v sakách tiskových agentů. I obyčejné oblečení soukromých detektivů se snadno rozeznalo. Viděl různé obměny: tlustý turista v havajské košili, vysoký, hubený muž ověšený fotoaparáty a zdánlivě těhotná žena. Ale všichni měli stejné černé boty s tlustou podrážkou standardního typu pro bezpečnostní složky.

Pan Doe zavrtěl hlavou. Kdyby si to aranžoval sám, nemohlo to být lepší. Vlastně to svým způsobem udělal.

Čekal ještě chvíli, vychutnával si teplé slunce na ramenou. Potom vzal svou koženou brašnu a šel do přízemí, mířil k portálu do Gaslight.

UVNITŘ, UŽ ZASE PRYČ od davů, se pan Doe procházel po ulicích vydlážděných kočičími hlavami, ruce v kapsách, pískal si složitou melodii Bachovy Půltónové fantazie. Jeho oči se neustále pohybovaly. Ale na rozdíl od ostatních návštěvníků neměl zájem o atrakce, nezaujali ho ani lidé v kostýmech. Zkoumal to, co mělo zůstat ukryto: bezpečnostní předsunutá stanoviště, východy a vchody pro zaměstnance Utopie, infračervené kamery. Dostal ještě lepší náladu. Tempo pískání se zrychlilo.

I když ještě nikdy uvnitř v Utopii nebyl, dopodrobna znal uspořádání celého Parku. Bez problémů se vydal nejkratší cestou do kasina v Gaslight, což byla puntičkářská reprodukce skleníku Londýnských královských zahrad. Zastavil se před jižním portálem a v upřímném obdivu zíral na ladné linie blýskavé fasády ze skla a oceli. Tak tohle už je lepší. Vešel dovnitř.

Tam panovala tišší, slavnostnější atmosféra. Nebyl tam ruch jako kolem atrakcí a stravovacích zařízení venku. Palmy v květináčích a viktoriánské praporce lemovaly zdi. Koktejlové servírky v bombasinu a taftu se šustotem chodily kolem, roznášely podle objednávek růžový gin a brandy se sodou podávané zdarma. Krupiéři a dealeři v edwardovských redingotech se pohupovali nad nespočetnými stoly. Pod hlavní příčnou lodí byly do dvou velkých kruhů rozestaveny automaty, každý z nich obrovský výtvor z mosazi a cínu, s mechanickými disky a ručně malovanými třešněmi. Pan Doe se procházel, okouzlovalo ho, jak Utopie likvidovala všechny prvky hazardu tak, aby kasino zůstalo v dobovém stylu celého Gaslight.

Vlastně zaregistroval jen jeden prvek zřetelně a zcela záměrně neviktoriánský: oči na obloze, nespočet bublin z kouřového skla na panelovém stropě. Na rozdíl od ostatních prostorů Parku bylo zabezpečení kasina záměrně viditelné.

Pan Doe se rozhlížel a s úsměvem ve tváři sledoval stovky pravidelných návštěvníků, jak se sklánějí nad stolky, kde hrají kostky, pokládají žetony kolem kol rulety, škubají za kliky výherních automatů jako roboti. Tolik lidí se usilovně snaží přijít o peníze.

Jako studenta lidského bláznovství ho nesmírně pobavila ironie skleníku. Tohle byl zázrak unikátního triku: zábavní park, který ve svém jádru nebyl vybudován na značce piva ani na postavičce z kresleného filmu, ale na kasinech. Nádherné zkomolení původní představy Erika Nightingala. Zrevidovaný, sjednocený, post-nightingalovský scénář připadal panu Doeovi dokonale jasný: lidé přijdou, podlehnou pečlivě zorganizovanému kouzlu, zbaví se nejprve zábran, poté i peněz.

Bylo to skutečně pozoruhodné: Utopie je otevřená už půl roku a o tomhle špinavém tajemství se relativně málo hovořilo. Možná proto Utopie prospívá tak dobře.

Pan Doe se naposledy pozorně rozhlédl po skleníku. Tak ironické – a přece nezbytné.

Vyšel zpátky do zamlžených ulic Gaslight. Před malým obchodem s nápisem Blackpool Tobacconist and Cigar Emporium zůstal stát. Téměř ukryté ve stínu byly neoznačené dveře. Nenuceně pohlédl přes rameno, uchopil knoflík dveří a otočil jím.

Za dveřmi vedla dvěma směry šedá betonová chodba. Kus protilehlé stěny kdosi natřel syntetickou barvou, která měla strukturu dřeva – každý host, který tudy prošel, byl zmatený a považoval otevřené dveře za součást atrakce. Pan Doe za sebou dveře pečlivě zavřel, orientoval se v duchu v mapě, potom vykročil do chodby. Po širokém kovovém schodišti sešel na Úroveň A.

Na první křižovatce se zastavil. Uniformovaný policista přicházel z chodby označené Základní zpracování. Pan Doe namířil k němu a ihned nasadil výraz člověka, který zabloudil.

Policista ho uviděl a zpomalil. „Mohu vám nějak pomoci, pane?“

„Ale jistě. Hledám Chov zvířat. Měl bych se tam sejít s kolegou.“

„Jste externí specialista? Kde máte visačku?“

„Visačku? Jo, jistě, visačku!“ Pan Doe se zajíkl. Sáhl do kapsy saka a vyndal malého zeleného slavíka. „Zapomněl jsem, že ji mám nosit na viditelném místě. Omlouvám se.“ Připevnil si označení na klopu.

„Mohu vidět vaši vstupní kartu?“ zeptal se strážný.

„Mám ji tady.“ Zalovil v další kapse, vyndal laminovanou kartu.

Policista ji zkontroloval, potom mu ji vrátil. „Děkuji vám. Jděte dál chodbou, na třetí odbočce zahněte vpravo, druhé dveře na levé straně.“

„Děkuji vám.“ Pan Doe s úsměvem přikývl a pak se díval za odcházejícím bezpečnostním technikem. Ten člověk jednal přesně podle výcvikového manuálu. Samozřejmě v tom měl jistotu – nižší složky bezpečnosti budou reagovat s rozvahou, postupovat podle předpisů. To bylo moc dobré.

CHOV ZVÍŘAT BYLA džungle křiku, houkání a nepříjemných exotických pachů. S nakrčeným nosem pan Doe prošel kolem malé skupiny rozhádaných šimpanzů, našel dveře označené nápisem Externí personál 3. Uvnitř vedle obrovské klece s papoušky stál muž s mandlovýma očima, oblečený do kožené bundy.

„Nějaké problémy?“ zeptal se pan Doe, když za sebou zavíral dveře.

Muž zavrtěl hlavou. „Neměli moc velký zájem podívat se zblízka,“ řekl a prstem ukázal na notně zaneřáděné noviny na dně klece.

„Samozřejmě že ne. A zbytek týmu?“

„Všechno podle plánu.“

„A náš malý expert na počítače?“

„Odpočívá v pohodlí.“

„To moc rád slyším.“

Pan Doe pokývl směrem ke kleci a muž otevřel skrytou zásuvku na dně. Pan Doe přišel blíž, sáhl dovnitř a vyndal vysílač, tenký a černý, s pahýlovitou anténou vyčnívající nahoře. Zapnul ho, navolil kód, přiblížil k ústům.

„Water Buffalo, tady Prime Factor. Ozvěte se.“

Následovala odmlka. Potom vysílač zapraskal. „U aparátu,“ ozval se strohý hlas.

„Deset čtyři. Spojím se s vámi ve 13:00.“ Pan Doe změnil frekvence, zvedl vysílač k ústům.“Cracker Jacku, ozvěte se. Cracker Jacku, čtete si tam?“

Tentokrát byla odmlka mnohem delší. Potom přístroj zahvízdal, podstatně hlasitěji. „Potvrzeno.“

„Tak jdeme. Jste připraveni s kouřem a zrcadly?“

„Potvrzeno,“ opakoval druhý hlas.

„Konec.“ Pan Doe vložil vysílač do kapsy, potom se znovu otočil k zásuvce pod klecí, kritickým zrakem zkontroloval její obsah.

„A teď ke zbrani du jour.“ Pana Doea napadlo vzít si Ruger, potom to zavrhl – z čistě estetických důvodů. Pohledem spočinul na pěkně naleštěném kovovém koltu, ale řekl si, že nemá náladu na zbraň s tak silným zpětným nárazem. Zvolil Glock-9: lehký, výkonný, spolehlivý, když se věci vymknou kontrole.

Pohodil si zbraň z ruky do ruky, potom ji zasunul do vertikálního pouzdra pod sakem. Klečel vedle muže s mandlovýma očima, otevřel pytel, potom do něj věci ze zásuvky opatrně přendal. Pracoval rychle, navyklými pohyby a pytel naplnil během třiceti vteřin. Zapnul zip a vstal, podal pytel tomu druhému. Ten si ho přehodil přes rameno a šel ke dveřím. S rukou na knoflíku dveří se muž obrátil na pana Doea a pokynul hlavou.

„Víte co?“ řekl pan Doe, když také pokynul hlavou. „Vypadáte úplně jako Johnny Appleseed.“ A usmál se.

11:00

CENTRUM APLIKOVANÉHO VÝZKUMU na Úrovni B vypadá přesně jako moje laboratoř v Carnegie-Mellon, napadlo Warnea – nebo která mohla být moje, kdyby se dvacetinásobně zvýšily dotace. Prostorné místnosti se leskly v dokonalém osvětlení. Prošli kolem centra pro zpracování dat plného terminálů a serverů; minuli laboratoř, v níž se technici v bílých pláštích skláněli nad podsestavami čehosi, co vypadalo jako holografický přenosový systém.

Georgia šla vedle něj, v ruce držela orientační plánek. „Musíš za Sarah Boatwrightovou jít teď?“ zeptala se. „Byli jsme teprve na dvou atrakcích.“

Díkybohu, napadlo Warnea. Brighton Beach Express byl dost děsný, ale ta druhá horská dráha – Řvoucí mašina – byla mnohem horší. Žaludek mu zůstal někde hodně blízko jícnu, a kdyby zavřel oči, ještě teď by viděl dřevěné nosníky, jak se mu míhají jen pár centimetrů od obličeje. „Nemělo by to trvat dlouho. Vyřídíme to raz dva. Kromě toho,“ odvážil se, „ty bys ji po tak dlouhé době nechtěla vidět? Bude to překvapení – neřekl jsem jí, že tě beru s sebou.“

Georgia reagovala neutrálním odfrknutím.

Warne se díval na čísla dveří, které míjeli, a dál šli podle toho, jak jim popsala Amanda Freemanová. Zasedací místnost B-23. Proč zasedačka? ptal se v duchu. Podivné místo na neformální setkání se Sarah. Její asistentka mu řekla, že setkání se bude týkat budoucího vývoje Metanetu, počítačové infrastruktury, kterou vyprojektoval pro ovládání robotů Parku. A práce na rozšíření funkčnosti programu by ho určitě zaujala. Ale nechtěl se hned zbytečně nadchnout. Koneckonců odchod z domovského pracoviště Utopie neproběhl zrovna v přátelském duchu. Minulý čtvrtek mu zavolala asistentka s tím, že setkání proběhne o týden dříve. Jako by byli nedočkaví: ostatně do otevření Atlantis nezbývalo příliš času. Metanet by se měl rozšířit, aby do tohoto nového Světa bylo možné umístit roboty. To je určitě ono. První setkání bude krátké, jen aby si napravili reputaci a aby mu vysvětlili, o jaký projekt se jedná. Potom s Georgií projdou Park a pojedou domů, kde dá dohromady návrh. Nato proběhnou další a delší setkání. Takhle to v Utopii chodí.

Napravo uviděl dvojkřídlé dveře. „Tady to je.“ Vzal za kliku. Dlaň mu klouzala po naleštěném kovu. Představa, že znovu uvidí Sarah, ho naplňovala podivnou směsicí očekávání a strachu. Pokynul Georgii, aby vešla, a sám se vydal hned za ní. Potom zůstal překvapeně stát.

Zasedací místnost byla mnohem větší, než čekal. Zavřel dveře a pomalu šel dál, rozhlížel se. Kolem velkého stolu uprostřed stál snad tucet židlí. Na jednom konci viděl elektronickou tabuli popsanou logickými diagramy, v rohu LCD projektor. Několik počítačových terminálů na vozících s kolečky bylo natěsnáno u zdi. Georgia se chvilku rozhlížela a potom zvědavě přešla k tabuli. Warne ji nepřítomně sledoval.

Po chvíli do místnosti vešla Sarah Boatwrightová.

Předtím si v duchu kladl otázku, jaké asi bude znovu ji vidět. Počítal s trochou nemotornosti, nějakou tou výčitkou, nepřekvapil by ho možná ani náznak zloby. Co rozhodně nepředpokládal, byla čirá touha. A přece ji nepopiratelně pocítil.

Před rokem přijala místo provozní ředitelky, odešla z Carnegie-Mellon a účelově skončila svůj vztah s Warnem. A přece vypadala nějak mladší, snad chladný vzduch Utopie měl regenerační účinky. Pod umělým denním světlem Podzemí Utopie získaly její měděné vlasy skoro skořicovou barvu, v zelených očích viděl zlaté tečky. Jako vždy stála velmi vzpřímeně, bradu vysoko. Vždycky byla vyrovnaná, sebejistá, nepochybně nejsilnější ze všech žen, které znal. Ale v jejím držení těla se něco změnilo: nádech dominance. Nezbytný šálek na čaj držela v jedné ruce, štos papírů svírala pod loktem druhé ruky.

„Andrew,“ kývla hlavou. „Děkuju, že jsi přijel.“ Položila hrnek na stůl, natáhla k Warneovi ruku.

Potřásli si rukama. Sarah se ho dotkla jen krátce, profesionálně a bez náznaku přetrvávající náklonnosti.

A potom uviděla Georgii, jež na ně mlčky koukala od tabule na druhé straně. Sarah vyprostila svou ruku. Na okamžik spatřil v jejím obličeji výraz překvapení: prázdný pohled bez jakéhokoli výrazu u ní Warne vídal jen málokdy. Potom, stejně rychle jako se objevil, zmizel.

„Ahoj, Georgie,“ pozdravila s úsměvem. „Nevěděla jsem, že přijedeš. To je překvapení. Příjemné překvapení.“

„Ahoj,“ odpověděla Georgia.

Potom se rozhostilo trapné ticho snad na pět vteřin. „Od toho, kdy jsem tě viděla naposledy, jsi vyrostla určitě o víc než deset centimetrů. A jsi ještě hezčí.“

V odpověď Georgia přešla od tabule ke svému otci.

„Jak to jde ve škole? Vzpomínám si, že jsi měla trochu potíže s francouzštinou.“

„Řekla bych, že je to v pohodě.“

„Tak fajn.“ Zásah. „Už jste byli v Parku na nějakých atrakcích?“

Georgia přikývla. Se sklopenýma očima.

Sarah pohlédla na Warnea. Drew, co tady dělá, měla napsáno ve tváři.

V tu chvíli do dveří vstoupili další dva lidé: vysoký, štíhlý muž kolem čtyřicítky a mladá Asiatka v bílém laboratorním plášti.

„Pojďte dál, prosím,“ vyzvala je Sarah odměřeně. „Dovolte, abych vám představila doktora Warnea. Andrew, toto je Fred Barksdale, ředitel Systémů.“

Muž se usmál, odhalil dokonalé bílé zuby. „Těší mě,“ postoupil o několik kroků blíž, aby Warneovi potřásl rukou. „Vítám vás v Utopii. Konečně, dodal bych.“

„A tohle je Teresa Bonifaciová, která pracuje s Fredem v Robotice.“

Když to Warne uslyšel, podíval se na Asiatku, jež v něm probudila zvědavost. Mnohokrát s ní mluvil telefonicky – dost na to, aby se stali dobrými přáteli a la distance – ale nikdy ji osobně neviděl. Teresa měřila asi 170 centimetrů, měla tmavé oči a vlasy černé jako uhel krátce střižené. Upřeně na něj hleděla. Na okamžik byl skoro v šoku, tak atraktivní žena! Tolikrát spolu hovořili a jeho nikdy nenapadlo představit si obličej k tomu hlubokému, lakonickému hlasu z telefonu.

„Tereso. Tak se konečně potkáváme.“

Žena mu odpověděla úsměvem a pokynula hlavou skoro ptačím způsobem. „Nechce se mi tomu věřit. Mám pocit, jako bych vás znala roky.“ Měla vroucí úsměv, ale trošku rozpustilý; při něm se jí na nose a ve vnějších koutcích očí objevily vrásky.

„A tohle je Georgia,“ pokračovala Sarah. „Andrewova dcera.“

Barksdale i Teresa Bonifaciová se zvědavě ohlédli na dívku. Když tohle Warne sledoval, propadal pochybnostem. Zjevně to není neformální diskuse, žádné nostalgické setkání se Sarah mezi čtyřma očima, jak předpokládal. Pořádně se přepočítal. Znovu nastalo ticho. Warne cítil, že Georgia přistoupila k němu blíž.

„No, raději bychom se měli pustit do práce.“ Sarah srovnala papíry na stole. „Georgie, poslouchej. Potřebujeme si pár minut pohovořit s tvým tátou. Mohla bys počkat venku?“

Georgia neodpověděla; nemusela. Spojené obočí a náhlé, tvrdohlavé vysunutí dolního rtu byly dost výmluvné.

Ticho prolomil Barksdale: „Něco mě napadlo. Co kdyby ji Terri vzala k nejbližšímu dennímu baru? Máme limonády všech příchutí. A všechny zadarmo.“

Teď se zase tvářila otráveně Teresa, ale Warne Barksdaleovi věnoval vděčný pohled. Ten muž přesně odhadl nepříjemnou situaci a přišel s taktním řešením.

Warne se podíval na Georgii. „Co ty na to, srdíčko?“ Poznal, jak usilovně přemýšlí. Věděla, že takové laskavé gesto od dospělého nemůže odmítnout. A – alespoň doufal – nechtěla být na překážku svému milovanému otci.

Rovná linka dolního rtu změkla. „I cherry kolu?“

„Celý oceán,“ ujistil ji Barksdale s úsměvem.

„Tak dobře.“

Teresa Bonifaciová věnovala pohled nejdříve Barksdaleovi, potom Georgii a nakonec Warneovi. „Jsem ráda, že vás konečně poznávám, doktore Warne,“ řekla žertovným kontraaltem. „Tak pojď.“ Vyšla s Georgii na chodbu a zavřela za sebou dveře.

11:15

„JEŠTĚ JEDNU CHERRY KOLU?“ zeptala se Teresa Bonifaciová a poposedla ve snaze najít pohodlnou pozici na červené plastové židli. Georgia zavrtěla hlavou.

„Ne.“ A potom dodala: „Díky.“

Teresa se usmála a nenápadně pohléďla na hodinky. Schůzka bude trvat půl hodiny, možná tři čtvrtě. Zatím uběhlo jen deset minut a už nevěděla, co má té dívce povídat. Nedokázala potlačit povzdech. To snad není pravda, odmítla jsem výzkumnou práci za 120 000 dolarů v Rand Institute, abych hlídala nějaké rozmazlené dítě.

Znovu poposedla. I když jí hlídání připadalo dost otravné, byla raději s tou holkou než v zasedačce. Aspoň neuvidí, jak se bude Andrew tvářit, až mu to řeknou. Za poslední rok toho muže začala obdivovat nejen pro jeho intelekt. Robotická laboratoř může být velmi osamělým místem. Předměty obvykle neodmlouvají, a pokud ano, jen málokdy to bývá zajímavé. Zjistila, že se těší na klábosení s Warnem po telefonu. Bavilo ji hovořit s někým, kdo jí rozumí, je zábavný; dozvídat se o malých vítězstvích, nekonvenční teorii. Dokonce jí připadalo, že oceňuje její zvláštní smysl pro humor – a to už něco znamenalo. Andrew Warne je skvělý chlap; tahle situace není dobrá. A nejen pro něj.

Teresa sledovala, jak Georgia vytáhla z kapsy přehrávač, dala sluchátka na uši a potom – nejspíš pochopila, že je to neslušné – je zase sundává. Napadlo ji, proč vlastně Warne s sebou to děvče přivezl. Ale hned našla odpověď. Nemohl tušit, proč ho sem vlastně pozvali. Dělali s tím takové tajnosti! Určitě počítal, že si udělá slušnou dovolenou.

Zkusila to trochu jinak. „Co posloucháš?“ Pokynula na přehrávač.

„Bennyho Goodmana. V Carnegie Hall.“

„Hm, to není špatné. I když Benny na mě působí jako suchar, jestli mi rozumíš. Líbí se ti Duke Ellington?“

Georgia zavrtěla hlavou. „Já nevím.“

„Nevíš? Je zakladatelem celé moderní hudby. Ale nemám na mysli jenom jazz. On uměl swing. Jeho koncert v Newportu v roce 1956? Poslechni si ‚Diminuendo and Crescendo in Blue‘. Saxofonista Paul Gonsalves hraje sólo v sedmadvaceti sborech. Dvacet sedm vynikajících sborů! Neuvěřitelné.“

Odpovědí jí bylo ticho. Teresa si znovu povzdechla. Pochopila, že s Georgií mluví jako s dospělou. Jenomže vůbec nevěděla, jak mluvit s dítětem. Už jako malá měla problémy hovořit s ostatními dětmi. Ještě teď bývá jen málokdy v pohodě, když občas mluví s dospělými. Jedno ale věděla s jistotou: jestli tady bude muset sedět ještě půl hodiny, zblázní se z toho.

Najednou vstala. „Pojď jinam.“

Georgia se na ni tázavě podívala.

„No, vypadá to, že jsme obě stejně otrávené. Ráda bych ti něco ukázala.“

S Georgií v patách procházela Teresa soustavou spojovacích chodeb Úrovně B, až došly k malým neoznačeným dveřím. Otevřela je, vedly k úzkému kovovému schodišti. Pokynula Georgii, aby šla před ní.

Po zdánlivě nekonečném stoupání došly na malou žlábkovanou podestu lemovanou zábradlím do výšky pasu. Na protější straně vedlo dál užší schodiště do chodby. Jeho konec nedohlédly. Aniž by se domluvily, obě zůstaly stát, potřebovaly vydechnout.

„Tady není výtah?“ funěla Georgia.

„Je, ale výtahy nesnáším.“

„Proč?“

„Mám klaustrofobii.“

Pomalu se vydýchaly. „Jaké to je mít takhle dokonalého tátu?“ zajímalo Teresu.

Georgii ta otázka překvapila, jako by ji o něčem takovém nikdy nenapadlo uvažovat. „Řekla bych, že v pohodě.“

„V pohodě? Já mít takového tátu jako ty, tak jsem z toho celá pryč. Můj táta si myslel, že vyšší matematika je počítání korálků na růženci.“

Vypadalo to, že Georgia na okamžik přemýšlí. „Je jako každý jiný táta. Docela si užijem.“

„Zajímá tě robotika?“

Georgia přikývla. „No jasně. Aspoň dřív.“

Teresa o tom uvažovala. Pořád ještě bylo těžké uvěřit, že tady stojí a povídá si s dcerou Andrewa Warnea: otce Metanetu, kontroverzního pionýra v robotice a strojové inteligenci, který před nedávném odešel z Carnegie-Mellon. Za dobu, kdy má na starosti Metanet, s ním mnohokrát mluvila telefonicky. Nedovedla si představit, že má rodinu. Ale celou tu historii samozřejmě znala: že jeho žena, lodní inženýrka, utonula před čtyřmi lety při testování nového typu plachetnice v zálivu Chesapeake. O tom, že blízce spolupracoval s Erikem Nightingalem v začátcích, když dávali dohromady podobu Parku, a jak po jeho smrti ztratil sympatie korporačních představitelů, kteří Utopii převzali, aby ji dobudovali. Slyšela dokonce, že se scházel se Sarah Boatwrightovou vzadu v Carnegie-Mellon. O jeho kontroverzních teoriích o strojovém učení, které nepřinášely slíbené ovoce. Jak společnost, kterou založil po odchodu z Carnegie-Mellon, nedávno zkrachovala, padla za oběť implozi internetové firmy. Samozřejmě ne všechny klepy v Utopii byly pravdivé. Ale jestli ten druhý byl, tak je jí ho dnes dvojnásob líto.

Odstoupila od zábradlí. „Tak jdeme,“ řekla. „Zbývá jenom sedmdesát jedna schodů. Jednou jsem to spočítala.“

Schodiště vedlo prudce nahoru – ohraničené dvěma dlouhými, štíhlými trámy, které mizely nad hlavou v nedohlednu. Trubkovitou chodbu bez oken osvětlovaly dlouhé zářivky na stěnách.

„Už jsme skoro nahoře.“ Teresa se na chvíli opřela o zábradlí a ztěžka oddechovala.

Úhel schodiště se pozvolna zmenšoval. Teresa prošla první prudkou zatáčkou na další kovovou podestu. Dala Georgii znamení, aby šla za ní. Sledovala ji, jak stoupá vzhůru a jak potom najednou zůstala v údivu stát. „Chytni se pořádně těch šprušlí,“ poradila jí a výraz, který právě použila, jí připadal komický. „Trvá chvilku, než přivykneš. Zavři oči, třeba ti to pomůže.“

Stály na pozorovací plošině vysoko pod klenutou skleněnou střechou Utopie. Dole se pod panelem z jednostranně průhledného skla rozprostíral celý Park. Viděly rovnou cestu Nexus, která protínala jeho střed. Dělila Park na poloviny jako velký rozříznutý grapefruit, a to byly samotné Světy: každý v rozmařilých, zcela odlišných barvách a tvarech. Callisto, futuristický kosmodrom, se z téhle výšky leskl jako černobílá fotografie; Gaslight halily závoje mlhy; Boardwalk byl celý v jasných pastelových barvách. Lidi viděli všude: chodili po bulvárech a chodnících, čekali ve frontách, fotografovali, nahlíželi do map, mluvili se zaměstnanci v kostýmech, jedli, pili, smáli se, křičeli. Podobalo se to mapě Parku, která jako by kouzlem ožila. A z téhle výšky bylo vidět mnohem víc: úplně odhalená složitá tajná strojní zařízení, která žádný turista nikdy nespatřil: skryté vchody a východy, falešné zadní stěny budov, elektrické vozíky, rekvizity, vybavení a přístupové chodby v mezerách mezi stěnami a za průčelími.

Teresa ukázala na jednoho zaměstnance Utopie, který klusal s vysílačkou v ruce úzkou chodbou skoro přímo jim pod nohama. „Tak tohle zdola neuvidíš,“ podotkla Teresa se smíchem. „Co tomu říkáš?“

„Je to dokonalý.“ Georgia upírala rozzářené oči na představení pod nimi. Najednou ukázala prstem. „Koukněte! Tamhle je Brighton Beach Express. Tam jsme byli dneska dopoledne. A tamhle je Řvoucí mašina. Nenapadlo mě, že jsou tak blízko u sebe.“

„To je součástí projektu parku,“ odpověděla Teresa. „Východ jedné atrakce blízko vchodu do další.“

Stála tam a s úsměvem pozorovala Georgii, jak se fascinovaně rozhlíží. Na rozdíl od konkurenčních parků nepořádala Utopie exkurze do zákulisí. Do Podzemí měli přístup výlučně VIP. A tohle nikdy žádný návštěvník neuvidí. Škoda, protože takový pohled by okouzlil každého bez výjimky – dokonce i předčasně vyspělé čtrnáctileté děti, které mají pocit, že už viděly úplně všechno.

„Podívej,“ řekla Teresa a ukázala na malý plakát na zábradlí před nimi: Eric Nightingale, 1956-2002. „Říkáme tomu Nightingalovo, tedy Slavičí hnízdo. Je věnováno jeho představě Utopie.“ Znovu se podívala na Georgii. „Setkala ses s ním někdy?“

„Chodíval k nám, povídal si s tátou, myslím, že o robotice. Párkrát jsme spolu hráli kostky. Nechal mě vyhrát víckrát než táta.“

Teresa zavrtěla hlavou, pobavila ji představa, jak velký Eric Nightingale hraje kostky se školačkou. Potom se i ona zahleděla na Park. „Každý, kdo pracuje v Utopii, sem jednou přijde,“ objasnila. „Zpravidla první den. Je to takové obeznámení. Trochu jiné, velmi neformální. Všechny ty schody, víš. Ale já sem chodím moc ráda. Ten pohyb mi jenom prospěje. Je tu takový klid. A když mám špatnou náladu – třeba něco v práci nebo tak – vím, že když vyjdu sem, připomene mi to, proč pracuju. Dneska se to zrovna moc hodí.“

Najednou zmlkla, řekla víc, než chtěla. Georgia na ni upírala podivný, pátravý pohled. Něco si o mně myslí, napadlo Teresu. To by mě zajímalo co. Na druhou stranu, třeba to ani nechci vědět.

„Co?“ řekla nahlas.

Georgia na chvilku odvrátila oči. Potom se na ni podívala. „Jen jsem tak přemýšlela. Máte ráda Fatse Wallera?“

„Ráda? Co by se na něm komu mohlo nelíbit? Myslím, že jsem úplně obehrála ‚Handful of Keys‘. A hrát na piáno líp než v ‚Carolina Shout‘ jednoduše nejde.“ Po chvíli dodala: „Proč?“

Georgia jí okamžik hleděla zpříma do očí a potom rychle uhnula. „Ale nic.“ Jako by najednou byla velmi nesmělá.

Teresa se podívala na hodinky. „No, zabily jsme půl hodiny. Odvedu tě zase k tátovi.“ A šly zase po schodech dolů.

11:15

ANDREW WARNE se díval střídavě na Sarah a Freda Barksdalea. Sarah popošla ke stolu. „Andrew, prosím, posaď se,“ vybídla ho. Svůj šálek i s podšálkem položila přímo proti němu a také se posadila. Zvedla několik papírů, urovnala je a podala Warneovi. „Než začneme, podepiš tohle.“

Rychle je pročetl. Vzhlédl. „To je slib mlčenlivosti.“

Přikývla.

„Tomu nerozumím. Už jsem jeden takovýhle papír podepsal, před zahájením práce na vývojové fázi.“

„Tohle je pro Chucka Emoryho a vnitřní správu. Chtějí mít jistotu, že to, o čem tu dneska budeme diskutovat, se nedostane ven.“

Nic víc už nedodala, jen na něj upírala oči. Po chvíli Warne s povzdechem načmáral své jméno na linku pro podpis. Podělaná byrokracie, pomyslel si. Ouřadové v New Yorku jsou rok od roku horší. A přece to dávalo smysl. Rozšíření Metanetu nebude možné bez přístupu k novým a utajovaným technologiím Utopie.

Vzala si papíry. „Děkuju.“ Pečlivě je položila vedle šálku. „Promiň, že jsme ti nemohli říct nic podrobnějšího, ale problémy nastaly teprve nedávno a snažíme se přijít na to, kde je chyba.“

Warne na ni zíral. „Problémy?“

Sarah požádala Barksdalea. „Frede, mohl bys pohovořit o situaci?“

„Dobře.“ Opřel lokty o opěrky křesla a propletl prsty obou rukou. Sledoval Warnea zpod dokonale učesané kštice blonďatých vlasů. „V posledních dvou týdnech jsme zaregistrovali, že s některými technickými prostředky v Utopii se dějí podivné věci. Například závady v univerzálním překladovém systému ve Službách zákazníkům. Umělá inteligence, která řídí diagnostiku Stanice Omega – jízdu volným pádem v Callisto – neustále hlásí poruchy, odmítá jízdu vůbec spustit. Ale většina problémů je spjatá s robotikou.“ Začal vypočítávat na prstech s dokonale provedenou manikúrou. „Vrátný bot na Úrovni C se pokusil uklidit data elektrického panelu; deaktivace tak akorát včas. Bot na roznášení pošty vhazoval korespondenci do popelnic místo do schránek. Někteří chrliči ohně v Dračí věži zapomněli své časové seřízení. Téměř zasáhli skupinu japonských turistů.“

„Tyhle problémy přetrvávají?“ zajímalo Warnea.

„To je právě nejhorší. Kromě Stanice Omega se opakují. A i když problém nastal před pouhou hodinou, na displeji inženýrů, kteří mají atrakce na starosti, svítilo kontrolní zelené světlo. Nikdo neví proč. Provedli jsme testy tolerance chyb, vyhodnocení technické údržby, dokonce jsme použili osciloskopy a stopovací pera. Žádná chyba tam není.“

„Přízračné závady,“ komentovala Sarah. „Pracují normálně a najednou se psychoticky rozbourají. Potom zase fungují normálně.“

Warne pohlédl na Barksdalea, potom na Sarah Boatwrightovou. Pocítil mrazení v útrobách.

„Kolísání napětí?“ napadlo ho.

Barksdale zavrtěl hlavou. „Celá elektrická síť v Utopii je naprosto v pořádku. Rozvodná síť nikdy nekolísá.“

Warne přikývl. „To je pravda, zapomněl jsem. Jaderný reaktor?“ Když jeho poznámka nikoho nepobavila, položil jinou otázku. „Testování nástrojů softwaru?“

„V pořádku, všechno běží, jak má,“ odpověděl Barksdale.

„Skryté závady?“

„Po tolika kontrolách? A na tolika místech? A potom je odstranit?“

„Připravili jste prázdnou místnost, zkusili jste některou z těch poruch izolovat?“

„S takovým množstvím autonomních botů bychom, popravdě řečeno, nevěděli, kde vlastně začít.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Mrazení rychle narůstalo. „Nesouvislé problémy jako ty, které popisujete, bývají často následkem zásahu zvenčí,“ volil slova velmi opatrně.

Barksdale znovu zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Kolem produkčních serverů je izolační drážka. Žádné externí napojení. Jediný portál ven je web informací pro veřejnost, a ten je mimo webový server, tam se nikdo absolutně dostat nemůže.“

Sarah Boatwrightová upila čaj. „Jen pro tvoji informaci, Fred tu měl minulý měsíc spolehlivé počítačové specialisty na systémy nežádoucího pronikání, a i oni říkali, že takhle dokonalý bezpečnostní systém ještě neviděli.“

Warne nepřítomně přikývl. On sám s těmito systémy pracoval před rokem, tehdy měl robotický webový server v Carnegie-Mellon záchvat odpírání služeb. „Spolehliví specialisté“ byli hackeři s licencí, které společnosti najímaly, aby se nabourali do jejich počítačových systémů a přesně zjistili slabá místa. Tihle hoši jsou v tom nejlepší.

Warne si olízl rty. Musel se na něco zeptat. „Dobrá, takže v ráji máme potíž. Je mi to líto. Ale jak tohle všechno souvisí s tím, co tvoje asistentka v telefonu označila jako budoucí vývoj Metanetu?“

Barksdale a Sarah si vyměnili pohled. „Doktore Warne, nevím přesně, jak to vyjádřit,“ začal Barksdale. „Doufal jsem, že dojdete ke stejnému závěru jako my. Vypadá to, že problém je v Metanetu.“

Předem tušil, že takovouhle odpověď uslyší, ale i tak to pro něj byla zdrcující rána. Cítil, že má vyschlo v ústech. „Není to poněkud ukvapený závěr?“

„Je to jediný společný rys všech selhání. Všechno ostatní jsme vyloučili. Žádná jiná odpověď neexistuje.“

„Žádná jiná odpověď?“ Warne slyšel svůj hlas, mluvil rychleji a hlasitěji, než měl původně v úmyslu.

Barksdale přikývl. „Metanet by měl mít schopnost samočinného získávání vědomostí. Možná časem modifikoval vlastní nastavení k horšímu. Znáte to, když se usilovně snažíte něco vylepšit, můžete pokazit i to, co bylo dobré.“

„Ne, to neznám. Systém má nervový tik a vy to přičítáte hlavě.“

„Je to něco víc než nervový tik,“ prohlásil Barksdale. Jeho obličej s jemnými rysy dostal podivný výraz – jako když lékař sděluje pacientovi nepříjemnou zprávu. „Je tam něco jiného. K čemu došlo na atrakci Notting Hill předminulý pátek.“

Warne o tom četl krátkou zprávu v novinách. „To byla mechanická závada. Zfušovaná řemeslnická práce, nic víc.“

„Všechny atrakce s vysokou gravitací jsou dílem švýcarské firmy Taittinger & Rochefort. To je Rolls-Royce světa toboganů.“

„No dobře, to byla nehoda. Jakou to má souvislost?“

„K té atrakci jsou přiděleni dva boti. Za provozu běžně provádějí promazávání. Když se Park zavře, provádějí bezpečnostní kontrolu celé dráhy. Jsou naprogramováni tak, aby vyhledávali závady na kovu, namáhaná místa, kontrolují elektronické bezpečnostní upínací čelisti, které zajišťují bezpečný pohyb vozíků při stoupání a klesání. Z nějakého důvodu, který neznáme, před sedmi dny povolili tucet upínacích čelistí, místo aby je utáhli. Přehodili polaritu. Druhý den pět čelistí vypadlo, dvě v kritickém místě. Při posledním klesání jeden vozík vykolejil. Rezervní bezpečnostní destičky na podvozku zabránily, aby úplně vyletěl z kolejí, ale celou příkrou dráhu dlouhou dvacet jedna metrů v podstatě padal.“

„Prohlížela jsem si videozáznam nehody,“ doplnila Sarah. „Bylo to, jako když hlídací pes dopadne zloděje a cloumá jím. Chlapec na předním sedadle se neudržel a vypadl. Jen zázrakem přežil. Kosti na obou nohou má roztříštěné a několik polámaných žeber. Pár měsíců bude na vozíčku. Ostatní lidé z téhož vozíku jsou ošklivě potlučení. Otec rodiny si zlomil klíční kost. Není snad ani zapotřebí zdůrazňovat, že od té doby tady krouží právníci jako supi.“

Warne si uvědomil, že zadržuje dech. Pomalu vydechl. „Víte to s jistotou?“

Sarah i Barksdale přikývli.

„Nedává to smysl. Překontrolovali jste naprogramování botů?“

„To bylo první, co jsme udělali po uzavření atrakce. Měli jsme tým lidí pro přezkoumání kódů pod vedením Terri Bonifaciové. Zkontrolovali každou jednotlivou řádku programu od předepsaných postupů po zmapování. Metanet přeprogramoval boty, aby bezpečnostní upínací čelisti povolili.“

„Oba boty?“

„Každý povolil přesně šest bezpečnostních upínacích čelistí.“ Warne cítil něco hodně absurdního, velmi podobného panice. Jako by ho měla zcela zaplavit. Bránil se jí. „Okamžik. Popřemýšlejte, jak Metanet pracuje. Je to neutrální síť, která kontroluje a optimalizuje operační kód robotů v Parku. Nic víc. Systém pasivního učení. Nemohl by jednoduše…“ Warne to nedopověděl. „Vzali jste v úvahu možnost interního úmyslného poškození?“

Barksdale přikývl, uhladil si kravatu. „Všichni zaměstnanci Informačních technologií procházejí přísnými psychologickými testy a pečlivě se zkoumá i jejich minulost. Kompenzace a příspěvky, které jim poskytujeme, jsou prostě nejlepší v oboru, naši zaměstnanci jsou podle průzkumů z 99 procent spokojeni.“

„Moment, moment,“ skočil mu do řeči Warne. „To je všechno moc hezké. Ale všechno napovídá tomu, že příčina je někde uvnitř. Jaké jiné vysvětlení vás napadá?“

Warne uviděl, jak si Sarah a Barksdale vyměnili pohled. Dokázal odhadnout, na co oba myslí: Brání se, kope kolem sebe, chce vinu svalit na kohokoli, jen aby nezůstala na jeho vlastním výtvoru.

Barksdale si odkašlal. „Máme velmi přísný proces vylepšování kódů, nic není aktualizováno bez toho, že by materiál prošel manažerským řetězcem a přese mne. Ale, doktore Warne, základem je, že tohle jednoduše není práce nějakého špiona společnosti ani nespokojeného zaměstnance. Diagnostické propady u robotů, kteří roznášejí poštu? Špatný je samotný rukopis. Kromě toho všechno to má příliš široký záběr. I tak jsme začali s lidmi hovořit a kontrolovat protokoly, jen pro jistotu.“

Sarah upila čaj, položila hrnek na podšálek. „Mezitím, Andrew, chceme Metanet vyřadit z provozu.“

Warne byl na okamžik příliš ohromen, aby dokázal odpovědět. Vyřadit Metanet z provozu. Ježíši. Myslel na boty u Dostavníku Notting Hill, uvolněné bezpečnostní upínací čelisti. Je možné, že by nepřímo nesl zodpovědnost za tak strašné…

Potom zavrtěl hlavou. To není možné! Prostě ne.

Znovu se podíval na Sarah a Barksdalea. V jejich očích poznal, že tenhle rozhovor je jen formální. Už bylo rozhodnuto.

„Sarah,“ promluvil nejservilněji, jak dokázal. „Chápu, že kvůli tomu všemu jsi pod velkým tlakem. Ale podle mého názoru je to ukvapené rozhodnutí. Podívej, můžeme si nechat pár dní a budeme se tomu problému věnovat. Můžeš mi předvést specifika. Určitě na něco přijdeme.“

„Víš, Andrew, zítra ráno odjíždím do San Franciska,“ odpověděla. „Fred ti dá všechno, co budeš potřebovat.“

Warne viděl, jak si ti dva zase vyměnili velmi soukromý pohled. Potom pochopil: Sarah a Barksdale jsou pár.

Najednou se žárlivá zloba smísila se šokem, zmatkem a pokořením, které už ho zcela naplňovaly. Nemohl to Sarah mít za zlé, samozřejmě; to, že si vybrala někoho jako Barksdale, bylo jasné. Okouzlující chlápek, tím britským způsobem, který Warneovi vždycky připadal trochu povrchní. Vypadal dobře, byl galantní, navíc ho předcházela pověst vynikajícího profesionála. Bylo to až skoro moc. Warne měl pocit volva vyměněného za dvanáctiválcový jaguár.

Zavrtěl hlavou nad takovou hořkou ironií. Celou dobu si dělal vrásky, jak bude Sarah na setkání s ním reagovat, jak při tom bude jemu, co by Georgia mohla a nemohla říct. O setkání samém příliš nepřemýšlel, jen že může znamenat začátek v jeho přerušené kariéře… Seděl na židli a připadal si o sto let starší. „Koupili jste technologii,“ řekl, zlobou mu ztvrdl hlas. „Je vaše, můžete s ní dělat, co uznáte za vhodné. Proč jste mě sem tahali takovou dálku, abyste mi řekli tu špatnou zprávu?“

„Chceme, abyste řídil demontáž,“ prohlásil Barksdale.

„Nepřipadá vám to trochu necitlivé? Nejen že mému výtvoru uděláte lobotomii, ještě ke všemu chcete, abych právě já použil skalpel?“

Zdálo se, že Barksdale o tom přemýšlí. „Není to jednoduchá operace.“

„Určitě máte po ruce dost programátorských trubců, aby tu klempířinu udělali za vás. Vy nepotřebujete moji pomoc -“

„Doktore Warne, myslíte, že to byl můj nápad?“ Barksdale se usmíval, ale jeho anglická výslovnost samohlásek měla lehký podtón podráždění.

„Nebo třeba ve skutečnosti hledáte obětního beránka.“

Barksdale na něj překvapeně pohlédl a Sarah vyskočila na nohy.

„Myslím, že jsi slyšel, co bylo zapotřebí,“ řekla energicky. „Necháme toho. Frede, uvidíme se na informační schůzce o situaci v Parku. Andrew, můžeš ještě chvíli zůstat?“

„Dobře.“ Barksdale se na Sarah krátce usmál, trochu obezřele pokynul hlavou Warneovi a odešel.

Sarah se za ním dívala, potom se otočila na Warnea. „No, ráda vidím, že jsi nepřišel o schopnost ztratit sympatie posluchačů.“

„Jak jsi čekala, že budu reagovat, až se dozvím, že to, co považuji za svůj největší úspěch, je veteš dobrá tak akorát k likvidaci? Že budu rád?“

„Takhle by ses na to neměl dívat. Tenhle odchod Metanetu je dočasný, jen abychom prozkoumali, co s ním je.“

„Ale no tak. Jednal jsem přece s těmi chlápky z vnitřní správy po Nightingalově smrti. Sama jsi viděla výsledek. Jakmile odpojíš Metanet, už se nikdy nevrátí.“

Sarah sáhla po šálku. „Chápu, jak ti je, Andrew, ale -“

„A to je další věc. Co má znamenat ten Andrew?“

„Myslím, že je to lepší.“ Stáhla ruku a podívala se mu do očí. „Ty ne?“

Nikdo nad Sarah nevyhrál hru na delší pohled do očí. V následujícím okamžiku z Warnea vyprchala zlost, zbyl jen pocit poraženého. Opřel lokty o stůl a sepjal ruce.

Potom se podíval na Sarah. „Teď mě právě napadlo. Zítra je 21. června.“

„A?“

„První výročí, kdy jsi na protest odešla.“

„Já neodešla na protest, Drew. Přijala jsem práci v Utopii.“

„Bylo by pro tebe neúnosné zůstat trochu déle? Pokusit se věci pochopit? Jen abys mi rozuměla, vím, že jsme oba měli spoustu práce a nezbývalo nám na sebe dost času. A vím, že Georgia ti to nijak neulehčila. Ale tys jí nedala šanci. Nedala jsi šanci ani nám.“

„Dostali jste tolik šancí, kolik jsem vám mohla poskytnout. Čekal jsi, že nechám své práce?“

„Nečekal jsem, že to zabalíš a odjedeš do Nevady.“

„Byla to moje životní příležitost! Byl bys raději, kdybych zůstala a měla na tebe vztek, že jsi mi zabránil v kariéře?“

Při těch slovech k němu Sarah přistoupila. Potom se zarazila, rozvážně od něj couvla, natáhla ruku po hrnku a upila čaj.

„Nebudeme si hrát na archeology,“ začala znovu klidnějším tónem. „Nemá to smysl, nikam to nevede.“ Pevnou rukou odložila hrnek. „Pozvat tě sem bylo pro mě hodně těžké rozhodnutí. Ale jiná možnost mi nezbyla. Nikdo nerozumí typologii Metanetu jako ty. Nakonec, tys ho vyprojektoval. A… už jednoduše nechceme mít další problémy.“

Warne neodpověděl. Vypadalo to, že už není co dodat.

„Nemusela jsem ti připomínat původní podmínky smlouvy. Nemůžeš na to pohlížet jako na příležitost? Ta věc dozrávala celý půlrok, pracovala ve výrobním prostředí, které není možné simulovat v laboratoři.“

Momentálně jsem bez laboratoře. Ale Warne jen pokrčil rameny. „Jistě. Bude to moc roztomilá pitva.“

Sarah na něj mlčky hleděla. Po chvíli se otočila ke stolu, vzala papíry a zvedla šálek na čaj.

„Teresa by měla každou chvíli přijít,“ řekla mu. „Doporučuju vám dvěma, abyste neztráceli čas. Pan Barksdale očekává vypracovaný plán postupu ještě dnes.“

Vyšla ze zasedací místnosti a nechala za sebou otevřené dveře.

11:45

CALLISTO BYLO V UTOPII světem budoucnosti, uchvátaný kosmodrom geostacionární oběžné dráhy – návštěvníky přesvědčovali, aby tomu uvěřili – šedesát mil nad šestým měsícem Jupitera. Andrewu Warneovi připadalo těžké tomu neuvěřit. Po krátké jízdě v raketoplánu černém jako noc prošel přistávacím prostorem s Georgií po boku. Potom vykročili na uchvátanou hlavní promenádu – tam zůstali stát a překvapeně se rozhlíželi. Před sebou uviděli životem kypící centrum zábavy a komerce jako vystřižené ze čtyřiadvacátého století. Komparzisté v kostýmech podivně vyhlížejících mimozemšťanů a ve futuristických uniformách procházeli mezi návštěvníky, kteří cvakali fotoaparáty. Prostor nahoře probodávaly rubínové a azurové lasery. Všude byla neuvěřitelně detailní holografícká zobrazení: ukazovala cestu k atrakcím, tvořila futuristické vývěsní štíty nad vchodem do restaurace, toaletu a podobně.

I tady se vysoko nahoře klenul oblouk kupole Utopie. Ale tohle nebyl pruh oslnivé oblohy, kterou viděl na Nexu nebo v Boardwalk, ale jen černota a nekonečný vesmír tečkovaný nespočtem hvězd. Barevný Jupiter zabíral více než čtvrtinu oblohy. Warne postřehl, že mraky na povrchu planety jsou v pohybu, křečovitě víří jako při bouřkách na zemi.

„Skvělý,“ prohlásila Georgia, když to viděla. „Přesně jako v té show. Ale proč jsme tady? Ještě jsme neprošli celý Boardwalk.“

„Na to budeme mít spoustu času později,“ vysvětlil Warne. „Teď ti chci něco ukázat.“ Podíval se na hodinky. K Terese měl přijít v jednu, takže měli něco přes hodinu času. Snažil se jít zlehka a mluvit uvolněně: Georgia až podivuhodně odhadovala jeho nálady. Díkybohu se na tu schůzku vůbec nezeptala.

Krátce nahlédl do mapy, potom nasměroval Georgii do proudu tlachajících hostů Parku. Rozrušení a energie rostly, chladný vzduch bez zápachu byl naplněn téměř hmatatelným pocitem radosti. Callisto bylo jediným Světem, kde komparzisté chodili v kostýmech postaviček z Nightingalova velmi populárního kresleného seriálu Strachosféra. A tady také byly dvě naprosto fantastické a nejděsivější horské dráhy, Horizont jevu a Odpálení měsíce. Proto všude potkávali spoustu dětí: běhaly až k samotným hologramům Erika Nightingala v životní velikosti a komparzistům v kostýmech, tahaly rodiče ke svým oblíbeným atrakcím, loudily o peníze, aby si mohly koupit postavičky z akčních filmů.

Ale karnevalová atmosféra a exotické prostředí Warnea nijak nerozveselily. Vyřadit Metanet z provozu. Stále tomu nemohl uvěřit. Když si vzpomene, že před pouhými dvěma hodinami procházel Boardwalk a coby naprostý idiot přemýšlel o tom, jaké úžasné věci po něm budou chtít pro doplnění robotické sítě. Zahořkle zavrtěl hlavou.

„Co je, tati?“ zeptala se hned Georgia.

„Nic. Tohle místo je jen… Všechny ty atrakce a obchody. Je to strašně komerční. Nightingale se určitě obrací v hrobě.“

„Tati, ty jsi už přece úplně mimo tohle všechno. To je paráda, koukni se na to.“ Ukázala k jedné z tišších atrakcí: byla to směsice raket dětské velikosti, které se otáčely na perleťových kovových nohách, jež mizely z očí a zase se jednotlivě objevovaly, takže to vypadalo, že každá je samořiditelná. „Dokonce i dětské atrakce vypadají bezvadně.“

Warne přikývl. Ale bylo to na hony vzdáleno Nightingalově představě, kterou popisoval ten večer, kdy se sešli poprvé. Seděl u nich v kuchyni za stolem, tak zaujatý, že se kávy ani nedotkl. Vzpomněl si, jak kouzelníkovy černé oči zářily téměř šílenou energií; jak musel vyskočit ze židle a chodit, když mluvil; jak nikdy nepřestal pohybovat rukama, když dělali náčrtky jeho nápadu na virtuální prostředí. Cestoval po světě, navštěvoval zábavní parky, hrady, chrámy, středověké vesnice. Chtěl vytvořit virtuální světy dokonalé do posledního detailu; minulé světy, budoucí světy, které budou lidi vzdělávat a bavit zároveň. Světy, které by lidi podněcovaly k zamyšlení, ne k jízdě na toboganech. Nightingale tomu říkal zábavní systém, který by využíval nejmodernější poznatky z oblasti digitálních médií, hologramů, robotiky, a tím vytvořil kouzlo takového světa. A chtěl, aby Warne vyprojektoval robotickou substrukturu.

Dokonce i bez Nightingalovy náruživosti a charismatu zůstala jeho myšlenka přitažlivá. Dokonale uváděla do souladu Warneovy vlastní, vysoce kontroverzní teorie o umělé inteligenci a strojovém učení. Takže přišel s nápadem udělat meta-network – zkráceno na Metanet -, který napojí všechny roboty v Parku k centrálnímu procesoru. Ten bude sledovat aktivitu robotů, vylepšovat je a denně jim prostřednictvím sítě předá optimalizovaný kód. Dokonalý materiál pro demonstraci jeho teorií o strojovém učení. Ale to bude teprve začátek rozsáhlé sítě robotiky a umělé inteligence, která nakonec bude řídit celý Park.

Takový byl alespoň plán…

„Teresa je Japonka?“ zeptala se Georgia.

Warne se odpoutal od svých myšlenek, její otázka ho trochu překvapila. „Já nevím, princezno. Nejspíš ne.“

„Tati, kolikrát jsem ti opakovala, abys mi neříkal princezno.“

Právě vcházeli hlouběji do Callista, na promenádě byla spousta lidí, strkali se, smáli a ukazovali kolem. Na jedné straně se lidé tlačili kolem vysokého, vychrtlého muže ve zbroji z dvacátého čtvrtého století a lesklé černé pláštěnce. Byl to Morfeus, démonický, magii ovládající vládce Earth Prime: postava, kterou 50 milionů dětských televizních diváků strašně rádo nenávidělo. Pózoval při fotografování, ruku na rameni malého chlapce, ďábelskou bradku rozdělenou úsměvem. Warne se zamračeně podíval jeho směrem. Uvědomil si, že s Teresou nemluvil nejméně tři týdny. To samo o sobě bylo velmi neobvyklé: měli zvyk spojit se alespoň jednou za týden, mluvili o práci a trochu probrali i klepy, říkali si vtipy.

Byla zodpovědná za provoz Metanetu. Přinejmenším ho mohla upozornit. Proč to neudělala? Pocítil bodnutí vzteku, když ho napadlo, jestli za tohle všechno tak trochu nemůže ona; jestli něco provedla, neuváženě nebo jinak, aby sabotovala jeho výtvor. A když si vzpomněl, že když ji viděl poprvé, připadala mu fyzicky přitažlivá… Zavrtěl hlavou.

Domluvili si setkání u ní v laboratoři. A to přesně udělá. Půjde tam, probere strategii ukončení programu, ujistí se, že neexistují žádné překážky plynulé přeměně. A potom udělá to, co měl celou dobu v úmyslu: užije si Park se svojí dcerou. Teresa a její lidé mohou Metanet odpojit bez něj. K čertu s celým jeho kontraktem. Musel by být blázen, aby on sám vytáhl ze zástrčky své největší dílo.

Nahoře před sebou viděl hologram kosterního modelu, který se otáčel nad vchodem do jasně osvětlené restaurace Lochneska. Venku stála v řadě spousta lidí, povídali si a ukazovali kolem sebe. Přes to všechno se Warne usmíval. Dokázal odhadnout, na co ukazovali.

Vedle vchodu do restaurace bylo na promenádu otevřené velké okno orámované chromém, odkud se prodávalo přes ulici. U něj stálo pár kulatých sedaček na nízkých sloupcích z nějakého průhledného blýskavého materiálu. Za pultem byl v přízračných stínech černého světla futuristický obchod se zmrzlinou, ve kterém obsluhoval velký mobilní robot – taková rozpustilá, těžkopádně vyhlížející věc, dětsky vratká hračka sestavená z kovových kostek. Základnu tvořil akumulátorový vozík opatřený šesti synchronně řízenými koly. Na velké krychli na řídicím mechanismu s palubním počítačem uvnitř byl usazen vysoký válec, který podpíral dvě matice ultrasonických snímačů.

Warne chytil Georgii za ruku a ukázal prstem. Ohlédla se a zůstala stát. Po obličeji se jí pomalu rozlil úsměv. „Teda!“ vyhrkla po chvíli. Je docela zvláštní vidět ho tady – víš?“

Robot připravoval mléčný koktejl. Warne sledoval, jak přičinlivě nabírá zmrzlinu do kovového mixéru, krátce a trhaně pohyboval silnými kleštěmi. To byla nejtěžší část: sonarová geometrie. Protože věděl, že robot bude pracovat v ustáleném prostředí, všechno ostatní – kodéry kol pro systém přibližného odhadu, topologická mapa – bylo relativně snadné. Ale stereovidění, nezbytné pro nabírání zmrzliny z nádob různých tvarů, mu zabralo řadu nocí. Proto dostal jméno Krušná chvíle. Jeho sourozenec Balvan je určitě někde uvnitř restaurace. Warne vyprojektoval Balvana pro obsluhu u baru, takže měl mnohem snazší práci, nalévání předem odměřených nápojů vyžadovalo méně jemné motoriky, kterou naopak musel zapracovat do servomechanismů Krušné chvíle.

„Pojď,“ vybídl Georgii a vzal ji kolem ramen. „Dáme si zmrzlinu.“

Když přišli ke Krušné chvíli, právě dokončil přípravu koktejlu. „Tak prosím,“ řekl, snímací kameru otočil k dívce, která si nápoj objednala. „Kartu, prosím.“ Warne sledoval, jak Krušná chvíle proskenoval kartu sonarovým svazkem, vrátil ji dívce, potom uchopil koktejl mezi kleště a jemně ho položil na pult. Georgia měla pravdu: i on byl zvyklý vídat robota ve stísněných prostorách laboratoře Carnegie-Mellon, a vidět ho tady, v tak bizarním prostředí, jak servíruje zmrzlinu skutečným lidem, bylo opravdu hodně zvláštní.

Robot se otočil a postoupil k pultu k dalšímu zákazníkovi. Warne vedl Georgii hloučkem přihlížejících a našel dvě místa na vzdálené straně u pultu. Právě Georgia ho přiměla k tomu, aby nasadil panoramatický ultrasonický senzor na robotovu centrální anténní soustavu a seřídil ho tak, aby se otočil za nejbližším lidským hlasem. Ještě si pamatoval, jak jí ho poprvé ukazoval. Tehdy s odmítavým výrazem ve tváři prohlásila: „Měl by mít hlavu, tati.“

Sestrojil tyhle dva roboty jako ukázkové kusy pro Nightingala, aby demonstroval, jak lze rozpoznání hlasu a zpracování zobrazování komerčně využít. Ale Nightingale byl muž, který miloval drobnosti stejně jako celkovou vizi, a Balvan a Krušná chvíle se mu hodně zalíbili, ostatně i Warneovy skvělé teze o hierarchických neurálních sítích nebo jeho schéma pro samovýuku sítě meta. Trval na tom, aby je umístil v Utopii.

Krušná chvíle k nim teď přicházel. „Dobré odpoledne,“ zaskřehotal. „Co si přejete?“

„Jednou root beer, prosím.“ Warne se ani nemusel ptát: Georgia by nic jiného nechtěla. To bylo také první, co robota naučil připravit.

„Jednou root beer,“ zopakoval Krušná chvíle. Warne skoro zapomněl na ten umělý hlas: digitalizovaná verze jeho vlastního hlasu. A úplně zapomněl, jak je robot velký, skoro dva a půl metru k hornímu okraji senzorové anténní soustavy. „Budete si přát ještě něco?“

„Ano. Dvojitý pohár s pistáciovou a čokoládovou zmrzlinou se šlehačkou, prosím.“

Při těch slovech se robot zarazil. „Doktor Warne?“ zeptal se po chvíli.

„Ano, Krušná chvíle.“

Robot se znovu zarazil, tentokrát o trochu déle. „Dvojitý pohár s pistáciovou a čokoládovou zmrzlinou se šlehačkou bude za chvíli. Kemo Sabe,“ dodal nakonec.

Warne sledoval robota, když se otočil a „odešel“. Ten legrační pozdrav z The Lone Ranger byl jeho vlastní příkrasou; podpis dole na obraze. Tehdy, před rokem a půl, se rozhodl pro tohle vylepšení, když Balvana a Krušnou chvíli ukládali do dopravní klece, aby je odvezli do Nevady.

Pouhý rok a půl a rozdíl je obrovský. Potom se začali vídat se Sarah; byla úžasně sebejistá žena, intelektuálně jemu rovná, potenciální druhá matka pro Georgii. Zahájil průkopnickou práci pro Erika Nightingala s příslibem, že bude následovat mnohem víc. Budoucnost vypadala velmi nadějně.

Jenže všechno se rychle změnilo. Georgia nepřilnula k Sarah, jak doufal. Spíš ji nesnášela, začala žárlit, ve vztahu k otci měla majetnické sklony. Jeho vlastní práci v Carnegie-Mellon kdekdo kritizoval, pohlíželi na ni jako na kontroverzní, nevyzkoušenou. A potom Nightingale zemřel. A Warneův vztah s představiteli společnosti, kteří toužili hodně rychle obsadit uvolněné místo, potom úplně ztroskotal a jako jediné spojení s Utopií mu zůstala kontraktační povinnost k Metanetu. Sarah odešla, vzala práci šéfky Parku. Jak ironické – Warne ji osobně seznámil s Nightingalem. S penězi za Metanet opustil Carnegie-Mellon, aby založil výzkumnou společnost, která bude dokazovat jeho teorie o strojovém učení – společnost však ztratila své finanční podporovatele, když praskla bublina internetové firmy. Ale pořád mu ještě zbyl Metanet – nebo tomu alespoň do dnešního dopoledne věřil.

Teď Krušná chvíle klouzavým krokem přicházel zpátky a nesl root beer. „Tak prosím,“ řekl, položil nápoj před něj na pult a otočil se k řadě plechovek se zmrzlinou, s pomocí umělé inteligence připravil pohár. Připadalo mu, že se pohybuje maličko rozkolísaně, trochu víc váhal, potom si vzpomněl. Jeho rutina cesty k souboru nějak pokulhávala. Že by následek napojení na počítač? Bylo možné, skutečně možné, že Metanet… Ale Warne odmítal ubírat se v myšlenkách tímto směrem. Na jeden den už bylo špatných zpráv až moc.

„Můžu si půjčit mapu?“ zeptala Georgia.

„Jistě.“

„A čtyřicet babek?“

„Jistě, jenom… Počkej – čtyřicet babek? Proč?“

„Chci si koupit jedno tričko Strachosféra. Takový, co se tak fantasticky matově leskne. Tys neviděl ten výběr?“

Warne je viděl, na promenádě je na sobě měly tucty mladých hochů a dívek. S povzdechem otevřel peněženku a podal jí peníze, sledoval, jak si nasadila sluchátka a upila z poháru.

Pokud chtěl být k sobě upřímný, musel připustit, že tahle zastávka pro něj znamenala tolik, co pro ni. Potřeboval vidět potvrzení své práce, připomínku lepších časů. Až dodnes – kdy mu sdělili, že všechno má být deaktivováno – si neuvědomil, jak moc důležitý pro něj Metanet je. A teď, přes snahu vzdorovité pózy, pocítil vlnu zoufalství. Co teď udělá? Odešel z Carnegie-Mellon, spálil za sebou mosty. Pokradmu se znovu podíval na Georgii. Jak jí tohle vysvětlí?

Zaslechl drnčení a Krušná chvíle se vrátil. „Tak prosím, Kemo Sabe,“ řekl a postavil pohár před Wamea. Čekal. Teď by ho měl robot požádat o kartu, připočítat mu zmrzlinu na účet u Utopie.

Ale Krušná chvíle nic takového neudělal. Místo toho otočil senzor anténní soustavy nejprve nalevo, potom napravo. S tichým bzučením se rozhoupal dopředu a dozadu. Podivně váhavě a nejistě.

Georgia vzhlédla od nápoje. Sundala sluchátko z jednoho ucha. „Tati?“ oslovila ho tázavě.

Najednou udělal Krušná chvíle prudkou otočku a mířil k Warneovi. Krabicovitým centrálním pláštěm zavadil o pult, převrhl sklenice a držáky se slámkami. Ozvaly se překvapené komentáře návštěvníků. Najednou se Krušná chvíle vrhl dozadu, tvrdě narazil do zadní části baru, potom rychle vyjel dopředu, servomechanismy se kroutily. Senzory anténní soustavy se točily.

„Georgie!“ vykřikl Warne. „Uhni!“

Robot se znovu vrhl na pult. Lidé kolem lapali po dechu, křičeli, padali ze židlí a chtěli uniknout co možná nejdál od pultu. Ale Krušná chvíle znovu prudce narazil do zadního pultu. Lahve různobarevných sirupů popadaly na zem a rozbily se na střepy. S pískáním součástek robot zase vyjel dopředu.

Warne vyskočil ze svého místa, v šoku zíral na Krušnou chvíli. Ještě ho nikdy neviděl takhle se chovat. Vlastně se tak chovat ani nemohl, vždyť ho naprogramoval on sám! Co se to, sakra, děje? Jako by se robot snažil osvobodit, násilím uniknout na promenádu. Ale vyhledávání cest k souborům bylo primitivní; kdyby k tomu došlo, svou rychlostí a velikostí by zničil všechno, co by mu stálo v cestě.

Robot děsivou silou narazil na pult. Dlouhý průhledný pult se otřásl, zdeformoval a všechno z něj popadalo. Krušná chvíle zacouval a znovu vyrazil vpřed, jako vzteklý býk v kleci.

Warne slyšel zezadu varovné a vyděšené výkřiky. Podíval se napravo: Georgia stála kousek stranou, oči dokořán. Rychle přemýšlel. Zbývalo udělat jediné: dosáhnout na ruční vypínač robota na zadní straně centrálního pláště a deaktivovat ho.

Velmi opatrně k němu přistoupil. „Krušná chvíle,“ řekl nahlas, jasným tónem. Doufal, že upoutá jeho pozornost, takže se přestane tak bizarně chovat. Když mluvil, zvedl levou ruku, prsty měl roztažené ve smířlivém gestu; pravou ruku měl svěšenou, pomalu ji natahoval k robotově plášti.

Při zvuku jeho hlasu na něj Krušná chvíle otočil senzory centrální anténní soustavy. „Kemo Sabe,“ zaskřípal.

A potom jedny kleště vyletěly a železným stiskem sevřely jeho pravé zápěstí.

Warne vykřikl bolestí, když ho Krušná chvíle tiskl drtivou silou. Robot sebou škubl dopředu, Warne se vrhl přes pult a proti plechovkám se zmrzlinou, zoufale se kroutil, snažil se zabránit robotovi, aby mu zlomil zápěstí.

„Tati!“ Georgia běžela dopředu, natáhla ruku, chtěla ho od Krušné chvíle odtrhnout.

„Georgie, ne!“ Warne zalapal po dechu, natahoval levou ruku dozadu na plášť, nehty škrabal po hladkém kovu. Krušná chvíle podklouzl, upadl a strhl s sebou Warnea, servomechanismy vrčely námahou. Robot zaútočil druhými kleštěmi, namířil Warneovi na krk právě ve chvíli, kdy dosáhl na drobné tlačítko vzadu, jímž se robot vypínal.

Najednou Krušná chvíle znehybněl. Z jeho pohonné jednotky létaly jiskry. Senzory anténní soustavy zplihly. Kvílení součástek utichlo. Kleště se rozevřely, stisk na zápěstí povolil. Warne dopadl tvrdě na podlahu, potom pomalu vstal od plechovek se zmrzlinou a mnul si bolestivé zápěstí. Georgia k němu přiběhla a společně odcházeli od kouřícího, potemnělého robota.

Dav se shromáždil kolem, všichni sledovali průběh událostí z uctivé vzdálenosti. Warne je přejel pohledem, ztěžka dýchal, kapala z něj čokoláda a vanilka, stále si mnul zápěstí. Georgia stála vedle něj, měla takový šok, že nedokázala ani promluvit.

Chvíli bylo ticho. Potom se ozvalo tiché pískání na znamení ocenění.

„Skvělá akce, chlape!“ oslovil ho někdo. „Na chvilku jsi mě přesvědčil, že je to doopravdy.“

„Příliš realistická!“ vykřikl někdo další.

A potom lidé kolem začali tleskat, nejprve jeden pár rukou, potom další a další, až se vzduchem nesly ovace.

12:45

SLUNCE STOUPALO na nevadskou oblohu a vysálo z krajiny pod sebou všechny barvy. Červená, žlutá, hnědá a purpurová pískovcových kaňonů vybledly, potom zbělely. Vegetace horské pouště byla povislá, když se stíny vytratily.

Na skalnatém, kuželkovitém náspu, který obklopoval Utopii, osvětlovalo slunce rozlehlou měsíční krajinu prohlubní a hřebenů. Stolová hora byla úžasným slepencem roklí, tichých a pustých, sem tam porostlých jalovci a štětinatými borovicemi. Po světle modré kupoli oblohy letělo osamělé letadlo a kreslilo bílou čáru ve výšce devíti set metrů.

V úzké rokli u protějšího okraje náspu se něco pohnulo. Muž, který od rozbřesku zůstal skoro bez hnutí, si teď protáhl nohy a pohlédl na hodinky. I když bylo příšerné vedro, dřímal. Měl v tom cvik, jinak by to nedokázal. Valnou část svého profesionálního života strávil čekáním. Čekal hodiny, někdy celé dny: pod klenbou džungle v Mosambiku; v páchnoucích kambodžských bažinách, obklopený pijavicemi a komáry, kteří přenášejí malárii. Proti tomu si v žáru nevadské pouště připadal jako na dovolené.

Beze spěchu zívl, propraskal si klouby, potom otočil hlavu, aby potlačil křeč ve svalnatém krku. Impozantní kupole, která zakrývala Utopii, za ním vystupovala z kaňonu jako vrchní část nějaké obří planety. Nespočetné řady jejích ocelových žeber a skleněných panelů se v poledním slunci leskly a mihotaly. Několik prstenců úzkých můstků nad sebou v patnáctimetrových rozestupech spojovala soustava žebříků. Veliká výseč po jedné straně kupole ve tvaru půlměsíce byla temná: střecha, která se rozprostírala nad Callistem. Pohled z tak výhodného místa se nenaskytne žádnému turistovi. Ve své masivní kráse byla kupole téměř nadpozemská.

Ale muž na vrcholu stolové hory nebyl turista. A nepřišel obdivovat ten pohled.

Otočil se k dlouhému plátěnému pytli, který ležel v průrvě vedle něj. Rozepnul zip, vyndal polní láhev a zhluboka se napil. I když na tomhle opuštěném vrcholku útesu nebyla žádná ostraha ani bezpečnostní kamery, muž se pohyboval s navyklou úsporností a přímostí.

Položil polní láhev na jednu stranu, otřel si ústa hřbetem ruky. Na krku měl pověšený velký dalekohled, teď ho zvedl k očím. Laserový systém vyhledávání rozsahů dalekohledu byl hodně těžký, takže muž jej držel oběma rukama, aby se mu netřásly a mohl jím pomalu přejíždět a pozorovat.

Ze svého úkrytu měl skvělý výhled na zadní vstup do Utopie. Hluboko dole jasně rozpoznal příjezdovou silnici, která se vinula pouští. Po ní jel velký chladírenský vůz; sledoval řidiče, jak řadí jednotlivé rychlosti. Bylo to dobré místo: odtud uvidí veškerý provoz. Pootočil dalekohled ke vzdálenějšímu horizontu a červená čísla seřízení na dálku rychle stoupla.

Na stavbu Parku koupila firma Utopie Holding Company pozemek ohraničený US95 na jihu a leteckou základnou Nellis na severu. Hluboko v Nellis, na místě zvaném Groom Lake, bylo zařízení, z vládních map kdysi známé jako Oblast 51. Ostrahu tam vykonával personál oprávněný použít absolutní sílu proti těm, kdo neoprávněně vniknou na pozemek. Na východě a západě oklopovala Utopii poušť Úřadu managementu země. Kolem Parku nebylo nutné budovat velikánské zábrany a ochranná pásma jako u jiných zábavních parků: všechno to tady nechali na přírodě a vládě.

Utopie a její předchůdci se možná nechali ukolébat stejným nekritickým smyslem pro bezpečnost a blahobyt, který se tak urputně snažili poskytnout svým návštěvníkům. Pokud vůbec někdo uvažoval o ochranných pásmech, většinou bylo prvotní zabránit vstupu neplatících. Bezpečnostní opatření nebrala vůbec v úvahu, že by někdo mohl své schopnosti na útěk a proniknutí několika způsoby zdokonalit, a tak majiteli uškodit.

Muž znovu upil z polní lahve. Vrátil ji do pytle a vyndal odstřelovací pušku M24. Pohvizdoval si a zběžně ji automaticky prohlédl. Zaměřovací zařízení bylo jako na Remingtonu, model 700; existovaly novější pušky, ale žádná nebyla přesnější, navíc vážila přibližně jen pět kilo. Tlumič záblesku a zastínění čoček byly zárukou, že při použití nebude vidět.

Držel pušku na kolenou a z pytle vyndal čtyři náboje Winchester 308, s náplní 168 – nejpřesnější náboje kalibru 30, kombinace kulky a nábojnice. Naplnil zásobník, natáhl závěr, náboj připravil do komory, potom pušku opatrně vrátil do pytle. Bylo mu jedno, že slunce pálí na kevlar, ale nechtěl, aby hlaveň byla horká.

Druhá puška, kterou z pytle vytáhl, Barret M-82 „Light 50“, nebyla tak pěkná ani přesná jako M24, ale s nábojnicemi kalibru 50 pro automatickou zbraň zlikviduje všechno, co zasáhne, dokonce na vzdálenost přes devět set metrů.

S puškami a dalším materiálem v pytli táhl ten člověk předchozí noci do prudkého svahu náspu přes čtyřicet kilo. Ale to, že má u sebe nosit více zbraní, mu vtloukali do hlavy od prvních chvil na Parris Island.

Vysílačka tlumeně zahvízdala, vyndal ji zpod opasku, rychle navolil kód utajovače hovoru.

„Water Buffalo,“ slyšel hlas. „Tady Prime Factor. Jak jde čtení?“

Muž zvedl vysílačku k ústům. „Pořád pět na pět.“

„Satus?“

„Připraven na párty.“

„Velmi dobře. Monitoruj tuto frekvenci, do hodiny ti sdělíme nové údaje. Prime Factor konec.“

Vysílačka ztichla a muž ji vrátil za opasek. Znovu pohlédl na hodinky: přesně jedna hodina. Potom se otočil znovu k M-82, prohlédl ji stejně jako tu první pušku. Spokojeně přejel rukou po teleskopickém zaměřovači. Ten byl samozřejmě nasazen napevno – na snímatelné zaměřovače nebyl spoleh – a zbraň už měl vyzkoušenou. Podíval se na obrovskou kupoli a všiml si malé černé tečky, která se po ní posouvala. Pažbu přiložil těsně k tváři a podíval se teleskopem. Ta černá tečka byl muž v bílé údržbářské uniformě, pomalu procházel síť kovového žebroví, kontroloval poškozené tabule. Zabral dva čtverečky na systému určení vzdálenosti od něj: přibližně 270 metrů.

Muž provlékl prst lučíkem, laskal spoušť. „Teď to chce skutečně opatrně,“ zašeptal. „Nechci, abys spadl.“

Potom – pečlivě a láskyplně – znovu uložil pušku do pytle.

13:05

ANDREW SI NECHAL vyčistit a vyžehlit oblek u Valet Services, zprávu o incidentu předal bezpečnostní službě a teď stál na chodbě Úrovně B a rozpačitě si hladil bradu. V dětství míval často jeden sen, vždycky po zvlášť traumatických dnech: jde po chodbě ve škole do ředitelny, míjí jednu třídu po druhé, ale nepostoupí ani o kousek blíž k těm děsivým dveřím na konci. Měl dojem, že právě teď ten sen prožívá.

Georgia vedle něj neklidně přešlapovala. „Zabloudil jsi?“

„Ne.“

„Já myslím, že jo.“

Ustoupili stranou, aby kolem mohlo projet auto na elektrický pohon. Warne se znovu rozhlédl na dvě strany křižovatky. Nebyli tady už? Připadalo mu to povědomé. Ale účinkující a personál byli neustále v pohybu a těžko se orientoval.

Kromě toho byl zaneprázdněn. Pořád ho hodně bolelo zápěstí, kde ho sevřel Krušná chvíle. Nevědomky si ho třel.

Georgia se na něj podívala. „Jsi v pohodě, tati?“

„Jen mě bolí ta ruka. Omlouvám se, určitě jsem tě vyděsil.“

Georgia zavrtěla hlavou. „Já se nebála.“

To Warnea překvapilo. „Ne? Já ano.“

„Uvažuj reálně.“ Podívala se na něj, jako by takové ignoranci nemohla uvěřit. „Tys ho přece sestrojil, ne? Nemohl udělat nic špatnýho. Sám sobě by to nedovolil.“

Warne zavrtěl hlavou. Georgia nebyla na tom setkání, nevěděla, co slyšel on. Neptala se, což bylo dobře. Zato on rozhodně chtěl Terese Bonifaciové položit několik otázek – pokud vůbec někdy najdou její pracovnu.

Před sebou uviděl nápis, nepamatoval si, že by ho předtím viděl. Nová technologie. To bylo nadějnější. Znovu se ohlédl přes rameno, jestli jejich směrem nejede nějaké údržbářské auto, potom vedl Georgii podle ukazatele.

Za chvíli, bylo to prostě šílené, zabloudil podruhé. Tato nová část Úrovně B, kudy klopýtali, byla podle všeho rezervována managementu: pod nohama cítili tlustý koberec a betonové stěny pokrývaly tlumené tapety. Už to chtěl vzdát a jít zpátky, když před sebou uviděl známou postavu. Hned se zastavil.

Sarah Boatwrightová stála ve dveřích kanceláře, zády k nim, a energicky cosi říkala dvěma mužům v tmavých oblecích. Pozorně ji poslouchali, vehementně přikyvovali. Její rovné vlasy barvy mědi se lehce pohybovaly, jak rozkládala rukama.

Když ji takhle viděl, s odvráceným obličejem, hned se mu v mysli vynořila vzpomínka: první ráno, kdy vstali z jedné postele. Poslední, co Sarah udělala před odchodem do práce – několik minut stála před zrcadlem a prohlížela se ze všech možných úhlů. Zpočátku to Warne považoval za projev marnivosti. Později pochopil, že to dělala jen proto, aby na ní nebylo něco nemístného, nějaký nedokonalý záhyb. Sarah měla moc ráda ve všem pořádek. Ale jakmile dojde do práce, nejspíš zapomene na takovou drobnost, jako je zevnějšek. A proto mu věnovala předem náležitou pozornost. Warneovi to připadalo směšné, pak ale pochopil, že z jejího pohledu je to naprosto jasné a logické.

Sarah se otočila a zahlédla je. S krátkým úsměvem jim pokynula, aby k ní přišli, potom ještě řekla několik slov čekajícím mužům. Ti přikývli a odešli.

„Nechtěli jsme rušit,“ omlouval se Warne, když k ní přistoupili.

„Nerušíte. Ti byli z přepravy a konceptů pro Atlantis. Jako vždycky byznys.“ Zelenýma očima se podívala z Warnea na Georgii a zase zpátky. „Jdeš pozdě na schůzku s Terri. Zabloudili jste?“

„Ano,“ řekl Warne.

„Ne,“ odpověděla současně s ním Georgia.

„Vlastně jste už hodně blízko. Terrina labolatoř je hned tady za rohem.“ Sarah se znovu podívala na Georgii. Zaváhala. „Co kdybyste na chvilku zašli ke mně?“

Kancelář byla velká, elegantně zařízená a hodně chladná, dokonce i na Podzemí Utopie. Po jasně osvětlených chodbách mu připadala skoro temná. Sarah měla na stole jen několikery desky, počítačový terminál a velikánský hrnek na čaj. Jako vždycky bylo všechno na svém místě. Dokonce fotografie na stěnách – Eric Nightingale, jak drží Sarah kolem ramen; Swope, osmnáctimetrová loď, jejíž posádce pomáhala při závodě Newport-Bermudy.

„Moc pěkné,“ pochválil Warne a pokyvoval hlavou. „Máš to příjemně zařízené.“

„Utopie se ke mně chová hezky.“

„To vidím.“

Nastalo nemotorné ticho, mezi nimi se vznášel pocit čehosi nedokončeného. Warnea napadlo, jestli by se neměl omluvit za výbuch po ranním setkání. Vzápětí si však uvědomil, že na nějakou omluvu nemá ani v nejmenším chuť.

„Slyšela jsem o Krušné chvíli,“ řekla Sarah. Jsem ráda, že tě neporanil.“

„Jestli se to tak dá říct,“ odpověděl Warne a mnul si zápěstí.

„Pošlu k Terri do laboratoře logickou jednotku na analýzu.“ Neřekla to – nemusela -, ale náznak byl zjevný.

Warne se podíval na Georgii. Seděla u konferenčního stolku a listovala v knize s titulem Portréty Utopie.

„Sarah,“ promluvil tiše. „Metanet tohle nemá na svědomí. To není možné. V době vývoje jsi byla v Carnegie-Mellon, víš, co všechno dokáže. Přeprogramování botů prostě není součástí jeho modelu chování.“

„Jak můžeš přesně tvrdit, čeho je schopen? Je to expertní systém schopný učení. Vyprojektoval jsi ho, aby se zdokonaloval sám, stejně jako boti, aby se přizpůsobil změně.“

„Ale ty jednáš, jako by to byl nějaký zfušovaný software. Holding Company by neschválila instalaci, kdyby se neprošel zkouškou v beta. Půlroční zátěžové testy proběhly bez jediné závady. Je to tak?“

„A teď je v provozu další půlrok v prostředí neustálých změn. Možná provedl sebemodifikaci způsoby, které nejsme připraveni monitorovat. Aspoň takovou teorii má Fred Barksdale. A on je v pozici, kdy by to měl vědět.“

„Ale -“ Warne nedopověděl. Dohadování nemělo smysl; to probere s Teresou Bonifaciovou. S povzdechem zavrtěl hlavou. „Fred Barksdale,“ opakoval. „Vy dva to myslíte vážně, nebo je to jen úlet?“

Sarah se na něj zostra podívala. Ale Warne byl příliš opatrný, než aby se usmál.

„To je tak čitelné?“ zeptala se po chvíli.

„Jako neonový nápis.“

Zasmušile se usmála. „Fred je skvělý chlap.“

„Vůbec bych neřekl, že je tvůj typ. Myslím nepřístupný Brit. Připadá mi tak… já nevím. Lovecký klub, růžový džin, vyžehlené Timesy, takové ty věci.“

„Je nanejvýš kultivovaný muž, jakého jsem ještě nepotkala. Myslím, že jsem až příliš dlouho udržovala styky s vědci. Bez urážky.“

„To je v pořádku.“ Ale Warne cítil, jak mu úsměv ve tváři maličko tuhne.

Viděl, že Sarah hledí za něj, a otočil se přes rameno. Georgia položila knížku a sledovala jejich soukromý rozhovor s nesouhlasným výrazem ve tváři.

Sarah od něj nenucené ustoupila. „Georgie, něco pro tebe mám.“ Přešla za neposkvrněný stůl a poklekla. Bylo slyšet otáčení klíčem, tiché vrčení ventilátorů, které nabíraly na rychlosti. Potom odstoupila.

„Pojď ven,“ vyzvala ho lichotnicky.

Na okamžik Warneovi připadalo, že se samotný stůl najednou celý pohnul. Potom zpoza něj cosi vyšlo: impozantní, těžkopádně vyhlížející věc, jako pivní soudek namontovaný na velké boulovité pneumatiky. Zůstala stát, hlavová část se rychle otáčela. Vypadalo to, že je zahlédla, vydala podivný tichý zvuk, něco mezi vyštěknutím a říhnutím a najednou vyrazila dopředu.

Georgia okamžitě vstala a rozevřela náruč. „Wingnute! Pojď ke mně, kluku.“

Warne uviděl tu velkou věc, jak nadšeně roluje po podlaze k Georgii. Wingnut nestihl zastavit včas a Georgia upadla.

Zapomněl, nakolik stereokamery na hlavě zařízení připomínají oči; jak dobře nainstaloval odchýlené gyro do základny robota, aby imitoval netrpělivé pohyby přerostlého štěněte. I nešikovnost robota byla součástí jeho osobnosti. Původně postavil Wingnuta jako ukázkový nástroj, jednoduché zařízení pro vysvětlování robotických pojmů, například plánování cesty a vyvarování se kolize. Warne byl silným zastáncem etologie – využíval chování zvířat jako modelů pro robustní architektury umělé inteligence – a Wingnut posloužil jako dokonalý příklad. Byl to jeden z jeho nejranějších výtvorů, které sestrojil, aby uskutečnil své teorie strojového učení. Tehdy se takový robot zdál jako ideální mazlíček pro Georgii, protože měla alergii na psy. Ale když její zájem opadl, Wingnuta převezli do ústavu, kde se záhy stal jakousi kuriozitou. Robot využíval duální procesory, marnotratně velkou paměť a drahý – i když stárnoucí – hardware. V době, kdy Warne dráteničil, obsahovalo padesát tisíc spojení systémového kódu jeho robota nejzákladnější úkony jako podávání předmětů, prošení, odhalení vetřelce a řadu dalších frajerských záležitostí. A přece, buď Wingnutovi udělali na softwaru záplatu, nebo na něm nějaký student nejapně zažertoval, protože robot se choval nepředpokládané – na rozdíl od všech ostatních Warneových výtvorů. Tedy až do dnešního rána.

Wingnut zachytil Warnea senzorem, blížil se k němu a nepříliš jemně mu narazil hlavou do boku, jako by loudil pamlsek. „Ahoj,“ pozdravil ho Warne. Měl to stvoření rád, a dokonce měl chuť zcela iracionálně dát mu jednu za ucho. Když se ale naklonil níž, překvapilo ho, jak tlustá vrstva prachu pokryla mikrofonový vstup, servomechanismy a poháněcí zařízení. Vypadalo to, že tu věc právě vytáhli ze skříně – vůbec to neladilo s prostředím celé kanceláře.

Na několik míst hodně zafoukal, potom vstal. „Běž si hrát s Georgií,“ vybídl ho.

Při inspirativních setkáních s Nightingalem robot kouzelníka vysloveně nadchl. Warne mu ho nakonec dal coby příslib dalších příjemných technologických vymožeností. Také vždycky počítal s tím, že projektanti Parku využijí Wingnuta pro nějakou atrakci, třeba někam do Callista.

„Jak to, že ho nepoužíváte nikde v Parku?“ zajímalo ho.

„To jsme měli v úmyslu. Ale orientovali jsme se spíš na senzorické záležitosti – hologramy, laserové displeje, počítačem řízené atrakce. Statistiky návštěvnosti a tak.“

„Statistiky návštěvnosti. Chuck Emory a jeho parta, co počítají peníze.“

„Taky nám připadalo, že by mohl, ehm, poněkud děsit hosty.“

„Děsit? Starý malý Wingnut?“

„Není zase tak malý.“

Ve dveřích kanceláře se objevil nějaký muž, pod paží držel svazek technických výkresů a mechanických náčrtků. „Promiň,“ omluvila se Sarah a přešla kancelář k příchozímu.

Warne chvíli sledoval, jak hovoří s tím mužem. Potom se podíval na dceru, klečela a něco mumlala robotovi. Přejel očima kancelář, uviděl fotografii Swope. Svého času to považoval za dobré znamení. Charlotte Warneová stavěla plachetnice; Sarah je zajížděla. Nenapadlo ho, že na takovou synchronizaci bude Georgia reagovat přesně opačně, než předpokládal. A bylo tam ještě něco. Jeho žena tíhla k plachetnicím čirou vášní. Jak poznával Sarah blíž, pochopil, že pro ni znamená výzvu.

Znovu se podíval na dceru. Georgia byla pro Sarah výzvou, kterou nedokázala zdolat. Vzpomněl si na trapnou chvilku, když Sarah v zasedací místnosti uviděla Georgii. Žádné spontánní uvítání, jen běžná reakce, poněkud neobratná, formální. Skoro jako kdyby to Sarah jednoduše s dětmi „neuměla“. Snažila se – ještě teď třeba s Wingnutem. Ale Warne věděl, že to k úspěchu nepovede. Sarah byla ve všem nanejvýš logická. Ale houževnaté uplatňování logiky na děti nikdy nefunguje; vždycky vám pokazí plány, oproti předpokladu se zachovají přesně opačně.

Sarah na stole zazvonil telefon. Warne se podíval tím směrem a potom na hodinky. „Raději půjdeme. Ještě jednou, prosím tě, Teresina laboratoř je kterým směrem…?“

„Druhou doprava, třetí dveře nalevo.“ Sarah nechala stát toho muže u dveří a přistoupila ke stolu. „Andrew, ještě něco k Terese. Není klasická zaměstnankyně Parku.“

„Jak to?“

„Je vynikající, samozřejmě – co se týče robotického programování, není možné jí cokoli vytknout -, ale je poněkud nekonvenční. Měli jsme dost problémy, abychom v ní vypěstovali pocit příslušnosti k Parku.“

„Chceš říct, že je náladová? Rebelka?“

„Řekněme, že plave proti proudu. Například před pár měsíci naprogramovala bota, který přináší poštu tak, aby štípal do zadku roztomilé chlapce, kteří s poštou pracují.“

Mluvila tiše, ale Georgia na druhé straně kanceláře se smála.

„Nepovídej,“ zareagoval Warne.

„A je podezřelá z toho, že na dámský záchodek pověsila fotografii nahé Margarety Thatcherové s hlavou Freda Barksdalea. Od otevření Parku má v záznamech tři disciplinární zápisy.“ Sarah odmítavě sevřela rty.

„Nebudete ji nutit, aby porozuměla svému okolí, že ne? To mi připadá dost děsné.“

Sarah otevřela ústa, chtěla něco říct, ale zarazila se, když do kanceláře strčila hlavu nějaká žena v bílém plášti.

„Je to tu jako na hlavním nádraží,“ poznamenal Warne.

„Tak je to denně.“ Sarah se otočila na příchozí. „Ano, Grace?“

„Omlouvám se, že ruším, slečno Boatwrightová, ale nebrala jste telefon. Je tu nějaký pán, chtěl by vás navštívit.“

„Nějaký pán?“

„Externí specialista. Tvrdí, že jste s ním chtěla mluvit.“

„Nepamatuji si, že bych s někým měla dojednanou schůzku.“ Sarah přešla zpátky ke stolu, natypovala pár znaků na klávesnici a podívala se na monitor. „Tak dobře. Ať chvilku počká.“

Vyndala něco ze zásuvky, obešla stůl a podala to Warneovi. „Tady je Wingnutův echolokátor. Raději toho externistu přijmu.“

„Díky,“ odpověděl Warne a připnul si lokátor na zápěstí.

„Zítra hned ráno odjíždím. Kdybychom se neviděli odpoledne, tak hodně štěstí. Doufám, že to všechno vyjde dobře.“

Warne jí věnoval mrazivý úsměv.

„Fred udělá všechno, aby ti pomohl. Měj na paměti, že nic není definitivní. S trochou štěstí napravíš, co se pokazilo, a pak požádáme New York o povolení zase to spustit.“ Sarah se otočila. „Ahoj, Georgie. Ráda jsem tě zase viděla. Měj se hezky.“

„Díky.“ Georgia vstala.

Warne pokynul Sarah, potom vedl Georgii ze dveří. Na chodbě čekala žena v bílém plášti, vedle ní vysoký štíhlý muž s krátce střiženou bradkou. Podíval se na Warnea s úsměvem.

Zezadu se ozval šílený hluk, skoro jako troubení klaksonu. Warne se otočil a uviděl Wingnuta, jak trhanými pohyby přechází po koberci dopředu a dozadu, jeho senzory pracovaly na plné obrátky.

„Tak na co čekáš? Jdeme,“ přikázal mu Warne. A když šli po chodbě, kolemjdoucí uhýbali před podivnou trojicí muže, dívky a nemotorného robota za nimi.

13:09

I KDYŽ WARNE ZMIZEL z dohledu za roh, Sarah ještě chvilku upřeně hleděla na místo, kde stál. Obezřelost nezmizela. Ale nebyla to obezřelost v pravém slova smyslu, spíš vědomí, že si sama se sebou něco nevyřešila. Nikdy nebyla typ ženy, která se pečlivě sleduje, před sebepozorováním dávala přednost akci. Věděla však, že to má něco společného s návštěvou Andrewa Warnea. Samozřejmě to napadlo Chucka Emoryho. „Jdi do toho, dostaň ho sem,“ vyzval ji člen představenstva z New Yorku. „Chci, aby byl Metanet odstaven, než se stane něco horšího. Ale ani slovo o tom, proč má přijet, dokud nebude na místě. Nemůžeme riskovat, aby se něco dostalo ven. Řekni, co musíš, abys ho sem dostala, ale dostaň ho sem.“ Podvod a klam jí byl samozřejmě proti srsti, ale pocítila úlevu, když všechno vyšlo tak, že v době, kdy Warne bude v Utopii, ona odjede do San Franciska. Chápala to jako výraz slabosti – a to jí bylo proti srsti. Čeho se bojí? Nikdy se nebála, když s ní někdo nesouhlasil, Warnea nevyjímaje. Možná cítila soustrast; nadcházející dny pro něj budou hodně nepříjemné. Bude těžké to jenom sledovat, natož se toho účastnit.

Všechny tyhle myšlenky jí proletěly hlavou během vteřiny. Potom se otočila k muži, který na ni čekal. „Promiňte. Půjdete dál?“

Muž vstoupil do její kanceláře s širokým úsměvem ve tváři.

„Nevzpomínám si, že bych vás požádala o rozhovor, pane,“ řekla Sarah a sedla si za stůl.

Muž přikývl a s velikým šarmem zkřížil ruce před sebou. Téměř podvědomě zaznamenala, že má dokonale ušitý plátěný oblek, určitě stál spoustu peněz. Bylo na něm něco neobvyklého, ale nedokázala to přesně určit.

„S vaší pamětí je všechno naprosto v pořádku, slečno Boatwrightová,“ ujistil ji. „Nepožádala jste mě o rozhovor. Byl to z mé strany jen menší podvůdek.“

Přišel blíž a Sarah v tu chvíli pochopila, co je na něm zvláštního. Oči toho muže neměly stejnou barvu – levé oříškovou, pravé jasně modrou.

Nepocítila žádné znepokojení. Tohle se stávalo často. Někteří fanoušci Utopie byli až příliš zapálení. Chodili do Parku každý měsíc, nosili formální oděv Erika Nightingala; opakovaně žádali o zaměstnání, měli zájem i o podřadnou, nekvalifikovanou práci, jen aby nahlédli do zákulisí. Občas se nějakým způsobem do zákulisí dostali a museli je potom doprovodit ven z Parku – slušně, ale nekompromisně. Pravda, doposud žádný z nich si předem nezjistil její jméno. Tenhle člověk, i když měl tak neobvyklé oči, nevypadal ani jako blázen, ani jí nepřipadal nijak nebezpečný. Byl hezký a důstojný, měl upřímný úsměv. Jako by z něj vyzařoval určitý druh vyrovnanosti. Na okamžik si Sarah vzpomněla na Freda Barksdalea.

„Mohu se zeptat, jak se jmenujete?“

„Samozřejmě že ano, Sarah – můžu vám takhle říkat, Sarah?“ Hlas měl nízký a melodický, s lehkým přízvukem, dost možná australským. „Křestní jména jsou velmi užitečná při budování důvěry. Jmenuju se pan Doe, Sarah. Ale můžete mi říkat Johne.“

Chvilku bylo ticho.

„Aha.“ Sarah se otočila k počítači, klikla na několik kláves. „Nemám tu žádný záznam o externím specialistovi jménem… ah… John Doe, který by měl dnes být v Utopii.“

„Zase správně. Další malá lest. Je to nemístné, omlouvám se. Povězte mi, to, co pijete, je jasmínový čaj? Voní to úžasně.“

Pan Doe se na ni stále velmi uvolněně usmíval. Přišel ke stolu, posadil se na kraj, zvedl hrnek i s podšálkem a upil. Potom na chvíli zavřel oči, aby vnímal chuť.

„Hm. Vynikající.“ Znovu upil. „Ale chutná to jako jarní úroda – víte – jako sotva narašené rostlinky. Touhle hodinou by byla lepší volba druhé sklizně.“

Sarah nechala klesnout svoji pravou ruku na klávesnici. Stačilo pár kliknutí a do devadesáti vteřin je tu ochranka. Ale když ten chlapík pokládal hrnek na podšálek, rozevřelo se mu sako. Zahlédla pažbu ruční zbraně, která vyčnívala z pouzdra. Stáhla ruku.

„Co chcete?“

Muž se zatvářil ublíženě. „Nač ten spěch, Sarah? Věci se dají do pohybu velmi rychle a velmi brzy. Tak si nyní dopřejeme chvilku na seznámení. Jako civilizovaní lidé.“

Odsunula o kousek židli, hleděla na něj. „Tak dobře. Kdo jste?“

Zdálo se, že pan Doe o tom uvažuje, jako by takovouhle otázku ještě nikdy neslyšel. „Ptáte se, co dělám?“ Odmlčel se. „Myslím, že mě lze nazvat expediterem. To slovo se mi nelíbí – zní to tak snobsky – ale nevím přesně, jak jinak popsat, co vlastně dělám. Získávám věci, které chtějí jiní lidé. Ale výraz ‚prostředník‘ mi připadá velmi podřadný. Možná by bylo úplně nejlepší, abyste mě brala jako muže s darem.“

Zasunul ruku do kapsy saka a Sarah se připravila k rychlému pohybu, pokud to bude zapotřebí. Muž káravě pokýval hlavou, jako by ho znepokojila její nedůvěra. Potom na její stůl štíhlými, elegantními prsty položil malou vysílačku. Naklonil se přes stůl, jako by jí chtěl svěřit tajemství.

„Sarah, mám pro vás dobrou zprávu. Je ve vaší moci zajistit, že dnes odpoledne ve vašem Parku nikdo nezemře.“

Mlčky na toho člověka hleděla.

„Vím, co pro vás Park znamená.“ Při řeči z ní nespouštěl oči. V obličeji měl výraz naprosté empatie a hlubokého porozumění. „Vím, že nejdůležitější je pro vás hladký průběh všeho a bezpečnost návštěvníků. Nemusí se stát vůbec nic, co by to jakkoli ohrozilo. Pokud budete respektovat několik jednoduchých základních pravidel.“ Se soustrastí a pochopením na ni dál hleděl. „Nebudete volat místní ani federální policii. A nepokusíte se evakuovat Park. Všechno bude fungovat jako obvykle. Návštěvníci budou normálně přicházet a odcházet jako jindy. Každý si užívá, nikomu se nic nestane. A když to tak vezmete, není tohle vlastně vaše práce? Prosím vás, Sarah, neporušujte základní pravidla.“

„Co chcete?“ zopakovala svoji otázku.

Pan Doe se odtáhl. „Budu od vás požadovat několik věcí. Je nesmírně důležité, abyste beze zbytku dodržovala mé instrukce. Komunikovat spolu budeme prostřednictvím tohoto.“ Stiskl tlačítko na vysílačce; potichu zabzučela. „Ale chtěl jsem, abychom si spolu osobně nejprve trochu popovídali. Však víte: prolomit ledy, dát všemu lidskou tvář a tak.“

Urovnal si sako. „Doufám, že mi odpustíte, ale právě jsem dospěl k nepříjemnému místu naší konverzace.“

Sarah cítila, jak jí tuhne čelist. „Na výhrůžky nereaguju dobře,“ prohlásila velmi chladně.

„Nebude to trvat dlouho. A tohle jsou dobré výhrůžky, Sarah. Udělejte přesně to, co vám říkám a kdy vám řeknu, že to máte udělat. Nezkoušejte mě zastavit, brzdit nebo jakkoli oklamat. Nebo cokoli jiného. Zjistíte, že o vás a vašem Parku vím víc, než si dokážete představit. Se mnou jsou tu ještě další, hrozivější než já. Měli jsme spoustu času na přípravu. Pozorovali jsme východy a vchody. Pokud budete spolupracovat, odejdeme dřív, než si na nás stačíte zvyknout. A vy budete moci dál těšit návštěvníky.“

Sesedl ze stolu. „Tak. Nebylo to tak strašné, co? Vždycky mě napadá, že ohrožovat někoho je jako bodání injekce. Udělejte to rychle a nebude to tolik bolet.“ Natáhl se a Sarah znovu ztuhla. Ale on jí jen s úsměvem přejel po tváři klouby na ruce. „Zanedlouho se ozvu. Teď dopijte v pohodě čaj, Sarah – je moc dobrý. Ale nezapomeňte, co jsem vám řekl.“

Když odcházel, Sarah znovu pohnula rukou ke klávesnici. Ale vzpomněla si na zbraň a nadpřirozený klid v očích Johna Doea a čekala.

U dveří se otočil. „Ještě jedna věc. Možná pochybujete o tom, co jsem vám řekl. A zjevně jste žena, která se jen tak něčeho nelekne. Možná by vás třeba napadlo nevpustit dovnitř další návštěvníky. Nebo třeba nevyhovět mým požadavkům. Cokoli z toho bude mít za následek odvetná opatření. Takže ve snaze předejít jakýmkoli komplikacím jsem vám připravil malou show. Sami jich tu předvádíte řadu, neměla byste i vy sama aspoň občas nějakou vidět? To by vás zbavilo pochybností.“

S pohledem na hodinky oznámil: „Začínáme přesně v půl druhé. Tak hezkou zábavu.“

A potom odešel.

13:15

MYSLÍŠ, ŽE TO TŘEBA byl blázen?“ zeptal se Fred Barksdale. „Jako ten chlápek minulý týden, co prohlašoval, že on je Abrahám a Utopie Sodoma?“ Otočil volantem elektrického vozíku, aby se vyhnul chodci. Jel rychlostí sedmnáct kilometrů v hodině, což byl dvojnásobek povolené rychlosti v chodbách Podzemí.

Sarah zavrtěla hlavou. „Nebyl to typ potřeštěnce s bombou ani toho, co vyhrožuje po telefonu. Na to byl příliš zdvořilý. Nějak nadmíru úzkostlivý…“ Zatřásla hlavou, jako by si ji chtěla pročistit. „Vyhledal mě. Věděl přesně, co chce. A potom, mám tohle.“ Poklepala si kapsu saka.

Objeli roh, gumová kola vozíku se smýkla po holém betonu. Sarah pohlédla na Barksdalea. Jemné rysy jeho tváře pojednou ztvrdly, blonďaté obočí měl svraštělé, jak se soustředil.

Podíval se na ni. „Jsi v pohodě, lásko?“

Sarah přikývla. „Je mi fajn.“

Zastavili před neoznačenými dvoukřídlovými dveřmi. Barksdale vystoupil, vozík nechal zaparkovaný do poloviny chodby. Projel kartou čtečku vedle dveří. Když se zámek s klapnutím odemkl, zatlačil na dveře. Ustoupil a dal Sarah přednost.

Centrum operací monitoringu, známé všem zaměstnancům Utopie jako Úl, to byl velký kruhový prostor s monitory zavěšenými na stěnách od podlahy po strop. Odtud se obrazový materiál z bezpečnostních kamer na hlavních tepnách přenášel na jednotlivá stanoviště. Nepřicházely sem všechny záznamy: infračervené kamery uvnitř atrakcí byly uzavřené systémy a Oči na obloze ve čtyřech kasinech Utopie měla na starosti samostatná stanoviště. Ale záběry více než šesti tisíc míst v Parku – od restaurací po údržbářské dílny monorailů – bylo možné sledovat právě v Úle.

Když Sarah vešla, pomyslela si – tak jako při každé ze svých nemnohých návštěv -, že tohle místo má příznačné jméno. Stovky monitorů, které ji obklopovaly ze všech stran, skláněly své skleněné obrazovky v bolestně stejných úhlech, velmi přesvědčivě připomínaly strukturu plástve.

Příliš se tím nezabývala. Během několika měsíců zažili několik falešných poplachů, měli velmi mnoho výhružných telefonátů a e-mailů, které nikdy nebyly dotaženy do konce. Ale žádný z potřeštěnců ani vtipálků se ještě nepředstavil jménem. Žádný z nich jim nedal vysílačku. A především – žádný z nich neměl u sebe tajně zbraň. A proto zavolala Boba Allocca, šéfa ochranky, a požádala o zásah. Jen pro jistotu.

V Úle byl chladný a suchý vzduch se slabou, skoro sladkou vůní maximální čistoty. Bezpečnostní specialisté seděli u monitorovacích stanic, které obklopovaly celou místnost, sledovali obrazovky nebo hovořili do sluchátek s mikrofonem. Bob Allocco stál vedle nejbližšího specialisty, netrpělivými prsty bubnoval na desku černého stolu. Když k němu přistoupili, obrátil se k nim a podmračeně pokynul, aby šli za ním.

V protější stěně byly mezi dvěma řadami monitorů zasazeny dveře s kouřovým sklem. Allocco odemkl kartou a vedl je dál, pak zase za nimi zavřel.

Místnost byla malá a tmavá, s několika velkými monitory, třemi telefony, počítačem a několika židlemi. Když dveře zapadly, spustil se ventilátor a vydával tichý skřípavý zvuk v pozadí: hluk, přes nějž je nikdo v Centru neuslyší.

„Jak je to podle vás vážné?“ zeptal se.

„Obávám se, že to budeme muset brát vážně bez ohledu na to, zda tomu tak je nebo ne,“ odpověděl Barksdale.

„To poznáme v půl druhé,“ hlesla Sarah.

Allocco se na ni zadíval. „Jak to?“

„Řekl, že nám něco předvede. Aby ukázal, že to myslí naprosto vážně, že to není bluf.“

„A nenaznačil ani trochu, co chce?“

Sarah vyndala vysílačku z kapsy. „Říkal, že nás zkontaktuje tímhle.“

Allocco si od ní vysílačku vzal, otočil ji v ruce. „No, ať je ten chlap kdokoli, nemá problémy s penězi. Podívejte na tohle: vojenské zařízení pro utajení telefonního hovoru. Určitě má signální difuzér. Odposlech je naprosto vyloučený.“

Podal jí přístroj zpátky. „Vyhrožoval vám?“

„Naznačoval, že pokud neuděláme to, co chce on, budou umírat lidé.“

„To mi tedy zní jako pořádné vyhrožování,“ řekl Barksdale.

„Také mi řekl, abychom nekontaktovali policii a abychom neevakuovali park. Všechno má běžet, jako by se nic nedělo. Jinak bude zle.“

Chvilku všichni mlčeli.

„A potom řekl ještě něco. Že jich je několik. A že měli spoustu času na přípravu.“

Otočila se, zachytila Barksdaleův pohled. I v tlumeném světle byl jeho obličej popelavý.

„Co se to děje?“ zeptal se. „Teroristé? Fanatici? Nějaká experimentální skupina?“

„Není čas na spekulace,“ odpověděl Allocco. „Máme důmyslné přístroje. Pojďte, najdeme ho.“ Zvedl telefon vedle počítače a navolil číslo. „Ralphe? Tady Bob Allocco. Jsem v Úlu. Mohl bys přijít?“

Položil telefon. „Ralph Peccam, můj nejlepší videotechnik,“ vysvětlil. „Dřív pracoval ve videosystémech, dokonale zná celou infrastrukturu.“

„Je diskrétní?“ zeptala se Sarah.

Allocco přikývl. „V kolik hodin odešel John Doe z vaší kanceláře?“

Sarah chvilku přemýšlela. „Asi deset minut po jedné.“

„Dobře.“ Allocco se otočil k počítači, myší přejel přes několikeré menu. „Zkusíme najít jeho stopu.“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a Sarah otevřela. Venku, v nadpozemské záři bezpočtu monitorů v Úle, stál malý, vychrtlý mladík. Rezavé vlasy měl vyčesané do kohouta a nos a lícní kosti poseté pihami. Nemohlo mu být víc než dvacet. Zlatý špendlík na sportovním saku v retro stylu jej identifikoval jako specialistu na elektroniku.

„Ralphe,“ vyzval ho Allocco. „Posaď se.“

Mladík si s pohledem na Sarah sedl před počítač a hlasitě popotahoval.

„Máme pro tebe menší projekt. Něco, co se nesmí dostat z této místnosti ven, ano?“

Peccam beze slova přikývl, velkýma očima se znovu podíval na Sarah. Zjevně nebyl zvyklý pohybovat se v blízkosti šéfky Parku.

„Vzpomínáš na drily zákazů, kterými jsme prošli? Tak tohle dril není. Přibližně před osmi minutami z kanceláře slečny Boatwrightové odešel nějaký muž. Vydáme se po jeho stopách.“ Allocco ukázal na něco na monitoru. „Přinesl jsem seznam kamer na chodbě. Začni s B-2023.“

Peccam vložil několik příkazů do počítače. Na jednom monitoru se objevilo zobrazení: vstup do kanceláře Sarah, záběr z kamery namontované na stropě přes chodbu. Ve spodní části obrazovky běžel čas pořízení záběru. Když film přetáčeli, setiny vteřin ubíhaly tak rychle, že číslice skoro splývaly.

„Je to černobílé?“ Sarah to překvapilo.

„Všechny kamery ve služebních prostorech jsou černobílé. Barevné jsou umístěny jenom v prostorách pro veřejnost. Prošli jsme to všechno minulý měsíc, když byl systém plně instalován. Vy jste mě neposlouchala?“

„Zdá se, že ne moc dobře. Zasvěťte mě.“

Allocco mávl rukou na monitor. „Video je teď plně digitalizované. To znamená, že nedochází k rušení signálu, máme nekonečné možnosti ukládání materiálů, teoreticky nekonečné rozlišení. Všechno je rozfázováno do jednotného časového kódu SMPTE, který běží – jak je to, Ralphe?“

„Kmitočet třicet,“ sdělil Peccam chraplavým hlasem.

„Třicet rámečků za vteřinu. Můžeme přesně synchronizovat libovolné dva tři záznamy v Parku. A můžeme v historii pokračovat donekonečna.“

Sarah přikývla. „Takže ukládáte všechno?“

„Do určité míry, protože velikost – Ralphe, jaká je architektura?“

„Každý monitor je propojen vláknem ke kanálu anténní soustavy RAID, kterou nedávno zvětšili na čtyři terabyty.“ Peccam hlasitě kýchl.

„Vypadá to, že máš pořádnou rýmu,“ řekl Allocco.

„Před dvěma hodinami jsem byl u doktora pro antihistamin. Akorát se mi po něm chce spát.“

„No, my vás teď potřebujeme bdělého.“ Sarah se otočila zpátky na Allocca. „Pokud tomu dobře rozumím, můžeme pročesávat i staré záznamy? Je možné zjistit, jestli tady John Doe už někdy byl? A třeba i vidět přesně, co dělal?“

Allocco se škrabal na bradě. „Teoreticky. Ale právě jsem se chtěl zmínit o tom, že k tomu, abychom rozdělili videozáznamy do reálného času, potřebujeme vlnové pásmo. Značnou část vlnového pásma. Nevěřila byste, jak rychle se ty čtyři terabyty naplní. Proto máme kamery v Podzemí černobílé. Každý večer se videozáznam předává IT serverům.“ Pokynul směrem k Barksdaleovi. „A to je, Bucku Rogersi, ta chvíle, kdy do toho vstupují vaši chlapci.“

Sarah se ohlédla. „Frede?“

Barksdale, který tiše naslouchal, si odkašlal. „Videozáznamy skladujeme na našem WANu dva týdny. Potom se likvidují.“

„Jak rychle je můžeme získat zpátky?“

„Přes noc.“

„To není dost rychlé.“

„Příliš předjímáme. Ještě jsme toho chlápka ani neviděli.“ Allocco přistoupil a zastavil se za Peccamem, díval se na zobrazení na centrálním monitoru. „Dobře. Za pět minut čtvrt na dvě. Teď zas dopředu, dvě stě rámečků za vteřinu.“

Na centrálním monitoru kolem kanceláře Sarah procházely postavy, jenom šedé skvrny. Potom se vynořil stín ze dveří.

„Stop,“ řekl Allocco. „Sto rámečků zpátky.“

Na monitoru zůstal bez hnutí Fred Barksdale, jak vstupuje k Sarah do kanceláře.

„To je pozdě,“ ozvala se Sarah. „Fred přišel tak asi dvě minuty potom, co John Doe odešel.“

„Zpátky o padesát,“ řekl Allocco.

Další šedivé šmouhy postav, tentokrát pomalejší, se pohybovaly pozpátku v němé pantomimě. Potom jedna postava proklouzla do dveří její kanceláře pozadu, otočila se a zmizela vevnitř.

„Stop,“ opakoval Allocco. „Dopředu deset rámečků za vteřinu.“

Na monitoru pomalu kráčel John Doe zpátky do záběru. Rozhlédl se po chodbě na obě strany, jednou rukou si přejel vepředu oblek, potom vešel do dveří a zmizel ze záběru kamery.

„To je ten prevít?“ ujišťoval se Allocco.

Sarah přikývla. Když ho viděla znovu – malou bradku, nenucený úsměv – projela jí zlost spolu s další emocí, kterou nedokázala identifikovat. Tvář jí hořela v místě, kde ji pohladil.

„Zpátky sto rámečků a zastavte to.“

John Doe stál bez hnutí mezi dveřmi.

„Zvětšete obličej desetkrát.“

Obličej teď zaplnil celou obrazovku, byl ve stínu světla nad ním. Sarah viděla, že levé oko má tmavší odstín šedé než pravé.

„Mohl byste to vyčistit?“ požádal Barksdale. „Vyostřit to?“

„Ano,“ odpověděl Peccam. „Bude to chvilku trvat.“

„Tak v tom případě to počká. Teď zjistíme, kam šel.“ Allocco se díval na soupis, který ubíhal dolů na okraji instruktážní obrazovky. „Ukažte B-2027. Synchronizujte čas.“

Centrální monitor na okamžik ztmavl. Další pohled na chodbu, o dvoje dveře dál od kanceláře Sarah.

„Třicet dopředu,“ mumlal Allocco.

Na vteřinu byla chodba prázdná. Potom prošla žena v krinolíně z viktoriánské éry. Za chvilku za ní šel John Doe. Kráčel sebevědomě, dokonce ležérně, z horní části obrazovky dolů.

„B-2051,“ řekl Allocco. „Tatáž synchronizace.“

Teď se objevil pohleď na dvě chodby, které se kříží. Objevila se žena v krinolíně, odbočila vlevo a vešla do schodišťové šachty. Údržbářský vozík projel po straně obrazovky. Potom se znovu objevil John Doe nahoře. Zůstal stát a po krátkém rozhlédnutí zabočil vlevo, stejně jako ta žena.

„Míří na Úroveň A, možná do Gaslight,“ sledoval dál Allocco seznamy. „Ukažte A-1904.“

„Nezapomeňte,“ řekla Sarah, „nechci vidět jeho veškerý pohyb. Zatím ne. Podíváme se, kam jde, jestli opravdu má něco v plánu na půl druhou. Obklopte ho chlapy z bezpečnostních jednotek, jen pro jistotu. Ale nepodnikejte nic, dokud vám neřeknu.“

Chodba na Úrovni A na monitoru byla širší a lépe osvětlená. A také tam bylo větší živo. Pod kamerou prošly hloučky zaměstnanců Utopie, povídali si a mířili do Café A, což byl nejbližší bufet pro zaměstnance. Žena v krinolíně prošla kolem. Zjevně ji potkal její přítel a oba teď kráčeli ruku v ruce, mnohem pomalejším tempem.

„Ale, ale,“ pronesl Allocco. „Raději je zapište VPC.“ Veřejné předvádění citu u zaměstnanců nebylo sice vysloveně zakázáno, ale vadilo.

Teď John Doe vešel na monitor. Šel dopředu, potom v nastalém ruchu zůstal stát. Lidé ho míjeli a nevšímali si ho.

„Co to proboha dělá?“ zajímalo Allocca.

Najednou John Doe vzhlédl, přímo do kamery. Usmál se a zvedl ruce ke kravatě, jako by si chtěl urovnat uzel.

„Drzoun,“ komentoval Barksdale. „Neřád, prevít s úsměvem, zatracenej prevít.“

Obraz najednou nečekaně zmizel a monitor oslepl.

„Co je tohle za blbost?“ křičel Allocco.

Peccamovy ruce běhaly po klávesnici. „Nevím. Časové kódy pořád běží. Musí to být krátkodobá změna chování v softwaru.“

Za několik vteřin obraz znovu naskočil. Zástupy lidí dál kráčely pod kamerou, zcela nevědomé. Ale John Doe mezi nimi nebyl.

„Ukažte A-1905,“ řekl Allocco, když nahlédl do soupisu. „Stejná synchronizace.“

Znovu stejná bouřka šedivé statické elektřiny jako v předchozím případě. Za chvíli se všechno vyjasnilo.

„A-1906. Honem, pospěšte si s tím.“

Zase bez obrazu.

„Kristapána,“ reptal Allocco.

Přešel ke dveřím a otevřel je. „Poslouchejte,“ mluvil ke všem v Úlu. „Byl problém s napájením před pěti deseti minutami?“

Jeden bezpečnostní specialista přikývl. „Jo, ztratili jsme signál asi tak na deset vteřin.“

„Cože? Celý systém?“

„Ne, pane. Část Úrovně A a náměstí Soho v Gaslight.“

Allocco zavřel dveře a otočil se na Peccama. „Půjdeme obvyklými cestami, kudy by mohl jít. Ukažte A-1940. Synchronně deset vteřin dál.“

Zkontrolovali záběry různých kamer, zbytečně, zabralo to pár minut. Allocco povzdechl a rozhodil rukama. „Co s tím uděláte?“

„To nemůže být technická záležitost,“ tvrdil Barksdale. „Takhle by to nevypadalo bez nadbytečného seskupování dat.“ Podíval se na Sarah. „Další krátkodobá změna chování.“

„Myslím, že ne,“ prohlásila. „Časování je až příliš výhodné.“ Něco ji napadlo – velmi znepokojivého.

„Můžeme vystopovat jeho visačku?“ zeptala se.

„Už jsme to zkusili,“ odpověděl Allocco. „Určitě používá nechráněnou. Ralphe, sledujte ho dál. Dejte mi vědět, jestli na něj natrefíte.“

Odvrátil se od monitoru. „Co teď?“

„Počkáme,“ pronesl Barksdale.

Sarah se podívala na hodinky. Bylo za pět minut půl druhé.

13:15

LABORATOŘ APLIKOVANÉ robotiky Teresy Bonifaciové byla snad nejnepořádnější soukromý prostor, jaký Warne viděl od doby, kdy za studií na Massachusettském technologickém institutu bydlel na studentské koleji. V prostředí jako Utopie, která prosperuje proto, že klade důraz na pořádek a dokonalost, mu to připadalo v jistém smyslu skoro agresivní: výraz nezávislosti. Tlusté technické manuály ležely na stole otevřené, hřbetem vzhůru, stránky pomuchlané, hřbety polámané. V jednom rohu stál robot, který vypadal jako kostra, měl vztyčenou paži, takže imitoval Sochu svobody, oblečený byl do zelenobílých pruhovaných vyjetin z počítače. Odkudsi bylo slyšet „Paradise City“. Na rozdíl od ostatních prostor Utopie v Podzemí – které relativně nebylo ničím cítit – se tady ve vzduchu vznášel slabý zápach: podivný, snad rybí. Warne nakrčil nos, když se rozhlížel. Teresina kancelář se nehonosila jiskřivými nástěnnými malbami jako hlavní atrakce Utopie, ani motivačními frázemi v rámečcích. Místo toho stěny zdobily křiklavé plakáty Guns N‘ Roses. Jeden byl podepsán tlustým červeným fixem slovy „Mír, láska, říznutí“. Pohlednice s nápisem Borokay Beach, Philippines byla nalepená na vnitřní straně dveří laboratoře. O kousek dál někdo lepenkou připevnil kus papíru s rukou psaným výpiskem:

Když se úkol nemůže rozdělit kvůli postupným omezením, větší úsilí nemá na pracovní program žádný vliv.

Dítě se v útrobách matky vyvíjí devět měsíců bez ohledu na to, kolik žen je těhotných.

Frederick P. Brooks, Jr.

Mystický měsíc muže

Teresa seděla v opačném rohu, skoro nebyla vidět za stohy časopisů a starých čísel Amusement Industry Digest. Něco pájela, mezi rukama jí stoupal tenký proužek dýmu. Jakmile uviděla Warnea, odložila pájku, posunula si ochranné brýle na čelo a obešla stohy časopisů.

„Andrew, to je skvělé, že jste tady,“ řekla hlubokým hlasem a zeširoka se usmála. „Nemůžu tomu uvěřit, po všech těch rozhovorech po telefonu jste – panebože.“

Warne se podíval směrem, kterým upírala oči. Do laboratoře právě vstoupila Georgia, Wingnuta měla v patách. Robot hned zůstal stát, jeho senzorické antény prohlížely prostředí, několikrát – jako by nedokázaly pojmout všechny překážky kolem.

„Nebojte,“ řekla Georgia. „To je jenom Wingnut.“

„Jasně.“ Teresa chvilku upřeně hleděla na nadměrně velkého robota. Potom se podívala znovu na Warnea a rozesmála se hlasitým kontraaltem, který tak často slýchal v telefonu. „Víte, jste něco jako legenda v IT. Nikdo vás nikdy neviděl. Po telefonu jsem s vámi mluvila jenom já a Barksdale. Koloval tady takový vtip, že ve skutečnosti vůbec neexistujete, že si vás Nightingale jenom vymyslel. Když se dneska ráno rozkřiklo, že máte přijet, pár lidí si u mě ověřovalo, jestli je to pravda.“

„Nepovídejte.“ Warne se podíval na Georgii, která stála vedle něj a zvědavě zkoumala nepořádek kolem. V tu chvíli nemohl Terese říct, co si o tom všem myslí. Ještě ne. I tak by byl blázen, kdyby se nechal tímhle lichocením nějak ovlivnit.

Zápach byl tady silnější a Georgia krčila nos.

„To je bagoong,“ vysvětlila Teresa Georgii a znovu se zasmála.

„Ba co?“

„Garnátová pasta. To, co cítíš. Fantastická na zelené mango. Nikdo tady to nemůže vydržet. Kromě mě.“ Uličnický úsměv se rozšířil. „Proto obědvám vždycky tady, ne v bufetu.“

Warne myslel na pohlednici s pláží. Zalovil hluboko v paměti. „Cítit to je jako mabaho,“ řekl. Je to tak? Chutná jako masarap.“

Teresa byla překvapená. „Vy mluvíte tagalsky?“

„Tak asi pět slov. Kdysi jsem měl laboratorního asistenta Filipínce.“

„No jo. My teď zamořujeme vědecká pracoviště.“ Potom se znovu otočila na Georgii. Byla netrpělivá, zjevně se chtěla vrátit do Parku. „Mám tu něco, co by tě možná bavilo. Je to nový gameboy, ‚Archaeopteryx: Perfect Edition‘.“

„To už jsem hrála,“ ušklíbla se Georgia.

„Tuhle jsi ještě neměla.“ Teresa otevřela zásuvku, chvilku v ní hledala. Nakonec vyndala kapesní videohru. Byla jiná, než jaké Warne viděl: plastový kryt chyběl a půl tuctu krokodýlků bylo připojeno k elektronickým vnitřnostem, mnohabarevné dráty vyčnívaly ven.

„Některé tyhle hry mají úžasnou umělou inteligenci. V prostojích bloudím v jejich instruktážních sestavách, hledám, co bychom mohli vykuchat. U téhle jsem narazila na tucet tajných úrovní, které vývojáři nikdy veřejnosti ani nepředvedli.“

„Úrovně Master?“ zpozorněla Georgia a oči se jí rozšířily. „Psali o tom na webu. Myslela jsem, že je to jenom nějaká kravina.“

„Georgie!“ okřikl ji Warne.

„No, není to kravina.“ Teresa jí podala hru. „Na, vyrazí ti to dech. Jenom neodepínej krokodýlky, to bych musela všechno znovu zapojovat. Sedni si tamhle k tomu stolu. Co tam je, shoď na zem.“

Warne sledoval, jak Georgia odchází, skloněná nad hrou, už se do toho zabrala. Tak Teresa tráví prostoje rozmontováváním gameboyů. Možná kdyby místo toho věnovala větší pozornost Metanetu, teď by tady nebyl.

Odvrátil pohled od dcery a zjistil, že ho ta žena upřeně pozoruje. „Tak,“ promluvila po chvíli. „Jak chcete začít?“ Znovu se usmála. Když jí Warne úsměv neoplatil, do jejího výrazu se začala vkrádat nejistota.

„Řekněte vy. Je to vaše malá oslava.“

Teresin úsměv se vytratil. „Podívejte, Andrew,“ spustila tišším hlasem, „chápu, jak vám je. A je mi vážně líto -“

„To jistě,“ skočil jí Warne do řeči drsně. „Ale to dejte do zprávy. Vemte si svůj tým a já vám to odstartuju. Ale my potom odejdeme. Svůj svinčík vykydejte sami.“

Jeho slova dlouho visela ve vzduchu, bylo to nepříjemné. Teresa se odvrátila. „Přinesu záznamy o těch nehodách,“ oznámila přes rameno. Vyšla z laboratoře, dveře nechala dokořán.

Warne zavřel oči, dlouze a pomalu se nadechl. Ticho narušovalo jenom pípání gameboye.

„Tati?“

Warne se ohlédl. Byla skloněná nad hrou, ani nevzhlédla. „Ano?“

„Proč jsi na ni byl teďka tak hnusnej?“

„Hnusnej?“ opakoval její výraz nevěřícně. Netušil, že Georgia něco slyšela. Jeho pracovním rozhovorům nikdy nevěnovala pozornost. Potom si vzpomněl na její otázku, jestli je Teresa Japonka. Georgii se líbí, uvědomil si a hodně ho to překvapilo.

Teresa vešla do dveří, v ruce svazek papírů. Zavřela za sebou a rychle mířila k němu, hlavu sklopenou, z úst tenkou linku. Byla hodně nasupená.

„Řídicí terminál Metanetu je tady,“ prohlásila. Nevěnovala mu ani pohled a šla ke stolu na vzdálené straně místnosti. Warne za ní. Před monitorem stály dvě dřevěné židle – jedna prázdná, na druhé byly navršeny vyjetiny z počítače. Shodila je na zem. Sedla si, Warnemu zbyla druhá židle. Teresa naklonila hlavu blíž k terminálu, černé oči se jí leskly, když mu prstem naznačovala, aby udělal totéž.

„Tak dobrá, doktore Warne,“ řekla potichu. „Je zjevné, že – jak bych to řekla vědecky – něco vás pekelně žere. A já vím, co to je.“

„Tak mi to popište,“ odpověděl stejně tiše.

„Myslíte, že na tom nesu nějakou vinu já.“

„A ne? Vy, nebo někdo z vašeho týmu?“

„Z mého týmu!“ utrousila Teresa naoko překvapeně.

„My dva spolu pracujeme skoro rok. Jistě, jenom po telefonu, ale já myslel, že máme dobrý vztah. Přátelství. Víte sama, že Metanet nemůže mít takové výpadky. Neudělala jste s tím vůbec nic. Vždyť jste mě na to ani neupozornila, kruci! Já o ničem neměl ani tušení!“

„Můj tým!“ opakovala Teresa, stále nemohla uvěřit jeho slovům. Opřela se na židli. „Panebože. Jste chytrý chlápek, já myslela, že si to dáte dohromady.“

„A co?“

„S kým jste kromě mě mluvil o Metanetu?“

Warne chviličku přemýšlel. „Ten asistent v laboratoři, Clay -“

„Barnett? Clay pět měsíců pracuje v Technologiích zobrazení.“ Znovu se naklonila blíž. „Nemám žádnej podělanej tým, Andrew. Jsem sama.“

„Cože?“ zeptal se nevěřícně. „Vy jediná jste zodpovědná za roboty?“

„Jsou tu údržbáři, kteří dělají mechanickou práci: mění serva, diagnostiku. Ale jinak jsem sama.“

Chvilku bylo ticho. Warne nedokázal tu novinku strávit.

„Pro vaši informaci. Měla jsem zákaz, nesměla jsem o tom s nikým mluvit. A když s nikým, tak s vámi především.“

„Tati?“ ozvala se Georgia z druhé strany laboratoře. „O čem si povídáte? Proč šeptáte?“

„O ničem, pusinko,“ řekl Warne a narovnal se. „Jen jsme – pracovali na jednom drobném problému. Nic víc.“

Potom se naklonil zpátky k Terese.

„Myslíte, že jsem se nezkoušela s Metanetem něco udělat?“ zašeptala divoce. „Hodně jsem se snažila. Je to moje živobytí. Hlavně teď.“

Warne na ni zíral. „Tak dobře. Povídejte mi o tom.“

Stáhla si ochranné brýle, prsty si projela vlasy. „Začala jsem hned po otevření parku. Řekli mi, že jsme dočasně na modu údržby a že jakmile Výbor pro budoucí atrakce vydá zprávu, personál v robotice se rozšíří. No, zpráva vyšla, ale já ji nikdy neviděla. Nově najatí pracovníci dostali odznaky robotiky a jsou všude: v zobrazeních, akustice. A potom, před pár měsíci začali odepisovat.“

„Odepisovat?“

„Nedůležité boty prostě odpojili od ústředního počítače. Nahradili je lidmi nebo jednoduše jejich práci zrušili definitivně a nikdo ji nedělá. Vlastně jediné boty, které jsme dodali, vůbec nejsou ti opravdoví autonomní. Jsou to jenom pohyblivé stroje, jako draci a diví mužíčci v Camelotu. A o to se starají manažeři Světů.“

Warne si otřel čelo hřbetem ruky. „Ale proč?“

„Copak to nechápete? Za to můžou ti nahoře, co jsou přes peníze. Roboti už nejsou dost sexy. Příliš akademičtí, příliš vědečtí. Samozřejmě je pěkné nechat jich tady pár jako pastvu pro oči, jejich posláním je ohromit turisty v Callistu, dát těm, kdo mají na starosti styk s veřejností, téma, aby měli o čem psát. Ale neprodávají vstupenky. Podle lidí z vnitřní správy robotům už odzvonilo. Barksdale sám mi to říkal. Mají plnou pusu slibů, přesně tak to bylo s umělou inteligencí, ale to se ven nevynáší. Dneska má každé dítě robota jako hračku, s poněkud nižšími duševními schopnostmi, a to pravému robotovi nedělá zrovna dobré jméno. Každému je jedno, jestli podlahy na Úrovni C myjí boti nebo lidi.“

„Eriku Nightingalovi to jedno nebylo. Sám mi to řekl.“

Najednou Teresa poklesla. „Nightingale byl vizionář. Plánoval Utopii jako něco víc než pouhý zábavní park nového věku s pěknými, důmyslnými přístroji. Všechno bral jako úhelnou zkoušku nové technologie.“

„Úhelnou zkoušku nové technologie. Slyšel jsem ho o tom mluvit zrovna dneska ráno.“

„A já tomu věřila!“ odpověděla vzdorovitě. „A pořád tomu věřím. To je důvod, proč jsem se sem upsala. Ale Nightingale je mrtvý. A Park už jeho vizi dávno nemá. Funguje na základě průzkumů názorů jednotlivců a demografie. Veškerá pozornost se věnuje jen povrchu. Přivádí to sem stále více učenců z oboru umělecké historie, aby to vypadalo reálněji. Vytvářejí se větší a lepší hologramy. Rychlost na atrakcích se zvyšuje.“ Znovu mluvila tišeji. „A nikdo nebyl připraven na to, kolik ta kasina vydělají. Celý přístup se změnil.“

Warne sledoval, jak zmlkla. Uvažovala nanejvýš neUtopicky objektivně. On sám tady vybouchl, plný oprávněného rozhořčení, hned se naježil, jenom aby uvolnil Teresinu potlačovanou frustraci.

„Tati?“ ozvala se Georgia. „Už to bude? Pojď zpátky do Parku.“

„Počkej chvilku,“ zavolala Teresa. „Za pár minut to dořešíme.“

Okamžik hleděli jeden druhému do očí.

„Omlouvám se, Tereso. Nejspíš jsem si udělal špatné závěry.“

„To je v pořádku. Jak jsem říkala, vím, jak vám musí být. Mně je úplně stejně. A říkejte mi Terri, prosím. Nesnáším Teresu.“

„A ty mi říkej Andrew. Předpokládám, že jméno máš po té svaté.“

„Samozřejmě. Určitě jsem jediná Filipínka nekatolička na světě. Na mši jsem nebyla deset let. Moji rodiče by se obraceli v hrobě.“

Zase chvíle ticha. Warne byl zmatený, nevěděl, co dál má říct nebo udělat.

„No, Nightingala by aspoň potěšily hologramy,“ řekl nakonec. „Jsou skutečně úžasné.“

„Pravda.“ Její výraz se náhle změnil. „Měl bys mě brát s rezervou, doktore Warne. Chvílemi ze mě mluví žárlivost. Je tady spousta nové techniky. Jenže všechno dostali po velkých objevech specialisté na hologramy. A taky odpovídající rozpočet. Původně v oddělení Zobrazovací technologie pracovalo osm lidí. Teď jich je tam čtyřicet.“

„Jaké velké objevy?“

„Dokázali vypočítat, jak udělat holografická zobrazení v životní velikosti místo velikosti krabičky od cigaret. To bylo první. Ale největší průlom nastal po Nightingalově smrti. Crucible – Úhelná zkouška.“

Warne se na ni rychle podíval.

„Ironie, co? Předpokládám, že to nazvali po jeho známém proslovu. Neznám technické detaily – pořád to velmi pečlivě tají. Ale je to systém pro tvorbu fantasticky složitých hologramů za použití počítačů. Samozřejmě to vyžaduje obrovskou energii paralelní základní jednotky, aby to vůbec šlo. Ale nejsou už zapotřebí lasery, fotopolymery, nic. Je to skoro jako vytváření programů 3-D, které se používají pro počítačové animace filmů. Až na to, že místo dvourozměrných postav dokáže Crucible vytvořit plně pohyblivé holografické projekce.“

„Ježíši.“ Warne na chvilku zmlkl. „Představ si ten potenciál.“

„To mi povídej. Ale ty náležité patenty nejsou licencované. Uchovávají si svoje kouzlo, jsou charakteristickým znakem Utopie. Buduje se to od otevření Parku. První holograficky zvětšená atrakce byl Rozparovač v Gaslight.“

„O tom nevím nic.“

„Zpočátku to byl jen takový pokus. Víš, obecenstvo je v tomhle divadle, nejspíš se bude dávat nějaká viktoriánská revue. Někdo zařve, že policajti honí Jacka Rozparovače. Někdo další křičí, že Rozparovač utekl do divadla. A potom světla zhasnou.“

„To je docela efektní.“

„Spíš to povoluje svěrače. Neuvěřitelně realistické hologramy Rozparovače, jak utíká divadlem, se vynoří za sedadlem s napřaženým krvavým nožem. Lidé ječí.“ Pokrčila rameny. „Okamžitě to vyvolalo rozruch. V tu chvíli všichni zbystřili, viděli potenciál. Takže se rozhodli dodat hologramy do Horizontu jevu, i když byl teprve ve vývoji.“

„To je horská dráha v Callistu, že? Viděl jsem to na mapě.“

„Zkus další generaci po horských dráhách. Naprosto temné. Sedadla přišroubovaná k základně, počítačem synchronizovaná tak, aby se pohybovala nahoru a dolů a ze strany na stranu, všechno načasováno, aby kolem tebe prosvištěla zobrazení. Jenomže nekoukáš na plochou obrazovku – jsou to trojrozměrné komety a meteory, které se ti ženou přímo do obličeje. Trikové brýle vůbec nejsou zapotřebí. Jsi totiž uvnitř hologramů.“

Warne udiveně zavrtěl hlavou.

„Potom někdo dostal skvělý nápad o působení techniky. Viděl jsi v Callistu a Nexu galerie Představivost?“

„Ne.“

Jsou to studia, kde můžeš získat svůj holografický portrét – ty osobně s některou postavou, dokonce se samotným Nightingalem. A víš co? Nestačí je chrlit dost rychle. Takže je z tebe účetní Utopie, sleduješ, jak se peníze sypou do kasina, vidíš tatínky, jak se perou, aby získali privilegium plácnout stodolarovou bankovku na pult za holografický portrét svého dítěte. Potom se podíváš na Terri Bonifaciovou a její robotický program. Co myslíš, kdo přijde zkrátka při přípravě dalšího čtvrtletního rozpočtu?“

Otázka zůstala nezodpovězená.

„Ale to je jenom začátek.“ Vstala. „Georgie, pojď sem na chvilku. Chci ti něco ukázat.“ Čekala, až Georgia přijde s gameboyem v ruce. Potom se obrátila k malému předmětu, který Warne považoval za robota: černý válec na kolech, přibližně metr vysoký. „Na tomhle také pracuji.“ Stiskla několik tlačítek. Něco krátce zablikalo a najednou vedle Warnea stálo slůně.

Instinktivně ustoupil, skoro porazil Georgii, jak ho to překvapilo. Slon byl v každém detailu dokonalý. Malé černé oko, zasazené v šedivých složitých záhybech kůže, se třpytilo, když na něj upřeně hledělo. Jemné chloupky na horním pysku slona se leskly. Byl to hologram, ale mnohem realističtější než Nightingale, kterého viděl ráno.

„Panebože!“ hlesl Warne.

„Hustý!“ vydechla Georgia.

Slon zmizel, když Terri na válci stiskla jiné tlačítko. „To je přenosný holografický projektor. Stále se ještě vyvíjí. Mám jenom tenhle starý prototyp. Naši vývojáři teď totiž přemýšlejí o zabudování paměťových čipů z mých deaktivovaných botů. Takové zařízení mají v úmyslu použít při Nightingalových kouzelnických představeních při otevření všech Světů v příštím roce.“ Palcem poklepala na černý kryt. „Ten slon byl poslední z jeho zásobníku zobrazení. Obsluha je velmi snadná. Podívej.“

Seřídila malý objektiv na plášti, stiskla tlačítko vzorek. Potom pár kroků ustoupila, postavila se před objektiv, ruce si přiložila k hlavě, imitovala tak Stooge. Ozvalo se několikeré varovné pípání, potom krátké zabzučení. Terri postoupila dopředu, stiskla další tlačítko – display. Vedle ní okamžité stála druhá Terri Bonifaciová, neuvěřitelně živá: zobrazení zaznamenal stroj jen před několika vteřinami.

„Dokáže snímat, jen pokud je objekt zobrazení v klidu,“ vysvětlila. „Ale detail předčí všechno ostatní.“ Podívala se na nehybné zobrazení. „Haló, Moe!“ zvolala pištivým hlasem, imitovala Curly.

„Mohla byste mě udělat taky?“ prosila Georgia.

„To víš že ano.“ Terri jim pokynula, aby k ní přišli, ukázala Warneovi, jak s přístrojem zacházet. Za chvilku vedle sebe stály dvě Georgie.

„To mám vážně takhle tlustý obličej?“ zeptala se Georgia, když zkoumala hologram.

Warne se neovládl a v němém obdivu zavrtěl hlavou. Terri přístroj vypnula a zobrazení zmizelo.

„Ale k čemu budou tuhle technologii využívat?“ řekla Terri najednou. „Pro zábavu. Aby do vozíku na atrakci v temnotě ukázali nějakou obludu, aby se dětičky mohly ještě víc bát. Myslíš, že by s tímhle Nightingale souhlasil? Podle mě by to prohlásil za krátkozrakost a -“

Nad jejich hlavami se najednou ozval obrovský rámus, jako by vybuchlo deset vulkánů současně. Georgia zaječela a instinktivně přiskočila k otci. Warne se přihrbil a rukama jí zakryl hlavu. Židle za ním s rámusem upadla. Wingnut začal vyděšeně hvízdat a rychle se přesunul do nejbližšího temného kouta.

Deprimovaný výraz v obličeji Terri se proměnil v úsměv, když Warne pomalu spustil ruce.

„Co to sakra…?“ začal.

„Promiňte, měla jsem vás varovat předem. Jsme přímo pod Gryfovou věží v Camelotu. Právě probíhá představení ve 13:20.“

Warne postavil židli, podíval se na strop. „Kolikrát denně hrajete tohle představení?“

„Jedno dopoledne, dvě odpoledne a jedno večer.“

„Takže tohle se tu opakuje čtyřikrát denně?“

Terrin úsměv se rozšířil. „Po tom, co mě přestěhovali do menší laboratoře, je to lepší. Ta předchozí byla pod Bouří na Temži v Gaslight. Voda z řeky občas prosakovala.“

Warne chvilku čekal, až mu přestane zvonit v uších.

Georgia se netrpělivě dívala z jednoho na druhého. „Tak už jste si to řekli, vy dva? Jak dlouho potrvá vypnout Metanet, nebo co vlastně máte udělat?“

Warnea to překvapilo. „Tys to věděla?“ Podíval se na Terri. „Tys jí něco řekla?“

„Ale no tak, tati. Od první schůzky to máš napsaný na čele.“

Zavrtěl hlavou, zasmušile se podrbal za krkem. Nad sebou zaslechli další, tentokrát mírnější explozi. Měl dojem, že slyší i ječení rozrušeného obecenstva.

„Jestli chcete něco vědět, tak je to všechno úplná pitomost,“ dodala Georgia.

„Co je pitomost?“

„No vypnout to. Nemá to žádnou vadu ani nejde o krátkodobou změnu chovám nebo něco v tom smyslu, ať Sarah říká, co chce.“

Terri uličnicky zamrkala. „Jak to můžeš vědět?“

Georgia se narovnala a podívala se jí zpříma do očí. „Protože to udělal můj táta.“

Warne se odvrátil a mrkal. Chvíli měl obavy i promluvit. V laboratoři se rozhostilo ticho.

„Sarah chce mít na stole plán akcí do konce pracovní doby,“ pronesl nakonec.

„Jo. Emoryho lidi, co počítají prachy v New Yorku, nám dali týden na odstavení Metanetu. V podstatě to znamená odpojit od něj přes stovku robotů. Fred chce vědět, jak nejbezpečněji a nejrychleji to udělat.“

Warne se s hlubokým nádechem usadil na židli. „Především bude třeba odstřihnout napojení schopnosti.“ Chvilku uvažoval. „Teď to funguje tak, že každou noc Metanet analyzuje údaje, které mu předávají jednotliví boti, a hledá způsob, jak zvýšit výkonnost. Pokud způsob najde, předá botům nový kód při následujícím ranním zaúkolování. Je to tak?“

„Přesně tak.“

„Takže nejdřív vyřadíš z provozu subsystém strojového učení. Potom jednoduše přerušíš napojení. Tak je možné botům stále dálkově vysílat nové instrukce a udržovat provizorní spojení mikroprogramového vybavení. Ale Metanet už nebude sám sebe nijak modifikovat.“

Terri přikývla. „To dává smysl.“

„Zneškodnění inteligence bude komplikovaná operace. Chce to modelovat proces, samozřejmě nejdříve ve zkušebním prostředí. Ale když se tohle všechno udělá, zbývající operace už budou snadné. Dej dohromady seznam botů a jejich zpracování. Připrav doporučení pro podstatné a nepodstatné úkoly.“

„Ale, ale,“ podivila se Terri. „Copak že se do toho tak pouštíš?“

Warne na ni upřeně hleděl. Původně měl v úmyslu tady strávit pár minut: zhodnotit situaci, předat stručné instrukce a potom nechat Terri, aby lobotomii provedla sama. Ale něco ho napadlo.

Rychle se podíval na Georgii; pohrávala si s holografickým projektorem. Nemá to žádnou vadu ani nejde o krátkodobou změnu chování, řekla předtím. Protože to udělal můj táta.

„Terri, musím se tě zeptat,“ řekl, když se otočil. „Neudělala jsi něco s Metanetem, z titulu administrátorky, co by mohlo třeba tuhle situaci vysvětlit?“

Rozšířila hnědé oči, rozhořely se náhlým pobouřením. „Nic. Je autonomní. Jen jsem zaznamenala aktualizovaná data.“

„Takže jsi monitorovala změny, které Metanet dělal s činností botů?“

„Většinou byly jen velmi malé. Usměrňovat chování, aktualizovat systém pravidel, takové věci. Většinou si vystačil sám.“

Warne se postavil, přemýšlel, mnul si modřinu na zápěstí, pořád ho to ještě bolelo, jak ho stiskl Krušná chvíle.

„Na co myslíš?“ zeptala se Terri podmračeně.

Protože to udělal můj táta.

Kromě Georgie byl Metanet jediné, co mu zbylo. Byla to pro něj věc důvěryhodnosti, kterou potřebuje, pokud si někdy bude chtít sehnat jinou akademickou nebo výzkumnou práci. Nemůže to vzdát jen tak bez boje.

Podíval se na Terri. Pokud tomu všemu dobře rozuměl, při vyhledávání příčiny chování robotů bude pro ni Metanet téměř stejně důležitý jako pro něj.

Položil jí ruku na paži. „Oprav mě, jestli se mýlím, ale nepřipravili jsme teď náš plán postupu?“

Opatrně přikývla.

„No, takže máme trochu volného času. Co bys řekla tomu, kdybychom ho neodvezli na šrotiště, ale nahlédli pod kapotu a pokusili se tu zatracenou věc opravit?“

Terri na něj chvíli hleděla. Potom se podmračený výraz z jejího exotického obličeje pomalu vytratil a zase měla ten rozpustilý úsměv.

„Začíná se mi líbit tvůj způsob myšlení. Námořník“ – teď se na něj potměšile podívala a přešla do lámané angličtiny – „teď ste holku si koupil.“

13:17

„PROSÍM POZOR,“ ozval se s praskotem hlas v reproduktorech v zázemí. „Otevíráme za tři minuty.“

Roger Hagen spěchal k Šatně a podíval se na hodiny. Přesně na vteřinu. Jako vždycky. Občas ta přesnost působila skoro depresivně.

Všude kolem probíhaly poslední přípravy na představení v Gryfově věži. Organizátor akcí před budovou byl ve své kóji, chystal ovládací panel. Režisérka procházela scénář se svým asistentem. Údržbáři kontrolovali plyn a mlžné efekty, nahodili generátory barevných dýmů. Kulisáři, osvětlovači, elektrikáři, jevištní aranžéři a vizážisté pobíhali sem tam. Specialista na divadelní efekty měl spoustu práce s rozestavováním kouřových bombiček do řady otvorů. Několik členů komparzu v kostýmech si opakovalo šermířské pohyby. Jiní, schoulení v koutě, pilovali střední angličtinu s učiteli výslovnosti.

Performeři „mimo show“ v jiných zábavních parcích byli známí tím, že hráli účastníky večírků studentských spolků. V Utopii se občas podobali spíš studentům práv, kteří se připravují na závěrečné zkoušky. Hagen podlezl kulisy – dával si pozor, aby nezakopl o spleť koaxiálních kabelů a šňůr elektrického vedení na podlaze – potom šel dolů po schodech.

Šatna pro představení v Gryfově věži byla plná: všude postávali kouzelníci, služky v čepcích a bludní rytíři. Ozývalo se šílené vrčení šicích strojů, asistenti chodili s pojízdnými věšáky s historickými kostýmy. Harvey Schwartz, impozantní návrhář kostýmů, si všiml Hagena a okamžitě se usmál. „Lidičky, koukejte všichni!“ vykřikl od řady praček a ukázal směrem k Hagenovi. „Tak dneska naposled, co?“

„Jo,“ zamumlal Hagen, sundal si košili, otevřel skříňku, vyndal ohnivzdornou vestu Nomex a oblékl si ji. Poněkud znepokojeně se rozhlédl kolem. V Utopii občas vládla velmi horlivá atmosféra, ale i tak zázemí mělo své tradice jako v každém jiném zábavním parku. A jednou z nich bylo provést nějaký zvlášť povedený kanadský žertík těm, kdo jsou v práci naposledy.

Jedna z asistentek v šatně k němu přistoupila, aby mu pomohla do brnění. Hagen prohlížel každou jeho součást – drátěnou košili, kamaše, vysoké boty – hledal nevítané dárečky. Minulý měsíc dali jednomu kolegovi před posledním vystoupením do helmy psí výkal. Chudák, přišel na to pozdě a po celé představení mu ta nechutná věc protékala pod brnění.

Když Hagen všechno zkontroloval, dal garderobiérce znamení, že mu může nasadit helmu. V tu chvíli se jeho svět zmenšil na malý obdélník průzoru. Brnění mu příliš nevadilo – koneckonců hliník je lehký a relativně ohebný -, vadilo mu omezení vidění. A také zápach jako v plné sportovní šatně.

Slyšel fanfáru, sílící ovace obecenstva, když se zvedla opona a představení začalo. Garderobiérka stiskla poslední patentku, zapnula malý transmiter IR připevněný na helmici, podala mu štít a meč a povzbudivě ho poplácala po rameni. Hagen pokynul Harveyi Schwartzovi a stoupal po schodech do zákulisí. V brnění se mu šlo špatně. Musel být opatrný: kdyby zakopl a upadl, bez cizí pomoci nevstane.

Přišel ke kulisám, vyhlédl zpoza jedné. Divadlo s kapacitou tři tisíce sedadel bylo plné. Bitvu o Gryfovu věž zařadili do programu asi před čtyřmi měsíci a rychle se stala jedním z nejpopulárnějších živých akčních představení. Lákala hlavně malé děti, které chtěly na vlastní oči vidět hrdiny z Feverstoneských kronik, Nightingalových kreslených filmů o mystickém a kouzelném Camelotu. Při pohledu na rozesmáté dětské tváře, na které dopadalo přerušované světlo o síle 25 000 wattů, o sobě zapochyboval.

Utopie byla dobré pracovní místo. Před lety, ještě za studií na univerzitě, pracoval jako kapitán disneyovského říčního člunu, kde bavil hosty. Utopie byla něco jiného. Pravda, při neústupném vyžadování realismu na vzdělávacích kurzech pěkně zestárl. Při každém představení vždycky měli po ruce jednu nebo dvě „chůvy“, které hlídaly historickou přesnost, dávaly body nejlepším performerům. Ale platová stupnice byla nejlepší v oboru. Každý týden všichni dostali žetony do kasina v hodnotě dvou set babek. A těžká práce byla odměněna: dobře jsi pracoval, dostal jsi nejlepší čas k vystupování, měl jsi rychlejší cestu postupu, mohl ses stát dokonce i předákem.

Hagen ale neměl rád poušť. Mnozí komparzisté – ti, kterým nevyhovovalo dojíždět pětapadesát kilometrů ze severního předměstí Vegas – si našli bydlení ve městě Creosote, několik kilometrů severně od Parku na US 95. Během loňského roku se to, co kdysi bylo jen o něco víc než zastávka trucků v poušti, přeměnilo v hodně živé parkoviště trajlerů a bungalovů s nespoutaným nočním životem a atmosférou studentské koleje. Ale Hagena, třicetiletého studenta, už takový život moc nelákal.

Na scéně archmág Mymanteus právě předváděl své pekelné kouzlo, které mělo vzkřísit gryfy z Gryfovy věže. Někdo mu zaťukal na brnění a Hagen ustoupil od opony, otočil se a spatřil Olmsteada, chlapa, který bude hrát jeho štítonoše… chůvy tomu pořád říkaly écuyer.

„Nazdar, nazdar,“ řekl Olmstead, úzkou hlavu vyčnívající z kroužkového brnění měl vydatně pomazanou gelem proti ohni. „Tak co?“

„Setsakra dobrý v tomhle ústrojí.“

Olmstead se usmál ještě víc. „Ale no tak. Užívej si to. Jdeš tam naposledy, ne? To já mám do víkendu osm dalších představení.“

Dramatická hudba vycházela z tlampačů ukrytých ve falešných stěnách. Archmágovo čarování bylo skoro u konce a napětí v zákulisí stoupalo. Právě v tu chvíli se to pořádně rozjíždělo. Hagen uviděl režisérku. Stála pod řadou monitorů, prst držela nehybně nad tlačítkem pro spouštění efektů na přední konzoli. Nedaleko stál divadelní technik u pyrohudebního odpalovacího panelu, monitoroval počítačem provedenou choreografii požární bouře, která se blížila. Za nimi spatřil malého, brýlatého, školácky vyhlížejícího chlapíka, kterého Hagen neznal, měřidlo decibelů v jedné ruce. Nejspíš ten specialista na ohňostroje, o kterém mluvili, že ho přivedou, pomyslel si. Výbušky připravené na finále skýtaly velmi efektní podívanou. Ale také hodně rámusily. Návštěvníci si neustále stěžovali a dva chlápci ze směny už měli hučení v uších. Hagen se ještě jednou podíval na toho plešatého chlápka, co přišel všechno zařídit. Tichý ohňostroj, pomyslel si. Ježíši, to je teda název!

Dnes večer nebude tichý. Za několik vteřin propukne hotové peklo, gryfové se probudí, obklopí královnu Kalinu a prince regenta. Zlověstný archmág Mymanteus na ně zaútočí ledovými šípy a magickými střelami. Všechny děti v hledišti začnou křičet. A na Hagena potom čeká to nejobtížnější. Přižene se na jeviště, bude hrdinně bojovat, zemře po dvou minutách. Třikrát denně. Jenomže dneska umře naposledy. Potom pověsí svůj štít, odevzdá meč. A snad se dostane do Creosotu, aniž ho kolegové z komparzu zamotají do požární hadice nebo něco podobného.

Personál se teď skutečně hodně potil: stroje na mlhu pracovaly naplno, vypouštěly do sálu stružky šedé mlhy. Režisérka nabila elektronický pyrotechnický systém, stiskla spouštěcí tlačítko a pokynula do ovládací kabiny.

Následovala obrovská rána, při níž se podlaha zatřásla, za doprovodu ječení a výkřiků z hlediště. Gryfové se dali do pohybu. Třicet vteřin. Tlumené blikání oranžové a červené pronikalo gázovými závěsy a ohnivzdornou oponou. Občas šero prořízl jasnější záblesk: laserové efekty archmágových kouzel. Olmstead se znovu usmál, přikývl. Jevištní adrenalin začal proudit Hagenovi v žilách. Technik vyskočil na můstek za kulisou vpravo, ověřil, že robot střílející lasery je připravený na koleji. Podlaha znovu zarachotila, když spustila řada reproduktorů pod jevištěm. Hagen se podíval na hodiny: 13:28. Další záblesky, potom ďábelský smích: jeho narážka.

Režisérka mu dala znamení. „Hagene! Na scénu!“

S hlubokým nádechem pevně uchopil meč, zvedl štít tak, aby mu zakrýval hruď, a nemotorně šel. Asistent režie mu pokynul gestem vztyčených palců. Kulisák rozhrnul černou oponu, závoje dýmu a korditových par se vznášely mezi sklady látky. A potom stál na jevišti.

V tomhle představení hrál snad třistakrát. Ale z toho dnešního si chtěl uložit do paměti, jak to vypadá, jak to voní, jaké je to na dotek, jaký je pocit být na jevišti v Gryfově věži.

Nejzřejmější byl hluk. Ječení publika, křik rozlícených gryfů na jevišti, ostrý svist archmágových magických střel. To všechno skýtala dusivá okolní přítomnost. Když vstoupil do světla a stružky oparu a mlhy se rozplynuly, diváci znovu živě reagovali.

Gryfova věž byl podivuhodný prostor: rozlehlé obdélníkové opevnění, které dosahovalo výšky sedmi poschodí, otevřené až ke vzdálenému stropu. Byla tam cítit plíseň a vlhké kameny. Světlo blikalo ze zapálených pochodní a pánví na žhavé uhlí, zasazených vysoko na stěnách. Vzduch ožil silnými barevnými proudy. Nad hlavou se znovu smál archmág, když s pomocí efektů personálu v zákulisí mrštil ohnivou kouli na vyděšenou královnu a prince regenta. Jedna ohnivá koule dopadla na protější stěnu věže: kus zdiva s mohutným rachotem praskl a potom padal k obecenstvu na neviditelných příhradových nosnících. V poslední chvíli se odchýlil ke straně. To vyvolalo radostné výkřiky.

Na jevišti dostával ubohý Olmstead pořádné rány kyjem od jednoho rozlíceného gryfa, přesně podle scénáře. Hagen se vyřítil do útoku, máchal nad hlavou zbraní. Jeden gryf se k němu otočil, mechanickýma očima ostře červeně svítil. Hagen dával pozor, aby to stvoření udržel mezi sebou a diváky, udělal prudký výpad a gryfa minul o dobrých patnáct centimetrů. Manipulant za jevištěm pracoval s dálkovým ovládáním a mechanické zvíře sebou škublo a přepadlo, zmítalo se na podlaze, z úst mu vyletěl dým. Byl to velmi realistický efekt a dav dával hlasitě najevo nadšení.

Hagen přeskočil tělo svého štítonoše a vyrazil ke královně, přitom zlikvidoval dalšího gryfa. V brnění mu začalo být pořádné horko. Pot se mu perlil na čele. Za rampou na přední straně jeviště byla ukrytá řada malých monitorů, v nichž herci mohli sledovat dění z divákovy perspektivy. Hagen se naučil na ně dívat. I když jeho výstup trval jenom dvě minuty, v dýmu a laserových světlech mohl snadno ztratit orientaci.

Přešel dopředu, předstoupil před královnu a směrem k archmágovi zvedl štít.

„Sluho!“ zavolal. „Zanech už své alchymie!“

Čaroděj se znovu hrozivě zasmál, chystal další kouzlo. Světla zablikala a jeviště se otřáslo, když se přidaly ještě basové reproduktory. Hagen průhledem v helmě na monitorech kontroloval svoji polohu a neustále sám sebe nabádal, aby byl napůl otočený k publiku. Když Mymanteus provede kouzlo, laser se odrazí od Hagenovy helmice a bude divoce kmitat kolem, synchronizovaně s dalšími explozemi. Upadne s nataženýma rukama, oběť výbuchu mysli zlého archmága. Bylo to velmi efektní, divákům se to moc líbilo. Hagen chtěl svoji úlohu naposledy zahrát co nejlépe.

Ozval se děsivý vřískot; kouzelník zvedl ruce; z roztažených prstů mu vystřelil namodralý paprsek. Hagen stále hleděl na monitor. Nikdy se toho pohledu nemohl nabažit.

Jenomže tentokrát to vypadalo jinak. Čarodějův paprsek se neodrazil od jeho helmice, blikotal a blyštil se v kouři a mlze. Hagenovu helmici proťal laser, z druhé strany vyšel ven, rovně protínal jeviště na levou stranu. Na monitoru to vypadalo, jako by zářivá jehla pronikla jeho čelistmi. Dav své uznání vyjadřoval hlasitým křikem.

Ale Hagen diváky neslyšel. Nepociťoval ani bolest: jen horko, které nechtělo povolit, a stále větší tlak uvnitř lebky, až ho postupně opustil jeden smysl po druhém a on se zhroutil na jevišti.

PO CHVÍLI SE SPUSTILA opona za bouřlivé kanonády ohňostroje, který vybuchoval nahoře na věži a padal jako barevná síť na obecenstvo. Drsné ozvěny přehlušilo tleskání a výkřiky davu, který jakoby na povel vstal.

Na druhé straně opony bylo hodně živo. Herci spěchali do šaten, garderobiérky kontrolovaly kostýmy, zda je herci dobře oblékají a jestli není třeba je nějak upravit; technici připravovali kulisy na další představení. Nikdo si nevšímal rostoucího hluku z druhé strany opony. Specialista na ohňostroje se podíval na měřidlo decibelů a načmáral si pár poznámek. V protějším rohu jedna z chův plísnila hráče na polnici – dítě ani ne desetileté – za to, že nedrží trubku správně. Jen Roger Hagen zůstal bez hnutí ležet na prknech jeviště obličejem k zemi.

Teď se přiloudal Olmstead, jeho štítonoš. „Haló, neválej se v práci,“ usmál se a šťouchnul do něj botou.

Když Hagen zůstal bez hnutí, Olmstead se usmál ještě víc. „Copak to je, nová herecká metoda? Chlape, zrovna mi došli Oskaři, už mi nezbyl ani jeden.“

Stále žádná reakce. To už mu úsměv pomalu mizel. „Hej, Ralphe, co je to za fór?“Poklekl vedle nehybného rytíře a jemně s ním zatřásl.

Když s Hagenem zatřásl podruhé, všiml si jeho helmice. Naklonil se blíž, začichal a jasně ucítil spálené maso.

Potom vyskočil na nohy, přes neutuchající řev obecenstva vůbec nebylo slyšet jeho šílený křik.

13:34

BOB ALLOCCO, šéf Bezpečnosti Parku, viděl všechno a také slyšel o všem, co se stalo za půl roku od otevření Utopie. Ale něco takového ještě ne.

Stál v monitorovací místnosti u východu z Gryfovy věže, díval se jednostranně průhledným sklem, když obecenstvo vycházelo z divadla. Ozýval se smích, pískání, sem tam někdo vyváděl hlouposti: obvyklá reakce lidí nadmíru vydrážděných představením. Připadali mu jen jaksi nadšenější. Zapnul mikrofon, aby slyšel jejich klábosení.

„To bylo děsivý!“ řeklo jedno dítě druhému. „Viděl jsi ty skvělý draky?“

„To nebyli draci, blbečku,“ opravilo ho druhé. „To byli gryfové. Copak ty nevíš vůbec nic?“

Nějaká stará dáma míjela skrytý vchod a ovívala se mapou. „Milosrdná nebesa,“ sdělovala ještě starší dámě vedle sebe. „Ten ohňostroj, prakticky mi to létalo do obličeje… víte, myslela jsem si, že budu muset odejít, s těmi problémy se srdcem a tak.“

„Vidělas, jak ten rytíř zemřel?“ řekl své ženě muž, který vezl kočárek. „Prásk, proletělo mu to přímo hlavou. To by mě zajímalo, jak to udělali.“

„Taková nádhera to zase nebyla,“ odpověděla žena. „Dneska se dá díky speciálním efektům udělat v podstatě cokoli. Ale jak nám ta stará věž skoro padala na hlavu – to bylo něco.“

Allocco počkal, a když odešli poslední diváci, přetřel si rty aromatickou tyčinkou, otevřel dveře, pokynul okostýmovaným hostitelům a hosteskám a vešel do divadla. Zřícenou část věže už personál vracel na původní místo, bylo slyšet skučení hydrauliky. Obrovské pračky vzduchu vysávaly příkrov dýmu a střelného prachu přes trubky vysoko nahoře.

Stál mezi řadami sedadel, díval se na vysoké zdi z umělého kamene. Měl nepěkný pocit, samozřejmě: ale on míval nepěkný pocit vždycky, když byl Park otevřený. Alloccovi se Utopie líbila nejvíc v šest ráno – to vypadala skvěle, minimum personálu a žádní návštěvníci, kteří by hyzdili iluzi. Mohl se procházet po cestách z kočičích hlav v Gaslight nebo vyvýšených silnicích Callista bez obav o ztracené děti, o lidi s podlomeným zdravím nebo soudní zřízence na obhlídce. Bez starostí s opilými mladými pásky.

Zrovna minulý týden se tři rozdovádění motorkáři šli vykoupat na Adama do rybníka, na kterém se návštěvníci projížděli v lodičkách. Muselo přijít osm zaměstnanců ostrahy, aby je přesvědčili, že se musí obléknout a odejít. Týden předtím nějaký portugalský turista měl námitky proti dvouhodinové frontě do Horizontu jevu a vyndal nůž na zaměstnance, kteří pracovali u fronty. Allocco zavrtěl hlavou. Bezpečnostní specialisté měli zakázáno používat zbraně, i v sebeobraně. Žádný slzný plyn, žádné obušky – a samozřejmě v žádném případě střelné zbraně. Museli spoléhat jen na svůj úsměv, schopnost přesvědčit. To se nevyrovná devítimilimetrové střelné zbrani. Portugalsky hovořící pracovník ochranky toho chlápka umluvil – ale byla to taková ošemetná záležitost.

Allocco šel po koberci mezi uličkami do přední části sálu a přes jeviště za oponu. Postávali tam komparzisté, stále ještě v kostýmech, tlumeně hovořili. Allocco je utišil. Přistoupil ke klečící postavě v bílém plášti skloněné nad nehybným mužem v brnění.

Rytířova helmice ležela na zemi. Allocco ji zvedl, otáčel ji v rukou. Oba chrániče tváří proťal paprsek, zůstaly po něm malé a velmi přesné otvory. Bylo tam podivuhodně málo krve. Helmice páchla po sežehnutém kovu a spáleném hamburgru. Položil ji na stranu a otočil se ke klečícímu lékaři.

„Jak to s ním vypadá?“ zajímalo ho.

„Laser mu naprosto čistě projel oběma tvářemi. Odřeniny, poškození tkání, svalové trauma. Co byste čekal? Jazyk má sežehnutý a nejspíš přijde o dva, možná tři zuby. Až se probere, bude mít strašlivé bolesti hlavy. Ale naštěstí je naživu.“ Vzhlédl. „Kdyby ten paprsek byl o pár centimetrů výše, místo nosítek by nám stačil pytel na ostatky.“

Allocco zavrčel.

„Můžeme ho sešít ve Zdravotním centru, ale pravděpodobně bude potřebovat kosmetickou operaci. Mám zavolat Lake Mead, aby sem poslali sanitku?“

Allocco myslel na Johna Doea. „Ne. Ještě ne. Stabilizujte ho u nás dole. Informujte mě, pokud se jeho stav nějak změní.“

Lékař dal signál sanitáři, který stál opodál, a Allocco se odvrátil. Blízko hlediště, u kulis, režisérka sledovala pár techniků, kteří něco snášeli po žebříku. Když Allocco přišel blíž, viděl, že je to robot. Vypadal jako vozík na kolečkách s dlouhou bílou trubkou nahoře – laserová hlava – s čočkami na jednom konci a svazkem drátů vyčnívajícím z druhé strany. Rozbité čočky volně visely na drátech. Horní část laserové hlavy byla rozdělena jako zipem, ze zubatých okrajů obnaženého kovu se kouřilo.

Technici robota velmi opatrně postavili na zem.

„Který z vás má na starosti bezpečnost laserů?“ chtěl vědět Allocco.

Otočil se k němu ten vyšší. „Já mám na starosti lasery v Camelotu, pane.“

„Můžete mi říct, co se stalo?“

„Nevím, pane.“ Ztěžka polkl, vypadal vyděšeně. „Je to jen třicetiwattová hlava, vůbec tomu nerozumím, nedává to smysl…“

„V klidu, synku.“ Allocco ukázal na robota. Jenom mi řekněte, co se pokazilo.“

Je to argonový laser se vzduchem chlazenou hlavou. Potřebovali jsme argon, protože paprsek musel mít stejnou barvu jako dým, který používal archmág.“

„Pokračujte.“ Když nechá toho člověka mluvit, možná řekne něco důležitého.

„A nemohli jsme použít ani standardní regulátor pro světelnou show, protože našim účelům nestačí. Víte?“

Allocco soucitně přikývl. Znal tu proceduru. „Mělo to zasáhnout rytíře, vždycky. Ale nemůžete nikdy přesně vědět, kde bude rytíř stát, když se efekt spustí.“

Muž přitakal. „Byl tam ještě jeden robot. Kdysi se používal na nějaké údržbářské práce a potom už ho nikdo nechtěl. Někdo dostal dobrý nápad.“

Ten muž se tvářil stále ustrašeněji. Dovedu odhadnout, kdo ten někdo byl, napadlo Allocca. Mlčel.

„No a tak na něj namontovali hlavu, nařídili robota na dráhu nahoře, napravo na jevišti.“ Ukázal. „Ta žena, co pracuje v robotice – Teresa? Modifikovala ho, aby namířil infračervený paprsek rytíři na helmici. Když se stiskla spoušť, laser mířil přesně podle signálu zařízení IR na helmici.“

„A jak dlouho se používá?“

„Bylo pár týdnů po premiéře tohohle představení. Už jsou to skoro tři měsíce, čtyřikrát denně. Bez problémů.“

„Bez problémů.“ Allocco ukázal na poničený plášť. „Jak se mohl takhle přetížit?“

„Nikdy jsem nic podobného neviděl, pane. Musel překročit svůj normální výkon řádově stonásobně.“

Allocco se na něj nedůvěřivě podíval. „Víte, že Úřad pro bezpečnost práce a ochranu zdraví bude chtít celý tento incident zhodnotit.“

Technik zodpovědný za bezpečnost laseru pobledl. Na okamžik měl Allocco pocit, že omdlí.

„Schematickou tabulku máte aktualizovanou?“ otázal se mírnějším tónem.

Muž znovu přikývl. „Z-136 je pro nás jako zákon.“ ANSI Z-136 byly standardy stanovené průmyslem, výzkumem a vládou. „Týdenní zhodnocení, striktně podle předpisu. Přehodnocení rizika, údržby, vzájemného blokování -“

„To je dobře. Teď od vás chci, abyste tuhle věc odnesli dolů a provedli ohledání. Informujte mě o tom, co zjistíte.“

Podíval se na režisérku, která rozhovor poslouchala v tichosti. „Už žádné lasery pro archmága, alespoň v dohledné budoucnosti,“ řekl. „Můžete něco slátat na představení v 16:20?“

„Nejspíš budu muset, že?“ Režisérka se otočila a šla s techniky do zákulisí, zmizela v tmavém tunelu, který vedl k šatnám.

Allocco se za ní díval. Potom vyndal vysílačku z kapsy a promluvil do ní. „Vedení devět sedm, tady třicet tři.“

„Ano, pane.“

„Podívejte se nazpátek na události v Gryfově věži. Byl v posledních čtyřiadvaceti hodinách vyhlášen stav pohotovosti kvůli narušení prostoru?“

„Okamžik.“ Allocco čekal, chvilku se ozývalo praskání statické elektřiny. „Ne, pane. Jeden paprsek je přerušený, jinak je všechno v pořádku.“

„Jeden paprsek je přerušený? Kde přesně?“

Slyšel klikání klávesnice. „Gryfova věž 206. Západní strana, můstek 4.“

„A kdy se paprsek přerušil?“

„Přibližně před pěti minutami. Mám tam někoho poslat, aby to zjistil přesně?“

„Ne, díky. Podívám se na to sám. Ignorujte všechny signály varování z věže, dokud se vám neozvu.“

Allocco uložil vysílačku do kapsy a ustoupil do zákulisí, zamyšleně se rozhlížel po spleti břeven a kovových nosníků, které tvořily základní kostru Gryfovy věže.

Veřejná prostranství Utopie byla ohraničena ochrannými rohožemi a modernějšími infračervenými paprsky. Ty návštěvníkům ve vozících jednotlivých atrakcí zajišťovaly bezpečnost. Nedovolily nikomu, kdo nebyl v Parku zaměstnán, potulovat se v potenciálně nebezpečných prostorech v zázemí, ať již záměrně nebo jakkoli jinak. Pokud by někdo prošel a přerušil infračervený paprsek, zapříčinil by jenom dočasné přerušení. Kdyby paprsek zůstal déle přerušený, téměř stoprocentně to znamenalo selhání hardwaru.

Kromě toho – který návštěvník by šplhal na kovové trámy, vyhnul se při tom všem ostatním senzorům, a potom se posadil a zůstal nehnutě v cestě jednomu paprsku?

Allocco vzhlédl vzhůru na kovovou dráhu, po níž se pohyboval robot, který ovládal laser. Potom se podíval zpátky na jeviště na místo, kde před chvílí ležel poraněný rytíř.

Bylo to šílené. A přece Allocco věděl, že to musí zkontrolovat.

Na šedo nalakované stupně kovového žebříku byly chladné na dotek. Opatrně stoupal nahoru, stupeň po stupni. Uplynula hodně dlouhá doba od chvíle, kdy vystoupal po žebříku v zázemí – i od toho, kdy si zaběhal, zaplaval nebo dělal jakoukoli fyzickou aktivitu kromě chůze – a za necelou minutu byl už pořádně zadýchaný. Stoupal kolem různého vybavení v zákulisí: kotevních drátů, kladek opony, černých komunikačních kanálů a elektrického vedení.

Světla postupně ubývalo. Zdola bylo slyšet mumlání hlasů, brnkání doprovodu trubadúrovy písně – ale i ty postupně utichaly. Nad hlavou teď viděl můstek, označený číslem 2 na spodní straně bílou barvou. Zastavil se na něm, prudce oddechoval. Na jedné straně byla dozorčí stanice vybavená dalekohledy a telefonem. Při představeních tento prostor kypěl životem. Teď tu bylo pusto. Úzký pruh fluoreskujících světel byl zasazen do stěny nad můstkem, aby do sebe nenaráželi ti, kdo zajišťovali technický chod celého představení.

Allocco přešel šest metrů dlouhý můstek k dalšímu žebříku. S povzdechem se znovu chytl příčle a znovu začal stoupat.

Výstup k můstku 3 trval déle. Když k němu došel, usedl na tvrdý rošt a zády se opřel o zábradlí. Cítil, jak mu po zádech stéká pot. Bylo to šílené. Měl vyslat standardní bezpečnostní tým lidí. Nebo ještě lépe jednoduše pověřit někoho z údržby, aby na to dohlédl. Ale když už došel tak daleko, půjde dál. Zjevně potřeboval pohyb.

Rozhlížel se kolem, ztěžka dýchal. Teď už byl na úrovni stropu zákulisí. Světlo sláblo, ale na opačném konci můstku viděl velký box: plášť hydrauliky, která spouštěla rozbitou část Gryfovy věže směrem k divákům při vrcholném okamžiku představení. Nad jeho hlavou se spojovaly stěny interiéru a exteriéru: úzký vertikální kanál Gryfovy věže. Z můstku 3 viděl další žebřík, který stoupal do temnoty. Chvilku počkal, popadl dech a potom se postavil na nohy. Měl příliš mnoho práce, aby si mohl dovolit tady prosedět celý den.

Stoupání po vnitřní stěně věže bylo mnohem těžší. Kdyby se příliš odklonil od žebříku, zády by drhl po povrchu stěny z umělého kamene, hodně drsné a hrbolaté. Musel se držet hodně blízko příčlí, rukama se přitahoval vždy o stupeň výš. Když nad hlavou uviděl nejasný obrys můstku 4, svaly na rukou se mu chvěly. Sotva popadal dech, když se vytahoval vzhůru.

Tenhle můstek používali jenom chlapci od údržby, velmi zřídka se tu prováděly kontroly bezpečnosti a byla tu tma. Zdálo se neuvěřitelné, že na druhé straně zdi je jasné slunce, kočovní pěvci, smích turistů. Allocco se opřel o žebřík, cítil, jak mu buší srdce. Skvěle: ještě tady bude mít infarkt a nikdo ho nejméně týden nenajde.

Po chvíli, když se mu dech zpomalil, sáhl do kapsy u košile a vyndal baterku v podobě tužky. Vrhala drobný, nitkovitý paprsek na můstek nad ním. Proč ho nenapadlo vzít si normální baterku?

Vylezl po poslední příčlích, vstoupil na můstek 4. Byl úzký, s vysokým zábradlím. I když Allocco pod svýma nohama viděl jenom temnotu, až příliš si uvědomoval velkou vzdálenost na jeviště dole. Zažíval nepříjemný pocit malého hmyzu, který putuje kolem vnitřního okraje zavařovací sklenice.

Můstek ubíhal na obě strany, mizel v temnotě. Je obrácený na západ, říkali mu. Chvilku trvalo, než se zorientoval, potom se velmi opatrně vydal dopředu, slabým paprskem tužkové baterky si svítil na cestu.

Po chvíli světlo dopadlo na kontrolní skříň senzoru vyhledávání infračervených paprsků, připevněnou k zábradlí přibližně třicet centimetrů nad roštem můstku. Rafinovaně ukrytá, a přece snadno dostupná, když člověk ví, co hledá. Allocco si k ní klekl, namířil světlo na štítek. GT-205. To znamenalo, že defektní senzor pro narušení prostoru musí být dole. Díkybohu. Vstal a šel dál.

Najednou se zastavil, tělo napjaté, poslouchal. Otevřel ústa, aby zavolal, ale jakýsi šestý smysl ho od toho odradil.

Potom se stalo něco podivného: pravá ruka mu klesla k opasku. Nenahmatal nic.

Podíval se na svoji ruku s tupou nevěřícností.

Před lety byl příslušníkem bostonské policie. Za dvanáct let služby nevytáhl pistoli ani jedinkrát: jaký atavistický impulz ho vedl k tomu, aby po zbrani sáhl právě teď?

Podíval se znovu na můstek, posvítil baterkou do tmy, hledal sebemenší náznak pohybu, záblesk kovu – cokoli, co by napovědělo, že někde může číhat nebezpečí. Srdce mu bláznilo, instinkty měl napjaté na maximum. Ale žádný zvuk neslyšel, nezaregistroval sebemenší pohyb a po několika minutách sám sebe přinutil uvolnit se. S povzdechem se narovnal, vzal vysílačku, přiložil ji k ústům. Potom ji dal zpátky do kapsy. Už byl u senzoru. Jaký smysl by teď mělo volat záložní tým?

Zavrtěl hlavou nad svojí pošetilostí. Nechal se Johnem Doem vystrašit. Díkybohu ho neviděla Sarah Boatwrightová. Nesnášela slabost jakéhokoli druhu. A teď je tady: upocený, udýchaný, s tlukoucím srdcem jako nováček u policie poprvé v akci. Bylo to trapné, neprofesionální. Pokud věděl, ten chlap jako herec nestál za nic. Byla to hra podobná falešným výhrůžkám, že někde je uložená bomba, kterých už slyšeli spoustu. Jaký druh teroristů, gangsterů, profesionálních žoldáků by mohl zaútočit na zábavní park? Utopie neměla nic, co chtějí.

Tiše se pro sebe zasmál a šel dál, baterkou si svítil na můstek, hledal defektní senzor. A byl tam: kousek nad můstkem, ve stejné pozici jako ten minulý, možná jen o šest metrů dál vpředu.

Alloco hned poznal, že senzor není defektní. Něco tam bylo – něco stálo paprsku v cestě.

Plížil se dál, teď již pomaleji. Potom se s ostrým zaskřípáním nadechl.

„Ježíšikriste,“ zašeptal. Klesl na kolena, oči upřené na podlahu před sebou.

Teď už věděl – bez sebemenší pochyby -, že ať se tam děje cokoli, rozhodně to není hra.

13:42

SARAH BOATWRIGHTOVÁ seděla ve svém křesle a sledovala Allocca, jak pečlivě zavírá a zamyká dveře její kanceláře. Zatáhl za šňůru žaluzií a zastínil pohled na celou chodbu venku. Potom přešel dopředu a na konferenční stolek položil kovovou bednu. Fred Barksdale vykročil od protější stěny místnosti. Mračil se, aristokraticky zakřivená ústa sevřená do pevné linky.

Sarah se naklonila dopředu. „Tak dobře, Bobe. Poslechneme si to.“

Allocco byl červený v obličeji a pod sakem od obleku měl propocenou košili. „Jeden chlap z oddělení laserové bezpečnosti tu jednotku teď kontroluje. Podle něj je přetížená. Zahřála se na tři sta wattů místo stanovených třiceti. Všechno z ní vyletělo, hlava je úplně zničená.“

„To není možné. Park používá jenom lasery třídy 2 a ty nejsou -“ Sarah ztichla. „Byl ten laserový robot kontrolovaný?“

„Jo. Jel po závěsném laně, řídil se signálem na helmici toho chudáka.“

Chvilku bylo ticho.

„Zase Metanet,“ komentoval Barksdale tiše.

„Jsem teprve na začátku,“ pokračoval Allocco. „Dostal jsem zprávy, že něco spustilo senzor narušení prostoru v Gryfově věži. Tohle je výsledek mojí kontroly.“

Cvakl zámky na bedýnce a oběma rukama něco vyndal. Sarah to připadalo jako silná deska z šedivé modelíny zabalená do čisté blány označené řadou čísel.

Allocco tu věc velmi opatrně položil na stůl. „C-4,“ řekl.

„C-4?“ opakovala Sarah, vstala, aby se podívala zblízka.

„Vysoce explozivní. Vojenská kvalita. Dvě a půl kila.“

Sarah ztuhla uprostřed kroku. Potom – pomaličku – se znovu posadila za svůj stůl, oči upírala na šedou cihlu.

„Tu jsem našel na můstku ve věži. Někdo ji schválně položil proti senzoru narušení prostoru.“

„Panebože,“ zděsil se Barksdale. „Chtěli vyhodit do povětří celou věž.“

Allocco zavrtěl hlavou. „To bych neřekl.“

„A proč sakra ne?“

Allocco se zvláštně usmál. „Podívejte, co bylo uvnitř místo detonátoru.“ Zalovil v náprsní kapse saka a vyndal Tootsie Pop zabalené v červeném papíře.

Nikdo nepromluvil. Sarah upřeně hleděla na malé kulaté lízátko na konci bílé plastové tyčinky.

„Mluvil jsem s kulisáky a chlapy z můstků. Nikdo nic neviděl. Ale nějak se někomu podařilo vyhnout se všem senzorům, položit výbušninu a zmizet.“

„Moc tomu nerozumím,“ poznamenal Barksdale.

„Já ano.“ Allocco položil lízátko vedle bedýnky. „Chce nám jenom říct, že může ublížit lidem. Beztrestně zničit atrakce. Vlastně, když teď na to myslím, všechny ty krátkodobé změny v chování, které jsme zaregistrovali, možná vůbec krátkodobé změny v chování nejsou. Předvedl nám show, tedy myslím, že náš přítel John Doe nám posílá dvojí vzkaz: že má kontrolu vertikálně i horizontálně.“

Barksdale se podíval z Allocca na Sarah, potom zase zpátky.

„Bob nám chce říct, že nás ovládá oběma směry.“ Sarah mluvila pomalu, pečlivě. Prožívala několik pocitů – překvapení, znepokojení, zlobu – a nechtěla, aby žádný z nich ovlivnil rozhodnutí, která musí učinit. „Přeprogramovali některé roboty, aby v Parku udělali zmatek – uvolnili brzdy na horských dráhách, předávkovali lasery. Ale mají také prostředky, aby to tady vyhodili do povětří a zmizeli.“

„Co vám říkal John Doe, že chce udělat?“ zeptal se Allocco. „Rozptýlit nějaké přetrvávající pochybnosti? To určitě.“ Přešel ke stolu, zvedl telefon.

„Co to děláte?“ zvedla se Sarah.

„Hodlám zahájit postupnou evakuaci Parku prvního stupně,“ odpověděl, když volil číslo. „Potom se spojím se státní policií. Moji kamarádi z Oddílu E si tohle vyposlechnou s velikým zájmem. Budeme potřebovat dva, možná tři týmy speciálního nasazení a také federální agenty v civilu vycvičené pro rozptýlení v davu v palební zóně -“

Barksdale vykročil kupředu a rukou zaklapl vidlici. Bylo to tak netypické gesto, nepatřičně uspěchané, že na něj Sarah zůstala překvapeně hledět.

„Co to sakra děláte?“ vykřikl Allocco.

„Mohl bych vám položit stejnou otázku. Nevzpomínáte si, proč nám tuhle demonstraci předvedli? Aby nás varovali před ukvapeným jednáním.“

Allocco ho zlobně sjel pohledem. Beze slova znovu zvedl sluchátko.

„Položte ten telefon,“ okamžitě mu přikázala Sarah.

Allocco se zarazil a věnoval jí výmluvný pohled. Ale Sarah mu dala chladný rozkaz, který nemohl nesplnit. Šéf bezpečnosti zavěsil.

„Než uděláme něco, před čím nás výslovně varovali, potřebujeme vědět přesněji, o co jde,“ pokračovala už trochu mírnějším hlasem.

Allocco na ni stále hleděl.“O co jde? Tak já vám to řeknu. Sledoval jsem lidi, když odcházeli z Gryfovy věže po představení. A víte co? Všichni si to náramně užili. Nikdo nevěděl – nikdo neměl sebemenší zdání -, že se někdo zranil.“ Pokynul rukou k výbušnině. „Kdyby ten semtex detonoval, zlikvidoval by vnitřní stěnu a věž by se zřítila na obecenstvo – tři tisíce lidí. Divadlo by to zlikvidovalo – doslova. A víte, co by se stalo? Moc by se jim to líbilo – až do okamžiku, kdy by je to připravilo o život. Předtím už přece viděli, jak se věž bortí na druhé straně divadla. Vnímali by to jako součást představení.“

Pomalu obešel stůl. „Dneska tu máme – kolik – přes 66 tisíc návštěvníků? A nikdo z nich nemá pud sebezáchovy. Ten nechali u vchodu. Za to právě platí. Vidí oheň, slyší výbuchy, cítí, že horská dráha, na které jedou, začíná sjíždět ze svých kolejí – co udělají? Jen se budou víc smát. Protože si myslí, že je to součást představení. To ze všech dělá velmi snadný terč.“

Otočil se na Barksdalea. „Kolik máme teď v Parku funkčních robotů?“

Barksdale chvilku přemýšlel. „Napojených na Metanet? Po redukci z minulého měsíce tak osmdesát, plus minus pět.“

„Osmdesát, kterýkoli z nich je potenciální časovanou bombou. I kdybychom je všechny mohli vypnout bez toho, že bychom tak zapříčinili obrovské problémy, nemáme ani čas dostat se ke všem. Ale nejde jen o boty. Tomu Johnu Doeovi jsme dali k dispozici dokonalé hřiště.“ Naklonil se přes stůl. „Umístil výbušniny do stěn Gryfovy věže. Ale stejně tak mohl sabotovat plynovod pro ohňové efekty. Nebo -“

„A to je přesně ono!“ přerušil ho Barksdale. „Řekl jste to sám. Nemůžeme kontrolovat všechno. Ti mizerové mají všechny trumfy v ruce. My musíme mít na paměti životy našich návštěvníků. Hned teď, okamžitě evakuovat a zavolat policii – takovou možnost jednoduše nemáme.“

„Ale vždyť to je jediná možnost. Nemáme vybavení na obranu proti takovéhle hrozbě.“ Allocco pokynul na plastickou trhavinu. „A co se týče našich hostů, myslíte, že těm, co tohle všechno vymýšleli, šlo o to, jestli tu pár turistů přežije, nebo zahyne?“

„Nejspíš ne,“ namítl bleskově Barksdale. „A právě proto je nemůžeme provokovat.“

Oba muži se obrátili na Sarah, jako by ji žádali o rozhodnutí. Pohled jim opětovala. Allocco měl kamenný obličej a tvářil se rezolutně; Barksdale byl zjevně v nesnázích.

„Nezavoláme policii,“ řekla.

Barksale si viditelně oddechl, Allocco zbrunátněl. „Cože? Takže vy se tomu bastardovi podřídíte?“

„Ne,“ odmítla Sarah. „Nehodlám se mu podřizovat.“ Když mluvila, cítila, jak jí tuhne čelist, protože všechny její emoce překrývá chladná zlost. Arogance, s jakou se John Doe vetřel do její kanceláře, pil její čaj, oznámil požadavky. To, jak úmyslně, téměř nenuceně, znesvětil její Park, ubližoval jejím lidem… Počítal s tím, že ona se při jeho hrozbách sesype. Tak to se šeredně zmýlil.

„John Doe mi řekl, že sleduje vchody i východy. Naznačil, že návštěvníci přijdou o život, pokud budeme evakuovat. Neměla jsem důvod jeho slovům nevěřit. A zaplavit Utopii policisty není odpověď. Budeme s ním jednat. Ale podle našich podmínek a se svými lidmi.“Otočila se k Barksdaleovi. „Frede, podle tebe mají trumfy v ruce. Já myslím že ne. Tohle je náš Park. Takže máme výhodu domácího hřiště.“

Barksdale zvedl ruku na protest. Potom ji spustil, stáhl se.

„Ale všechno popořadě. Naznačili, že sledují monorail, a proto nemůžeme přistoupit k celkové evakuaci – alespoň ne zatím. Takže začneme s omezenými procedurami výhrůžek o uložené bombě. Bobe, uveďte všechny bezpečnostní složky do stavu pohotovosti. Ale bez podrobností. Sežeňte dohromady všechny VIP a dopravte je do apartmá pohostinnosti. Řekněte jim, že přijede prezident, cokoli, ale dostaňte je tam. Já mezitím zavolám do Vegas a zruším vyběhanou maršrutu. Frede, informuj všechny své podřízené, kteří mají na starosti finance, stav bdělosti platí i u nich.“

Barksdale přikývl. I když většina finančních transakcí se uskutečňovala přes kredity na kartě návštěvníka opravňující ke vstupu do areálu, na mnoha místech se platilo také hotovostí, zejména v kasinech. „Vyběhaná maršruta“ v řeči Utopie označovala jízdu pancéřovaného vozu, který jednou týdně přijížděl z Las Vegas.

Sarah se ohlédla na Allocca. „Nemůžeme zavřít vchody. Ale postupně začneme zavírat pokladny se vstupenkami: řekněme čtyři každou půlhodinu. Můžeme upravit jízdní řád monorailu, bude jezdit častěji, aby se zvýšila kapacita při odjezdu.“

„Můžeme taky zastavit jednu nebo dvě nejpopulárnější atrakce,“ navrhl Allocco. „Když si lidi budou myslet, že už viděli všechno, nebo u atrakcí budou moc dlouhé fronty, třeba odejdou z Parku.“

„Dobře, ale zařiďte to nějak pokud možno nenápadně. A toho robota z Gryfovy věže vezmeme do kanceláře Terri Bonifaciové. Doktor Warne by se na něj měl podívat. Třeba tam bude něco, co dokážeme najít i u ostatních robotů, kteří byli úmyslně poškozeni.“

„To můžu udělat hned.“ Allocco se znovu natáhl po telefonu.

Barksdale ho podmračeně pozoroval. Potom se obrátil na Sarah. „Ale jestli chceš všechno utajit -“

„Řekneme Andrewovi jen to nejnezbytnější. Teď potřebujeme jeho pomoc. Hlavně proto…“ Sarah se zarazila. „Hlavně proto, že podle všeho chyba nejspíš nebude v Metanetu.“

Barksdale stál vedle ní, roztržitě si uhlazoval kravatu a tvářil se znepokojeně. Sarah pocítila náhlý a nečekaný příval citů. Nepoddala se jim. Ten čas přijde později.

„Na co myslíš, Frede?“ zajímalo ji.

„Jen to nemůžu nějak pochopit. Jestli Metanet není nebezpečný, tak co by se mohlo dít? Jak by ti chlapi dokázali botům zadat do systému instrukce? Naše místo je naprosto bezpečné. Neexistuje způsob, jak by se někdo zvenčí mohl…“

Barksdale zmlkl. Kanceláří se nesl jediný zvuk, když Allocco pokládal telefon.

Sarah upřeně hleděla Barksdaleovi do tváře. Freddy Barksdale byl nejdokonalejší a měl největší kouzlo ze všech mužů, které ve svém životě potkala. Ale byl také zvláštní hybrid: dostalo se mu výsady studia na anglických soukromých školách, pracoval v oboru informačních služeb ve velmi solidní firmě. Když vyvstal problém, instinktivně hledal příčinu v selhání strojů. Ani by ho nenapadlo uvažovat o možnosti pochybení nebo zrady člověka. Tohle nebyl kriket ani lov. Prostě ne tak, jak to bylo dáno. Ale když se teď na něj Sarah dívala, v jeho očích spatřila jakousi jiskřičku – třpyt něčeho, o čem už byla přesvědčena, že to musí být pravda.

„Freddy,“ řekla tišším hlasem, „připrav mi, prosím tě, seznam všech zaměstnanců od tebe z IT, kteří mají přístup, nebo jsou schopní stáhnout si takovéhle věci, a těch, kdo jsou dnes v práci.“

Barksdale stál chvíli bez hnutí, jako by jen při takové představě naprosto ztuhl. Potom pomalu přikývl.

„A měl bys to udělat hned.“

Barksdale se otočil k odchodu.

„A, Frede? Mlč o tom. Jako hrob.“

Sarah se dívala, jak za sebou zavřel dveře. Potom se věnovala Alloccovi.

„Od vás chci totéž. Vypracujte mi užší seznam lidí z bezpečnostního, kteří by mohli pro něco takového mít prostředky nebo motivaci. Uveďte jména těch, kdo mají připomínky ke své práci a stěžují si na šéfa. Kohokoli, kdo má problémy s drogami nebo penězi.“

Věnovali si krátký, ale velmi významný pohled. Potom Allocco přikývl.

„Ten váš technik Ralph Peccam něco našel?“

„Ještě probírá videozáznamy.“

Sarah se zamyslela. „Nemohl zařídit momentální změnu v chování v Úlu samém, že ne? Když jsme ztratili Johna Doea z videa?“

„Ne. Alespoň ne bez dostatečné přípravy.“

„Říkal jste, že kdysi pracoval v Systémech. Důvěřujete mu bezvýhradně?“

„Osobně za něj ručím. Do něčeho takového by se v žádném případě nezapletl. Na to ho znám velmi dobře.“

Sarah přikývla. „Dobře. Tak ať pracuje na záznamech.“ Odešla od stolu k plánku, na němž byl Park znázorněn v příčném řezu. „Dopřeji vám sluchu, Bobe. Jestli můžete přijít s plánem, který by tohle předem znemožnil bez přehnaného rizika pro Park nebo naše hosty, chci o tom slyšet.“

Přerušilo ji tiché bzučení.

Nejprve ten zvuk nepoznala. A potom jako by jí projel elektrický proud. Jak na to vůbec mohla zapomenout, byť jen na okamžik!

Sáhla do kapsy a vyndala malou vysílačku.

„Slečna Boatwrightová?“ ozval se příjemný hlas s lehkým přízvukem. Volal John Doe. „Sarah?“

Podívala se na Allocca. Šéf bezpečnosti zalovil v kapse, vyndal nahrávač na mikrokazety a hodil jí ho.

„Sarah? Jste tam?“

„Jsem tady,“ odpověděla, zapnula nahrávání a držela přístroj blízko u vysílačky.

„Viděla jste naši show v půl druhé?“

„Osobně ne. Slyšela jsem o tom.“

„Takže se můžeme pustit do práce bez dalších nepříjemností?“

„Tak povídejte.“

„Jak si přejete. Chtěl bych vám vyprávět jeden příběh. Poslouchejte, prosím, pozorně. Není moc dlouhý a myslím, že pro vás bude zajímavý.“

13:45

MŮŽU SE PŘES JEDEN z těchhle terminálů připojit na net?“ Georgia vyhrála v gameboyi poslední úroveň a seděla sklíčeně na zemi se zkříženýma nohama a házela Wingnutovi kouli zmačkaného papíru, aby chytal. „To bych si mohla stáhnout nějakýho Duka Ellingtona.“

Na druhé straně laboratoře Terri Bonifaciová horlivě mazala hnědou garnátovou pastu na plátek žlutého manga. „To nemůže nikdo, kamarádko.“ Georgia se rozhlédla po tuctu volných počítačových terminálů pohledem, který zcela zřetelně říkal: Copak by ti jeden z nich na chvíli tolik chyběl?

Terri její pohled zachytila a usmála se. „Systém je zapečetěný, nemá žádné portály ven. Bezpečnostní riziko je moc velké. Mám tady pár stažených koncertů Guns N’Roses, kdybys měla zájem.“

„Ne, díky.“

Warne předtím upřeně sledoval terminál Metanetu. Teď se kalným zrakem ohlédl. „Fází kalifornského postpunkového hard-rocku prošla loni v prosinci.“ Podíval se na mango. „Promiň, ale vypadá to vážně nechutně.“

„To ještě máte kliku. Občas si k obědu nosím dinuguan.“

„Bojím se zeptat, co to je.“

„Vepřová hlava, srdce a játra v omáčce z vepřové krve. A potom ještě mívám balun-balunan, což -“

„No dobře, dobře.“

Georgia, stále seděla na zemi, předváděla propracovanou pantomimu, jak si strká prst hluboko do krku. Terri se na ni zeširoka usmála.

Zahodila zmačkaný papír do protějšího kouta laboratoře. Robot se za ním hned vydal, senzor se otočil. Wingnut dojel k papíru, naklonil hlavu dopředu a ze zásobníku se vysunula veliká pinzeta, připomínala krokodýlí dámu. Robot uchopil papír do pinzety a odjel zpátky k Georgii znepokojující rychlostí – ale i tak se mu podařilo hodit jí kouli do natažené ruky překvapivě jemně.

„Hodnej kluk, Wingnute!“ vrkala Georgia. Robot rozrušeně vyštěkl a otočil se v neohrabaném kruhu.

„Koukni, honí se za vlastním ocasem,“ se smíchem sdělovala Terri. „Úplně jako živý pes.“

Georgia nechala papír spadnout na zem, otočila se k Warneovi. „Tati, to ještě nejsi hotovej? Už jsme tu nejmíň hodinu.“

„Půl hodinky, princezno.“

„Neříkej mi princezno.“

Zkontrolovala čas na hodinkách. „Jsou skoro dvě.“

„Ještě chvíli.“

Podíval se na Terri, potom ukázal na terminál. „Metanet je úplně v pořádku. Snažil jsem se ho narušit všemi způsoby, které mě napadly. Vypínání zřetězených souborů, chybějící argumenty, všechno. Vždycky se ladně zhroutí.“

Terri dojedla mango a pokrčila rameny, jako by prohlásila, já ti to říkala.

„Přesně jak jsi říkala. Všechny změny na Metanetu byly příznivé.“ Warne se otočil zpátky k terminálu a kurzorem přejížděl po monitoru. „Co mě dostalo, jsou zprávy o událostech. Prohlédl jsem skoro všechno o náhlých změnách chování těch robotů. A představ si – podle protokolů Metanetu se žádného bota nikdo ani nedotkl. Metanet neprováděl žádnou modifikaci jejich kódu. A to nedává smysl.“

Upřeně sledoval terminál. Viděl svůj vlastní obličej – bledý, trochu ztrhaný -, jak na něj zírá odražený ve skle. Pouhé sezení u tohoto terminálu v něm vyvolalo opojné, hořkosladké vzpomínky. Když u něj seděl naposledy ve své laboratoři v Carnegie-Mellon, prožíval skoro rodičovskou pýchu na výtvor, který se měl přepravit do Nevady. Metanet měl být první ze série revolučních vypracování, která nepochybně vyjdou z jeho laboratoře. Jeho teorie o strojovém učení vyvolaly rozruch mezi těmi, kdo se zabývají robotikou. A našel silného zastánce v osobě Erika Nightingala…

Teď řeší úplně jiné problémy. Zavřel oči a sklonil hlavu. Co se stalo? ptal se sám sebe. Jak se všechno mohlo pokazit takhle rychle? Je to, jako bych nemohl chytit za brzdu.

Ozvalo se vrnění impulzových motorků, hlasité kovové, řinčivé štěkání. Wingnut přejížděl po prostředku laboratoře sem a tam, jako by něco hledal. Potom se zastavil pod řadou fluoreskujících světel.

„Co to dělá?“ zajímalo Terri.

„Dobíjí si solární články. Protože jeho avatara – nejposlednější byla Georgia – se nepohybuje, tak je v režimu čekání, provádí doplňkovou činnost, jako je lokalizace nejjasnějšího světelného zdroje a cesta k němu. Vzpomínáš si na kybernetiku na univerzitě? Želva Greye Waltera, její primitivní vyhledávání světla, jak se vyhýbala světlu? To je stejná myšlenka.“ Terri sledovala robota, který stál bez hnutí pod světlem. „Je naprosto autonomní, že? Kdyby byl zapojený na Metanet, věděla bych o něm.“

„Jo.“

„Předpokládám, že pro vyhledávání cesty využívá logaritmus A-star. Jak jsi u něj dosáhl takového pohybu? Na rozdíl od ostatních robotů přece nekličkuje.“

„Dodatečným zpracováním potahování.“

„A jeho architektura – úplně reaktivní? Určitě, když se vezme v úvahu, jaké různorodé činnosti musí dělat.“

„Ano. Ale je v něm hierarchické paměťové jádro, které mu dává nějaké osobní vlastnosti, aby vypadal reálněji. Ale ne všichni roboti pracují, jak by měli. Když se mu zachce, může být trochu nespolehlivý.“

Podíval se na Terri. Své práci skutečně rozuměla.

Komunita robotiků se rozštěpila na dva tábory. Starší tábor byl přesvědčen o tom, že se zkonstruují roboty s „přemýšlivou“ umělou inteligencí: vysoce odstupňovaný hierarchický systém s pevnými modely vnitřního světa a nainstalovanými předpoklady o světě. Novější tábor – jehož kontroverzním lídrem byl sám Warne – považoval robotiků „založenou na chování“ za cestu do budoucnosti: reaktivní systémy, které své akce zakládají na tom, co jim sdělí senzory, spíše než by spoléhaly na zakódované instrukce.

„Něco mě na něm trochu znepokojuje,“ řekla Terri. „Nikdy nemám jistotu, co udělá. A proč je děsivě veliký?“

„Když jsem ho stavěl, komponenty ještě nebyly tak miniaturizované jako dnes. Během několika let jsem vyměnil jeho vnitřnosti za menší, výkonnější součástky. To snížilo jeho váhu na polovinu, uvolnilo se místo pro větší hybné prvky a servomechanismy. Proto je také tak rychlý.“ Warne se na ni podíval. „Mluvíš, jako bys ho ještě nikdy neviděla.“

„Jenom z dálky. Byl uložený v rohu kanceláře Sarah Boatwrightové. Anebo možná u Barksdalea. Už si to nepamatuju přesně.“

Warne si povzdechl. Nijak zvlášť ho to nepřekvapilo.

„Pověz mi něco o Fredu Barksdaleovi,“ požádal ji. „Jaký je?“

„Tak počkej. Je okouzlující, zdvořilý, vzdělaný, šarmantní… samozřejmě, pokud takový typ muže chcete, tak nějak to bylo v Shakespearovi. Všechny ženy tady jsou do něj strašně zamilované. Přesně z toho důvodu mě to minulo.“

Warne se zasmál.

„Proslýchá se, že se Sarah má románek.“

Warneovi smích uvízl v krku. Podíval se na Terri. Mohl by přísahat, že v jejím tónu slyšel náznak škádlení.

„Nedělej si starosti, doktore Warne, vím o tom. Utopie je drbárna.“

„To je stará historie.“

„Ne dost stará,“ zamumlala Georgia.

Terri to pobavilo. „Řeknu ti, tvoje dcera se mi moc líbí.“

Georgia se zazubila a zrudla.

Warne se podíval znovu na obrazovku, myší přejel z jednoho kódovacího okna do druhého. Znovu jím projela vlna smíšených pocitů: zčásti strach, zčásti zoufalství. Ztrácel Metanet; teď, přímo před očima. A přece s ním nebylo nic v nepořádku – právě provedl všechny testy, které provést mohl. Ale zjevně něco muselo být špatně. Nehoda na Dostavníku Notting Hill. A třeba dnes dopoledne, jeho vlastní výtvor Krušná chvíle… Nedávalo to smysl. Zvedl ruku z myši, nepřítomně si promnul modřinu na zápěstí.

Wingnut se najednou prudce pohnul, byl jen kousek od Warnea – baterie se doplnily – vyrazil dopředu, popadl myš, potom odspěchal pryč. Ozvala se veliká rána. Warne se ohlédl na masivního robota, který na něj upřeně zíral, mezi kovovými čelistmi svíral myš, přetržená šňůra z ní visela jako ochablý ocas. Robot čekal, až se s ním Warne bude honit.

„Wingnute, žádné honění,“ odmítl unaveně. Otočil se k Terri. „Nemáš u ruky nějakou myš?“ požádal ji.

„Jistě. To vždycky takhle krade věci?“

„Oblíbil si honičky aut, robotů, čehokoli na kolech. Nevím, odkud se to vzalo. Došlo to tak daleko, že jsem mu musel do paměti nainstalovat zvláštní instrukci ‚žádné honění‘. A pořád se ještě chová nepředvídatelně.“ Moje kariéra v mikrokosmu, pomyslel si, když smutně hleděl na robota. Není divu, že se z něj stala stará zaprášená relikvie.

Terri poodešla pro novou myš. Přirozené pohupování jejího těla při chůzi dokázalo i z laboratorního pláště udělat dráždivý oděv. Warne se podíval na Georgii. Celá nešťastná listovala žurnálem vědeckých prací. Vrátil se k monitoru.

Bylo to tam znovu: pocit, že něco je špatně.

A potom najednou pochopil, co to je. Bylo to tak jednoduché, tak očividné, že si to nikdy nedal dohromady.

„Terri, pokud Metanet modifikoval určité boty, aby jednali nepatřičně, proč u žádného z nich není protokol o interní modifikaci? Zkontroloval jsem protokoly Metanetu. Ani pro jednoho bota, který se zbláznil, tam není.“

Terri zavrtěla hlavou. „To není možné.“

„A ještě jedna věc. Na setkání dnes dopoledne Barksdale řekl, že problémy jsou nesouvislé. Boti třeba jeden den vybočí ze své normy, druhý den jsou zase v pořádku.“ Po krátké odmlce položil otázku: „Pokud Metanet těm botům předal instrukci, aby se chovali špatně, kdo jim potom dal pokyn, aby zase jednali normálně?“

Terri to hodně znepokojilo. „Tohle mohl udělat jenom Metanet.“

„Právě. Ale neexistují žádné interní protokoly, které by ukazovaly buď zavedení, nebo korekci těchto náhlých změn chování.“ Warne odsunul stranou zprávy o incidentu. „Kolik případů nepatřičného kódu jsi viděla na vlastní oči?“

„Jen jeden. Dostavník Notting Hill.“

„Podle čeho jsi usoudila, co se dělo špatně?“

„Údržbáři našli povolené bezpečnostní upínací čelisti. Objevila jsem nenáležité chování ve vnitřním kódu.“

„Jaký typ?“

„Kód byl změněn přímo na povolení, ne na utažení bezpečnostních upínacích čelistí.“

Warne sebou bezděčně trhl. Existovaly jen dva způsoby, jak boti mohou přijmout takhle ošidné instrukce. Terri jediná měla oficiálně možnost přístupu do terminálu Metanetu. Buďto záměrně vložila do botů, kteří vykazovali změny, kód ručně, nebo Metanet jejich naprogramování modifikoval. Metanet způsobil tu nehodu. Cítil, jak v něm narůstá pocit zoufalství.

„Tati,“ promluvila do ticha Georgia. „Dělej, prosím tě.“

„Georgie!“ Warne se prudce otočil. Potom se uklidnil. „Promiň, ale tohle musím dodělat.“ Sledoval monitor a chvilku přemýšlel. Potom se obrátil zpátky na Georgii. „Něco ti řeknu. Můžeš si sama vyzkoušet několik atrakcí. Co ty na to? Dej mi hodinu. Ne, počkej, devadesát minut.“

„Samotné se mi nechce. To už není ono.“

„Tak to bude muset být, pusinko. Je mi líto. Jen devadesát minut. Setkáme se v…“ Zalovil v kapse, vyndal orientační mapu a rozložil ji.“Ve Službách zákazníkům v Nexu. Ve čtvrt na čtyři. Pak spolu projdeme to, co jsme nestačili v Boardwalk. Souhlasíš?“

Georgia si chvíli kousala ret, potom přikývla a vstala. „Díky za gameboye,“ obrátila se na Terri. Nandala si sluchátka, batoh vzala na ramena a zamířila ke dveřím.

„Georgie?“ zavolal Warne.

Mezi dveřmi se otočila.

„Žádné veliké horské dráhy, nic hodně vysokého, jasné? Ty si schovej, až budeme spolu.“

Svraštila obočí.

„Slibuješ?“

Povzdechla si. „Jo.“ Potom zmizela za rohem a zavřela za sebou dveře.

V laboratoři zavládlo ticho. Warne si uvědomil, že zírá na dveře.

„Je roztomilá, nakolik to děti dokážou.“ Terri se šibalsky usmála.

„Ty nemáš ráda děti?“

„V tom to není. Jen jsem je nikdy moc nepotřebovala. Zvlášť když jsem byla jedináček.“ Pokrčila rameny. „Nikdy jsem neměla moc kamarádů svého věku. Vlastně jsem nikdy neměla moc přátel. Vždycky mi bylo lépe ve společnosti dospělých.“

„S Georgii je to stejné. Někdy si dělám velké starosti. Od smrti matky jako by zvedla padací mosty. Já jsem jediný, koho považuje za blízkého člověka.“

„Aspoň že má milujícího otce.“

„Ty jsi neměla?“

Terri obrátila oči v sloup. „Neptej se. Ošklivý čaroděj Východu.“

Warne se protáhl, znovu upřel oči na terminál. „Pokračujeme. Tady je záhada, které nerozumím.“ Ukázal na stoh zpráv o nehodách. „Pouze Metanet mohl způsobit tyhle krátkodobé změny chování. Ale proč jsi změněný kód viděla jenom jednou: na atrakci Notting Hill? Co bylo jiné právě u téhle změny chování?“

„Tam se přihodila pohroma,“ hlesla.

Warne na okamžik zavřel oči.

„A vy jste atrakci zavřeli. Kdy jste zkontrolovali ty dva boty v Notting Hillu?“

„Druhý den ráno.“

„Byli v tu chvíli napojeni na Metanet?“

„Samozřejmě ne. Atrakci vypnuli.“

„Přirozeně.“ Warne zvedl svazek zpráv o nehodách. „A kdy jste zkontrolovali všechny ostatní boty?“

„Zpravidla druhý den odpoledne.“

„Byla někdy kontrola provedena dříve?“

„Pokud to byla prioritní záležitost, zkontrolovali jsme je hned.“

„Což znamená?“

„Kolem půl desáté dopoledne. Hned po nahození.“

„Hned po nahození.“ Podíval se na ni. „To je ono! Proto jsi viděla jenom změněný kód Notting Hillu. Ne u ostatních.“

„Tomu nerozumím.“

„A vsadím se, že kdybychom zkontrolovali interní programy Krušné chvíle, bylo by to totéž. Ježíši, copak to nechápeš? Všechno ostatní muselo být -“

V tu chvíli někdo zaklepal na dveře.

„Dále!“ zavolala Terri.

Vešel vysoký, hubený muž v laboratorním plášti, před sebou tlačil kovový vozík. Na něm byla kovová bedýnka velikosti krabice na mléko a z ní vystupovaly mnohobarevné dráty: základní jednotka z Krušné chvíle. Vedle ležel robot. Warne rozeznal typ: poslední model řídicí jednotky autonomních systémů, který se často používal pro jednoduché údržbářské zásahy. Tenhle měl podivně sežehnutý horní plát, skoro jako kdyby někdo blízko u něj držel pájecí lampu.

Wingnut otočil anténní soustavu k nově příchozím. Tiše zamručel a zamířil k vozíku.

„Wingnute, žádné honění,“ přikázal Warne mírně. Stvoření se zastavilo.

„Co s tím tady?“ zeptala se Terri.

„Slečna Boatwrightová mě požádala, abych to přivezl doktoru Warneovi. Říkala, že ho najdu ve vaší kanceláři.“ Štíhlý muž se podíval na Warnea. Byl bledý a nervózně ustupoval dozadu, vadila mu Wingnutova pozornost. „To jste vy?“

„To velké je mozek Krušné chvíle,“ řekl Warne a pokyvoval směrem k vozíku. „Říkal jsem ti, jak na mě dneska vyjel. Musel jsem ho ručně vypnout. Toho druhého nepoznávám.“

„Ten je z představení v Gryfově věži,“ ukázala Terri. Otočila se zpátky na technika. „Co s tím tady?“ opakovala, teď o něco hlasitěji.

Muž si olízl rty. „Laser se zbláznil při představení ve 13:20.“

„Cože?“

Muž pokýval smutně hlavou. „Přetížený. Projel tomu chlápkovi přímo obličejem.“

Terri zpopelavěla.

„Panebože,“ hlesla. „Naprogramovala jsem ho. Já to udělala…“ Vyděšeně se podívala na Warnea.

Ale Warne to nevnímal. Myslí byl úplně jinde.

13:47

SARAH BOATWRIGHTOVÁ čekala. Nad určenou linií nebylo slyšet nic: žádné digitální artefakty, žádný šum statické elektřiny, nic. Potom se konečně znovu ozval chraplavý hlas Chucka Emoryho. „Třaskaviny.“

„Přesně tak, pane Emory.“

„Jste si tím jistá?“

„Mám tady před sebou na stole cihlu.“

„Jak prosím?“

„Našel ji Bob Allocco. Bez rozbušky. Je to jenom vzkaz.“

„Jste si jistá, že to není nejapný vtip?“

„Allocco říká, že tentokrát je to vážné. A krátkodobá změna chování robota vysílajícího laserový paprsek, nehoda v Dostavníku Notting Hill – to rozhodně nebyly nejapné vtipy.“

Znovu bylo ticho. Sarah čekala, netěšilo ji, že se do toho zapojil i Emory. Ale pochopila, že nemůže udělat nic – ať se rozhodne pro jakýkoli způsob -, dokud s ním nepromluví.

Pokud Eric Nightingale byl kreativním géniem Utopie, Charles Emory III. byl ten, kdo Nightingalův nápad převzal a vdechl mu život. Bezprostředně po kouzelníkově smrti přešel z funkce šéfa financí do představenstva holdingové společnosti Utopie. Podařilo se mu udržet statutární stoupence a odvážné spekulanty Parku pro závěrečné úpravy a dostavbu. Mnozí lidé si Emoryho vážili za záchranu Parku tváří v tvář nečekané tragédii. Další – puristé Utopie, nebo lidé typu Andrewa Warnea, kterým byla bližší původní Nightingalova vize – měli k němu jiný vztah. Podle jejich přesvědčení Emory zaprodal Nightingalův sen a poskvrnil ho komercialismem. Vybudoval vzrušující atrakce, výsadní prostory, reklamní návaznosti. A jeho nejkontroverznější akcí bylo vybudování kasin. Nightingale chtěl v Parku mít jenom jedno malé centrum v Boardwalk, kde by si návštěvníci mohli vyzkoušet hry z přelomu století a vyhrát nikláky s hlavou bizona. Emory ho vyměnil za bizarní Tržiště šancí se čtyřmi velkými kasiny, kde se hrálo se skutečnými penězi.

Sarah si vážila Emoryho smyslu pro obchod. Věděla, že vstupné kryje pouze polovinu režijních nákladů Parku. Zbytek získali prodejem jídla, nápojů, suvenýrů, výsad, ale největší díl pocházel z kasin. To by Nightingale nikdy nepřijal. Na druhou stranu Emory využíval nových trendů – třeba holografické techniky – a dokázal s nimi spekulovat, pokud z toho plynul zisk. Exceloval v řízení na dálku, každodenní operace spojené s chodem Parku přenechal kreativním designérům a administrativnímu personálu. Ale ve zvládání krizových situací měl své nedostatky. Nedávno to byl případ, kdy v Camelotu propukla panika kvůli salmonele, nakonec se ukázala neopodstatněná, ale jeho nerozhodnost a váhavost ve chvíli, kdy bylo nutné učinit okamžitá opatření, si pamatovala až nepříjemně živě.

Tady na nerozhodnost a váhavost nebyl prostor. Čím déle přemýšlela, tím víc se ujišťovala v přesvědčení, že je nezbytné rázně jednat.

„Víte, kolik lidí v tom jede?“ zjišťoval Emory.

„Ne. Soudě podle dosavadního průběhu událostí je to dobře naplánovaná operace. A to, co se tu děje, nemohou dělat bez pomoci někoho z Parku.“

„Ježíšikriste. Víme, kdo to je?“

„Ještě ne. Ale je nad slunce jasnější, že ať je to kdokoli, rozhodně jde o zasvěceného člověka, pracuje buď v Bezpečnosti, nebo v Systémech a má přístup k důvěrným informacím.“

Pauza. „Co je to za lidi? Fanatici? Nějaká sekta?“

„To bych neřekla. Právě se mi přes vysílačku ozval jejich mluvčí. Řekl mi, co chtějí.“

„A to je?“

„Crucible, pane Emory.“

Znovu se rozhostilo ticho. Potom Sarah uslyšela – nebo si myslela, že slyší – dlouhé, pomalé vydechnutí úlevou.

„Crucible,“ opakoval ten hlas.

„Ano. Celý zdrojový kód, banky, zobrazení, všechno.“

Další ticho.

„Můžeme to všechno vypálit na nekopírovatelné DVD,“ pokračovala. „Ale nejdříve budeme potřebovat tři digitální klíče – váš, můj a Freda Barksdalea – abychom rozluštili kryptogram standardních paměťových programů.“

„A řekli vám, co se stane, když jim nevyhovíme?“

„V tomto smyslu se vyjadřoval velmi jednoznačně. Prohlásil, že zlikvidují atrakce, zařídí exploze ve frontách, položí bomby do restaurací. Zraní a pozabíjejí stovky lidí.“

„Dokážeme lokalizovat taková zařízení? Použít roboty odpojené od ústředního počítače? Evakuovat návštěvníky?“

„Varovali nás, že pokud něco podobného zkusíme, vyvolá to okamžité protiopatření. Říká, že monoraily jsou sledované, a naznačil, že mají k dispozici nálože. Kromě toho jim musíme kód předat během půl hodiny. Na vytvoření nějakého rozsáhlého plánu nemáme čas.“

„Aha. Kdo z Parku o tom kromě vás ví?“

„Šéfové bezpečnosti jsou ve stavu pohotovosti. Ale jen Bob Allocco a Fred Barksdale vědí všechno.“

„Nechme to takhle co možná nejdéle.“ Sarah slyšela zavrzání židle. „Ale, Sarah, pořád nechápu důvod. Technika Crucible je příliš typická. Nikdo by se neodvážil ji použít. Kdybychom v nějakém jiném zábavním parku nebo v nějakém divadle ve Vegas viděli naše hologramy, okamžitě bychom poznali pachatele.“

„Fred Barksdale má teorii. Podle něj ti chlápkové vůbec nechtějí Crucible použít v oblasti zábavy.“

„To nechápu.“

„Podle Freda je možné tu techniku pozměnit k jinému využití. Jako je reprodukce hologramů používaná na antiampérové utěsnění softwaru a filmů na DVD. Ale domnívá se, že možná jdou po něčem větším. Jako je třeba nová superbankovka.“

„Superbankovka?“

„Tak nazvali falešnou stodolarovou bankovku, která se dostala do oběhu před několika lety. Pamatujete? Byla skoro k nerozeznání od pravé. Nikdo nevěděl, odkud se vzala. Ale spekulovalo se o tom, že tak dokonalý padělek mohl pocházet pouze ze středně velké světové mocnosti nebo teroristického státu. Americké ministerstvo financí se natolik vyděsilo, že vydalo nové oběživo. Víte, s bezpečnostními znaky proti padělání: inkousty, které mění barvu, holografické vodoznaky, bezpečnostní kovová vlákna. Jenomže…“

„Jenomže Crucible by bylo možné naprogramovat, aby ji znovu vytvořil.“

„To je teorie. Fred si také myslel, že Crucible možná chtějí k nějakým vojenským účelům: vytvoření falešných tepelných znaků nebo falešná zobrazení na radaru jako kamufláž řiditelné bomby naváděné na cíl, takové věci. Víte, jak moc chtěla vláda dostat do rukou naše patenty.“

„Řekl vám Fred, jak těžké bude to stáhnout?“

„Nejde ani tak o kód, jako o kapacitu procesoru. Reprodukce malých hologramů je poměrně triviální záležitost. Ale k tomu, o čem mluví Fred, by byl zapotřebí přístup k superpočítačům. Spoustě superpočítačů. K tomu jsou potřebné zdroje středně velké elektrárny.“

„Nebo teroristický stát.“

Když Emory ztichl, Sarah skoro slyšela, jak ten člověk přemýšlí o možnostech. Byl to finančník; všechno převáděl do řeči peněz. Tolik a tolik za ztrátu techniky, tolik za průvodní škody, které může ztráta způsobit, tolik za smrt deseti lidí, tolik za dvacet. Když se nad tím člověk zamyslí, není to vůbec složitá rovnice.

„Ten jejich kontakt,“ řekl Emory. „Co vám slíbil, když mu předáme kód zdroje?“

„Nic. Jenom řekl, že pokud uděláme, co chce, nikdo nezemře. Potom odejdou. Park bude zase náš.“

Ozval se dlouhý nádech, další zavrzání židle. „Rád bych znal váš názor na to všechno, Sarah. Jste s jejich mluvčím ve styku, hovořila jste s ním. Jedná s vámi na úrovni?“

Takže Emory se jí zeptal na názor. Sarah nevěděla, jestli je to dobré, nebo špatné znamení. „Je bezostyšný. Arogantní. Seděl tady v kanceláři a usmíval se.“ Při té vzpomínce cítila, jak ji znovu přemáhá zlost.“Je velmi dobře informovaný: alespoň podle toho, co nám předvedl. A přesně o tomto problému jsme s Bobem Alloccem diskutovali.“

„Pokračujte.“

„Naše první reakce byla impulzivní: je nebezpečný, dáme mu, co chce. Ale potom jsme začali uvažovat. Co jsme viděli? Zbraň, výbušninu, pár vysílaček. Možná jsou pravé, možná jsou to drahé napodobeniny. Co jsme neviděli, je lidská síla. Víme, že určitě má někoho uvnitř; jinak by nemohl manipulovat s boty a videem. Ale i tak by to pořád muselo být představení dvou lidí. Pokud vím, tak už jsme viděli všechno, co má. A ve všem ostatním blufuje.“

„Nebo to myslí smrtelně vážně.“

„Přesně tak. Ale Crucible je korunní klenot tohohle Parku. Co když to jsou jenom dva chlapi, kteří švindlují? Nemůžeme se jen tak bez boje vzdát.“

Chvíli bylo ticho. „Pokud dojde k boji, oběťmi budou návštěvníci.“

„A to nemůžeme dopustit. Ale jejich mluvčí narazil. Allocco vymyslel plán, jak Johna Doea chytit při činu.“

„To je nebezpečná hra, Sarah. Když se něco nepovede -“

„Bob zajistí, že to bude bezpečné. Bude Johna Doea sledovat a čapne ho při odchodu z Parku. Získá zpátky disk s Crucible. Pokud se ukáže, že do hry vstoupil pořádně vyzbrojený tým, budeme informovat policii, aby zasáhla. Ale teprve až budou pryč, mimo území Parku.“

Další pauza.

„Jsou jenom dvě další možnosti,“ promluvila do ticha Sarah. „Donutit Johna Doea, aby odkryl karty, odmítnout dát mu disk. Nebo mu ho dát a nechat ho jednoduše odejít. S naší nejdůležitější technologií v kapse.“

Ozval se povzdech. „A lze v tomto ohledu Alloccovi důvěřovat? Rozumíte mi?“

Sarah mu rozuměla. Ze všech zaměstnanců Utopie jen ona a Emory věděli, že Bob Allocco odešel z řad bostonské policie před deseti lety, protože měl problémy s penězi, našel totiž zálibu v hazardu.

„Tahle záležitost bude pod mým velením a na moji odpovědnost. Ale, ano, věřím Alloccovi. Tamto se stalo už dávno. Navíc, v tuto chvíli nemáme podle mého názoru žádnou možnost volby.“

Tentokrát bylo ticho hodně dlouhé.

„Zbývá pouhých dvacet šest minut,“ dodala nakonec. „Pokud máme připravit ten disk, budu potřebovat váš digitální klíč.“

Stále nic.

„Pane Emory? Potřebuji slyšet rozhodnutí.“

Nakonec člen představenstva Utopie odpověděl. „Dejte jim ho. Ale ať tam Allocco dá jednoho ze svých chlapů. A hlavně buďte opatrná!“

13:50

U PULTU SE ZMRZLINOU v restauraci Big Dipper jeden komparzista v leteckém kostýmu měděné barvy míchal banánovou ovomaltinu s čokoládou. Teď, v časném odpoledni, stál na promenádě houf hladových, zklamaných návštěvníků. Všichni zmateně hleděli k pultu, bylo jim divné, co se stalo s robotem, na kterého se přišli podívat. Nad jejich hlavami velký Jupiter vyplňoval prázdný temný vesmír, ukázal se velký červený bod, vířil a otáčel se, jasný jako zralý nežit. Systém tlampačů v Callistu, ukrytý ve vzduchovodech a dutých stěnách, hrál jako kulisu elektronickou hudbu na nízké frekvenci, kterou překrýval hovor dospělých a potěšené výkřiky dětí.

Ve velkém kruhovém portálu sto metrů od zmrzlinového pultu na promenádě se ozývaly hodné hlasité výkřiky. Byl tam vchod – obsluhující personál neustále dostával pokyn, aby mu říkali „vstupní port“ – do Galaktického letu. Byla to novější atrakce, kterou po Nightingalově smrti vyprojektoval speciální tým Utopie. Většina atrakcí v Callistu byla určená mladším dětem. Takže nakonec vznikl Galaktický let. Byla to standardní „temná jízda“ v zábavním parku, kde malé vozíky jezdily po tyči napájené elektřinou kolem řady pohyblivých zobrazení: pásů asteroidů, mlhovin, supernov.

Malé děti Galaktický let milovaly. Ale všem starším pěti let připadala tahle atrakce hloupá a přestala je bavit. S malými dětmi a otupělými rodiči jako jedinými pasažéry se Galaktický let pyšnil nejmenším počtem bezpečnostních nehod v celém Parku. Takže tady nebyly žádné pozorovatelny ani kamery, žádné infračervené paprsky pro kontrolu vniknutí do prostoru. A protože tahle atrakce jezdila prakticky sama, operátoři tu měli velmi málo práce. Z toho důvodu byl Galaktický let u obsluhujícího personálu Utopie skoro stejně neoblíbený jako u dospělých návštěvníků.

Ti, kteří tu rádi pracovali, měli hodně velký smysl pro romantiku. Jako všechny atrakce, kde se vozítka pohybují po kolejích, měl i Galaktický let velké zázemí pro služby a údržbu, které spíše připomínalo bludiště. Jedním zvláště odlehlým prostorem byla Výrobna, kde se měřily a opravovaly tmavé sítě a černý samet, které sloužily jako horizont atrakcí. Operátorům to připadalo jako ideální místo pro schůzky zamilovaných zaměstnanců nebo odvážlivců z řad návštěvníků. Výrobna se stala tak populárním místem dostaveníček, že veliký stůl na střihání látky byl přezdíván „sténající deska“. Když se o tom dovědělo vedení, provedlo strategické změny ve složení personálu. Nyní u Galaktického letu pracovaly zejména ženy starší padesáti a šedesáti let. Atrakce měla nejstarší obsluhující personál v Utopii a výrobní prostory se teď využívaly výlučně – a poměrně zřídka – k původnímu účelu.

Až na to, že teď John Doe seděl na kraji střihacího stolu. Nohy měl zkřížené v kotnících, nedbale jimi pohupoval nad podlahou. Byla tma a bělma jeho očí se matně leskla v tlumeném světélkování vnějšího prostoru. Stejně jako Sarah Boatwrightová ve své kanceláři hluboko dole, i on mluvil do telefonu.

„To je velmi zajímavé,“ řekl. „Dobře, že mě o tom informujete. V brzké době od vás očekávám podrobný popis.“ Chvilku poslouchal. Něco mu muselo připadat směšné, protože najednou se upřímně rozesmál – i když byl dost zdvořilý, aby přiložil ruku k mluvítku. „Ne,“ řekl, když dozněly poslední ozvy jeho smíchu. „Ne, ne, ne. Myslím, že si s tím nemusíme dělat starosti, natož něco odvolávat. To by bylo nemyslitelné.“ Odmlka. „Prosím? Ano, to bylo štěstí, v tom musím souhlasit. Ale my mluvíme o laserech a třaskavinách, ne o mozkové chirurgii. Ty se dají dost těžko předvídat.“

Znovu poslouchal, tentokrát delší dobu. „Takovýhle hovor jsme už spolu vedli,“ řekl nakonec. „Pokud si dobře vzpomínám, bylo to minulý týden.“ Měl klidný, neformální hlas: muž dobrých způsobů, který hovoří se sobě rovným, jehož má v úctě. „Dovolte, abych zopakoval to, co jsem tehdy řekl. Není se čeho obávat. Čas, který jsme věnovali plánování, odstraňování nedostatků a překonání všech překážek, byl strávený účelně. Analyzovali jsme každý možný závěr, každou eventualitu jsme naplánovali. Víte to stejně dobře jako já. Člověk musí zachovat pevné nervy. Znáte to přece – naše pochybnosti jsou našimi zrádci a potom přijdeme o to dobré, co bychom často mohli získat, jen proto, že máme obavu to zkusit.“

John Doe se zasmál. A potom se tón jeho hlasu najednou změnil. Ochladl, byl nepřístupný a blahosklonný. „Nepochybně si pamatujete i to ostatní, o čem jsem mluvil. Bylo to nepříjemné a velmi nerad bych to opakoval. Máme na tom zájem. Už jsme vykonali příliš mnoho, teď nemůžeme začít váhat. Nezapomeňte, že slovo pronesené do správného ucha postačí k vašemu odhalení, zatčení a uvěznění do konce vašeho života s vězni, kteří velmi potřebují – no – zábavnou společnost. Ne že by věci došly až takhle daleko, samozřejmě. Mí společníci by našli mnohem rychlejší a trvalejší způsob, jak vyjádřit nespokojenost s vámi.“

Stejně rychle, jako se zlověstný tón dostavil, i zmizel. „Ale to se samozřejmě nestane. Všechna vaše usilovná práce je už hotová. Vlastně máte jediný úkol – nedělat nic. Není to krásná ironie?“

Vypnul telefon, položil ho na stůl vedle sebe. Potom sáhl do kapsy saka, vyndal vysílačku, navolil kód, vybral frekvenci. „Krušná chvíle, tady Prime Factor,“ řekl. Ušlechtilý přízvuk, který používal při předchozím telefonátu, vzal zasvé. „Vzkaz doručen ve 13:45. Převzatý ve 14:15, podle plánu. Ale právě jsem se dověděl o jednom menším problému. Dnes je v Parku jeden chlápek, nějaký Andrew Warne. Vypadá to, že právě on vytvořil Metanet pro Utopii, a povolali ho, aby ho dal do pořádku. Podle původního termínu měl přijet příští týden, ale přijel dřív. Ne, nevím proč. Ale rozhodně se nám nehodí, aby se tu poflakoval, strkal všude možně rypák a našel mouchy. Sněhurka mi dodá popis a místo, kde zrovna je – předám to dál. Vy udělejte, co je zapotřebí pro zlikvidování hrozby. Kreativní detaily nechám na vás. Konec.“

Pan Doe odložil vysílačku a rozhlédl se. V dálce zaslechl nezřetelnou ozvěnu dětského smíchu, když se vozík na atrakci rozjel. Po chvíli se podíval na vysílačku, zapnul frekvence a znovu ji přiložil k ústům.

„Water Buffalo, tady Prime Factor. Slyšíš mě?“

Ozval se skřípot, krátké zapraskání statické elektřiny. „Příjem.“

„Jaké tam máte počasí?“

„Slunečno. Nula procent šance na srážky.“

„To nerad slyším. Poslouchej, máme práci. Ale až budeš připravený, můžeš položit vejce.“

„Rozumím. Water Buffalo, konec.“

Vysílačka ztichla. Pan Doe ji vrátil do kapsy lněného saka, zkřížil ruce za hlavou a lehl si na sténající desku. Se spokojeným povzdechem pohupoval nohama.

13:52

MUŽ NA NÁSPU POMALU odtáhl vysílačku od ucha. Tentokrát ji neuložil za opasek, ale do pytle, vedle tlustého paperbacku. Na okamžik se na knížku zahleděl: první díl Proustova Hledání ztraceného času. Potom ji impulzivně vyndal, listoval ušpiněnými stránkami k zahnutému rohu, který si udělal před chvílí.

Pro Water Buffala nebylo čtení přirozenou potřebou. V mládí dělal spoustu rošťáren, takže mu na čtení nezbýval čas. Jednou, to byl v polepšovně, měl jeden mnich kázání. Řekl chlapcům, že knihy jsou bránou do nových světů. Water Buffalo tomu nevěnoval pozornost. Ale později, když byl u námořní pěchoty jako průzkumník odstřelovač – čekával nekonečně dlouho ukrytý v záloze, v těsných prostorech, kde nebylo nic než čas – si na to kázání vzpomněl a uvažoval o těch světech. Jedna věc byla na civilní službě příjemná: člověk si může v práci číst. Rozhodl se, že pokud bude něco číst, tak nejlépe něco dlouhého. Nechápal, proč někdo věnuje čas a úsilí, aby si přečetl něco, jen aby to po pár stech stránkách dočetl, pořád tak musí začínat číst něco dalšího. To je potom potíž naučit se nová jména, pochopit nový příběh. Je to nanejvýš neefektivní. Postrádá to smysl.

Takže při návštěvě knihkupectví v Denveru si vybral Prousta. S počtem 3365 stránek bylo Hledání ztraceného času skutečně dost rozsáhlá kniha.

Vyrušil ho křik nějakého pouštního ptáka, vrátil knížku do pytle, místo ní vyndal zaměřovací teleskop Bausch & Lomb a odstřelovací pušku M24. Převrátil se v mělké strouze a teleskop natočil směrem k veliké kupoli Utopie. Prozkoumal bezpočet skleněných mnohoúhelníků, než našel údržbáře. Muž přešel do temného klínu černoty, který tvořil strop nad Callistem.

Water Buffalo zamručel. Bylo to dobré. Velmi dobré.

Odložil zaměřovací teleskop a vyndal pušku, nasadil tlumič, potom se podíval průhledem teleskopu a mířil ke kupoli. Teleskop byl Leupold M3 Ultra, s optickou sítí pro vyhledání dostřelu a vestavěným vyrovnávacím zařízením pro náboje. Opatrně si opřel hledí o polní láhev, kterou měl uloženou v pytli. Kov byl na dotek chladný a důvěrně známý, když si ho přitiskl k očnici.

Pomalu prohlížel kupoli. John Doe mu říkal, že ve druhé světové válce japonští ostřelovači prosluli tím, že lezli po palmách pomocí ocelových háků, přivazovali se ke kmenům a tak tam vydrželi čekat na svůj cíl celé hodiny. Water Buffalo to dokázal pochopit. Práce ve volném prostoru měla v sobě cosi skoro osvěžujícího. To se nedá vysvětlit někomu, kdo takovou práci nikdy nedělal. Najednou se celý svět zmenšil na kolečko na konci tunelu. Když si člověk udělá dostatečnou přípravu, může zapomenout na všechno kolem a starosti si dělat jen kvůli tomu kolečku. Nesmírně to věci zjednodušovalo.

Vzpomněl si na Johna Doea, jak ho odvedl do čínského chrámu v Bangkoku. Co se týkalo lidí, které má nad sebou, byl Water Buffalo nadmíru vybíravý. Ale John Doe měl všechny doklady naprosto v pořádku. A jeho schopnosti lídra a taktika byly pro Water Buffala uspokojivé a od té doby spolupracovali na více než pěti operacích. Na civilistu měl vzácné pochopení pro druh anonymity, které Water Buffalo, zvyklý pracovat o samotě, dával přednost.

Ale zase na druhou stranu John Doe nebyl úplně vždycky civilista. Pohnul maličko puškou a znovu uviděl údržbáře, desetkrát většího. Byl asi ve třetině cesty po oblouku kupole, opatrně šel po úzkém horizontálním můstku, zvedal nohy v botách s gumovou podrážkou a došlapoval na ně naprosto přesně, jeho chůze byla kočičí. Na opasku mu visel přístroj pro zadávání dat, velký tak, aby se vešel do dlaně. Water Buffalo ho pozoroval, jak došel k nejvyšším okenním tabulkám. Velmi opatrně odstranil uvazovací provaz, připnul ho k zábradlí na protější straně vrcholu kupole a postoupil dál. Po chvíli se zastavil, sáhl po přístroji za opaskem a něco do něj zapsal, možná našel prasklou okenní tabulku. Pokračoval dál. Water Buffalo ho pozoroval teleskopem.

Kovový žebřík u dalšího vrcholu dosahoval k můstku, vedl ve vertikále nahoru a dolů, opisoval zakřivenou linii kupole. Muž zahákl uvazovací lano na žebřík a vydal se směrem dolů, pokračoval krok za krokem mezi tmavými skleněnými tabulemi. Něco na tom člověku Buffalovi připomínalo Prousta. Možná bílá výsadkářská kombinéza, kterou měl na sobě. Někde v úvodu knížky se psalo, že Proust měl moc rád oblečení bílé barvy.

V prvním díle došel k místu, kde Proust popisuje starší tetu. Život té ženy se postupně omezoval, až se nakonec zdržovala výhradně ve dvou místnostech svého bytu. Tomu Buffalo také rozuměl. Jeho babička na tom byla úplně stejně. Samozřejmě, její ošuntělý byt v činžáku byl také dvoupokojový. Ale jak stárla, už nevycházela. Za těmi dveřmi byl jiný vesmír, něco, z čeho jde strach a čemu je třeba se vyhýbat. Když někdo chtěl vědět, jak se jí daří – zkontrolovat její zdravotní stav, nabídnout jí polévku – musel přijít za ní.

Proust psal o tom, jak starou tetu navštěvoval a připravoval jí čaj z lipového květu. Buffalo svoji babičku navštívil jednou nebo dvakrát. Potom s tím nadobro přestal. V duchu se ptal, jak asi chutná čaj z lipového květu.

Když začal knížku číst, nedávala mu žádný smysl. Připadalo mu to, jako když nějaký Francouz vykládá o svém dětství. Kdo by se staral, jak dlouho trvá chlápkovi, než usne? Ale potom byl Water Buffalo na jedné akci – u mexické hranice. Dal knížce ještě jednu šanci. Kousek po kousku, vzpomínku po vzpomínce, začal Proustův život nabývat tvar a strukturu. A potom si myslel, že pochopil. Možná měl ten kněz pravdu: knížky skutečně jsou bránou do jiných světů.

Dělník se zastavil při svém sestupu a pokračoval po dalším nižším horizontálním můstku, teď už jen necelých deset metrů nad povrchem náspu. Water Buffalo se opatrně usadil v průrvě, zeširoka se rozkročil, prsty u nohou zabořil do kamenité půdy. Proti malému skalnatému šelfu na kraji průrvy zapřel dvojnožku, ujistil se, že je pevná. Jednu ruku posunul dopředu, uchopil pušku, druhou rukou uvolnil pojistku a přiložil prsty k lučíku spouště. Nadechl se, potom ještě jednou.

Dělník odepnul uvazovací provaz, prošel kolem kovového obalu vrcholu k dalšímu oknu. Buffalo si načasoval výstřel mezi údery srdce, stiskl spoušť, když se muž natahoval dopředu, aby zahákl upínací lano na můstek.

Muž cukl hlavou směrem vzhůru, jako by někdo volal jeho jméno. Přes teleskop Buffalo sledoval červený oblak, který se rozlil na bílé látce. Automaticky přejel rukou závěr, nadechl se, připravený ke druhému výstřelu. Ale nebylo to nutné: střela explodovala v těle, přesně podle původního záměru, zlikvidovala většinu životně důležitých orgánů. Ten člověk už klouzal hlavou napřed po tmavém povrchu kupole.

Water Buffalo jej sledoval teleskopem, viděl, jak se zastavil v mělké strouze u základny kupole. Byl tam skoro neviditelný, jednou rukou se opíral o kámen, jako by si chtěl jen na chvilku odpočinout. Buffalo se díval minutu, potom další. Nakonec teleskop odložil. Proti černé střeše Callista nebylo vidět nic, co by vyvolalo poplach. Všechno proběhlo přesně podle plánu. A teď zůstal sám.

Uložil pušku zpátky do pytle, pořádně se napil vody z polní lahve. Vyndal vládní model 45 a vrátil ho do ramenního pouzdra. Potom vzal vysílačku a naplněný pytel. Poslední přišly na řadu dva maskovací opasky s nářadím s velikými boulovitými kapsami. Water Buffalo si v průrvě upnul oba. Potom se otočil k pytli. Na okamžik zaváhal s rukou na zipu, podíval se trochu lítostivě na paperback.

Nakonec zip zatáhl, opatrně vstal a vydal se mezi skalami ke kupoli.

13:55

SARAH BOATWRIGHTOVÁ seděla za svým stolem s nahrávačem na mikrokazety v ruce. Fred Barksdale stál blízko ní. Byli zticha, poslouchali klidný, příjemný hlas Johna Doea. „Dávejte, prosím, pozor, Sarah. Přesně ve 14:15 dáte obsluhujícímu personálu Galaktického letu pokyn, aby poslali pět prázdných vozíků. Balíček umístíte do prostředního. Až přijedou do zatáčky Mlhoviny Raka, obsluhující zastaví jízdu na devadesát vteřin. Devadesát vteřin. Potom může všechno pokračovat jako normálně. Až zkontroluji obsah balíčku, ozvu se vám. Pokud všechno půjde podle plánu, mluvíme spolu naposledy.“

Chvilku bylo ticho. Sarah slyšela, jak se v přístroji otáčí kazeta.

„Sarah, rozumíte všemu, co jsem právě řekl? To je velmi důležité.“

„Rozumím.“

„Opakujte, prosím, co jsem vám říkal.“

„Ve 14:15 poslat pět prázdných vozíků do Galaktického letu. Disk položit do prostředního vozíku. Když vozíky dojedou do zatáčky Mlhoviny Raka, zastavit jízdu na devadesát vteřin.“

„Velmi dobře. A – Sarah – nemusím vám připomínat, že si nepřeji žádné podfuky. Není vhodná doba na chytračiny. Veškeré zdrojové kódy, nejnovější iterace. A žádné extravagance. Jasné?“

„Ano.“

„Děkuji, Sarah. A teď snad abyste se pustila do práce. Čeká vás velmi rušná půlhodina.“

Vypnula nahrávač a otočila se, aby ho položila vedle hrnku s čajem. Přitom k ní zavanula vůně Barksdaleovy kolínské. Opět jí z jakéhosi důvodu připomněla tvíd a lovecké koně. Otočila se k němu. Upřeně zíral na nahrávač, v obličeji měl zvláštní vzdálený výraz.

„Máš všechno u sebe připraveno?“ ujišťovala se.

Při zvuku jejího hlasu se Barksdale probral ze zamyšlení. Přikývl. „Až všechny tři digitální klíče zasuneme do zámku, budou bezpečnostní protokoly uspokojeny. Na skleněnou matrici dokážeme stáhnout jedinou kopii s rozluštěnými kryptogramy základních postupů. Potom provedu přenos přes nepříliš chráněné soubory. Předpokládám, že budeš chtít, aby disk nebyl kopírovatelný.“

„Samozřejmě.“

„Tak dobře. Přepálení úmyslných chyb pro čtení zabere nějaký čas, ale myslím, že deset minut bude stačit.“

„A co ta další otázka?“

„Prosím? Aha, už vím.“ Jeho modré oči byly znepokojenější. „Je jasné, že ať za tím stojí kdokoli, má dobré znalosti o našich systémech. A má možnost volného pohybu.“

„Kolik lidí z tvého oddělení je toho schopno?“

Barksdale sáhl do svého saka a vyndal složený kus papíru. Jako vždycky se pohyboval s naučenou ladností a úsporností. „Proniknout do Metanetu, anulovat poplachy při narušení, přeprogramovat propustky, dostat se k bezpečnostním protokolům Crucible – osm lidí. Devět včetně mě. Tady je seznam.“

Sarah rychle přehlédla jména. „A kolik jich je dneska v Parku?“

„Šest. Viděl jsem všechny kromě Toma Tibbalda. Toho od rána nikdo neviděl.“

„Dej, prosím tě, kopii Bobu Alloccovi. Požádej ho, aby vyhlásil pátrání po Tibbaldovi, ale ve vší tichosti. A měli bychom zkontrolovat bezpečnostní protokoly. Ale nejdřív bys měl vypálit ten disk. Emory je ve spojení s New Yorkem. Zavolej, až budeš připravený na naše digitální klíče.“

Barksdale přikývl, dlaní ji pohladil po tváři. Stále se tvářil zneklidněně.

„Co se děje, Frede?“

„Ale nic.“ Zaváhal. „Chtěl jsem se jenom zeptat, jestli jsi poslala bota z Gryfovy věže Andrewovi Warneovi.“

„Bob Allocco na to chtěl dohlédnout. Proč?“

„Ale nic, vážně.“ Uhladil si obočí. „Jen když jsem dával dohromady ten seznam, něco mě napadlo. Nemohlo by to počkat?“

„Cože?“

„Zahrnout do toho Warnea. Celou dobu se mi to nějak nezdá. Má svou vlastní agendu, a ta se liší od té naší. Znáš přece Shakespeara: miluj všechny, důvěřuj jen několika. Ne naopak.“

„Nechceš mi snad naznačit, že by s tím mohl mít něco společného? Metanet je jeho dítě. Viděl jsi, jak se tvářil na setkání dneska ráno.“ Nedůvěřivě se na něj podívala. Potom se přece jen usmála. „Víte co, vážený pane Frederiku K. Barksdale? Tak mi připadá, že maličko žárlíte. On je bývalý přítel, nic víc.“ Přišla blíž k němu. „Mám pravdu? Vážně žárlíš?“

Díval se jí do očí. „Ne. Alespoň zatím.“

Vzala ho za ruku a pohladila ji. „Máš docela legrační načasování.“

Barksdale na chvíli odvrátil zrak. „Jen mě to tak napadlo, když se takhle vrátil. Kdybych nebyl nablízku – myslím, kdybych nebyl do celé té věci zasvěcen -, myslíš, že vy dva byste třeba -“

Přestala ho hladit. „Jak se vůbec můžeš takhle ptát? Teď mám tebe. Nikoho jiného nechci.“ Vzala ho za druhou ruku a přitáhla k sobě. A přece ten znepokojený výraz z jeho obličeje nezmizel úplně.

Dveře do kanceláře se otevřely a vešel Andrew Warne.

Sarah připadal jako přízrak, který náhle přivolali svým rozhovorem. Podíval se na ni, potom na Barksdalea, na jejich spojené ruce. Na okamžik byla v jeho tváři vidět bolest. Ale hned ustoupila.

„Nechtěl jsem vám nic překazit,“ řekl ještě mezi dveřmi.

„Ale kdepak,“ Sarah lhostejně pustila Barksdaleovy ruce a ustoupila. „Fred byl zrovna na odchodu. Frede, uvidíme se u Galaktického letu za pět minut čtvrt na tři. Přesné za pět minut čtvrt, ano?“

Barksdale znovu přikývl, potom přešel ke dveřím. Sarah sledovala, jak se jeden na druhého podíval.

Najednou za Warnem do kanceláře přijel Wingnut. Barksdale napůl poskočil, napůl upadl do chodby, aby se mu vyhnul. Za robotem vstoupila Teresa Bonifaciová, krátké tmavé vlasy jí padaly do obličeje. Za normálních okolností se zlehka usmívala, jako kdyby přemýšlela o nějakém kanadském žertíku. Teď ale ne.

„Velmi se omlouvám,“ Warne přistoupil k Sarah. „Myslím za to, že jsem vám překazil soukromou chvilku.“

„Nebyla zas až tak soukromá,“ odpověděla a přešla za svůj stůl.

„A ještě ke všemu takový hezký muž,“ řekl Warne. „Moc vám to oběma přeju.“

Sarah se na něj zvědavě dívala. Zvedla obočí, pamatoval si tohle její gesto. V Carnegie-Mellon vyčníval: vynikající neposlušný kluk z robotiky s kontroverzními teoriemi a pozoruhodnými výtvory.

Ale dopoledne se setkala s jiným Warnem: mužem deprimovaným. A jeho pochmurný sarkasmus byl něčím úplně novým.

„Na tohle teď nemám čas, Drew,“ odsekla.

Terri se dívala z jednoho na druhého. „Myslím, že si dojdu pro kafe do haly pro personál,“ hlesla.

„Ne. Zůstaňte tady. Právě vy si zasloužíte tohle slyšet.“ Warne si přitáhl židli, zprudka dosedl a zasmál se. Hleděl na Sarah. „Ty teď na tohle nemáš čas? Panebože.“

Hořká slova zněla ozvěnou v chladném vzduchu.

„Tak dobře,“ souhlasila Sarah.“Poslechneme si to.“

„Ty mě sem vylákáš pod nějakou smyšlenou historkou. Potom mě posadíš do zasedací místnosti, dáš mi upínací čelist a předvedeš mi představení o tom, jak nečekaně se chová Metanet. Dokonce mě z toho obviníš a nainfikuješ mi dojem, že nakonec já jsem zodpovědný za toho kluka na Dostavníku Notting Hill. Chceš po mně, abych Metanet odpojil.“

Sledovala ho, jak se naklání nad stolem.

„Všechny tyhle hovadiny. A neměla jsi v sobě ani dost slušnosti, abys mi řekla, co se doopravdy děje. Místo abys napomohla většímu vývoji robotiky, zredukovala jsi ji na minimum. Ohrozila jsi program, podrazila jsi Terri nohy.“

„Já mu neradila, aby tohle říkal,“ ozvala se Terri.

Sarah na ni chvilku hleděla, potom znovu na Warnea.

„Nemám radost z toho, jak jsme tě sem dostali, Andrew. Bylo to rozhodnutí vnitřní správy. A co se týče robotiky, je to hanebné, ale je to byznys, ne nějaké intelektuálské centrum. O tom ses od mne dověděl právě tady, když jsem ti dala Wingnuta. Všechno je to záležitost demografická.“ Zvedla hrnek k ústům, podívala se na hodiny: 13:57.

„Demografie, no jistě. Nightingale by se otáčel v hrobě, kdyby věděl, jak účetní a sčítači hlasů průzkumů veřejného mínění řídí jeho Park.“ Znovu se neradostně zasmál. „Víš, v jiném kontextu by tohle možná bylo docela legrační. Protože nakonec jsme zjistili, že Metanet je naprosto v pořádku. Zhroutil se ten váš zatracenej Park.“

Sarah položila hrnek. Zpražila, ho pohledem. „Co tím chceš říct?“

„Barksdale měl částečně pravdu. Metanet dělal tyhle věci, měnil procedury robotů a podobně. Ale také se částečně mýlil. Metanet totiž nepředával botům své vlastni instrukce, ale instrukce někoho jiného.“

Když Sarah neříkala nic, pokračoval. „A já ti povím, jak to muselo fungovat. Někdo zevnitř – dejme tomu pan X – napíše rutinní pokyny některému botovi, aby jednal špatně. Ty zadá společně s ostatními do souboru instrukcí Metanetu. Následující den Metanet provede pravidelné předání instrukcí botům. Jenomže s obvyklými aktualizovanými daty a mikroprogramovými vsuvkami programu pana X. A určený bot se bude podle toho chovat. Zpráva o incidentu se náležitě zaprotokoluje. Ale pan X si to pohlídá a botovo obvyklé zadání vrátí do systému při ranním předávání instrukcí. A stopy po sobě zamete tak, že dá Metanetu instrukce, aby nezaprotokoloval žádnou změnu. Když tým přijde zkontrolovat špatné fungujícího bota, všechno bude vypadat normálně. Takže se vnucuje závěr – bot je obětí nějakého fantoma krátkodobé změny chování.“

Podíval se na Terri. „Jak mi to jde?“

Ukázala mu dva vztyčené palce.

„Jedinkrát se to takhle nestalo s boty Notting Hillu. A sice proto, že po nehodě byli odstaveni. Odpojeni od Metanetu. Pan X neměl šanci znovu nastavit jejich normální programování.“

Podíval se na Sarah. Jak je možné, že tě nic z toho nepřekvapuje?“

Ale Sarah překotně přemýšlela. „Dejme tomu, že pro daný okamžik přijmeme tvou hypotézu. Znáš Metanet nejlépe ze všech. Dokázal bys najít něco, co by prokázalo nabourání do systému? Vyhledat, kteří roboti byli – jsou – takto postižení?“

„Možná. Vyžadovalo by to nějaký čas. Jedna věc mi byla vodítkem – nedostatek -“ Zmlkl. Potom se na ni podíval. „Počkej chvilku, tenhle pohled znám. Ty něco víš, že jo? Něco skrýváš.“

Sarah sklopila oči na Barksdaleův seznam možných špionů. Teresa Bonifaciová byla na třetím místě.

„Sarah, odpověz mi. Co se to, hergot, děje?“

V duchu probírala možnosti. Warne byl v jedinečné pozici, kdy mohl pomoci. Na scéně se objevil někdo, kdo mohl provést odvetný úder; kdo mohl na tyhle bastardy pořádně došlápnout. Znovu pročítala seznam. Mohla Terri vykázat z místnosti. Ale Warne by jí to stejně nejspíš řekl. Navíc by to nejspíš nedokázal udělat sám; rozhodně ne včas. Bude potřebovat pomoc.

Sarah vždycky odsuzovala neUtopický přístup Terri, její sklon k rebelii, její zvyk nahlas říkat svůj názor bez ohledu na to, zda ho někdo chce slyšet nebo ne. Ale Sarah nevěřila tomu, že by Terri zradila práci, kterou miluje. Vsadila na instinkt.

„Tereso, zavřete dveře,“ požádala tiše.

Počkala, až se Terri vrátí. „To, co vám řeknu, musí zůstat v nejpřísnějším utajení. Je to přísně tajné. Rozumíte mi?“

Sledovala, jak si ti dva vyměnili pohled. Potom přikývli.

„Utopie je držena jako rukojmí.“

Warne se zamračil. „Cože?“

„V Parkuje skupina tajných agentů. Nevíme, kolik jich je. Pamatuješ na toho muže, který za mnou přišel do kanceláře, když jsi byl na odchodu? Říká si John Doe. Je v jejich čele. Ničili některé boty, podle všeho způsobem, který jsi popsal. Tvrdí také, že ve všech Světech umístili třaskaviny. Možná je ta hrozba planá, a možná ne. Ale musíme předpokládat, že tomu tak je. Musíme předat zdrojový kód Crucible, stroj na tvorbu hologramů, jinak…“

„Jinak co?“

Sarah neodpověděla.

Chvíli se nikdo ani nepohnul. Nakonec Warne vyskočil na nohy.

„Proboha, Sarah, Georgia je venku v Parku!“

„Za patnáct minut dojde k předání. Slíbili nám, že se nikomu nic nestane. Drew, jestli můžeš pomocí Metanetu zjistit, kteří boti byli zasaženi, možná bychom mohli -“

Ale Warne neposlouchal. „Musím ji najít,“ vyhrkl.

„Drew.“

„Jak ji, sakra, najdu?“ vykřikl, naklonil se nad desku stolu. „Musí existovat nějaký způsob. Pomoz mi, Sarah!“

Chvíli na něj hleděla. Potom znovu zkontrolovala čas. Dvě hodiny.

„Můžeme vystopovat její visačku,“ napadlo Terri.

Warne se prudce otočil. „Cože?“

„Každý návštěvník má visačku, stejnou barevnou samolepku, kterou nosí viditelně po dobu, co je v Parku. I ty takovou máš.“

Warne se podíval na stylizovaného ptáka na klopě. Potom se otočil k Sarah. ‚Je to pravda?“

Sarah na něj upřeně zírala. Fyzicky cítila, jak se jí tahle možnost rozplývá přímo před očima.

Zklamaně vydechla. Potom se otočila k počítači. Bude to muset udělat hodně rychle.

„Po celém Parku jsou rozmístěny fotoaparáty, které dělají snímky návštěvníků a personálu Utopie,“ řekla, když začala psát. „Každý večer po uzavření Parku přiřazujeme algoritmy vzorů rozpoznání k fotografiím, izolujeme visačky návštěvníků. Zpracováváme je společně s kartami, které lidé používají pro nákup jídla a suvenýrů. Software odhalování znalostí nám pomáhá zjistit, kolik lidí využilo jakou atrakci, co koupili a podobně.“

Když Warne poslouchal, jeho napjatý pohled se alespoň částečně uvolnil. „Velký bratr doluje informace,“ řekl. „Ale to je jedno. Honem, pojďte ji najít.“

Sarah natypovala dodatkové příkazy. „Teď zapínám aplikaci vyhledávání visaček. Uvedu Georgiino jméno.“

Chvilku čekali. „Tady je její visačka. Teď požádám o chronologické rozpisy pohledů kamer.“

Znovu čekali, tentokrát déle.

„Co trvá tak dlouho?“ zeptal se Warne netrpělivě.

„Chci po něm něco zvláštního. K tomu je zapotřebí hodně energie. Za normálních okolností tohle děláme večer, když počítače nejsou tak vytížené řízením chodu Parku.“

Potom se obrazovka vyprázdnila, objevilo se nové okno a v něm krátký seznam. „Tady to je,“ ukázala Sarah.

Warne a Terri si stoupli za ní a sledovali obrazovku.

„Nerozumím všem těm zkratkám,“ řekl Warne.

„Je v Callistu. Za čtyři minuty dvě, Saturnovy prstence.“

Obrátila se k němu.

„To je před dvěma minutami,“ řekla.

Warne na ni chvíli zíral – napjatě, uštvaně. Potom se obrátil a vyrazil pryč.

„Počkej!“ volala za ním Terri. Jdu s tebou.“ A i ona zmizela z kanceláře. Wingnuta to tak překvapilo, že chvilku rychle jezdil dokola a potom kolébavě vyjel na chodbu.

„Wingnute, stůj!“ poručila mu Sarah. „Zůstaň se mnou.“

Robot zastavil. Potom se pomalu vracel do kanceláře s hlasitými protesty, byl zklamaný.

Sarah chvíli upřeně zírala na otevřené dveře. Potom pevně zavřela oči a masírovala si je prsty.

Počítač tiše pípl. Podívala se na obrazovku.

Zvláštní. Někdo další používal program vyhledávání visaček.

Vstala, vysílačku Johna Doea si dala do kapsy. Už nebyl čas; musela hned odejít do Galaktického letu.

Ale stejně ještě zaváhala, byla zvědavá.

Ohlédla se na obrazovku. Kromě oddělení pro zvláštní události nebyl nikdo oprávněný používat program vyhledávání visaček v době, kdy je Park otevřený pro veřejnost.

Posadila se do křesla. Položila ruku na myš, projížděla několik menu, která jí na obrazovku předkládala anonymní zdvořilý požadavek. Potom strnula.

Někdo hledá Andrewa Warnea.

14:10

ATRAKCE V UTOPII bez bezpečnostních kamer,“ ptal se Bob Allocco přes změť hlasů na hlavní promenádě Callista, „to je shoda okolností?“

Stáli v odpočinkové zóně se zakřivenými lavičkami z netříštivého skla a cizokrajně vyhlížejícími palmami v květináčích, malé oáze relativního klidu nedaleko od vstupního portálu do Galaktického letu.

„Dvě jedenáct,“ řekla Sarah s pohledem na hodinky. „Fred by tu už měl být.“ Právě v tu chvíli zahlédla Barksdalea, jak běží po promenádě, proplétá se mezi hloučky návštěvníků.

Přistoupila k Peggy Salazarové, manažerce spojů Callista, která stála opodál. „Všechno zařízeno?“ zeptala se, když jí šla v ústrety.

Salazarová přikývla. „Vysvětlila jsem to pracovníkovi u nástupu do vozíků. Trochu ho to překvapilo.“ Hloubavě se zahleděla na Sarah.

‚Je to jenom improvizovaný dril. Vnitřní správa chce, aby všichni byli aktivní. Když se budou procvičovat každý týden stejné krizové situace, bude z toho rutinní záležitost.“

Salazarová pomalu přikývla, jako by to potřebovala strávit.

Sarah se znovu rozhlédla. Vědomí, že někde nablízku je John Doe, vybudilo její smysly, zrychlilo tlukot srdce. Cítila, jak se jí ruce zatínají do pěstí.

„Pojďte,“ vybídla Allocca. „Raději půjdeme dovnitř.“ Přešli promenádu a portálem Galaktického letu vstoupili do prostoru, odkud se nastupovalo na samotnou atrakci. Salazarová šla za nimi. Postavili se nenápadně kousek dál od fronty. Sarah sledovala dispečera u vstupu, který pouštěl další skupinku lidí – ženu se třemi malými dětmi – do čekajícího vozíku, potom sklopil bezpečnostní závoru u každého sedadla. I když neviděla do tváře toho člověka, protože měl na hlavě helmu kosmického skafandru, věděla, že nemůže být nijak nadšený, když pracuje pod přímým dohledem supervizora jeho oddělení a provozní ředitelky. Stejně jako u ostatních hlavních atrakcí, sloužil prostor před samotným Galaktickým letem dvěma účelům: jednak zde návštěvníci stáli ve frontě a čekali, až budou moci nastoupit, a zároveň pro ně byl připravený program, aby se naladili na to, co mohou očekávat, až nasednou. Projektanti z Utopie velmi záhy pochopili, že je úplně jedno, kolik varovných nápisů je u vstupu do tak mimořádných atrakcí jako Odpálení měsíce a Dostavník Notting Hill. Rodiče stejně trvali na tom, že tam vezmou své děti – a potom si vehementně stěžovali, jak vyděšená byla jejich batolata.

Řešením bylo přebudovat prostory před atrakcemi. Horizont jevu, kde se nejčastěji nerespektovala daná pravidla, byl první na řadě. V zájmu zachování jednotného ducha celého Callista tento prostor původně vypadal jako nástupiště na rozvlněnou kosmickou loď. Projektanti Utopie ji velmi pečlivě rozladili, přidali rachot, který lidé vnímali podprahově, jiskřící elektrické vedení a podlahu, která se pod nohama povážlivě chvěla. Po takovéhle zkušenosti byly malé děti zpravidla tak vystrašené, že prosily rodiče, aby je vzali na nějakou jinou atrakci. Technika zapracovala tak dokonale, že veškeré příkazové a zákazové nápisy mohly být zcela odstraněny.

Prostor před atrakcí Galaktický let se nemohl příliš lišit od Horizontu jevu. Byl světlý, veselý, vyzdobený jako školka budoucnosti: odrazový můstek pro cestu vesmírem pro děti.

Sarah sledovala frontu. Některé malé děti dřímaly. Jiné poskakovaly na místě, byly z toho čekání netrpělivé a dychtivé, když teď před sebou viděly atrakci. Často s dětmi přicházel jen jeden rodič, ti, kdo už předtím byli na Galaktickém letu, neměli chuť zopakovat si takovou nijakou zkušenost.

V duchu znovu viděla, jak opatrně Allocco položil velkou cihlu třaskaviny na konferenční stůl. Zavřela oči.

Barksdale k nim přišel. Pokynul Peggy Salazarové na pozdrav, potom z kapsy saka vyndal štíhlou šperkovnici. Beze slova ji podal Sarah.

„Co to je?“ zeptala se Salazarová.

„Součást drilu,“ odpověděla Sarah rychle. „Peggy, omluvila byste nás na okamžik?“

„Samozřejmě.“ Salazarová se zvědavě podívala na celou trojici a odešla k dispečerovi.

Sarah zběžně pohlédla na DVD ve šperkovnici. Připadalo jí neuvěřitelné, že tak tenký a malý disk z hliníku a polykarbonátu obsahuje nejcennější majetek Utopie: specifikace softwaru, který připravilo oddělení Crucible. Disk měl značku výlučně pro interní použití se slovy Zákonem chráněný a tajný pod logem slavíka, společně s menším písmem uvedeným naléhavým upozorněním na postih v případě zneužití disku. Podala šperkovnici Alloccovi.

„Tak jděte na to,“ vyzvala ho.

Allocco pokynul směrem ke vstupu na atrakci. Jak jsem říkal, ten chlápek je sakra chytrej prevít. Pro předání si vybere Galaktický let, protože ze všech atrakcí v Parku je nejméně ochráněn. Ale co nevěděl, že hned vedle zatáčky Mlhoviny Raka – místa, kde se vozíky zastaví a kde si vyzvedne zásilku – je zástěna.“

„Cože?“ Barksdala očividně taková informace překvapila. „Zástěna?“

„Potrubí pro údržbáře, dost velké, aby se tam vešel jeden muž. Můj tajný agent už je na místě. Uvidí Johna Doea, jak si bere balíček. Pak ho může sledovat. Nebo – když budeme mít hodně velké štěstí – mu zatnout tipec.“

„Domluvili jsme se, že než ho zatkneme, doprovodíme ho z Parku ven,“ namítla Sarah.

„Tenhle chlápek je těžko polapitelný. Pamatujete, jak to bylo v Úlu? Když poznáme, že pracuje sám, když se objeví jakýkoli náznak, že je to jenom léčka, měli bychom ho chytit, dokud to půjde.“

Sarah o tom přemýšlela. Výhrůžky Johna Doea nebylo možné brát na lehkou váhu. Museli brát všechno naprosto vážně. Měla zodpovědnost především vůči návštěvníkům. Ale stejně představa, že taková hrozba neplatí – že to s ním vyřídí hned, nenechají ho potulovat se po Parku jako odjištěný granát – byla velmi přitažlivá. Zloba a pobouření v ní stále vřely. Místo na tváři, kde ji pohladil, jí hořelo.

„Je to příliš nebezpečné.“ Barksdale promluvil nezvykle prudce.

„Ten chlápek je prvotřídní. Bývalý policista jako já. Za svoji kariéru dopadl spoustu darebáků. Dostane přísný rozkaz nedělat s Johnem Doem nic, dokud nebude mít stoprocentní jistotu úspěšnosti. Další člověk se skrývá u výjezdu z atrakce.“ Allocco se diskrétně naklonil k bezpečnostnímu specialistovi v civilu, který stál u nástupního doku. „A tady Chris Green se bude dívat ze vchodu. Jsou to moji nejlepší chlapi. Budou Doea sledovat ve trojici. Pokud budou mít jistotu, že to půjde, zajistí ho a odvedou na oddělení bezpečnosti.“

Allocco kývl hlavou na bezpečnostního specialistu jménem Green. Muž mu odpověděl rovněž kývnutím, potom se protáhl napůl ukrytými dveřmi vedle nástupního doku. Žádný návštěvník, který stál ve frontě, se směrem k němu ani nepodíval.

„To je nezodpovědné,“ pokračoval Barksdale. „Nemůžeme riskovat.“

Sarah zkontrolovala čas: na definitivní rozhodnutí zbývalo šedesát vteřin.

„Podívejte,“ řekl Allocco, „vyloučili jste z toho policii, takže je na nás, abychom se do toho zapojili, dokud ještě můžeme. Dejme tomu, že to není léčka. Kdoví, co dalšího chtějí provést. Kdoví, jaké budou jejich požadavky příště, jaké rukojmí si vezmou. Jedno víme: John Doe je v jejich čele. Pokud se nám podaří utít hlavu, tělo odumře. Tohle je dokonalá šance sebrat ho bez obětí při akci.“

„Chcete na sebe vzít zodpovědnost za to, co se stane, až ho zatkneme?“ zeptal se Barksdale.

„Chcete vy na sebe vzít zodpovědnost za to, co se stane, když to neuděláme?“

Sarah se podívala z jednoho na druhého. Krátce zaváhala. A potom se obrátila na Allocca.

„Váš tajný agent nezatkne Johna Doea, dokud si nebude naprosto jistý úspěchem. Při prvním náznaku problému, při čemkoli nečekaném – čemkoli – své muže odvoláte. I ze sledování. Domluveno?“

Allocco energicky přikývl. „Domluveno.“

„Tak se do toho pusťte.“ Otočila se k Barksdaleovi, který na ni hleděl s výrazem ne nepodobným děsu. „Frede, na okamžik, prosím.“

Odvedla ho pár metrů stranou, ke stěně naproti frontě lidí.

„Sarah, nedělej to.“ Jeho hluboké modré oči přímo žadonily.

„Už se stalo.“

„Ale nevíš, s čím se dostáváš do křížku, proti čemu se stavíš. Jsme zodpovědní především za návštěvníky. Platí nám nejen proto, abychom je bavili, ale také abychom jim zajistili bezpečí.“

Barksdale řekl nahlas přesně to, na co myslela, a to v ní vyvolalo nečekanou směsici pocitů: podráždění, netrpělivost, nejistotu. Zaplašila je. „Freddy, pamatuješ, jak jsme spolu byli poprvé na večeři? V Chez André ve Vegas?“

Barksdale se zatvářil zmateně. „Samozřejmě.“

„Vzpomínáš si na to víno?“

Na chvilku se zamyslel „Lynch-Bages, ročník 69.“

„Ne ne. Dezertní víno.“

Barksdale přikývl. „Château d’Yquem.“

„Správně. Víš, že do té doby jsem neslyšela nic o dezertním víně? Všechna sladká vína podle mě měla stejnou chuť jako Manischewitz.“

Barksdale sám sobě dovolil krátký ledový úsměv.

„Vysvětlil jsi mi všechno o Botrytis cinerera, pamatuješ?“

Znovu přikývl.

„Ušlechtilá plíseň. Napadá slupku hroznů, obohacuje se cukry, a tak vzniká nejlepší sladké víno na světě. Nemohla jsem tomu uvěřit – houba, kterou pěstitelé vlastně podporují v růstu. Chtěla jsem, abys mi to vysvětlil ještě jednou.“ Naklonila se blíž k němu, prsty položila na klopy jeho saka. „Freddy, máme plíseň tady v Parku. Tady, dneska. A na ní není nic ušlechtilého. Pokud něco neuděláme – pokud dopustíme, abychom se stali snadným terčem – kdo může zaručit, že už se to nebude opakovat? A potom znovu?“

Barksdale na ni beze slova hleděl, čelist mu pracovala.

Jemně přitlačila dokonalou klopu jeho saka. Potom se odvrátila a odešla k Peggy Salazarové a Alloccovi. Po chvíli ji Barksdale následoval.

Skupina potom společně přešla k nástupnímu doku. Do vozíku nastupovala hispánská žena s dvojčaty.

Sarah čekala, dokud dispečer nevyšle vozík na trasu. „Pošlete dva vozíky prázdné a připravte mi třetí,“ nařídila muži, který pomáhal návštěvníkům nastupovat. Přikývl, obličej středního věku měl podivně zvětšený plexisklovou helmou.

Dva vozíky trhaně odjížděly do tmy na konci rampy a přiblížil se třetí, přípojnice vyskočila z pomocného dynama. Allocco postoupil dopředu, naklonil se, zaznamenal jeho číslo, potom dovnitř na podlahu položil disk.

„Pošlete to dál,“ vyzvala Sarah zřízence a vozík odjel. Sledovala ho, dokud jí nezmizel z očí za tmavým rohem.

„Teď pusťte další dva prázdné vozíky,“ dala pokyn.

Za sebou uslyšela nespokojené mumlání skupinky návštěvníků, kteří čekali, až přijdou na řadu. Sarah se na ně s úsměvem otočila, potom řekla zřízenci, aby pokračoval dál ve své práci jako obvykle.

Cesta Galaktickým letem trvala jen něco málo přes šest minut. Prázdné vozíky dojedou do Mlhoviny Raka za čtyři minuty.

Sarah odešla z nástupního prostoru a rozhlédla se po návštěvnících. Někde plakalo dítě, jeho vzlyky bylo slyšet zřetelně přes klábosení davu. Údržbář vystoupil z jednoho z bočních portálů atrakce. Jako vždycky ve veřejných prostorech měl na sobě kostým: jen barva slavíka na znaku na kosmickém skafandru označovala, jakou funkci v Parku vykonává. Sarah sledovala tváře lidí ve frontě: rozrušené, netrpělivé, unuděné. Běžná scéna z Parku. Všechno jako obvykle.

Až na ten balíček. A osobu, která na něj někde na trase čekala.

„Půjdeme k věži, pojďte,“ vyzval je Allocco.

Sarah ještě chvíli pozorovala zářivý vesmír, potom se otočila a přikývla.

ŘÍDÍCÍ VĚŽ PRO Galaktický let byl stísněný prostor i pro jediného operátora: když ještě přibyli tři návštěvníci, Sarah připadalo, že se nemůže ani pořádně nadechnout.

„Nemáme moc velkou časovou rezervu,“ říkal Allocco. „Všechny jízdy řídí počítač. Budeme muset dočasně zastavit šťávu do přípojnice.“

Naklonil se k dispečerovi. „Sledujte světelné tablo. Když vozík číslo 7470 dojede do Mlhoviny Raka, tak ho vypněte.“

Operátor věže se znepokojeně podíval z Allocca na Sarah a zpátky. Jedl pistáciové oříšky a četl Rokfór pro zabedněnce a zjevně nečekal, že k němu přijde někdo z vedení.

„Mám to vypnout všechno?“ zeptal se.

„Ne, ne. Ne úplně všude, udělejte to, jako by u východu byl stav pohotovosti. Devadesát vteřin, ne víc, ne míň. Potom to zase spusťte.“ Vyndal z kapsy vysílačku. „Třicet tři Předsunutému, jste na místě? Výborně. Nezadržujte, opakuji nezadržujte podezřelého, dokud nebudete mít stoprocentní jistotu.“

Podíval se na Sarah. „Instrukce kontrolorům u vchodu a východu, aby nemluvili do vysílaček.“

Minutu dvě bylo ve věži ticho. Všichni sledovali bílá čísla na vozících, které projížděly fluoreskujícími zatáčkami tabla.

„Deset vteřin,“ řekl dispečer.

Allocco znovu vzal vysílačku. „Předsunutý, přírůstek za deset vteřin. Připravte se.“ Tentokrát ji neodložil.

Sarah pozorovala digitální známku číslo 7470, jak pomalu projíždí po tablu. Uvědomila si, že podvědomě zadržuje dech.

„Oka na chytání sluk,“ pronesl Barksdale vedle ní velmi napjatým hlasem.

„Teď,“ dispečer se naklonil nad hromádku slupek od pistáciových oříšků a stiskl tlačítko na věžní konzoli. Rozezněl se alarm. Na světelném tablu vozíky zastavily, jednotlivá čísla zčervenala a začala blikat.

„Devadesát,“ zamumlal věžní operátor.

Sarah upřeně hleděla na vozík 7470, v tu chvíli stál bez hnutí vedle značky Mlhoviny Raka. Někde za kontrolní věží, ve skutečném světě atrakce, se v temnotě kolem vozíku ukrývali muži. Zhluboka se nadechla. Za necelé dvě minuty bude po všem.

„Předsunutý?“ řekl Allocco do vysílačky. Je něco?“

„Někdo je ve vozíku,“ bylo slyšet skřípavý hlas z vysílačky.

„Bere něco z vozíku, tak to myslíte?“

„Opakuji, ve vozíku. Sedí ve vozíku.“

Allocco se otočil na dispečera. „Určitě jste zastavil ten správný vozík?“

„Určitě.“ Dispečer ukázal na světelné tablo, které toho bylo důkazem. „Patnáct vteřin.“

„Předsunutý? Kolik pasažérů je ve vozíku?“

„Zdá se, že jeden.“

„Jděte tam a zkontrolujte situaci. V klidu.“

Sarah položila ruku Alloccovi na předloktí. „Ne. Mohl by to být John Doe.“

„A co by tam, hergot, dělal? Jezdil na atrakci?“

„Zkouší, jestli to není léčka. Čeká, jestli náhodou něco nezkusíme.“

Allocco na ni chvilku koukal. Potom znovu promluvil do vysílačky. „Předsunutý? Zrušte to. Zůstaňte, kde jste.“

„Konec,“ řekl dispečer a stiskl další tlačítko. Čísla vozíků na světelném tablu přestala blikat, zbělala a znovu se dala do pohybu.

„Co se stalo?“ polekala se Sarah.

Allocco sledoval světelné tablo. „Myslím, že se ten chlápek šťoural v řízení, jako v monitorech v Úle. Tak jsme zastavili vozíky ve špatné pozici nebo tak něco. Ten syčák určitě už disk sbalil a utekl.“ Vzal vysílačku. „Alfa, Omega, tady Třicet tři. Objekt už možná zásilku získal. Zůstaňte na pozicích. Pokud něco zpozorujete, oznamte to. Nikoho nezadržujte. Opakuji, nikoho nezadržujte.“

„Omega, příjem,“ slyšeli odpověď.

Allocco odložil vysílačku. „Ten disk je už dávno pryč,“ promluvil najednou velmi unaveně.

„Pojďte zkontrolovat situaci u výstupu. Jen pro jistotu,“ navrhla Sarah.

KDYŽ SE DOSTALI do místa, kde jízda končila, ženě s dvojčaty už pomáhali vystupovat. Sarah slyšela, jak se zřízenec, který měl službu u výstupu, omlouvá za zdržení během jízdy.

„Dávejte pozor,“ vybídl Allocco Sarah a Barksdalea. „Podle mě nebude John Doe takový hlupák, aby jednoduše odešel po jízdě z atrakce. Ale v tuhle chvíli by mě už nic nepřekvapilo.“ První dva prázdné vozíky překodrcaly kolem přípojnice, šel k nim.

Sarah přistoupila k Barksdaleovi a oba se vydali za Alloccem na rampu. Sarah, žádné triky. Není čas na nějaké chytračiny. Uvědomovala si pocit, se kterým neměla příliš mnoho zkušeností: znepokojení. Ohlédla se přes rameno. Kromě ženy s dvojčaty byla chodba směrem na promenádu prázdná.

Když se otočila zpátky, třetí vozík se dokolébal k výstupu. V něm seděl muž. Sarah na okamžik ztuhla, napadlo ji, že je to John Doe. Ale na to byl moc malý, příliš podsaditý. Seděl poněkud poklesle, nahnutý dopředu, jako by spal.

Najednou se Allocco rozběhl k vozíku. A Sarah poznala, že ten muž je Chris Green, specialista bezpečnosti, který nenápadně vešel dovnitř u vchodu.

Vozík zastavil. Green ztěžka dopadl dopředu.

Sarah oběhla zřízence u výstupu, spěchala k Alloccovi. Podívala se do vozíku a najednou ji zaplavila strašlivá předtucha. Pod nohama bezpečnostního specialisty uviděla šperkovnici rozbitou na kusy. Střepiny disku se povalovaly kolem.

„Chrisi?“ řekl Allocco a položil mu ruku na rameno. Green se ani nehnul, zůstal zhroucený dopředu.

Allocco ho jemně posadil. Greenova hlava se bezvládně zvrátila. Sarah ztuhla hrůzou.

„Proboha,“ hlesl Allocco.

Chris Green na ně zíral velkýma, nevidomýma očima. Pod nimi – v místě, kde měl velkou střepinu DVD vraženou hluboko do úst – byla vidět stružka krve, tekla mu přes bradu, po krku a ztrácela se na tmavé košili.

14:22

TĚLO PŘÍSLUŠNÍKA OCHRANKY diskrétně převezli do Zdravotního centra a umístili do karantény. Nikdo, dokonce ani lékaři, se k němu nesměl přiblížit, dokud nebudou moci přivolat policii.

Vrátili se do Úlu a prohlíželi záznamy bezpečnostních kamer, které monitorovaly Galaktický let, aby zjistili, co se kde tak děsivě pokazilo.

„Zastav to tady,“ řekl Allocco technikovi Ralphu Peccamovi. To byla první slova po několikaminutovém tichu. Právě prohlédli do konce zrychlený záznam z kamery u výstupu. Nic mimořádného. Žádná známka toho, že by se John Doe skrýval někde mezi rodiči a dětmi.

„Co ještě máme?“ zeptal se Allocco unaveně.

Peccam se podíval na tabulku. „Jenom kameru v prostoru před nástupem,“ řekl a popotahoval.

„Výborně. Pusť to, stejný čas, dvě stě rámečků za vteřinu.“ Peccam natypoval několik pokynů na veliké klávesnici. Sarah upřeně hleděla na obrazovku, jak turisté, proměněni v lenivou řeku, procházeli kolem bariér a po několika si sedali do prázdných vozíků, které před ně přijížděly. Věděla, že v tu chvíli by měla něco cítit: smutek, zlobu, výčitky svědomí. Ale vnímala jen otupělost. Obraz Chrise Greena – jeho upřené oči, lesk zubatého střepu, který mu vyčníval z pootevřených úst – odmítal vymizet z její mysli. Sledovala Freda Barksdalea, kontury jeho obličeje v umělém osvětlení Úlu jí připadaly přízračné. Na okamžik se na ni podíval a potom upřel oči znovu na obrazovku. Vypadal přepadle.

„Všechno v normálu,“ zamumlal Allocco hořce při pohledu na obrazovku. „Další den v ráji.“

Sarah držela uzavřený plastový obal s úlomky disku, které našli ve vozíku. Střepy napovídaly, že muselo dojít k pořádné potyčce. Když si uvědomila, že ten balíček neustále obrací v rukou, dala si ho do kapsy saka.

Na levém okraji obrazovky bylo vidět, jak pár postav zůstalo stát vedle vstupu na atrakci.

„Zpomal to na třicet,“ požádal Allocco.

Teď se postavy na levé straně rozjasnily: Allocco, manažerka atrakce, ona sama. Sarah se přinutila sledovat scénu, která nebyla starší půl hodiny. Freddy vešel do obrazu s diskem v ruce. Drobné drama se událo ve chvíli, kdy on i Allocco od ní něco požadovali. Rozhodla se; Chris Green, člen ochranky, zmizel dveřmi do zadního traktu atrakce. Sarah sledovala sama sebe, jak odvádí stranou Freda Barksdalea, aby mu vysvětlila důvod preventivního zásahu proti Johnu Doeovi. Vysvětlení, proč vlastně právě odsoudila člověka k smrti.

Na obrazovce bylo vidět, jak uložili disk, poslali prázdné vozíky, potom odešli na řídicí věž.

„Zastav to,“ nařídil Allocco Peccamovi. Monitor pohasl. „Tak to bychom měli. Zkontrolovali jsme záznamy z pěti kamer. Nic.“

V malé temné místnosti se rozhostilo ticho.

Nakonec promluvil Allocco. „Chris Green byl čestný chlap, který dodržoval všechna pravidla,“ řekl pomalu. „Nejlepší, co pro něj teď můžeme udělat, je zjistit, co se tu vlastně přihodilo.“ Povzdechl, obrátil se na Peccama. „Ralphe, pusť tam ještě jednou tu poslední kameru. Zajímají mě ty prázdné vozíky, když přijíždějí k místu, kde se nasedá.“

Peccam nastavil náležité místo. Sarah se znovu dívala, jak Allocco pokládá balíček do prázdného vozíku. Posunul se dopředu kolem přípojnice a zmizel z dohledu v temnotě první zatáčky.

„To nedává smysl,“ mumlal Allocco, spíš jenom pro sebe. „Mlhovina Raka je příliš hluboko v té dráze. Tam právě měl John Doe být, aby si zásilku vyzvedl. Ale Chris Green zaujal místo u vstupu na atrakci. Proč by tam měl Johna Doea potkat?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu bez odpovědi. Všichni upírali oči na obrazovku.

„Stop!“ vyštěkl najednou Allocco. „Dobrá. Patnáct dopředu.“ ukázal na monitor. „Koukněte na tohle.“

Sarah sledovala, jak pracovník údržby, kterého si tam všimla, vyšel z postranního portálu a pomalu kráčel přes prostor, kde lidé čekají, až budou moci nastoupit do vozíků. Náhle otupělost, která na ní doposud ležela jako těžká deka, vzala zasvé.

Kvůli nemotorné helmě a nezbytnému kosmickému skafandru si Sarah nemohla být stoprocentně jistá. A přece věděla – napověděl jí nějaký instinkt -, že se dívá na Johna Doea.

Podle výrazů tváří všech kolem pochopila, že i oni dospěli ke stejnému závěru.

„Kruci,“ zaklel Allocco. „Celá akce se zastavením na devadesát vteřin byla jenom bouda. John Doe nečekal v zatáčce Mlhoviny Raka. Měl v úmyslu vyndat disk z vozíku hned na začátku jízdy a potom jednoduše odejít, ještě než tu zatracenou věc zastavíme. Ale narazil na Chrise Greena.“

„Mám ho stopovat?“ zeptal se Peccam.

„Ne. Tedy, ano. Ale bez honoráře. Určitě už ho tohle taky napadlo.“ Allocco se podíval na Sarah. „Zavolám někoho od kostýmů, aby zkontrolovali inventář, jestli jim nechybí nějaké uniformy.“

Sarah přikývla. Věděla přesně, co zjistí.

Vysílačka v její kapse tiše zabzučela.

Velín ztichl. Všichni sledovali, jak ji Sarah vyndává.

Stiskla tlačítko, přiblížila si přístroj k ústům. „Sarah Boatwrightová.“ Byla to první její slova poté, kdy přišla do Úlu.

„Sarah.“

„Ano.“

„Proč, Sarah?“ Byl to hlas Johna Doea, a přece zněl nějak jinak. Tón žertu a zdvořilosti byl ten tam. Nyní mluvil chladněji; věcněji.

„Co proč?“

„Proč jste na mě připravili takovou léčku?“

Sarah hledala slova.

„Copak jsem ve vztahu s vámi nejednal čestně, Sarah? Nebyla snad čest základem našich jednání?“

„Pane Doe, já -“

„Neudělal jsem si čas, abych vás mohl osobně navštívit, abychom se seznámili? Neříkal jsem vám výslovně, co máte a nemáte dělat?“

„Ano.“

„Nepustil jsem se do té nepříjemnosti a nepředvedl vám tu demonstraci? Nesnažil jsem se všemožně zajistit, aby se všechno obešlo bez obětí na životech, které byste měla na svědomí vy?“

Sarah mlčela.

„Dobrý bože,“ zamumlal Barksdale. „Co jsme to udělali?“

„Pane Doe,“ začala Sarah pomalu. „Osobně dohlédnu na to, aby -“

„Ne,“ ozval se ten hlas. „Promarnila jste svou šanci hovořit, když jste zradila moji důvěru. Teď jsem v roli učitele a vy žačky. A vy budete dávat dobrý pozor při mé hodině. Víte, jaký máme předmět? Ne, neříkejte nic – já vám to řeknu sám. Panika.“

Sarah naslouchala, vysílačku u ucha.

„Věděla jste, Sarah, že existuje umění zorganizovat paniku? Je to takové fantastické téma, mám v úmyslu o tom napsat monografii. Byl bych slavný, Aristoteles ovládání davu. Zvlášť zajímává je příležitost ke kreativitě. K dispozici je tolik nástrojů, tolik způsobů, jak si počínat, že zvolit ten nejefektivnější je skutečná výzva. Vemte si pro příklad třeba oheň. Při požáru se v davu stane cosi ojediněle dynamického, Sarah. Studoval jsem všechny ty veliké: Triangle Shirtwaist, Iroquois Theater, Cocoanut Grove, Happyland Social Club. Každý je úplně jiný. A přece mají něco společného. Obrovský počet obětí, dokonce bez využití umělých urychlovačů. Lidi se tlačí k východům, víte. Zavřeným východům.“

„Naše východy jsou otevřené,“ hlesla Sarah.

„Ano? Ale tohle není k věci a já budu pokračovat. Už musím jít. Zase se ozvu.“

„Jeden člověk je už mrtvý -“

„Jeden člověk ve statistických přehledech nehraje sebemenší roli.“

„Dostanete svůj disk -“

„Já vím, že ano. Ale nejdřív musím ještě něco udělat. Sarah, myslíte, že váš park je teď slavný? Mám v úmyslu ho skutečně pořádně proslavit.“

„Ne! Počkejte, počkejte -“

Ale spojení se už přerušilo.

14:22

GEORGIA WARNEOVÁ opustila portál východu atrakce známé jako Ekliptika a zamíchala se do davu na široké promenádě. Koupila si callistovskou verzi cukrové vaty – což byla duhově zbarvená cukrová vata s krystalky po sycení kysličníkem uhličitým, které praskaly na jazyku – a soustředěně ji hltala. Neslyšela praskání krystalků, pokřikování, ani smích návštěvníků Parku kolem sebe, ani záplavu zvuků hudební kulisy Utopie: na uších měla sluchátka a celé okolí se jí ponořilo do tónů písně Counta Basieho „Jumpin‘ at the Woodside“.

Skupinka odrostlejších pubescentů s vlasy okázale nabarvenými na červeno a v tričkách Dračí věže se velmi divoce blížila k ní, takže uhnula stranou, aby mohli projít. Od Ekliptiky neočekávala příliš velké zážitky – koneckonců, bylo to jen ruské kolo -, ale nakonec to bylo docela fajn. Otáčelo se kolem planety s vertikálními prstenci, podobnými Saturnovým, jenomže sepnutými. Byla tam tma, jako ve většině atrakcí v Callistu, ale s úžasným citem pro hloubku, takže člověk měl dojem, že je skutečně ve volném vesmíru. A holografické prstence působily tak reálným dojmem, až uvěřila, že kdyby natáhla ruku, dosáhla by na ně.

Ale protože byla sama, posadili ji vedle zpocené holky z početné rodiny, která na všechno kolem pořád ukazovala. Byla dost hloupá na to, aby pochopila, že je lepší zavřít pusu a prostě si to vychutnávat. Takže polovinu jízdy měla Georgia nasazená sluchátka a hudbu puštěnou na maximální možnou hlasitost.

Zůstala stát a při té vzpomínce se zachmuřila. Vpředu vpravo od sebe uviděla rampu, která uhýbala z hlavní promenády a lidé po ní vcházeli do nízkého tunelu, nad nímž se klenuly neonové oblouky a jiskřivé lasery. Byl to vstup do Odvrácené strany Měsíce, atrakce, o níž na webu četla úžasné věci. Z kapsy vytáhla z domova připravený itinerář. No jasně: čtyřhvězdičková atrakce. Zabočila k ní. Potom se zastavila. Slíbila tátovi, že nepůjde na žádnou velkou horskou dráhu, na nic, co je ve velkých výškách. Odvrácená strana Měsíce jednoznačně spadala do téhle kategorie. Stejně tak nejspíš i Ekliptika; ale co od ní vlastně táta čekal? Že vyzkouší pár dětských atrakcí jako třeba Saturnovy prstence? Jenomže jí připadalo hloupé míchat se mezi šestileté.

Upřeně hleděla na vstup do Odvrácené strany a hodně se mračila. Nakonec se silou vůle otočila a šla dál po promenádě, až došla k lavičce. Posadila se, vyndala mapu, prohlédla ji a zase ji dala do kapsy. Dojedla cukrovou vatu a chtěla zahodit do odpadků dlouhou bílou kuželovitou trubičku z papíru, která po ní zbyla. Pak se zarazila a zahleděla se na ni.

Předtím řekla tatínkovi, že nemá vůbec žádnou památku na výlet, který kdysi podnikli do Parku Kennywood. Ale nebyla to tak docela pravda. Vzpomněla si, jak ji maminka překvapila obrovskou porci cukrové vaty na bílém kuželu jako tenhle. Jak ten růžový oblak byl pro její osmileté oči velikánský. Jak tehdy pálilo slunce, maminka měla opálené vrásky v obličeji, na ústech světlou rtěnku, jak se jí prohnuly vnější koutky očí, když se smála.

Na maminku měla i další vzpomínky: když ji vzala na zkušební jízdu prototypu svého člunu; když jezdila na ponících v listnatém parku; když seděly v okně zachumlané v dekách a četly si spolu Kiplingovy povídky. Byly to útržkovité vzpomínky, zastřené a vybledlé jako staré fotografie a ona si je nechávala jenom pro sebe, protože by mluvení o nich – byť s tatínkem – možná narušilo jejich kouzlo a potom by zmizely navždycky.

Podívala se na papírový kužel, obracela ho v rukou. Potom ho zahodila do koše, vstala a šla dál po promenádě.

Vepředu uviděla galerii Představivosti. Nad ní byl hologram Erika Nightingala v životní velikosti, kynul lidem, jen aby šli dál, mával svým hedvábným cylindrem. Hlouček lidí se tísnil kolem, dívali se na portréty za výlohou galerie, ukazovali na zobrazení kouzelníka. Georgia zpomalila, zvědavě se dívala. Nightingala si pamatovala také. Nikdy nedokázal zůstat v klidu, pořád se pohyboval, pořád gestikuloval. Vzpomněla si, že i když na dospělého člověka nebyl nijak vysoký, vždycky se zdálo, že místnost je pro něj malá. Když po večerech navštěvoval jejího tátu, připadalo jí, že u stolu v kuchyni spolu mluví nekonečně dlouho. Pamatovala si vůni kávy a dýmkového tabáku. Zalezla pod stůl, hrála si tam a poslouchala. Věděla, že pokud na sebe nebude nijak upozorňovat, může zůstat dlouho vzhůru.

„Jumpin‘ at the Woodside“ skončilo. V krátkém tichu mezi skladbami jí dolehly k uším zvuky Utopie: křik, změť hlasů, ozvěny vzdálených amplionů, radostný křik dětí. Potom začalo hrát „Swingin‘ the Blues“ a zvuky se zase vytratily. Georgia dala ruce do kapes a šla dál. Vzpomněla si, jak na ni Nightingale hledíval, když mluvila, poslouchal, jako kdyby mu skutečně mohla sdělit něco zásadního. Nepřipadal jí hloupý jako většina dospělých. Neříkal jí nesmysly jako ostatní, jak je hezounká nebo jak moc vyrostla od doby, co se naposledy viděli.

Z nějakého důvodu Georgia v tu chvíli pomyslela na Teresu Bonifaciovou. Ani ta se jí nezdála hloupá. Nejspíš má dokonce ráda i cukrovou vatu. Obvykle Georgia věnovala jen málo pozornosti tomu, co říkají dospělí. Ale zjistila, že je docela zvědavá na Terriiny názory na různé věci: co si myslí o bluegrassu nebo bopu; co četla, když byla malá; které barvy ráda nosí; jaké je její oblíbené jídlo. Doufala, že to nebude tamto, co tolik páchlo rybinou. To by mohl být problém.

V tu chvíli už došla na konec centrální promenády a zastavila se, skákala z jedné nohy na druhou na reflexních dlaždicích. Vepředu se cesta rozšiřovala v to, co vypadalo jako velký kruhový terminál. To byla Nebeská brána Callista se šesti „zónami nalodění“, které vedly do některých nejpopulárnějších atrakcí tohoto Světa. Prostor se chvěl klábosením. Georgia četla v mapě. Odpálení měsíce, Horizont jevu, Spáleniště. Každá jízda na nich byla děsivá. A všechny z kategorie, kterou jí táta nedovolil.

Ani tady nikde nebyly hodiny. Podívala se na hodinky. Do schůzky s tátou má ještě tři čtvrtě hodiny.

Není to fér, není to fér. Jen pár slušných jízd dopoledne. A potom nic, jen hloupé schůzky a potulování po laboratořích. A když se člověk vydá na nějakou atrakci sám, tak to není ono. Zvlášť když má zakázáno jít na jakoukoli dobrou atrakci.

Georgia sklíčeně povzdechla a vydala se stejnou cestou zpátky. Oči jí padly na nástupní zónu označenou jako Útěk z Vodní temnoty.

Podívala se vzhůru na blikotavá holografická písmena. O téhle atrakci četla na webu všechno. Model byl vytvořen podle její oblíbené scény ve Stratosféře, kdy skupina mladých hrdinů prchá z Morfeova vězení na mořské planetě Vodní temnota čtyři. Ta atrakce byla nová, od nich ze školy na ní ještě nikdo nebyl. A byla zvlášť bezvadná ze dvou důvodů. Všechno se odehrávalo uvnitř světa vody a deště. A pokládala se za první jízdu, při níž se používá technologie nízké gravitace. A žádné triky, skutečná, opravdová nízká gravitace.

Georgia si všimla, že většina lidí kráčí proti ní. Už byli na atrakcích v Nebeské bráně a teď se vraceli zpátky do vlastního Callista. Přestože těchto šest jízd patřilo mezi naprosto nejpopulárnější, fronty byly kratší, než předpokládala.

Časopisy publikované fan kluby Utopie obsahovaly seznamy ideálních časů, kdy navštívit atrakce: časy, kdy se z nějakého nepříliš snadno vysvětlitelného důvodu fronty zdají kratší. Georgii tohle všechno vůbec nevadilo. Věděla jenom, že už má plné zuby atrakcí pro mrňata a chození sem a tam. A vypadalo to, že se do Vodní temnoty dostane za necelých deset minut. Stejně to nebyla horská dráha – ne tak docela. Ta by tatínkovi nevadila; aspoň ne moc.

Najednou ji někdo odstrčil na stranu. Vzhlédla: dvě malé děti šly s mámou za ruku a předběhly ji cestou do Vodní temnoty. Maminka byla mladá, atraktivní, proti červeným šatům vyniklo její čokoládové opálení.

Georgia sundala sluchátka z uší. Potom popoběhla a – se sladkým úsměvem přes rameno se před ně postavila do fronty na Vodní temnotu.

14:26

„PŘESTAŇ SE STRKAT, blbečku.“

„Já se nestrkám, ty vole. Ty se strkáš. Eště jednou to udělej a jednu ti vrazím.“

Angus Poole naslouchal zcela bez zájmu drobnému hašteření nejmladších chlapců své sestřenice. Tohle se dělo v každé frontě, kde museli stát a čekat. Zpočátku byl Poole trochu zmatený pozoruhodným arzenálem sprostých a neslušných slov, kterými jeden druhého častovali. Ve frontě na Brighton Beach Express v Boardwalk je dokonce začal počítat. Než došli hned k vedlejší atrakci, Řvoucí mašině, u padesátého výrazu přestal.

Díkybohu, aspoň tahle fronta byla krátká.

Nebeská brána kolem něj byla rozlehlou baštou, která zvučela hovorem. Poole se rozhlédl z místa ve frontě. Projektanti odvedli vynikající kus práce, když město vymysleli tak, aby v návštěvníkovi vzbuzovalo dojem futuristického přepravního terminálu, příchod rovnou k odjezdovému můstku, a navíc vytrvalý hukot tlampače. Dnes to mělo ještě jednu výhodu navíc: protože z jednoho místa se šikovně nastupovalo na všech šest atrakcí, mohl se proplížit na jedno dobře vychlazené a nechat sestřenici, jen ať si užije pěknou chvilku s vlastní rodinou.

Zřejmě mu Sonya četla myšlenky, otočila se k němu. Tři kamery se sklonily na její vyvinuté poprsí. Archmágův klobouk měla na hlavě posazený maličko nakřivo. „Angusi, jak jsi říkal, že se to jmenuje?“

„Útěk z Vodní temnoty.“ Bylo úplně jedno, že hologram s tím přihlouplým jménem měli přímo nad hlavami, stejně se musela zeptat.

„A kam půjdeme potom?“

„Je tady dalších pět skvělých atrakcí a do všech se dá jít odtud. Vidíš? Je to jako obří letiště, jenomže každá brána vede do jiné atrakce. Měli byste si vyzkoušet všechny.“ Prosím tě, projeďte se na všech.

„A co ty?“ zajímalo Sonyu.

„Po Vodní temnotě si nejspíš dám pivo v Moři klidu. To je ten bar před kasinem – ukazoval jsem ti ho z promenády, pamatuješ? Pak tam za mnou můžete přijít.“

Při zmínce o pivu se její manžel, pojišťovací likvidátor, probral z omámení a vrhl na Poolea uštvaný pohled.

Sonya a Martin Klemmovi z Loardoonu v Iowě a jejich tři okouzlující chlapečkové. Když dnes ráno zaklepal Poole na dveře jejich motelového pokoje, sestřenici Sonyu viděl nejméně po dvanácti letech. Ale co, se sestrou Vicki to bylo totéž a také se synovcem Paulem a dalšími příbuznými, blízkými i vzdálenými, kteří opustili své domy během posledního půlroku. Bylo to, jako by se domnívali, že Utopie nakonec dala smysl jejich životu. Podivný strýc Angus, který se odstěhoval do Las Vegas poté, co odešel z armády a nikdy se neoženil. Podivný bratranec Angus – nebo napůl bratranec Angus nebo na čtvrt sestra nebo co vlastně – který prohlašoval, že pracuje, aby si vydělal na živobytí, ale na to, co dělá, se ho nejspíš nikdo nezeptal. A Poole nikdy nezabíhal do detailů.

Ale teď, podle nějaké nepsané dohody širší rodiny, byl jmenován průvodcem po Utopii.

Svým způsobem mu to ani nevadilo. Ne že by si užíval setkání s rodinnými příslušníky – bez nichž by se velmi dobře obešel -, ale k jeho překvapení ho Park také fascinoval. V dřívějších letech a dřívějších životech byl v Disneylandu, Universal Studios, Busch Gardens. Celkem vzato ho to všechno nechalo chladným. Ale Utopie byla něčím jiná. A nejen proto, že byla rafinovanější a novější a měla lepší hračky. Bylo to pohroužení, napadlo ho: skoro se necháte unést a uvěříte, že vás převezli do Londýna devatenáctého století nebo do středověkého Camelotu. Samozřejmě ale víte, že jste v nevadské poušti. Ale tvůrci Parku odvedli vynikající práci, když začlenili jízdy a atrakce do každého jednotlivého Světa, které si člověk vychutná, když se nechá vtáhnout do fantazie. A pro tak suchopárného člověka bez fantazie jako on to už něco znamenalo.

Ale každá fascinace má svoje meze. A tak došlo k tomu, že ve 14:26 se Poole oficiálně vynacházel ve stavu přesycení rodinou Klemmových.

„Ta atrakce s malou gravitací je křáp.“ Tohle řeklo nejstarší dítě Klemmových. „Je to podvod. Zrychlování vzhledem ke gravitaci je 9,8 metru za vteřinu směrem ke středu země. K vytvoření stavu beztíže bys potřeboval protisílu gravitace a…“

Poole upřeně zíral na to dítě: vystouplé zuby, vytáhlé, se zánětem nosních mandlí. Pokud někdy existoval chodící a mluvící argument pro zabíjení novorozeňat, pak to byl právě tenhle kluk. Kromě toho neměl tušení, o čem mluví. Hned by zmlkl, kdyby se dostal do vzduchové díry.

Se zívnutím se Poole znovu rozhlédl po Nebeské bráně. Byla tam spousta lidí, samozřejmě, ale nebylo to tak strašné jako obvykle. Viděl normální moře šťastných tváří, občas okořeněných utrápeně vyhlížejícím rodičem nebo netrpělivým dítětem. Postavy ve vesmírném oblečení se potulovaly kolem, pracovaly ve frontách nebo pózovaly při focení.

Jedna postava kousek dál upoutala Pooleův zkušený zrak. Na rozdíl od všech ostatních, kdo stáli ve frontách nebo přecházeli z místa na místo, nějaký osamělý muž spěchal hlava nehlava. Poole ho sledoval s mírnou zvědavostí, jak proráží zástupy lidí na promenádě vzadu: teď doběhl ke stánku, zařadil se do fronty, rozhlížel se, natahoval krk, jako by něco hledal.

Znovu odběhl, zmizel v davech promenujících lidí a Poole se odvrátil. Fronta, ve které stál, vytrvale postupovala a už byli skoro u vzduchového blokovacího zařízení u nástupu. Útěk z Vodní temnoty byl jediným důvodem, proč Poole ještě neseděl u piva v Moři klidu. To byla jeho oblíbená atrakce v Parku. Pokud prostředí nízké gravitace napodobili, udělali to tak chytře, že mu to nevadilo.

V duchu si kladl trochu přihlouplou otázku, co se mu vlastně na téhle jízdě líbí. Nevzbuzovala žádné velikánské nadšení jako třeba Odpálení měsíce kousek vlevo, nebo Stanice Omega nahoře na futuristicky vyhlížejících pojízdných schodech. Vlastně – kromě několika prvních otřesů, když kabiny kosmické lodi „unikly“ z vězení Vodní temnoty a vrátily se na svou mateřskou oběžnou dráhu – snad ani nemůže nijak nadchnout. Nejspíš to bylo absolutním realismem atrakce: člověk skutečně cítí, jak rychle vzlétá dešťovou oblohou do vesmíru. Tentokrát dá lepší pozor, jak podprahově budou působit na návštěvníky, jak zařídí, aby to působilo realisticky. Jednu věc si zapamatoval velmi živě – když stoupali stále výš do atmosféry, velké kapky deště padaly kolem kabiny, v níž jeli, jako by se zpomalovaly a potom – když se gravitace stále snižovala – prakticky zůstaly viset zvenku kabiny, vznášely se v temnotě vesmíru. Pamatoval si, jak břichem nalehl na bezpečnostní závoru, když se v dohledu objevila mateřská loď, jak mu připadalo, že plastový kelímek s limonádou stoupá z držáku. Až tohle uvidí děti Klemmových!

V tu chvíli to bylo moc zajímavé: muž, kterého předtím viděl běžet po promenádě, vklopýtal do Nebeské brány, zůstal stát v samotném středu a rozhlížel se. Vedle něj byla mladá Asiatka. Vyměnili si pár slov. Potom každý běžel na jinou stranu. Nepochybně někoho hledali a měli velmi naspěch. Hodně štěstí při hledáni kohokoliv na takovémhle místě, pomyslel si Poole. Jízdy v Nebeské bráně neměly žádné prostory na čekání. Ve frontách všichni stáli v samotné Nebeské bráně – snad aby se tak navedla iluze uchvátaného tranzitního uzlu – a určitě se tam pohybovalo takových tisíc lidí. Toho chlápka ale něco takového neodstrašilo: běžel ke Spáleništi, kolem čáry před vstupem na jízdu. Pozornost, kterou přitahoval, vůbec nevnímal.

Poole ho sledoval, zkoušel ho nějak klasifikovat. Nehodil se do žádných jasných profilů: tmavé vlasy, světlá pleť, vysoký, střední postavy, něco málo přes čtyřicet. Žádné zvláštní znamení kromě zjevné nervozity. Podivné: takovéhle cvičení už tento den zažil podruhé. Pustil to z hlavy a postoupil ve frontě.

Před nimi už čekaly jen čtyři skupinky, možná pět, a dokonce i děti jeho sestřenice v očekávání konečně zavřely pusu. Určitě přišli v pravý čas – za nimi stála řada nejméně dvojnásobně dlouhá, než do jaké si museli stoupnout oni, když dorazili. Jestli si ti spratkové vydupou všechny jízdy, čekají ho nejméně dvě hodiny blažené samoty v Moři klidu: jen on, Sam Adams a křížovka v Las Vegas Journal-Review. To by bylo…

Jeho myšlenky přerušilo několik nezřetelných výkřiků. Ohlédl se. Zase ten muž. Stál vepředu ve frontě do Spáleniště, vykřikoval to, co znělo jako jméno, díval se přímo na něj. Ne, uvědomil si Poole hned: to nebylo na něj, ale na někoho na začátku fronty. Možná na tu dívku, tu hezkou, která právě prošla vzduchovým blokovacím zařízením na jízdu. Muž teď utíkal přes Nebeskou bránu k nim, přitom se návštěvníkům vyhýbal. Poole nechal instinktivně svěšené ruce a nohy mírně rozkročené. Ale ten muž upřeně zíral na vzduchové blokovací zařízení. Doklusal ke frontě, lokty se prodíral mezi hosty před Poolea. Říkal něco zřízencům u nástupu, živě gestikuloval a ukazoval na vzduchové blokovací zařízení. Druhý zřízenec, vysoký muž v kosmickém skafandru barvy rtuti, přišel, znepokojeně mu položil ruku na rameno. Ten ji setřásl.

„Co myslíš, že chce?“ zeptala se Sonya.

Poole neodpověděl. Okamžik přemýšlel o tom, že zakročí. Potom se zklidnil. Do háje se vším. Mám přece dovolenou. Ten chlap zaplatil pětasedmdesát babek jako všichni ostatní; ať si to pěkně užije.

14:26

ANDREW WARNE se zastavil na reflexních dlaždicích na promenádě, ztěžka dýchal, rozhlížel se. Zbytečně hledal svou dceru mezi nekonečným množstvím návštěvníků. Možnost, že se jí něco stane, byla minimální. A přece představa, že do doby, než se mají sejít, bude čekat, aniž by to věděl, mu připadala nemyslitelná. Fronty a tržiště se suvenýry prohledávali dvacet minut. Doufali, že alespoň zahlédnou Georgiinu štíhlou postavu a oříškově hnědé vlasy. Zatím ale nic. A zdálo se, že čím déle hledají, tím je neklidnější.

Pohled na Georgiin obličej těsně předtím, než odešla od Terri z laboratoře, se mu vypálil do paměti. Nechci jít sama, prohlásila tehdy. Ona je všechno, co mu zůstalo. A poslal ji pryč, do zábavního parku, do něhož někdo nastražil třaskaviny. Bylo to nevědomé, myslel to dobře, ale stejně to udělal.

Terri k němu přiběhla.

„Máš něco?“

Zavrtěla hlavou. „Zkontrolovala jsem fronty u vchodu a východu do Ekliptiky a Strachosféry,“ prudce oddechovala. „Ani stopa.“

„Může být kdekoli.“

„Myslím, že jsme právě všechna kdekoli prohlédli.“

Byl hodně netrpělivý, zklamaný. Ze by už z Callista odešla do jiného Světa? Ocitli se na konci promenády a před nimi byla jenom Nebeská brána.

Podíval se na Terri. „Myslíš, že jsem cvok?“

„Já nevím. Možná že jo.“ Odmlčela se. „Ale kdyby to bylo moje dítě, udělala bych totéž.“

Pokynul k Nebeské bráně. „Co tam je?“

„Všechny jízdy, ze kterých jsou návštěvníci nadšení. Slíbila, že na tyhle nepůjde.“

„Ale stejně to raději zkontrolujeme. To neznáš Georgii.“

„To je jasný. Já si beru jízdy tamhle na té straně, sejdeme se tady.“ A odešla.

Warne se díval, jak odbíhá, pocítil veliký vděk. Většina lidí by se jeho nesnáz pokusila příkře odbýt a přemluvit ho, ať Georgii ani nehledá. Terri ne. Možná nedokázala pochopit strach ovdovělého otce o jedinou dceru, ale z vlastní vůle mu pomohla, hledala stejně vytrvale jako on.

Utíkal do Nebeské brány, nahlédl před frontu do Spáleniště, první atrakce, ke které přišel. Jak se dalo čekat – nic, jen tytéž udivené nebo pobavené pohledy všudypřítomných turistů. Otočil se. Na téhle straně měly výchozí stanici ještě dvě další atrakce. Zkusí tu frontu později. Potom se setká s Terri a…

Najednou zahlédl Georgii.

Oddechl si. Byla první ve frontě na – kde to bylo? – Útěk z Vodní temnoty. Díkybohu, pomyslel si, když volal její jméno. Kdyby se podíval jen o chvíli později, už by mu zmizela v nástupním portálu…

A potom, skoro dřív, než si uvědomil, co se děje, jí dva zřízenci pomohli projít. Viděl jen, jak se za ní zavřel perleťový poklop.

Odlehčení bylo okamžitě to tam. Když ji takhle viděl – věděl, že vchází do jedné z jízd -, vyburcovalo jej to k akci.

Vyrazil ze Spáleniště a utíkal přes Nebeskou bránu přímo k portálu. Lokty si razil cestu na začátek fronty. Nějaká žena překvapeně zalapala po dechu a potom slyšel mužský hlas, jak za ním vztekle volá: „Hele, kámo, co děláš?“

Když běžel nahoru, zřízenec pomáhal nastoupit nějaké paní v červených šatech a dvěma dětem. Zahlédl ještě to, co bylo za nimi – nějaký těžký tlakový poklop s nápisem Upozornění: Prostor s nízkou gravitací -, než se portál zase zavřel.

Prudce se otočil na zřízence. „Zastavte to!“ vykřikl. Žena na něj překvapeně zamrkala přes hledí helmy. „Prosím?“

„Řekl jsem zastavte to! Zastavte tu jízdu!“

Druhý dispečer k nim přistoupil. „Promiňte, pane,“ chytil Warnea za paži, „všichni tady spěchají, aby se dostali z vězení, takže si budete muset počkat, až na vás přijde řada, jako -“

Warne se mu vytrhl. „Moje dcera tam právě nastoupila. Já si pro ni jdu.“

Druhý dispečer – vysoký, hubený muž – na něj překvapeně hleděl přes helmu. Warne věděl, že v duchu si opakuje pasáže z Příručky jak se chovat k návštěvníkům, rozhoduje se, jakou strategii použít s tímhle obtížným návštěvníkem.

„Nemohu atrakci zastavit, pane,“ vysvětloval tišším hlasem, takže poněkud vypadl ze své role. „Vaše dcera si dozajista užívá skvělé chvíle. Útěk i Vodní temnoty se líbí všem. Pokud byste na ni chtěl počkat, bude nejlepší přejít tamhle k místu výstupu.“ Ukázal stříbřitou rukavicí. „Jízda trvá pouhých dvanáct minut, za chvilku bude venku. A teď, prosím, laskavě odstupte, aby mohlo pokračovat nalodění dalších našich návštěvníků.“

Warne na něj chvilku upřeně hleděl. On má pravdu, pochopil. Tohle není racionální.

Mlčky ustoupil zpátky.

„Děkuji vám, pane,“ řekl zřízenec. Obrátil se ke skupině před čarou, uvedl je dál: pár obtloustlých lidí s jedním dítětem. Otec Warneovi věnoval zlověstný pohled.

Zřízenec, který měl na starosti nalodění, se otočil ke své konzoli a stiskl tlačítko. Portál se klouzavým pohybem otevřel, bylo slyšet syčení unikajícího vzduchu.

Warne zíral na otvor. Potom se vrhl dopředu kolem zřízence.

Uvnitř za vzduchovým blokovacím zařízením cítil chladno a sucho. Modravé světlo bylo bledé. Obklopil ho hluboký, dunivý zvuk, podobal se hučení obrovských turbín. Čekala tam prázdná úniková kabina kosmické lodi; nízká, s hladkými obrysy, se vznášela u jeho nohou bez viditelných podpěr. Okna z čirého plastu, bez střechy. Za ní viděl stěnu vzduchového blokovacího zařízení, do níž byly zasazeny těžké točité dveře zajištěné masivními kovovými svorníky s malým okénkem ze silného skla uprostřed. Přes něj viděl nastupovat ženu se dvěma dětmi. Usmívali se. Jako z dálky slyšel praskání komunikačního systému: Zůstaňte, prosím, pokud možno v klidu a potichu. Čím méně se budete pohybovat, tím menší je šance, že vyburcujete stráže Vodní temnoty. Jakmile mineme vězení, začneme stoupat k mateřské lodi. Při klesání gravitace pocítíte některé účinky stavu beztíže. To je zcela normální. Běžná gravitace se automaticky dostaví při spojení s mateřskou lodí…

Tiše zaklel, když pochopil, že se k Georgii nedostane. I kdyby se nějak dokázal zmocnit čekající kabiny kosmické lodi, nebylo by mu to k ničemu.

Prudce se otočil, vyběhl z portálu stejně rychle, jako do něj naskočil. Zaslechl pár rozčilených hlasů. Zřízenec hovořil do vysílačky: „Věž, tady Nástupiště dva. Máme tady pět jedna jedna, opakuji, pět jedna jedna u nástupu.“

Warne tomu nevěnoval pozornost. Prosmýkl se kolem, odešel z rampy a pokračoval směrem, který mu předtím zřízenec ukázal. Prokličkoval mezi lidmi v Nebeské bráně, spěchal dál k malému hologramu, který hlásal Výstup z mateřské lodi, pouze východ. Terri nikde neviděl.

Výstupní rampa byla záložní, zcela neutrální chodba s šedomodrým kobercem na stěnách, podlaze i stropě. Minul skupinku rozrušených cestovatelů, kteří se usmívali a klábosili, procházeli chodbou, která se mírně stáčela vzhůru k přístupovému portu z odřeného kovu. Port se se zašuměním otevřel a vpustil další skupinu na vyloďovací rampu. Protáhl se dovnitř.

To byla mateřská loď: velká řídicí místnost s nízkým stropem, planoucí v blikajících světlech. Dolní polovinou jedné stěny vedlo silné potrubí z kouřového skla. Skoro každý centimetr vertikálního prostoru byl zaplněný rozmanitou kolekcí futuristicky vyhlížející elektroniky.

S náhlým svištěním vzduchu se kabina ukázala v potrubí z kouřového skla, zastavila na krátké plošině. Po jejích oknech a krytu motoru stékala voda. U výstupu měla službu jediná žena. Zvedla průhled na helmě. „Vítám vás na Callistonské mateřské lodi,“ zdravila a uvolnila přístupový panel na straně kabiny. Otočením jej otevřela. „Blahopřeji vám k útěku z Vodní temnoty.“

„Hustá jízda!“ pochválil asi dvanáctiletý mladík, škrabal se ven z kabiny kosmické lodi a rozhlížel se. Ruce i celé paže měl vlhké a oči mu zářily. „Můžeme jet ještě jednou?“

„Ta část s nízkou gravitací byla úžasná,“ chválil mladíkův otec. „Jak jste to udělali?“

„Nebylo co udělat,“ odpověděla žena, neochvějně se držela své role. „Stav beztíže je součástí putování vesmírem. Ale mateřská loď teď přistává ve Vesmírné bráně a sami zjistíte, že dosáhne gravitace rovné 100 procentům zemské gravitace.“

„Prej mají licenci od NASA,“ prohlásil kluk.

Operátorka u vylodění se otočila, aby otevřela přístupový port a doprovodila rodinu ven z atrakce. V tu chvíli si všimla Warnea.

„Tudy nemůžete vcházet, pane,“ upozornila ho.

„Kde je přístup pro údržbu?“ dožadoval se.

Žena přimhouřila oči. „Nerozumím vám.“ Ale když mluvila, oči ji zradily, protože je upřela na stěnu za Warneovým ramenem.

Okamžitě přeběhl velín směrem, kam se podívala. Stěnu tvořila pevná masa náhražkové techniky: telemetrické přístroje, kontrolky okolního prostředí, kryogenní monitory. Zklamaně nad tím vším rozhodil rukama.

Asistentka výstupu mu sdělila: „Pane, budu vás muset požádat, abyste odešel.“

Když mluvila, Warne si všiml velmi nepatrné obdélníkové linky mezi vším tím vybavením. Přiložil k ní ruku a přitlačil. Pažení o velikosti dveří se otevřelo, za ním uviděl temný průchod. Vešel dovnitř, zavřel za sebou a neslyšel už další protesty operátorky.

V útrobách téhle atrakce měl úplně jiný pocit. Vzduch tu byl ztěžklý vlhkostí a shora se ozývalo netrpělivé bubnování deště. Byl tam úzký můstek, rošt pokapaný vodou a zábradlí na dotek kluzké. Warne se zadíval do temnoty, snažil se zorientovat. Když vzhlédl, cítil vlhké kapky na obličeji a slyšel chladný hlásek kdesi vzadu ve své hlavě. Tohle není normální chování, chlape, říkal mu. Co přesně teď můžeš udělat? Proč jednoduše nepočkáš venku? Ona za pár minut vyjde.

Ale to bylo jedno: racionální neracionální, chtěl být se svou dcerou hned teď. Kdyby něco. Zaplašil ten hlásek.

Vydal se po základním můstku, který stoupal po široké spirále. Napravo, podél vnitřního okraje spirály, lávka obepínala nekonečnou černou skleněnou stěnu. Nalevo byly počítače, těžká hydraulika, spletitá síť potrubí, které vedlo zdola a mizelo v temnotě vysoko nahoře.

Šel dál, byl stále zmatenější. Kde jsou kabiny kosmických lodí? Měly by stoupat ke své mateřské lodi – je to tak? A přesto mateřská loď byla dole: vypadalo to, že trasa celé jízdy vede shora dolů. Nedávalo to smysl, architektura byla úplně jiná. Je možné, že by byl úplně dezorientovaný a vydal se špatným směrem? V každém případě za pár minut Georgia vyjde ven – on tady stále ještě poleze dokola nahoru. Ten hlásek se znovu ozval, tentokrát hlasitěji. Možná by ses mohl vrátit, počkat, až Georgia vystoupí, najít Terri, a tak se z toho dostat. Zpomalil, potom se úplně zastavil, ruce na kluzkém zábradlí, prodělával agónii nerozhodnosti.

Potom uviděl o pár schodů výš cosi jako proluku v černé stěně: nízký, úzký klenutý průchod, dokreslený mdlou žlutou barvou. Při upřeném pohledu si všiml stružek odkapávající vody. Přistoupil k otevřenému klenutí. Přikrčil se a zvědavě nahlédl dovnitř.

S burácením a vytím vypadlo něco z temnoty a balancovalo to necelé dva metry před ním.

Warne upadl na můstek a vykřikl překvapením. Neměl ani pořádně čas všimnout si, co vidí – kosmickou loď plnou rozesmátých tváří -, než sebou kabina škubla a letěla dolů, zmizela mu z očí.

Vstal z můstku a opatrně přidřepnul k otvoru. Před sebou uviděl plochu posetou hvězdami, orámovanou skleněnou stěnou. Na protilehlé straně klenutého průchodu byla plošina přibližně šedesát centimetrů široká. Měla černou barvu a proti rychle se pohybujícímu hvězdnému poli byla skoro neviditelná. Lemovalo ji zábradlí, také černé.

Warne chvíli čekal. Potom se s hlubokým nádechem protáhl otvorem a vyšel na plošinu.

Jako by vycházel do nekonečného prostoru. Obklopovaly ho hvězdy, nekonečné a nekonečně vzdálené, všechny odhodlaně vířily pod jeho nohama. Na okamžik byla ta iluze velmi sugestivní. Zavřel oči a lehce se zhoupl, raději se přidržel zábradlí. Matně vnímal, že má šaty nasáklé vodou. Čekal, pomalu dýchal, bojoval se závratí, soustředil se na uklidňující pevné zábradlí. Po chvíli otevřel oči a přivřel je proti dešti.

Pomalu začínal chápat, co vlastně vidí. Stál na plošině na vnitřním okraji obrovského dutého válce. Jeho zakřivený povrch byl nějaký typ jednostranného zrcadla, v němž se zobrazené nekonečné množství řítících se hvězd znovu odráželo, což vyvolávalo dokonalou iluzi hloubky.

Nad sebou zaslechl rachot, který se proměnil v burácení. Vzhlédl a uviděl další kabinu, jak v ostrém úhlu prolétá dolů deštěm. Připadalo mu, že padá přímo na něj, zády se přitiskl k nízkému průchodu. Jenomže kabina zahnula a zpomalila, zůstala stát vedle plošiny. Burácení přešlo ve vrčení, jak se naprosto nelogicky pozměnil směr deště. Pohyb hvězd a okolních stěn pomalu ustával, až nakonec zůstaly bez hnutí viset v prázdnotě. V kabině viděl pětičlennou rodinu, všichni se tvářili stejně omámeně a šťastně jako lidé v předchozí kabině, přidržovali si popruhy na klíně a na ramenou v obavách, že vyletí ze sedadel. „Prosím pozor,“ ozval se hlas z amplionu. „Dostali jsme povolení přiblížit se k mateřské lodi. Zahajujeme přistávací manévr.“

Holčička z kabiny se ohlédla a uviděla Warnea. Na okamžik jen němě zírala, jako by nevěřila vlastním očím. Potom šťouchla do mámy a ukázala směrem k němu.

Žena ho nejspíš nejprve neviděla. Potom zaostřila a její výraz se změnil z údivu na zděšení. V ten okamžik se ozvalo další burácení a kabina odletěla od plošiny, na cestě k cílové stanici.

Warne sledoval, jak mu mizí z očí a hvězdy kolem něj se znovu roztáčejí. I plošina byla vyprojektována, aby povýšila iluzi a zakryla realitu. Kdyby tu někdo pracoval, pak určitě v černém oblečení, aby ho návštěvníci z kabin neviděli.

Pomalu začal plně chápat tu chytrou lest za celým Útěkem z Vodní temnoty. Trasa vedla vnitřním prostorem toho válce – vlastně kužele, nahoře širšího než dole. I když kabiny ve skutečnosti sjížděly po zužující se spirále k mateřské lodi na úpatí, lidé uvnitř kabiny mají pocit, že stoupají do vesmíru. Dokonce i v takhle vypjatém okamžiku na něj udělala dojem téměř bezostyšná dokonalost celého pojetí. Během jízdy měly kabiny vzlétat z hradu na orbitální loď. A přesto nejvyšším fyzikálním bodem jízdy bylo podzemí hradu: mateřská loď na dně kužele. Všechno – absolutní tma vesmíru, počítačem řízený pohyb kabiny kosmické lodi, víření hvězd, směr deště upravený větrem – bylo dokonale kalibrováno, synchronizováno, aby projektanti Utopie měli možnost svou vlastní realitou zastřít fyzikální zákony. Jak se kabiny otáčely na ukrytém rameni, zvyšovala se rychlost klesání, čímž se navodil falešný dojem nízké gravitace. Úhel náklonu vlastní kabiny byl neustále seřizován, takže cestující vůbec nepostřehli, že ve skutečnosti letí v sestupných kruzích. A on sám stál na ploše pozorovatele používané pro skryté sledování pasažérů, nebo možná…

Nahoře se ozvalo vrčení, burácení další kabiny, která unikla a teď klesala do zadržené pozice. Uvnitř seděla Georgia, pusu dokořán, doširoka otevřené oči upírala na hvězdy.

Warne nepřestal myslet. Když kabina balancovala, vrhl se vpřed, natáhl ruku přes zábradlí a šátral po klice. Georgia se ohlédla ve chvíli, kdy přelezl zábradlí a napůl skočil a napůl upadl na kabinu.

Údiv v její tváři rychle vystřídalo znepokojení a zmatek. „Tati? Co tady děláš? Jak jsi se sem dostal?“

„To je v pohodě,“ ujistil ji, zavřel vstupní dveře a poklekl na podlahu kabiny, vzal ji za ruku. „Už je dobře.“

„Fuj, jsi celý mokrý!“

Chvilku seděl, rozpaky se pomalu mísily s maximální úlevou. Cítil, jak mu voda stéká po nose a uších a odkapává do lisovaného interiéru kabiny kosmické lodi. Až doletí k mateřské lodi, všechno vysvětlí. Tedy, ne úplně všechno, pomyslel si, když čekal na poslední sestup kabiny.

„Co se děje, tati? Proč -?“

Georgia se najednou podívala jinam, nájemné rysy jejího obličeje dopadalo světlo hvězd, tmavé obočí měla svraštělé.

Potom i Warne uslyšel hlasy – nejprve vzdálené, ale pomalu se blížily.

„Tamhle je. Plošina 18.“

„Věž Vodní temnoty, potřebuji zastávku N, opakuji, potřebuji nouzovou zastávku.“

Ozvalo se dupání a vedle něj na plošinu vstoupily podivné postavy. Z interiéru kabiny bylo těžké je rozeznat proti iluzi vesmíru, ale Warne pochopil, že to jsou lidé z bezpečnostního.

„Promiňte, pane,“ oslovil ho jeden z mužů, „budete muset jít se mnou.“

„Pane, prosím, vystupte z kabiny na můstek,“ řekl tentýž muž, tentokrát poněkud drsněji.

Warne cítil, jak mu Georgia pevněji stiskla ruku.

Absurdní situace. Byl s Georgií, teď už v bezpečí. Všechno by bylo v pořádku, kdyby jednoduše šli spolu na tuhle atrakci.

Chtěl situaci vysvětlit mužům na plošině, ale zjistil, že sám sebe neslyší. Vlastně neslyšel vůbec nic, jen náhlou drsnou erupci zvuku, který se snad šířil odevšad.

Následoval záblesk. Vzhlédl tak akorát, aby viděl dvě náhlá obrovská vzplanutí, oranžově zbarvený plamen se blížil k němu. Na okamžik v oslepujícím světle zahlédl tajnou architekturu trasy – rozšiřující se kužel skla, centrální zarážku s bočními příčli, které podpíraly kabinu deštníkovým stylem -, než ho prudké světlo násobené nekonečným zrcadlem připravilo o zrak. Ucuknul hlavou, zavřel oči. Z plošiny se ozvaly znepokojené a překvapené výkřiky. Kabina kosmické lodi se náhle naklonila k jedné straně. Strašlivý zvuk utichl, místo něj se ozval třesk a skřípění rozřezávaného kovu.

„Tati!“ křičela Georgia.

Warne se k ní otočil.

Potom – v náhlém, křečovitém instinktu – se předklonil, chránil dcerku svým tělem, když kabina sebou znovu velmi povážlivě škubla. Náhle je všechny pohltila všeobjímající tma.

14:40

ÚSTŘEDNÍ ZDRAVOTNICKÉ zařízení bylo umístěno na Úrovni A přímo pod Nexem; bylo v případě kalamity nebo přírodní katastrofy za minimum času přístupné z libovolného místa Parku, veřejného nebo soukromého. Disponovalo dostatečným množstvím vybavení pro případ naléhavé potřeby, takže traumatologické centrum na světové úrovni mohlo závidět: respirátory, ventilátory, defibrilátory, vše potřebné na intubaci, monitorovací systémy, pojízdná lehátka pro přepravu zraněných. Většina tohoto vybavení stála nepoužitá v temných koutech a skladovacích prostorách; umělecké předměty pro záchranu života v nesterilním prostředí akorát na prach. V hektických mořích Utopie zůstávalo zdravotnické zařízení vždycky souostrovím klidu: sestry s chlácholivým hlasem ošetřovaly odřená kolena nebo vyvrknuté kotníky, sanitáři ukládali materiál do skladu, technici prováděli povinnou diagnostiku na strojích, které se používaly jen velmi zřídka.

Ale teď ve zdravotnickém zařízení prováděli horečné třídění a první ošetření pacientů. Výkřiky bolesti se mísily s voláním o plazmu. Zdravotníci běhali z místnosti do místnosti. Sanitáři, kteří by za normálních okolností prováděli inventuru léčiv, rozváželi přístroje do operačních sálů. Návštěvníci v hloučcích postávali v čekárnách, objímali vzlykající nebo posedávali na židlích a nepřítomně zírali do stropu.

Warne zatáhl světle modré zástěny kolem lůžka, chtěl, aby Georgia měla maximální klid. V levém rameni mu tepala bolest, když pohyboval závěsnými kroužky po tyči. Otočil se k lůžku a zachytil svůj odraz v zrcadle nad malým umyvadlem: ztrhaný obličej, propadlé oči. Obvaz na spánku, ztmavlý usychající krví, mu dodával vzezření bandity.

Georgia ležela na posteli, dýchala pomalu a pravidelně, oči pod víčky jako z pergamenu se ani nepohnuly. Přehrávač držela v jedné ruce. Pořád ho ještě bolela paže na místě, kde měla tu ruku, když ji odnášel. Nepovolila sevření, ani za nic; ani když je záchranářský tým dostal dolů z pochroumané dráhy s přimidlem páteře, ani když je elektrický vozík vezl chodbami v zákulisí do Zdravotního centra.

Teď rozechvěle otevřela oči, podívala se na něj.

„Jak ti je?“ zeptal se jemně.

„Jsem ospalá.“

„To je demerolem. Doktor ti dal injekci. Teď budeš nějakou dobu odpočívat.“

„Mmm.“ Znovu zavřela oči. Díval se na ni, na ošklivou modřinu na lícní kosti. Natáhl k ní ruku a pohladil ji po vlasech.

„Díky, že jsi tam pro mě přišel.“

„Dobrou noc, Georgie.“

Lehce se pohnula pod přikrývkou. „Neřekl jsi mi princezno,“ zamumlala.

„Myslel jsem, že se ti to nelíbí.“

„Taky že ne. Ale stejně to řekni. Jen teď.“

Sklonil se, políbil ji lehce na modřinu. „Mám tě moc rád, princezno,“ zašeptal.

Ale to už spala.

Stál tam ještě chvíli, díval se, jak se pod tenkou nemocniční dekou zvedá a klesá její hrudník. Potom urovnal rohy přikrývky, povytáhl ji až pod bradu, vzal jí z ruky přehrávač, zvedl batoh ze židle a rozepnul zip. Když do něj ukládal přehrávač, něco upadlo na zem. Znovu položil batoh na židli, poklekl a zvedl to. Potom zkameněl, protože všechno pochopil.

Byl to náramek z obyčejného stříbrného řetízku. Na jeho článcích viselo dvanáct plachetních člunů: joly, keče, elegantní šalupy. Mnul je mezi prsty, cítil, jak mu do očí stoupají slzy. Jeho žena dala Georgii tenhle náramek k sedmým narozeninám. Když dokončila nový design lodi, dala Georgii repliku – přívěšek na náramek. Úplně na to zapomněl, vůbec nevěděl, že ho dcera má pořád u sebe.

Prsty nahmatal ladné linie Brigit Future, poslední lodi, kterou jeho žena vyprojektovala. Ta, na které utonula, tehdy na pobřeží Delaware.

„Charlotte,“ hlesl potichu.

Ozval se tlumený šustivý zvuk, potom se na okraji závěsu vynořil obličej: muž středního věku, plešatějící, s malým knírkem nad ještě menšími ústy. Uviděl Warnea, postoupil do kóje, za ním ještě jeden muž. Neměli klasické bílé pláště zaměstnanců Utopie, ale tmavé, decentní obleky.

„Doktor Warne?“ zeptal se jeden z nich s pohledem na kovovou desku s klipsem.

Warne vstal, odvrátil na okamžik tvář, aby si utřel oči. Přikývl.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji,“ řekl ten muž s knírkem. „Jmenuji se Feldman a tohle je Whitmore. Mohl bych vám položit několik otázek?“

„A možná zodpovědět i několik vašich,“ doplnil ho Whitmore. Byl vysoký, měl mečivý hlas, a když mluvil, rychle mrkal.

Než mohl Warne odpovědět, zástěna se znovu rozhrnula a rázně vešla Sarah Boatwrightová, v patách za ní Wingnut.

Sarah se nejdříve podívala na Warnea, potom na muže v oblecích. „Neobtěžujte ho,“ vyzvala je.

Muži přikývli a rychle opustili kóji.

„Kdo to byl?“ zeptal se Warne bez velkého zájmu.

„Feldman, právní. Whitmore, styk s návštěvníky.“

Warne sledoval, jak nějaká neviditelná ruka zvenku zahrnula závěs. „Kontrola škody,“ pochopil.

„Chtějí to nějak držet na uzdě.“

Warne přikývl. „Kolik toho vědí?“

„Vědí to, co jsme jim řekli. Že to byla drobná mechanická závada.“ Přišla blíž. „Jak ti je?“

„Jako bych se srazil s Peterbiltem. Co se tu stalo?“

„Chtěla jsem ti položit stejnou otázku.“

„Já nevím.“ Warne se zhluboka nadechl, vzpomínal. „Něco vybuchlo, pamatuju si záblesk světla. Celá trasa jako by se vzepjala a rozklepala. Připadalo mi, že se na nás zřítí.“ Po krátké odmlce pokračoval. „Se zavřenýma očima jsem pevně držel Georgii. Pak už si pamatuju jenom příjezd záchranářů.“ Tázavě na ni hleděl.

„Nebudu ti lhát, Andrew. Bylo namále. Někdo umístil nějakou výbušninu na centrální hřídel, která je kritická pro strukturální celistvost celé atrakce. Kdyby se přelomila, kabiny by se utrhly a letěly by volným pádem dolů. Ale ten, kdo instaloval to zařízení, se přepočítal. Záložní vzpěra zabránila kolapsu hřídele. Proto jsme mohli návštěvníky evakuovat.“

Přepočítal se. Na zlomek vteřiny Warne pocítil cosi hodně podobného ulehčení. Ať to byl kdokoli, nejspíš není nepřemožitelný. Když něco zpackali jednou, můžou to zpackat znovu.

Sarah kývla hlavou směrem k lůžku. „Jak je na tom Georgia?“

„Trochu potlučená. Doktor říká, že bude v pořádku. Je statečná holka.“

Sarah se chvilku dívala na spící dívku. Potom natáhla ruku a sáhla Georgii na čelo.

Warne sledoval její pohyb. Poprvé od toho, co vešla do kóje, se na ni pořádně podíval. Na jejím pyšném obličeji spatřil to, co si u ní nikdy nepamatoval: bolest, téměř bezbrannost. Vzpomínal na rozhovor, který spolu měli v její kanceláři. Najednou si uvědomil, že ho nikdy předtím nepožádala o pomoc. Tenhle Park je pro ni vším, pomyslel si, když ji pozoroval. Stejně jako je pro mě vším Georgia.

Pocítil zlost – na všechny, kdo tohle udělali, ublížili lidem, na nichž mu záleželo.

„Co můžu udělat?“ zeptal se.

Sarah vzhlédla.

„U tebe v kanceláři jsi mě žádala o pomoc. Rád bych ti pomohl, jestli můžu.“

Zaváhala, očima znovu zabloudila k Georgii. „Víš to jistě?“

Warne přikývl.

Po chvíli odtáhla ruku od dívčina čela. „Varovali nás, abychom do toho nezapojovali policii. Nevíme, k čemu se dostali a k čemu ne. Jasné je jedno – nejméně jeden syčák je z Parku, ale nevíme, kdo to je. Metanet někdo využil, aby pronikl do operačního kódu některých botů.“

„Nemůžete evakuovat?“

„Nastražili nálože na monorail. Oznámili nám, že sledují i nouzové východy.“

„Víte, proč odpálili nálož ve Vodní temnotě?“

Sarah měla teď ještě utrápenější výraz ve tváři. „My – já – jsem ty lidi podcenila. Dohodli jsme se, že jim předáme technologii Crucible. Ale naplánovali jsme to tak, že se někdo pověsí na Johna Doea, jejich šéfa, až si disk převezme. On to zjistil.“ Zalovila v kapse, vyndala igelitový sáček se stříbrnými střepy. S hořkým úsměvem ho položila na kraj postele. „Jednoho člena ochranky při potyčce zabili a tohle je všechno, co zbylo z disku Crucible. Incident ve Vodní temnotě byl za trest. Teď čekám, až mě znovu zkontaktují, abychom se domluvili na předání druhého disku.“

Hleděla mu do tváře.

„A co můžu udělat já?“ zeptal se Warne po chvíli.

„Kdybys mohl v Metanetu zjistit, kteří boti byli zasaženi a jak… Cokoli, sebemenší drobnost by byla užitečná. Když budeme vědět, co udělali, možná odhadneme jejich další krok. Připravíme se.“

Sklopila oči. „Doufejme, že k tomu nedojde.“

Chvilku bylo ticho.

„Udělám, co mohu. Pokud -“ Pokynul k posteli.

„Osobně zařídím, aby bylo o Georgii náležitě postaráno. Naše bezpečnostní týmy prohledaly vybraná místa – Zdravotní centrum, salonky VIP – jestli někde není patrné nějaké vměšování. Tady je bezpečnější než kdekoli jinde v Parku.“ Potom promluvila tišším hlasem. Ještě něco bys měl vědět.“

„A co?“

„Teresa Bonifaciová je na užším seznamu možných podezřelých.“

„Terri?“ zeptal se Warne nevěřícně.

„Ani já tomu nevěřím. Ale máme tu jen hrstku lidí se schopnostmi a nezbytným přístupem, kteří by tohle mohli spustit. Ona je mezi nimi. Měj to na paměti. A ještě jedna věc. Pamatuješ, jak jsme z mé kanceláře hledali Georgii podle visačky? Někdo stopoval i tebe.“

„Mě?“ Po prvotním překvapení pocítil strach. „Proč?“

„Nemám tušení. Ale buď opatrný. A možná by sis raději měl visačku sundat. Řeknu někomu, ať ji vyhodí do koše někde na opačné straně Parku.“

Warne se podíval na klopu, ale byla prázdná. „Je pryč. Nejspíš jsem ji ztratil někde ve Vodní temnotě.“

„To je dobře. Pokud tě zastaví někdo z našich lidí, ukaž jim vstupní kartu a řekni jim, aby se spojili se mnou.“

Závěs se znovu rozevřel a vešel muž v bílém plášti. „Á, Sarah,“ řekl. „Řekli mi, že vás tady najdu.“

„Doktore Finchi.“ Sarah kývla hlavou. „Jak jsme na tom?“

„Mnohem lépe, než to mohlo dopadnout, naštěstí. Byl zázrak, že to zachránila záložní vzpěra. Jinak by se celá konstrukce zhroutila a my bychom potřebovali kolonu koronerových vozů. Takhle máme dva tucty zraněných, nejhůř je na tom jeden chlapec, zlomil si obě nohy.“

Sarah měla místo úst tenkou linku. „Informujte mě průběžně.“

Lékař odešel a Sarah se zase vrátila k Warneovi. „Něco jsi nechal u mě v kanceláři.“ Vzala ho za ruku a na zápěstí mu připnula echolokátor. „Pamatuješ?“

Warne měl palčivý pocit z doteku, na který už zapomněl. „Proto jsi ho přivedla s sebou?“

„Je to tvůj pes. Pamatuješ?“

Warne se podíval na velkého robota, ten na něj upřeně koukal. Rukou se nevědomky dotkl echolokátoru. Ten okamžik – s tím šokem, smutkem a zlobou – nabyl téměř surrealistického nádechu.

Závěs se znovu rozevřel. Vešel malý, podsaditý muž, kývl na Sarah. Choval se velmi sebevědomě; proti opálenému obličeji vypadaly jeho blonďaté vlasy skoro jako šedivé. „To je on?“ zeptal se Sarah.

„Ne, tohle je Andrew Warne,“ odpověděla. „Myslím, že Poole je ve vedlejší kóji, s Feldmanem a Whitmorem.“

Muž se zamračil. „Ten chlápek je pravý hrdina. Neměli byste připustit, aby ho obtěžovali lidi od novin.“ Warne se otočil na Sarah s otázkou v očích.

„To je šéf bezpečnosti,“ vysvětlila. „Přišel poděkovat návštěvníkovi Angusi Pooleovi. Podle všeho byl Poole na atrakci pár kabin za Georgií. Riskoval život, aby zachránil ostatní pasažéry.“

Allocco přikývl, zamručel, potom roztáhl závěs a zmizel.

„Myslím, že u něj taky vykonám zdvořilostní návštěvu,“ prohlásila. Warne se otočil ke spící Georgii. Když jí chtěl dát pusu na tvář, uviděl střepy disku v sáčku na kraji postele, kam je položila Sarah. Vzal ho a potom – ohlédl se na dceru – šel za Sarah a Alloccem.

Nějaký muž seděl na posteli ve vedlejší kóji, znepokojený čerstvě ovázanou řeznou ránou na pravém zápěstí. Na první pohled bylo jasné, že je to návštěvník: hnědá tvídová čepice, manšestrové sako, černý rolák. Věk kolem čtyřicítky, svalnatý, ale ne tlustý. Tvar jeho rtů vyvolával dojem, že se neustále usmívá. Ve skutečnosti jeho obličej zůstával zcela nehybný, pohyboval jen ostražitýma modrýma očima, s neochabující zvědavostí jimi neustále přejížděl z předmětu na předmět. Feldmana a Whitmora nebylo nikde vidět.

Modré oči upřel na Warnea, lehce se rozšířily překvapením. „Vy!“ vyhrkl.

Sarah postoupila dopředu. „Pane Poole, jmenuji se Sarah Boatwrightová. A toto je Bob Allocco, šéf bezpečnostního oddělení v Utopii.“

„Chtěli jsme vám poděkovat za odvahu, kterou jste projevil na atrakci,“ řekl Allocco souhlasně. „Pomohl jste těm lidem bezpečně uniknout z poškozené kabiny, a to chtělo pořádný kus odvahy.“

„Jsou to moji příbuzní,“ vysvětlil muž jménem Poole. I když mluvil na Allocca, oči upíral na Warnea.

„Velmi se omlouváme za tu nešťastnou událost,“ řekla Sarah. „Utopie je podle statistik nejbezpečnější park, ale bohužel ani nejpřísnější kontroly nemohou zaručit, že každá mechanická -“

Muž ostražitýma očima přejel z Warnea na ni. „Vy jste za to zodpovědná?“

„Jsem provozní ředitelka, pokud se ptáte na tohle. A chtěla bych pro vás něco udělat, abych vás v rámci svých omezených možností mohla alespoň nějakou drobností odměnit za váš čin.“

Vzdálený úsměv se lehce prohloubil. „Spíš mě napadlo, že bych mohl já udělat něco pro vás.“

„Nerozumím vám.“

„Tak kolik jich tu je?“

„Jich?“ opakovala Sarah.

„Těch darebáků. O jaký druh síly jde? Taktická? Zločinecká buňka?“

Warne sledoval, jak si Sarah Boatwrightová a Allocco vyměnili pohled.

„Pane,“ řekl Allocco, „myslím, že byste se měl vrátit ke své rodině -“

Sarah naznačila, aby mlčel. „Omlouvám se, jsme jen trochu rozpačití.“

„Z čeho?“

„Z vašich slov. Právě se stala vážná nehoda a -“

Muž jménem Poole se zasmál: krátké vyštěknutí zaznělo skoro jako zakašlání.

„Vážný to je, ano,“ přitakal. „Ale není to nehoda.“

Když všichni mlčeli, pokračoval. „Nemůžu uvěřit, že jste rozsvítili všechna ta světla.“ Jeho baryton zněl skoro truchlivě. „Útěk z Vodní temnoty byla moje oblíbená atrakce. Ale teď vím, jak se to všechno dělá. Vy jste mi zničili iluzi.“

Znovu Warne uviděl, jak si Allocco a Sarah vyměnili pohled. Ale neříkali nic.

„Byl jsem na začátku jízdy, když se ta věc spustila. Když jsem dostal ven svoje příbuzné, dost dlouho jsem tam nahoře čekal. A potom, později, mě spustili kolem té vzpěry. V tu chvíli už svítila světla naplno a já to všechno moc dobře viděl. To byl tedy odstřel. C-4, je to tak? Tři nálože umístěné bočně. Známe to jako víceposchoďový sendvič. Pozoruhodně precizní práce, vážně. A chytře provedeno, když vezmete v úvahu pracovní prostředí.“

V kóji se rozhostilo ticho.

„Pokračujte,“ vybídl ho Allocco.

„Je to potřeba? Pokud nepoužíváte třaskaviny pro speciální efekty, řekl bych, že tu máte pár nezvaných hostů. Nebo jednoho hodně rozezleného návštěvníka.“ Poole mávl rukou směrem k závěsu. „Ale kde je uplatňování zákonů? Proč není místo činu uzavřeno? Naopak, potlouká se tam spousta lidí v těch vašich kostýmech a omlouvají se za nehodu. Nehodu. Mně to tedy zavání zastíráním zločinu. Někdo vás hodně ošklivě straší. A já mám dojem, že vím, kdo to je.“

„Skutečně?“ zajímalo Sarah.

Poole přikývl. „Dneska brzy dopoledne jsem viděl v Nexu toho chlápka, jak si sám se sebou povídá. Tohle mě zaujalo nejdřív: jako by recitoval poezii nebo tak něco. Měl jihoafrický přízvuk, to byla druhá věc. A střih jeho obleku – žádný turista nenosí do zábavního parku italský oblek a pět tisíc dolarů. Ale co mě zaujalo především, bylo, jak se rozhlížel. Znám ten pohled při důkladném pozorování. Jenomže on jako by už všechno zkontroloval. Jako by ho už nemohlo nic překvapit.“

Poole zavrtěl hlavou, zasmál se. „Ale já mám volno, takže jsem na to zapomněl. Až teprve v té zničené kabině kosmické lodi jsem si dal dvě a dvě dohromady.“

„Vy jste policista?“ zajímalo Sarah.

„Ne tak docela,“ odpověděl se smíchem.

„Tak co jste docela?“

„Ozbrojený doprovod. Služby osobní ochranky.“

Allocco obrátil oči v sloup. „A já myslel, že jste Sherlock Holmes.“ Jeho tón se v posledních dvou minutách výrazně změnil.

Znovu ticho, tentokrát delší.

Nakonec se Sarah zhluboka nadechla. „Řekl jste, že pro nás můžete něco udělat, pane Poole. Co přesně máte na mysli?“

„Já nevím. Co potřebujete?“

Allocco do toho hned vstoupil. „To stačí. Pane Poole, omluvil byste nás na okamžik?“

„Jistě.“

Warne šel za Sarah a Alloccem zpátky do kóje k Georgii.

„Co to, hergot, děláte?“ šeptal Allocco Sarah. „Je to jen nějaký nájemný ochrankář. A my máme spoustu práce.“

„To je ten problém,“ odpověděla Sarah také šeptem. „Jakou přesně máme práci? Vzešlo snad něco z Barksdaleova seznamu podezřelých uvnitř Utopie?“

„Nic podezřelého. Technik Tibbald byl zaznamenán na bezpečnostním kontrolním stanovišti a nevrátil se, takže jsme neměli možnost s ním promluvit. A videozáznamy doposud byly čisté.“

„Rozumíme si? Nemáme vůbec co na práci, jen si lízat rány a čekat, až zazvoní telefon.“

Allocco ukázal palcem přes rameno směrem k závěsu. „Podle všeho je jeden z nich.“

„Ale no tak, Bobe. Sám víte, že je to hloupost. Jeho příbuzní jeli s ním; riskoval život, aby je zachránil.“

„Tak je návštěvník. O to je to horší. Víte, jak to bude vypadat? Co udělá?“

„Co myslíte, že udělá, až mu řekneme, aby koukal mazat? Potřebujeme všechnu pomoc, které se nám může dostat. Pošlete své bezpečnostní specialisty, ať všechno prolezou, bude to vypadat podezřele. Ale tenhle chlápek – nějaký turista v khaki a tvídové čepici? Nejspíš ne. Zjevně ví, o čem mluví. Přikláním se k tomu zapojit ho.“

Allocco na ni nevěřícně koukal. Otevřel pusu, že bude protestovat. Potom jen znechuceně zavrtěl hlavou. „No dobře. Ale nechci s ním nic dělat. A držte ho pěkně daleko od mých lidí.“

„Nic neslibuju,“ Sarah je vedla zpátky do kóje pana Poolea.

„Máte tady nějaké příbuzné, pane Poole?“ zeptala se, když k němu opět přišli.

Muž přikývl. „Rodinu mé sestřenice. Dobrý, silný rod z Iowy.“

„A jsou v pořádku? Myslím po té… té nehodě.“

„Děláte si legraci? Když tam váš příslušník úderného oddílu ze styku s veřejností rozdával známky do kasina jako bonbony? Už hrajou.“

„A vy se k nim nechcete připojit.“

„Jak už jsem říkal. Moje oblíbená atrakce se mi právě teď odhalila, ztratila pro mě kouzlo.“ Poole zavrtěl hlavou, vytrvalý úsměv poněkud žalostně poklesl.

„Zmínil jste se o osobní ochraně. Myslíte tím zaměstnání bodyguarda?“

„Tenhle název nemáme zrovna v oblibě. Záleží to na tom, jaký je případ. Výkonní obchodníci, zahraniční hodnostáři, VIP. Takové věci.“

„Dobře.“ Warne se díval, jak Sarah mávla rukou směrem k němu. „Pane Poole, seznamte se s Andrewem Warnem.“

Poole přikývl hlavou. „Znám vás z Nebeské brány. Myslel jsem, že jste řadový host. Dával jste si jogging, pokud si vzpomínám.“ Podíval se na Warnea pozorněji. „Je vám dobře?“

„No, tak to prostě není další host. Berte ho jako VIP.“

Muž o tom uvažoval. Potom přikývl.

„A pane Poole?“ ozvala se Sarah.

Hleděl na ni svýma vybledlýma modrýma očima.

„Udržte ho naživu do večera a možná získáte propustku do našeho Parku na doživotí.“

Poole to přijal s úsměvem.

14:40

NORMAN PEPPER seděl na široké kožené pohovce v Salonku pro externí specialisty na Úrovni B, upíjel sodovku a četl si celostátní vydání New York Times. Právě strávil příjemnou půlhodinku v sekci A a měl v úmyslu strávit další půlhodinku stejně příjemně a ještě si odpočinout.

Den proběhl mnohem lépe, než doufal. Personál Utopie mu připadal inteligentní, schopný, ochotný pomoci. Jeho návrh na fialová lůžka v čítárně Atlantisu byl přijat bez jediné připomínky. Vlastně mu přidělili vyšší rozpočet, než požadoval. A Atlantis samotný byl pozoruhodný. Až ho otevřou, bude určitě největším tahákem ze všech Světů. To, že mu říkají vodní park, není spravedlivé. Atlantis se totiž velmi podobá vnitrozemnímu moři s těmi speciálními loděmi pro přepravu návštěvníků k jednotlivým atrakcím a po zpola zaplaveném městě. Ale nejlepší ze všeho byl samotný vstup do tohoto Světa. Ještě před dokončením byl vynikající, vynikající, nepochybně nejdůmyslnější portál v Utopii. A on, Norman Pepper, ho viděl jako první. Počkej, až to uslyší tvoje děti – budou z toho celé pryč. Cítil tajnou samolibost, jako by byl zasvěcený do státního tajemství. Tiše se zasmál pro sebe.

A tenhle salonek byl jenom třešnička na dortu. Jídlo a pití zdarma, videa všech Nightingalových představení, sprchy, kulečníkové stoly, knihovnička, soukromé „odpočívárny“ s televizemi a telefony. A co bylo úplně nejlepší – vypadalo to, že je nikdo nepoužívá. To místo bylo pusté. Nejspíš kvůli tomu jménu, napadlo Peppera. „Salonek pro externí specialisty“ – ten název vyvolával představu autobusového nádraží: židle z umělé hmoty, rok staré časopisy, instantní káva v plastových kelímcích. Nic nemohlo být vzdálenější pravdě, ale jak jinak si vysvětlit, že je tak opuštěný? V salonku byl jen jediný další člověk, a ten přišel před pěti minutami. Možná všichni ostatní hostující specialisté odešli užívat si do Parku. Ale Pepper to nechtěl uspěchat. Naplánoval si návštěvu Gaslight na šestou, zkontrolovat, jestli nevyvstaly nějaké potíže s rostlinami kvetoucími v noci. Zítra má další setkání, při nichž se dohodnou projekční a instalační termíny. A potom, ve středu, si projde Park. A udělá to pořádně: od devíti do devíti, od A do Z, od Camelotu po Callisto. Spokojeně si povzdechl, odložil noviny a nalil si do sklenky zbytek z plechovky Doktora Peppera.

Od dětství měl tuhle značku nealkoholických nápojů rád. Prostě si nemohl pomoci, měl na tyhle limonády slabost. Nikdy ho ani nenapadlo, že by začal pít něco jiného. Dnes s velkou oblibou vykládal, že Doktor byl jehoprapradědeček. Samozřejmě to byl jenom žert. Ale těžil z toho, a jak! Zhluboka se napil a znovu zvedl noviny, četl přes lupu, kterou držel v pravé ruce. Tak, tohle je život!

Při obracení stránek zavadil pohledem o svého kolegu v salonku. Ten člověk měl na sobě velmi zvláštní oblečení: skotskou pelerínu, přiléhavý vlněný oblek s koženými klopami a spoustou knoflíků. V jedné ruce držel vysoký hedvábný klobouk, ve druhé mosaznou hlavu dlouhé vycházkové hole. Procházel po salonku, nahlédl sem, podíval se tamhle. Teď přistoupil k Pepperovi.

„Maximální klid,“ poznamenal ten muž.

„Jako v hrobě,“ odpověděl Pepper. No a co? pomyslel si. Nelíbil se mu tón, kterým ten člověk mluvil. Koneckonců je externí specialista, ne? Měl právo tady být. Což by se nejspíš o tom chlápkovi říct nedalo. Podle oblečení to byl určitě jeden ze zaměstnanců. Co vlastně dělá v salonku? Nejspíš se přišel zadarmo najíst.

Teď si právě prohlížel strop. Měl mandlové oči, posazené daleko od sebe, obličej téměř srdčitého tvaru.

Opatrným, téměř delikátním pohybem položil klobouk na stůl, potom se rozvážně obrátil k Pepperovi. Leštěnou dřevěnou hůlku držel nyní v pravé ruce, její mosaznou hlavou si poklepával do dlaně. Pepper si prohlížel ostře jasné kování, probleskovalo ve fluoreskujícím světle. Odložil noviny.

„Je velmi složité vás vystopovat, pane Warne,“ řekl ten člověk, když přistoupil k Pepperovi. Z jakéhosi důvodu se nezastavil včas. Šel pořád dál, až své holeně přitiskl Pepperovi na kolena.

Peppera ukolébala poklidná a přátelská atmosféra Utopie natolik, že zpočátku v něm tohle jednání probudilo na chvilku jenom zvědavost. Potom ale pochopil realitu a stáhl se do kožených skladů pohovky. Prsty mu ochably, vypadla mu sklenička, limonáda s kostkami ledu se vylila na noviny. Co se to děje? Ten muž narušuje jeho soukromý prostor. A co víc, jeho hlas – co to je vlastně za přízvuk? francouzský? izraelský? – zněl výhružně. Peppera to tak vyděsilo, že mu chvilku trvalo, než pochopil poslední slova, která slyšel.

„Warne?“ vyhrkl. Cítil, jak mu studená limonáda prosakuje do kalhot. „Já nejsem Warne. To není moje jméno.“

Muž o krok odstoupil. Hůl sklopil k jedné straně a čekal. „Není?“

„Ne. Ale počkejte, počkejte! Už si vzpomínám. Warne, jistě. To byl ten chlápek, se kterým jsem dneska ráno jel monorailem. Já nejsem Warne. Jsem Pepper. Norman Pepper.“

Muž se podíval z Pepperova obličeje na plechovku limonády.

„Samozřejmě že jste,“ přikývl s úsměvem. Potom přišel ještě blíž.

14:55

Z NEPOHODLNÉHO SEDADLA u konzoly Terri Bonifaciové sledoval Warne muže jménem Poole, jak odemyká dveře laboratoře, opatrně je otevírá, vyhlíží ven na chodbu a potom zavírá a zamyká. V tvídové čepici a manšestrových kalhotách vypadal jako turista, který si hraje na tajného agenta. Nepůsobil uklidňujícím dojmem.

„Už samotný pohled na vás mě znervózňuje,“ postěžoval si Warne.

Poole se ohlédl a ukázal zuby, proti opálené pleti až překvapivě bílé. „To je dobře,“ odpověděl. „Nervozita je dobrá. Udržuje člověka ve střehu.“ Odstoupil ode dveří, potom pomalu obcházel kancelář, zběžně si prohlédl stěny a stropní obklady. Když obešel kolečko, se založenýma rukama zůstal stát za Warnem.

Andrew zavrtěl hlavou. Mít vlastního bodyguarda mu připadalo směšné. Dobře, třeba se ti bídáci dověděli, že tady je. Ale skutečně jim připadá, že je nějak výrazně ohrožený? Měli by si dělat větší starosti s bezpečností. A kdo vlastně přesně je ten Poole? Jeho vlastní pocity neskutečnosti se umocňovaly. V průběhu několika posledních hodin zažil až příliš mnoho překvapení, příliš mnoho traumat.

„Neměl byste stát mezi mnou a dveřmi?“ zeptal se Warne. „Tak byste nejspíš chytil za mě kulku a tak.“

„Nenechám se jen tak zastřelit, když mám volno. Dělejte jednoduše to, co musíte.“

Warne chvilku pozoroval ten apatický obličej, potom se zhluboka nadechl. „Dělat to, co musím,“ zopakoval, otočil se na Terri, která seděla vedle něj. „Kde začneme?“

Mlčela. Nakonec ho našla ve Zdravotním centru, zrovna byl na odchodu, v patách za ním Poole. Když jí Warne vysvětlil, co se přihodilo ve Vodní temnotě – i to, co mu říkala Sarah o dění v Parku -, viditelně zbledla. Ale když se teď na něj upřeně dívala, tmavé asiatské oči měla čisté a vyrovnané. „Pokud jsi mi řekl všechno, tak to vypadá, že ti Sarah přidělila dvojí práci,“ řekla po chvíli. „Zjistit, kteří boti byli zasaženi a ještě kdo je za to zodpovědný.“

„Dvojí práce.“ Warne se pohupoval dopředu a dozadu, upřeně hleděl na terminál. „A já mám dojem, že spolu souvisí.“

„Jo? Jak to?“

„Každý zloděj – v tomto případě hacker – po sobě nechává stopy. Když se nám podaří zjistit, jak se naboural k botům, možná bychom dokázali vystopovat cestu zpátky k tomu, kdo to udělal.“

„Nechtělo by to promluvit s Barksdalem? Jde přeci o jeho oddělení. Pokud někdo má nástroje, pak on.“

„Což ti syčáci vědí také. Měli by udělat bezpečnostní opatření.“ Warne se odmlčel. „Problém je, že tohle všechno jsou jenom spekulace. Nemáme dost informací.“

„Tak jděte rovnou k věci,“ doporučil mu Poole.

Warne se na něj podíval s němou otázkou.

„Jděte rovnou k věci,“ opakoval Poole, jako by to bylo naprosto jasné. „První, co nás učil velící důstojník. Pokud se ocitnete v konfliktní situaci, máte možnost volby cíle. Na který střelíte?“

Nikdo neodpověděl.

„Na ten, který se přímo vybízí,“ odpověděl na svoji otázku.

„Váš velící důstojník,“ zopakoval Warne. „Takže vy jste byl v ozbrojených silách?“

„Jistěže jsme byli ozbrojeni.“

Warne se podíval na Terri. „Když nahlédneme pod pláštík toho zabíjení, myslím, že nás vybízí, abychom šli především po tom nejzjevnějším.“

„Najít zasažený kód.“

„Přesně. Když se nám podaří přesně určit, jak byl Metanet změněný, možná dokážeme jít po celé věci opačným směrem a díky tomu najdeme zasažené boty.“

„To znamená, že se změníme na detektivy.“

Warne s povzdechem přikývl.

„Na detektivy?“ opakoval Poole.

Warne cítil tepání v levém rameni, ale tentokrát se neohlédl. Měl bodyguarda, který s velikým zájmem sledoval, co jeho klient dělá.

„Projdeme systém,“ odpověděl. „Podíváme se na drobky, které po sobě nechal ten syčák.“

Terri křečovitě ukázala prstem na kovový vozík s částmi robotů, kteří se nepatřičně chovali. „Můžeme začít s těmihle,“ navrhla. „Projedeme diagnostiku, z počítače zreprodukujeme data o operacích, které provedli jako poslední.“

„To bychom mohli.“ Warne poposedl, podíval se na spleť drátů a čipů, které tvořily mozek toho, co ještě před pár hodinami byl hlavní automatický prodavač zmrzliny v Callistu. „Víš, myslel jsem na Krušnou chvíli.“

„A co je s ním?“

„Prostě mi připadá divný. Zjevně ho někdo přeprogramoval, aby se zbláznil, způsobil pohromu. Ale proč se pokazil právě v tu chvíli? Připadá mi to předčasné. Podle mého ten John Doe ještě svou hru nedokončil.“

Terri přemýšlela. „Všiml sis něčeho neobvyklého bezprostředně předtím, než k tomu došlo?“

Warne zavrtěl hlavou. „Krušná chvíle se choval jako při všech testech. Připravil Georgii limonádu. Potom jsem si u něj objednal specialitu, která mě identifikovala jako jeho stvořitele.“

„Jakou specialitu?“

„Zabudoval jsem do něj tajný kód. Nic velkého. Dvojitý pohár s pistáciovou a čokoládovou zmrzlinou a se šlehačkou. Když to uslyší, aktivuje se speciální proces. Říká mi Kemo Sabe, vyhoví zvláštní objednávce. Jenže hned jak mi dal zmrzlinu, zbláznil se. Začal všechno kolem sebe ničit. Stihl jsem včas aktivovat funkci vymazání, aby nic nepoškodil a nikomu neublížil. Na mě už se ale dostal.“ Mnul si bolestivé zápěstí.

„Hmmm. Tajný kód.“ Terri se na něj podívala. „Můžeš vzít jed na to, že ať kód měnil kdokoli, o tomhle neměl tušení. To jsem nevěděla ani já. Napadlo tě, že tímhle tajným kódem jsi mohl aktivovat i řadu nebezpečných instrukcí?“

Warnea její slova překvapila. „Ne, to mě nenapadlo. A vsadím se, že přesně to se stalo. Terri, to je skvělá myšlenka.“

„Blbost. Tohle určitě říkáš všem holkám.“ Ale nedokázala zastřít slabý ruměnec na tvářích.

„To můžeme prověřit později. Ale Krušná chvíle a ostatní jsou pořád ještě individuální boti. Myslím, že bychom měli raději prověřit samotný Metanet.“ Warne položil ruce na klávesnici. „Na setkání dneska ráno Barksdale řekl, že intranet Utopie je velmi odolný systém, naprosto izolovaný od okolního světa. Je to pravda?“

„Ano.“

„Takže jakékoli vměšování muselo být provedeno zevnitř. To znamená, že se nemusíme zabývat hackerskými kroky zvenčí. Lze vyjít z předpokladu, že už prostě do systému vstoupil. Je to tak?“

Terri znovu přikývla.

„Můžeme rovnou přejít k posledním krokům, které by hacker udělal. Archivujete soupisy záznamů?“

„Každý týden.“

„Mohla bys mi je připravit tak asi půl roku zpátky, prosím tě?“

„No jasně.“ Terri se svezla ze židle a šla ke zvlášť objemnému svazku papírů na vedlejším stole.

Poole přišel blíž a stoupl si vedle Warnea, díval se na obrazovku. „Co to děláte?“ zajímalo ho.

„Střílím na cíl, který se přímo vybízí.“ odpověděl Warne.

Poole pozvedl husté obočí.

Warne ukázal na terminál počítače. „Někdo ohrozil tenhle počítač. Zneužil ho, aby poslal falešný program do robotů v Parku. Ale Utopie je nanejvýš dobře zabezpečená: hacker, dokonce i kdyby to byl někdo zevnitř, prostě nemůže jen tak sednout a začít typovat. Musí použít nějakou fintu.“

„To je velmi obezřelé, zvlášť dneska. A jakou?“

„Něco jako trojského koně. To je software ukrytý v jiném programu, takže špinavou práci odvede tajně.“ Warne pokrčil rameny. „Samozřejmě je to pouze jeden z několika scénářů, ale je nejpravděpodobnější. Takže se podíváme na jakékoli příznaky vniknutí za posledních pár měsíců.“

Terri se vrátila se svazkem zažloutlých vyjetin z počítače. „Já myslela, že budeš chtít kopii hardwaru. Není sice tak technicky dokonalá, ale rozhodně je spolehlivější.“

„Máš pravdu.“ Warne rychle natypoval několik příkazů do terminálu a otevřelo se jedno okno. Začal se načítat podrobný seznam. „Porovnáme staré kopie z počítače se současným stavem Metanetu. Od nejnovějšího budeme postupovat zpátky.“

Oba se mlčky nakláněli nad papíry. Poole se chvilku díval, potom znovu obešel místnost. Wingnut vedle Warnea sledoval pozorně pohyb toho muže, popojížděl tam a zpátky na velkých kolech. V pozadí se Axl Rose snažil přehlušit frenetické tóny kytary ve Slashi.

„Asi tě nepřesvědčím, abys to vypnula, viď?“ řekl Warne a pokynul k CD přehrávači.

„Pomáhá mi to přemýšlet.“ Terri otočila list papíru. Potom se zasmála.

„Co je?“

„Jen tak jsem přemýšlela. Dvojitý pohár s pistáciovou a čokoládovou zmrzlinou se šlehačkou. To zní naprosto hnusně.“

„Tohle říká ženská, která si maže garnátovou pastu na nezralé ovoce.“ Po chvilce zaváhání vzhlédl od papírů. „To je zvláštní.“

„A co?“

„Mluvíme spolu každý týden už asi rok. A celou tu dobu jsem si myslel, že se jménem Bonifaciová musíš být Italka.“

„Aha. Fantazíroval jsi o Sophii Lorenové, jak se sklání nad terminálem Metanetu v blůzičce s hlubokým výstřihem. A místo toho jsem tady jenom já, kamarádka z ostrovů v Pacifiku. Zklamaný?“

„Ne.“ Warne zavrtěl hlavou. „Ani v nejmenším.“

Možná v jeho hlase zaslechla upřímný tón. Ale široký úsměv, který tenhle komentář vyvolal, neměl pranic společného s tím obvyklým uličnickým úsměvem, jaký Terri dokázala.

„Ach jo,“ nevydržel Poole. Šel ke dveřím a odemkl. Jdu zkontrolovat chodbu,“ prohlásil. „Dovnitř pusťte jenom mě.“

Warne sledoval, jak za ním zapadly dveře. Terri zamkla a vrátila se na svou židli. Znovu se jejich oči setkaly.

„Myslíš, že je to nasazený špicl?“ Úsměv z její tváře zmizel.

„Já nevím. Možné je všechno. Podle Sarah jsi podezřelá i ty.“

„No jistě.“ Terri obrátila oči v sloup.

„Ale já mám pocit, prostě si nedovedu představit, že by Poole patřil k těm darebákům.“

„Vím, co myslíš. Navíc, jaký terorista by se takhle oblékal?“

Warne se vrátil k papíru. Za chvíli ho s povzdechem nechal ležet na stole.

„Co je?“ zeptala se Terri a jemně mu položila ruku na rameno.

„Měla jsi někdy obavy z něčeho, o čem jsi věděla, že je absolutně šílené, ale nakonec k tomu stejně došlo? Jako třeba teď. Věděl jsem, že hledat Georgii je šílenost. Pravděpodobnost, že se jí něco stane, byla minimální. Ale pak se něco stalo. A já teď mám pořád pocit, který mi nahání hrůzu.“ Odmlčel se. „Dává to smysl?“

Terri se mu zadívala do očí. Potom nechala svoji ruku klesnout z jeho ramene a sklopila tmavé oči na vyjetiny z počítače. Chvilku na ně zírala beze slov.

„Když jsem vyrůstala na Filipínách,“ začala, „rodiče mě dali do klášterní školy. Něco příšerného. Jako z Olivera Twista. Já byla nejmladší a nejmenší, ale mnoho lidí si na mě zasedlo. Nemám ráda, když mě někdo tyranizuje, takže jsem se vždycky bránila. Ale pokaždé mi připadalo, že potrestali jenom mě. Jeptišky používaly vařečky. Někdy jsem si nemohla celé hodiny sednout.“ Zavrtěla hlavou při té vzpomínce. „Ale vyrovnala jsem se s tím. S čím jsem se však vůbec nedokázala vyrovnat, byla zpověď. Nesnášela jsem to. Ten malý tmavý prostor. Pronásledovala mě představa, že mě tam jednou zamknou a zapomenou na mě. Nevím, proč mi to tolik vadilo. Byla jsem si jistá, že kdyby se to stalo, umřela bych. Děsilo mě to tak moc, že jsem jednou odmítla jít ke zpovědi. To bylo něco neslýchaného. Za trest mě matka představená zamkla do úklidové komory. Maličké místnosti bez světel.“

I když Terri stále hleděla do papírů, Warne viděl, jak je strnulá jen při pouhé vzpomínce. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Zhroutila jsem se. Nejspíš jsem omdlela. Na nic si nepamatuju, ani jak jsem tam byla dlouho. Probudila jsem se v klášterní ošetřovně.“ Pokrčila rameny. „Bylo mi teprve devět, ale byla jsem přesvědčená, že jsem v té komoře umřela. Druhý den jsem utekla. Od té doby trpím klaustrofobií. Dokonce nemůžu jít ani na žádnou temnou atrakci v Utopii.“

Nakonec se na něj podívala. „Tím vším chci říct, že vím, jak ti je. I ty nejšílenější strachy se někdy vyplní.“

Ticho, které následovalo, přerušil Pooleův šepot u dveří. Terri vstala a odemkla. „Tak se do toho zase dáme,“ prohlásila, když se vrátila.

Práce to byla únavná: zobrazit soubor na monitoru, zaznamenat datum a rozsah, potom ho porovnat se souborem ve staré kopii, hledat rozdíly, jakékoli změny ve velikosti souboru nebo v datu přístupu do něj. To všechno by mohly být příznaky vnějšího vměšování. Warne ukončil jeden soupis, potom další a další. Je to jako hledat jehlu v kupce virtuálního sena. Já budu…

Najednou se zarazil. „To je zvláštní,“ ukazoval na vyjetinu. „Podívej.“

Ukazoval na soubor s názvem /kos/civka/upd_zobraz.exec.

„Tohle neznám,“ řekla Terri. „Co to dělá?“

„Hmm. Je to běžný postup pro oživení displeje před ranním napojením k botům.“

„To zní velmi příznivě.“

„Ty nemyslíš jako hacker. Budeš svůj kód skrývat v souboru, který nazveš cerv_zamorit_reformat nebo nějak nudně a bezvýznamově?“ Udeřil do papíru. „Důležité je, že se jedná o soubor údržby, což je součást základních běžných postupů. Není důvod to jakkoli měnit. Ale podívej na tu velikost souboru.“

Terri ho pozorně pročetla. „Sedmdesát devět tisíc bytů.“

„Ale teď srovnej, jak vypadá tentýž soubor na Metanetu.“ Ukázal na přehled na obrazovce počítače.

Terri hvízdla. „Dvě stě třicet jedna tisíc bytů.“

Warne mezitím v rychlosti pročítal další vytištěnou kopii. „Podívej, velikost toho souboru zůstává stejná celou dobu až k…“ Otočil další stránku. „Až do doby před měsícem.“

Podívali se na sebe.

„Cože?“ zeptal se Poole.

Warne rychle vzal vytištěnou kopii a přejel prstem po seznamu, porovnával, jak vypadaly soubory před měsícem a jak v tu chvíli na obrazovce. Kromě zásahů do současných souborů se nic jiného neměnilo.

„To je ono,“ zamumlal Warne.

„Nemůžeme se mýlit?“ obávala se Terri.

„Kdepak.“

„To je binární soubor.“

„Povídej mi o tom.“

Terri obrátila oči v sloup.

„Cože?“ zeptal se znovu Poole.

Warne odhodil vyjetiny, oběma rukama si promnul obličej. „Někdo modifikoval jeden z našich obvyklých postupů. Je třikrát větší, než by měl být. Někdo ho proměnil v ‚podvodně proveditelné‘. Vždycky, když Metanet běží, dělá tenhle soubor věci, o kterých nevíme. A pokud máme mít nějakou šanci to zjistit, musíme to úplně převrátit.“

„Jak převrátit?“

„Rozebrat. Udělat to na úrovni instrukcí stroje, pokusit se odhalit, co dělá. To nebude žádná legrace.“

„A taky to zabere čas,“ dodala Terri.

„Ale já se klidně vsadím, že právě kvůli tomu se boti chovali tak nemožně. Když dokážeme zjistit, co to dělá, možná dokážeme předejít všem škodám, které by to napáchalo.“ Warne se odtáhl od terminálu. „Nějaký důvod, proč v tom nepokračovat?“

„Jenom ten zřejmý,“ řekl Poole.

Oba dva se na něj obrátili.

„Pokračujte,“ vyzval ho Warne. „Jen do toho.“

„Pachatelé říkali žádné zasahování, že jo? No, tohle mi jako zasahování docela vychází. Nebudou z toho mít radost.“

Warne chvíli sledoval jeho flegmatický výraz. Potom se obrátil na Terri. Věnovala mu pátravý, tázavý pohled.

„Jen když to zjistí,“ promluvil. „A to jim nevyjde. Pokud nejsou lepší programátoři než teroristé. Tak se pustíme do práce.“

A otočil se zpátky ke klávesnici.

15:12

SKORO STEJNĚ RYCHLE, jak se Centrální zdravotnické zařízení naplnilo halasem, zase utichlo. Až na několik skupinek, shloučených kolem kójí oddělených závěsy, většina lidí odešla. I když jeden nebo dva z nich odpochodovali rázným krokem k Vylodění a vyhrožovali právnickou dohrou, pozoruhodné množství návštěvníků v klidu přijalo zadarmo šeky na jídlo a žetony do kasina a vydalo se zpátky do Parku.

Sarah Boatwrightová sledovala se smíšenými pocity, jak odcházejí. Nesnášela soudní pře – tuto averzi sdíleli všichni pracovníci Utopie -, a proto si přála, aby se většina z nich rozhodla odejít na monorail. Viděla, jak se vracejí do různých Světů, a připomněli jí raněné vojáky, kteří velmi nerozumně jdou zpátky do bitvy. Kráčela po jasně osvětlené centrální chodbě Intenzivní péče, kývnutím hlavy cestou pozdravila několik sester. Zastavila se u bezpečnostního technika, krátce s ním pohovořila a pokračovala dál. Proklouzla závěsy do kóje Georgie Warneové. Doktor Finch říkal, že děvče bude v pořádku, ale že po sedativech bude ještě nejméně hodinu spát.

Sarah se posadila na židli v nohou postele, upřela pohled na nehybnou postavu pod přikrývkou. Georgia spala dobře, vlasy jí padaly do čela, rty měla pootevřené, ošklivý zážitek z atrakce Vodní temnoty zůstal dočasně v zapomnění.

Seděla, poslouchala vzdálené mumlání hlasů v sesterně. Mohla dělat spoustu věcí: informovat Chucka Emoryho v New Yorku o vývoji situace; pohovořit s manažery atrakcí, předstírat, že všechno probíhá jako obvykle. A přece jí to připadalo nějak zbytečné. Teď to bylo na Johnu Doeovi. Všechno teď bylo na Johnu Doeovi. Opřela se na židli, trochu ji překvapilo, že se jí nepodařilo uvolnit svaly.

Podívala se na Georgii, na čerstvou modřinu na tváři, na štíhlé ruce, které svíraly bavlněnou přikrývku. Zvláštní, že ji nohy dovedly k posteli oběti jejího prvního životního propadu.

Když navázala vztah s Andrewem Warnem, byla odhodlaná na Georgii působit tak, aby ji měla ráda, aby ji přijala. Věděla, že k vyřešení každého problému stačí dostatečná vůle. A přece čím víc se snažila, tím víc Georgia odporovala.

Samozřejmě, kdyby k sobě byla upřímná, musela by uznat, že Georgia nemůže za všechno. Sarah se objevila na scéně v době, kdy smrt Charlotte Warneové měla holčička ještě v živé paměti a ve vztahu k otci byla velmi majetnická. Ale možná jí nějaký dětský instinkt napověděl, že ta žena nikdy nemůže být matkou se vším všudy. Sarah teď chápala, že taková odpovědnost by pro ni byla nemyslitelná. Kariéra pro ni znamenala až příliš mnoho. Nepřijala snad místo v Utopii bez sebemenšího zaváhání? Dodnes jí zůstal v paměti výraz v Andrewově obličeji, když mu to řekla. Byl si jistý, že s ním odejde do Chapel Hill, pomůže mu s jeho novým technologickým podnikem. Ale šance řídit místo jako Utopie byla jejím životním snem. Nic jí nemohlo zabránit, aby tu nabídku vzala.

Řídit místo jako Utopie…

Neklidně poposedla. Pořádek byl pro ni zásadní; v tom měla úspěch. Utopie byla nanejvýš organizovaný systém; složitý, dokonale propletený systém. A John Doe náhodný element, který do toho vnesl nesoulad, dokonce chaos.

Naklonila se dopředu, položila bradu na ruce. „Co bych měla udělat, Georgie? Poprvé mi připadá, že si nevím rady.“

V odpověď se Georgia zavrtěla v posteli a tiše povzdechla.

Náhle si Sarah uvědomila, že si přeje, aby s ní byl Fred Barksdale. Za normálních okolností by takový pocit zcela potlačila jako výraz sentimentality nebo slabosti. Teď ale ne. Freddy by věděl přesně, co říct, aby jí pomohl.

Když přijela do Utopie poprvé, romance byla záležitostí, na kterou neměla ani pomyšlení. A poslední, koho by si vůbec dokázala představit jako svého partnera, byl právě Fred Barksdale. Vždycky chodila s muži Warneova typu: charismatickými svým strohým způsobem, trochu arogantními, kteří neměli zábrany všem kolem sebe dávat najevo svoji brilantnost. Freddy byl přesně opačný typ. Tedy o jeho brilantnosti nemohlo být sebemenší pochyby – způsob, jakým se pustil do neuvěřitelné výzvy informačních technologií právě v Utopii, jak dohlížel na budování digitální infrastruktury, byl pozoruhodný. Jenomže on byl prostě až příliš dokonalý: aristokratické britské vystupování, výzor filmové hvězdy a sečtělost byly téměř šablonou dokonalého muže.

Ale jednou večer, před dvěma měsíci, se docela náhodou potkali u rulety v kasinu v Gaslight; krátce předtím, než newyorská kancelář rozhodla, že členové managementu musí omezit své návštěvy v hráčských zařízeních Utopie. Barksdale právě prohrál mnohem víc peněz, než měl v úmyslu, nicméně měl dost šarmu na to, aby ji okouzlil několika bonmoty z Falstaffa na téma zlo hazardu. Skončili u skleničky v nedalekém podniku Moriarty’s. Následující týden šli na večeři do francouzské restaurace ve Vegas. A Fred byl pro ni úplné zjevení. Dvacet minut diskutoval se sklepníkem nad vinným lístkem. Ale nebyla to z jeho strany přetvářka ani afekt; měl o to opravdový zájem a zjevně o châteaux Saint-Emilion věděl víc než samotný sklepník. Většinu času při jídle odpovídal Sarah na otázky o Bordeaux, vysvětloval jí grands crus a pojmenování.

Sarah až příliš dobře znala muže, kteří měli pocit, že musí být nezbytně stejně silní jako ona, chovali se chlapsky, vystupovali jako členové přepadového oddílu zasedací síně správní rady. Netušila, jak moc si přeje, aby s ní někdo jednal jako se ženou: aby ji vodil na elegantní večeře, říkal jí, že je hezká, obdivoval její myšlení, flirtoval s ní, zaškoloval ji do dobrého života, možná ji občas postavil na piedestal. Je to skutečně teprve tři týdny, kdy se jednoho slunného sobotního rána probudila s vědomím, že její city vůči Fredu Barksdaleovi jsou mnohem silnější, než čekala?

S povzdechem se narovnala. Utopie a Freddy pro ni teď byly dvě nejdůležitější věci v životě. Vlastně jediné věci. Musí je ochránit za každou cenu.

Sarah vstala, přešla k hlavě postele, uklidnila se. Měla by ze Zdravotního centra rychle odejít, ukázat se na několika vybraných místech, potom vyhledat Boba Allocca, pohovořit o likvidaci škod…

Zvenku se ozvalo tiché zaklepání na stěnu u kóje. Závěsy se rozhrnuly a ona uviděla obličej Freda Barksdalea. Jeho vodově modré oči zabloudily na lůžko, potom na ni.

„Sarah!“ oslovil ji. Potom – když se podíval na spící postavu – se lehce zachvěl a ztišil hlas. „Ahoj. Řekli mi, že možná budeš tady.“

Měla chvilku potíže začít mluvit. Překvapení, že přišel poté, co na něj tolik myslela, v ní vyvolalo nečekanou vlnu emocí. Přišla k němu.

„Frede! Freddy, připadám si uvnitř úplně zlomená.“

Vzal ji za ruce. „Proč? Co se děje?“

„Byla to z mé strany obrovská chyba. John Doe mě tak rozčílil, že jsem nedokázala racionálně uvažovat. To já můžu za to, co se stalo Chrisi Greenovi, i za tragédii ve Vodní temnotě. Je to moje vina.“

Jak tohle můžeš říct, Sarah? Zodpovědnost padá na Johna Doea. Obviňuj jeho, ne sebe. Kromě toho ten plán vymyslel Allocco. Tys ho jenom přijala.“

„Což mě činí zodpovědnou.“ Zavrtěla hlavou, odmítala utěšování. „Pamatuješ, co jsi mi řekl před Galaktickým letem? Že náš plán je nebezpečný. Nezodpovědný. Ze největší zodpovědnost máme za návštěvníky. Ve snaze co nejdříve polapit Doea jsem na to zapomněla.“

Barksdale mlčel.

„Pořád myslím na to, jak vstoupil do mé kanceláře a jak se mnou mluvil. Nedokážu vysvětlit, jaký dojem to na mě udělalo. Bylo to, jako by mě znal; věděl, co chci slyšet, co je pro mě důležité. Pro mě osobně. Vím, že to zní divně, ale hovořil, jako by to, co chce, bylo pro mě to nejlepší – a celou dobu jako by do mě bodal nožem. A co je nejpodivnější, chtěla jsem mu věřit!“ Povzdechla si. „Prokristapána, kdo je ten chlap? A proč nás chce takhle mučit?“

Barksdale neodpověděl. Vypadal přepadle.

„Freddy?“ Šokovalo ji, že tak hluboko pociťoval její úzkost.

Jeho bledé oči se pomalu vrátily k jejím.

„Nemá Shakespeare něco příhodného na takovouhle situaci?“ zeptala se s nuceným úsměvem. „Něco utěšujícího, povzbudivého?“

Barksdale mlčel o chvilku déle. Potom se vzpamatoval. „Něco ze hry Dva teroristé veronští?“ Oplatil jí úsměv, tvářil se bezbarvě. „Nemohu si vzpomenout na nic vhodného. Snad jen kromě názvu Dobrý konec všechno spraví.“

Zdálo se, že prožívá hluboký vnitřní zmatek. „Sarah,“ dodal najednou, „co kdybychom odtud odešli? Prostě tohle všechno nechali za zády?“

Podívala se na něj. „To uděláme. Až tady bude po všem, potom ty a já odejdeme. Někam, kde nejsou telefony, kde nikdo nenosí boty. Najdeme nějakou malou pláž a prohlásíme ji za naši. Na týden, možná na dva. Souhlasíš?“

„Ne. Tak jsem to opravdu nemyslel. Já -“ Potom zmlkl. „Myslíš to vážně, Sarah?“

„Samozřejmě.“

„Bez ohledu na to, co se stane?“

Tváří v tvář jeho úzkosti v sobě našla sílu. „Nic se nestane. Přežijeme to. Slibuju.“

„Setsakra doufám, že máš pravdu,“ promluvil hlasem tak tichým, že ho skoro neslyšela.

Uplynul okamžik. Podívala se na lůžko.

„To je Warneova dcera, viď?“ Barskdale se podíval stejným směrem jako ona. „Jak to s ní vypadá?“

‚Je potlučená, ale jinak v pořádku.“

Přikývl. Vymanila jednu ruku, pohladila ho po obličeji a natáhla se k němu, aby ho políbila.

„Tak jako tak,“ řekla mu, „tohle zanedlouho budeme mít za zády. Raději by ses měl připravit na cestu.“

„Samozřejmě,“ přikývl. Chvilku na ni hleděl, potom se otočil k zástěně.

„Nezapomeň na můj slib.“

Po krátkém zaváhání přikývl, a aniž by se otočil, vyšel z kóje.

Poslouchala, jak jeho kroky zanikají v hučení zázemí. Potom urovnala Georgii pokrývku, pohladila ji po čele a obrátila se k odchodu. V tu chvíli se rozhrnula zástěna a dovnitř nahlédla sestra.

„Slečno Boatwrightová, pán Allocco je na telefonu v recepci. Říká, že je to důležité.“

„Dobře.“Ale když už skoro odcházela za sestrou, v kapse jí jemně začala bzučet vysílačka.

Okamžitě se zastavila, byla stále ještě v kóji. Vyndala vysílačku a stiskla tlačítko.

„Sarah Boatwrightová.“

„Sarah.“ John Doe mluvil pomalu, hlasem skoro medovým. Byl zase přívětivý.

„Ano.“

„Doufám, že vám ta lekce nepřipadala příliš bolestivá.“

„S tím nemohu bezvýhradně souhlasit.“

„Vlastně to původně mělo být tvrdší. Berte to jako šťastnou náhodu – takříkajíc.“ Suchý smích. „Ale nic takového už se nebude opakovat.“

Sarah mlčela.

„Není to hrozba. Jenom chci, abyste si byla plně vědoma následků jakýchkoli dalších nerozumných akcí.“

Sarah stále mlčela, poslouchala.

„Vy byste asi svoji zradu nechtěla odčinit, že ne?“ zeptal se John Doe mírně.

„Jak to myslíte?“

„Abyste vykompenzovala všechny nepříjemnosti, které váš malý uvítací výbor zapříčinil. Bude trvat dlouho, než se naše vztahy vylepší. Vy byste nám třeba nechtěla dát Andrewa Warnea? Vypadá to, že se nedá jen tak polapit.“

Sarah stiskla pevně vysílačku, ale neodpověděla.

„To jsem si myslel. Jste okouzlující žena, Sarah Boatwrightová, ale mě už tenhle tanec unavuje. Dostanete ještě jednu šanci napravit si reputaci s Crucible.“

„Pokračujte.“

„Předání proběhne v Holografických zrcadlech, přesně ve čtyři hodiny.“

Podívala se na hodinky: 15:15.

„Vy sama dohlédnete na to, aby na místě nebyli žádní návštěvníci, komparzisté ani obsluhující personál, a to od 15:50. Rozumíte mi?“

„Ano.“

„A Sarah? Přemýšlel jsem. Ta ohavnost v Galaktickém letu byl nejspíš váš nápad, viďte?“

Sarah neodpověděla.

„Takže tentokrát mi disk přinesete vy osobně. Připadá mi to nanejvýš obezřelé. Vzhledem ke kvalitě našeho vztahu.“

Ticho.

„Rozumíte, Sarah?“

„Rozumím.“

„Vejdete do haly jako obyčejný návštěvník. Počkám uvnitř. Teď jenom vy. Nemusím vám, doufám, zdůrazňovat, že si nepřeji žádné nezvané hosty.“

Sarah beze slov čekala.

„Nemusím vás varovat, viďte že ne?“

„Ne.“

„Já věděl, že to nebude třeba. Ale ještě vám na rozloučenou řeknu jednu myšlenku. Oscar Wilde ve své knize Duše člověka v socialismu napsal, že jakékoli umělecké dílo vytvořené kvůli zisku je nezdravé. Částečně s tím nesouhlasím. Víte, vy jste z Utopie udělali moje umělecké dílo. A já z něj chci mít zisk, a to slušný. Ale všichni, kdo se mi postaví do cesty, hodně riskují. Umění může někdy být ve své kráse strašlivé, Sarah. To si prosím, zapamatujte.“

Sarah se přinutila nadechnout.

„Těším se na setkání s vámi.“

15:15

ODPOLEDNE UBÍHALO a monotónní modrá se vznášela nad nevadskou pouští s příslibem nadcházejícího večera, po bulvárech Utopie se procházelo přibližně 66 000 lidí a situace dospěla k tomu, čemu psychologové z Parku říkali „vyzrálé“ stadium. Prvotní rozrušení již dosáhlo vrcholu. Tempo se lehce zvolní, rodiče – nohy už trošku rozbolavělé a údy poněkud unavené – hledají dočasné útočiště v restauracích, na živých představeních nebo show jako Zakletý princ, kde mají možnost odpočinout si v pohodlných křeslech. Malé procento návštěvníků nemá chuť čekat do zavírací hodiny, a proto se záhy vydá do Nexu a na monorail, kde tou dobou jezdí víc spojů. Valná většina návštěvníků však zůstává, ještě jednou se vracejí na oblíbenou atrakci nebo jdou do Světa, kde ještě nebyli. Zbývá jim čas do půl deváté. Tehdy v Utopii začíná největší představení: čtyři interní ohňostroje, synchronizované počítačem a odpalované ve všech Světech. Pod baldachýnem večera překypují Světy úctyhodnou září světel. Po nich následuje ještě impozantnější show vysoko nad klenbou Utopie: dárek na rozloučenou pro hosty při odchodu z Parku, když odjíždějí směrem na Vegas nebo Reno. Jedním místem, kde se odpolední propad nijak neprojevil, byly fronty před horskými dráhami a volnými pády. U hlavních atrakcí Horizontu jevu a Dračí věže, které napájela Lineární indukce, byla stále spousta lidí a atmosféra rozrušení a pochopitelného hlučného veselí byla vždycky stoprocentní.

To se týkalo hlavně vchodu do nejproslulejší atrakce Boardwalk, Řvoucí mašiny. Byla to obnovená horská dráha, která se proslavila ve dvacátých letech dvacátého století. Připomínala dokonalou pouťovou relikvii: rozsáhlý les tyčí a klád, jemuž inženýři-iluzionisté s nesmírnou péčí dodali vzhled nebezpečně se rozpadající konstrukce. Pouhý pohled na téměř vertikální sjezdy a příkré spirálovité zatáčky přiměl mnohé zájemce zvolit si nějakou neškodnější zábavu.

Mašina, jako všechny horské dráhy, byla spíše záležitostí psychologickou než inženýrskou. V podstatě to byla trubkovitá ocelová dráha, šikovně zamaskovaná tak, aby měla vzhled tradiční dřevěné horské dráhy. Kovová konstrukce umožňovala vybudovat širší mantinely, ostřejší zákruty a skýtala návštěvníkům více „času ve vzduchu“ – tak se říkalo okamžikům negativní gravitace, která lidi skutečně zvedla ze sedadel. Složitá skořepina z trámů na druhou stranu dávala možnost na dřevěné horské dráze umocnit efekt „laťkového plotu“: tyče a trámy, které byly jen pár desítek centimetrů od jezdců, vyvolávaly dojem mnohonásobně rychlejší jízdy, než bylo skutečných 75 kilometrů v hodině. A projektanti záměrně vyvolali větší pocit nebezpečí tím, že u vchodu umístili velmi neUtopicky vyhlížející upozornění na nebezpečí zatáček s vysokou gravitací a na výstupní rampu postavili zdravotní sestru. Nebylo divu, že trička s nápisem „Přežil jsem jízdu na Řvoucí mašině“, která bylo možné koupit pouze v Boardwalk, patřila k tomu druhu zboží, které se v Parku prodávalo velmi dobře.

Podle nařízení Erika Nightingala byla Řvoucí mašina raritou v tom, že měla největší klesání – 87 metrů – ze všech horských drah západně od Mississippi. Ukázalo se, že to zapůsobilo jako veliká výzva: v takové výšce by monumentální stoupání dosáhlo natolik blízko ke kupoli, že by mohlo poničit umělou perspektivu. Inženýři tento problém vyřešili – vybudovali dráhu tak, že první sestup byl pod Úrovní. Část Úrovní A a B pod Boardwalk byla proražena a do vzniklého prostoru zasadili dvoukolejnou trať Mašiny. Po vystoupání prvního svahu dráha sjede střemhlav, téměř vertikálně, a dole zajede do úplně temného tunelu. Potom prudce stoupá, takže odvážlivci ve vozících se šklebí pod vlivem „zvedací“ gravitace. Dál vyjede znovu na světlo a nad Boardwalk. Přitom cestující ani nezaregistrují, že několik vteřin jeli pod Parkem.

Řešení však přineslo nový problém. Hlomoz vozíků v minutových intervalech byl příliš velký, a proto žádní zaměstnanci Utopie, kteří pracovali v Podzemí, nechtěli být v blízkosti Úrovní A a B v místech, kudy vedla dráha.

Inženýři znovu našli řešení.

Při stavbě Parku byly podzemní úrovně plné drátů: Manuál turistického průvodce uváděl, že zázemím Utopie je vedeno více drátů než ve dvou Pentagonech nebo ve Springfieldu v Illinois. Projektanti se rozhodli využít „zemi nikoho“ kolem svahů dráhy jako centrum vnitřní elektroinstalace Utopie. Zapouzdřili spád dvěma protihlukovými stěnami. Mezi ně do úzkého prostoru o výšce 12 metrů uložili centrální nervový systém Parku. Nekonečný proud kabelů – koaxiálních, cat-5, digitálních – se šplhal po zdech, přerušovaný spojovacími články optických vláken a kryty kabelových spojek. Tato Centrála byla autonomní, nevyžadovala žádné údržbářské práce, stačilo jednou za měsíc provést kontrolu. Celý tento prostor tedy byl „zhasnutý“ a s výjimkou asanačních botů tam nikdo nebyl. Dnes však měl asanační bot společnost.

V rohu Centrály trati seděl muž na skládací židli. Na sobě měl modrou kombinézu elektrikáře z Utopie a zády se opíral o obrovskou plechovou skříň, přivázanou k červenému ručnímu vozíku. V otevřené skříni byl výkonný minipočítač. Diagnostická světla na předním panelu v kalném osvětlení Centrály vypadala jako ohnivé body. Tucet různě silných kabelů vedl od počítače k blízké stěně, kde byly ufixovány krokodýlky k dálkovému vedení a vedení dat. Muž měl na klíně klávesnici a před sebou na zemi dvě malé ploché obrazovky. Když psal, díval se z jedné obrazovky na druhou. Pod skládací židlí měl hromadu odpadků: zmačkané ubrousky se skvrnami po burákovém másle a želé; obaly od Slim Jim; prázdnou a zmačkanou plechovku od Cherry Coke.

Stěna za ním se lehce rozechvěla. O vteřinu později se ozvalo děsivé burácení, jak vozíky Řvoucí mašiny prudce sjížděly dolů, dosáhly nejnižší úrovně v neosvětlené krychli, potom znovu stoupaly na světlo a vzduch Boardwalk. Muž si toho vůbec nevšímal, dál psal. Hluk ustoupil a nakonec úplně zmizel. Vojenská sluchátka, která měl na uších, ho chránila před veškerými zvuky.

Psal pomaleji, až přestal úplně. V předklonu si promačkal kříž. Potom natáhl nohy, jednu po druhé promasíroval ve snaze obnovit krevní oběh. Od časného rána tady seděl a monitoroval videozáznamy Utopie, vybíral záběry kamer, napojil se na pásmo Intranetu. Konečně byl se svou prací skoro hotov.

Vzhlédl, nakláněl hlavu ze strany na stranu, měl křeč v krku. Oči mu zabloudily ke dvěma monitorovacím kamerám vysoko na protějších stěnách. Dokonce i tady, v liduprázdné Centrále, fungovalo zabezpečení. Ale jemu to bylo lhostejné: sám kamery přepnul na smyčku, kterou slepil ze záznamů z minulého týdne. Dozorcům v Úlu ukazovaly kamery našedlý, úplně prázdný prostor.

Muž byl mladý, tak pětadvacet. Přesto i v tom tlumeném světle byly vidět tmavé nikotinové skvrny na prstech. Kdyby si zapálil, hned by ho odhalili, takže používal žvýkačky s příchutí nikotinu, měnil je ve stejných intervalech jako kuřák cigarety. Při masáži krku vyndal z úst rozžvýkanou hmotu a nalepil ji na port. Už jich tam byla spousta, zatvrdlých v nehybném vzduchu Centrály.

Opřel se znovu o plechovou skříň a zase začal psát, kontroloval stav různých tajných postupů v síti Utopie. Potom přestal psát a zamračeně hleděl na jednu obrazovku.

Všechno šlo podle plánu, bez sebemenšího škobrtnutí. Až do této chvíle.

Pro jistotu nainstaloval monitory na pár nejkritičtějších terminálů Utopie, tajně shromažďovaly vše, co se psalo na klávesnici, kterou sledovaly. V hodinových intervalech mu monitor posílal, co zaznamenal, zakódované a skryté, přes Intranet Utopie do terminálu v Centrále.

Doposud se stroje a zaměstnanci Utopie chovali přesně, jak se od nich očekávalo. S jednou výjimkou, a tou byl počítač, který kontroloval Metanet. Tím se všechno změnilo.

Muž si prohlédl nejnovější soubor ukradený z terminálu Metanetu. Někdo s tím terminálem pracoval, procházel staré záznamy, kontroloval běžné postupy a nastavení instrukcí. Pochopil, že to není náhoda, ale promyšlené analýzy skutečného znalce.

Ohlédl se přes rameno do chodby Centrály. Stoupala vzhůru do tmy, vysoká a úzká jako obrovský komín, stěny pokryté vzorně uspořádanými dráty a kabely. Pomalu, zamyšleně zvedl jednu ruku k hlavě, sundal sluchátka. Zaslechl vzdálené zvuky strojů, vrčení hnacích zařízení asanačních botu, rachot v nějakém vzdáleném kvadrantu. Za ním se zvukotěsná vrstva na stěně znovu rozechvěla. Odložil klávesnici stranou, podíval se na vysílačku vedle monitorů. Na horní straně měla zabudovaný velký jantarový blikač, který ho měl upozornit na příchozí zprávu v době, kdy má nasazená sluchátka. Uchopil vysílačku, navolil dešifrovací kód, zvedl přístroj k ústům.

„Cracker Jack pro Prime Factor,“ řekl. „Cracker Jack, Prime Factore, slyšíte mě?“

Po krátkém zasyčení se z reproduktoru ozval kultivovaný hlas Johna Doea, čistý i přes digitální dekodér. „Cracker Jacku, váš signál je pět krát pět. Jak to vypadá?“

„Pokud nebudou prostoje, ještě deset minut a jsem hotový.“

„Tak proč dáváte zprávu?“

„Procházel jsem záznamy klávesnic terminálů, které tajně sledujeme. Všechno se zdá v pohodě kromě hlavního počítače Metanetu. Někdo u něj v poslední hodině strávil dost dlouhou dobu, rejpal se v tom.“

„Nějaký výsledek?“

„Samozřejmě ne. Ale ať u toho sedí kdo chce, rozhodně to umí.“

„Já budu hádat. Úroveň B. Je to tak?“

„Je to tak.“

„Zdálo se, že jsme minuli cíl. Výborně, zařídím návštěvu. Konec.“

Vysílačka ztichla. Po chvíli se kolem protější vnitřní stěny s děsivým ječivým zvukem prohnaly vozíky Řvoucí mašiny, až rozechvěly podlahu Centrály. Cracker Jack se bezděčně přikrčil. Potom vypnul vysílačku a položil ji tak, aby dobře viděl na jantarový blikač. Když utichl klapot horské dráhy a v Centrále bylo zase ticho, muž si nasadil sluchátka, klávesnici si dal na klín, do úst vložil další plátek žvýkačky a začal psát.

15:15

„CO TO SAKRA ta věc dělá?“ Trvalo pár vteřin, než si Andrew Warne uvědomil, že ta otázka směřuje na něj. Jen nerad odtrhl oči od monitoru.

Poole – seděl u vedlejšího stolu, oběma rukama se opíral o dva stohy vyjetin z počítače – upřeně koukal s obvyklým mírně tázavým výrazem.

„Prosím?“

„Ptal jsem se, co ta věc teď dělá.“ Pokynul k Wingnutovi.

Robot nemotorně a toporně jezdil kolem místnosti. Přistoupil k nějakému předmětu, ucouvl a znovu se k němu přiblížil. Občas naklonil hlavu dopředu a nastříkal jakousi bezbarvou tekutinu na nohu stolu nebo židle.

„Značkuje si svoje teritorium,“ odpověděl Warne a znovu se otočil zpátky k monitoru.

„Cože?“

Warne povzdechl. „Je to jeho naprogramované chování. Už je tady dost dlouho, aby tohle místo považoval za součást svého modelu světa. Usoudil, že sem ještě někdy přijde, takže rozhodně stojí za to vyznačit si topologickou mapu. Teď, když optimalizoval svůj pohyb po místnosti, značí si své cesty ultrafialovým inkoustem. Dost mě udivuje, že ještě nějaký inkoust má.“

„Helejte, nemohl byste mu říct, ať přestane? Vyrušuje mě to.“

„Vás to vyrušuje?“ zeptala se Terri. „A od čeho?“ Seděla vedle Warnea, na kolenou měla rozloženou velkou vyjetínu z počítače.

„Od domácího úkolu.“

„Tak domácího úkolu.“

„Jo. Počítám, kolik přesně zákonů ti chlapi překročili.“

Terri obrátila stránku.

„Zatím jsem dopočítal třicet devět.“

Vzhlédla.

Poole začal vypočítávat na prstech. „První, loupež třetího stupně. Vědomé a protiprávní vniknutí do budovy nebo na pozemek s úmyslem dopustit se trestného činu. Potom to máme trestné držení nebezpečné zbraně, to je první stupeň. To znamená držení výbušné látky s protiprávním úmyslem použití uvedené látky proti osobě nebo vlastnictví. Další je trestné držení zbraně ve druhém stupni -“

„Už to chápu,“ řekla Terri s očima v sloup. „Co to je za domácí úkol?“

„Testy.“

„Jaké testy?“

„Výkonného agenta pro ministerstvo financí.“

„Podle mě v tom zabodujete.“

Poole pokrčil rameny. „Uspěl jsem vždycky.“

„Uspěl? To jako v minulém čase?“

„Třikrát. Taky při písemných a ústních testech pro tajné služby, v oboru automatického sledování terénu a šifrování dat.“

„Tak proč už nejste federální agent?“

„To nevím jistě. Podle mě to má nejspíš souvislost s testy z polygrafu.“

Warne je vůbec nevnímal. Upřeně sledoval sloupce šestimístných čísel, které mu naskakovaly na obrazovce.

Dostal se už k ladicímu programu privilegovaného režimu, který patřil Terri, a teď zkoušel rozluštit hackerovu skrytou šifru. Ale bylo to, jako když člověk navléká nit do ucha jehly v rukavicích. Musel zacházet s nezpracovaným jazykem symbolických adres: žádná symbolická jména, žádné komentáře zdrojových kódů. Předklonil se, opatrně si sáhl rukou na obvaz na spánku. Napadlo ho, co asi v tu chvíli dělá Georgia; jestli ještě spí a co si myslela, když se probudila a on už byl pryč. Po té události nasadila hrdinský výraz. Stejně by měl být s ní, ne sedět v laboratoři a lámat si hlavu s tímhle složitým rébusem. Narušení bylo mnohem složitější a rafinovanější, než si vůbec dokázal představit. Byl blázen, když předpokládal, že ten rozdíl pozná. Kromě toho dost možná už krize skončila. Pokud věděl, John Doe dostal, co chtěl, a v tuhle chvíli už ujíždí pryč.

Terri přerušila tok jeho myšlenek. „Máš něco?“

Sundal ruku z obvazu. „Ten bastard optimalizoval svůj kód. Jako kdyby to dělal, nebo dělala, schválně co nejsložitější.“

„Logická domněnka,“ poznamenala, rozpustilý úsměv se vrátil.

„Dokázal jsem rekonstruovat sem tam nějakou řádku, ale nebylo jich dost, aby to, co se děje, dávalo nějaký smysl.“ Ukázal na obrazovku. „Tenhle standardní program asi dodával nepovolené instrukce do každodenního stahování.“ Odmlčel se. „Ale vypadá to, že tam je ještě něco dalšího. Něco víc než jenom proniknutí do Metanetu.“

„Jako co?“

„Nevím přesně. Vypadá to, že data byla tajně usměrňována do hlavní sítě Utopie. A tomu se právě snažím přijít na kloub.“

Vrátil se zase ke klávesnici, nastavil další bod přerušení, potom krokoval přes několik desítek řádek instrukcí jazyka symbolických adres. Ti, kdo za tohle všechno nesli zodpovědnost, udělali víc, než že zamořili Metanet: tím, že zapříčinili selhání, ohrozili jeho vlastní spolehlivost. Pokud ovšem nejsou lepší programátoři než teroristé… Pochopil, že se v tom hackerovi mýlil. Byl velmi šikovný.

Podíval se na Terri. „Určitě to vysílá něco na port na Intranetu Utopie.“

Terri odložila papíry a stoupla si za Warnea, sledovala obrazovku. „Jak?“

„Mají někde v systému ukrytý hardware. Nejspíš ho používají, aby tajně přetáhli informace přes firewall Utopie.“

„Dokážeš to přesně označit? Najít fyzické lokace na síti?“

Zavanula k němu jemná vůně jejího parfému. Nakláněla se k němu hodně blízko, několik pramenů jejích černých vlasů se mu otřelo o tvář. S velkým úsilím se soustředil na problém, který řešil. „Dělám co můžu, ale kód je příliš dobře chráněný. Budeme muset vyzkoušet něco jiného. Máš přístup k paketu programu, který monitoruje přenos informací? Nebo ještě lépe analyzátoru protokolů?“

Terri se zamračila. „Jistě. Nahoře ve Správě sítě. Proč?“

„Jestli ti chlápkové připojili k síti směrovač, měli bychom být schopni ho najít. Zatím tu mám dost drobností, abychom se do toho mohli pustit. Možná se nám povede přijít na to, který port TCP/IP na to reaguje.“

Terri se zamračila ještě víc. „To nejde.“

„Každý typ směrovače má svůj vlastní unikátní rukopis. Ten, který používají, se nemusí hodit k hardwaru Utopie. A i kdyby ano, mohli bychom přezkoumat svodový paket. Nebo vyslat signalizační zařízení směrovače, abychom zjistili, který uzel neposílá správnou odpověď.“

Terri zavrtěla hlavou. „Kde ses naučil, jak na to?“

„Promarněné mládí. Potloukal jsem se po počítačové laboratoři Massachusettského technologického institutu, místo abych honil slečny.“

Pochybovačně se na něj podívala. „Vyjde to?“

„Ano, nebo ne, to bychom měli vědět za deset minut. Je to lepší než sedět tady a zápolit s tím kódem.“

Zazvonil telefon, hrozivě hlasitě. Terri se po něm natáhla. „Aplikovaná robotika. Ano. Ano, je tady. Dobře, jistě, řeknu mu to.“

„Sarah Boatwrightová,“ sdělila mu, když zavěsila. „Chce tě vidět v salonku VIP. Hned.“

Poole, který celou dobu, kdy spolu hovořili, mlčel, teď promluvil. „Kde?“

„V salonku VIP. Odvedu vás tam.“

Warne přemýšlel, co mohlo Sarah vytáhnout ze zdravotního centra.

„Dobře,“ souhlasil. „Ale nejdřív se ještě pár minut budeme věnovat směrovači paketu. Zastavíme se ve Správě sítě, uvidíme, jestli se nám povede vypátrat nezákonný směrovač. Pak půjdeme do salonku VIP.“

Vyšli z kanceláře, Poole strašně nadával, když mu Wingnut při svém značkování teritoria překážel, rychle kolem něj projel, nesmírně dychtivý dohonit Warnea. Terri zamkla dveře a vedla je chodbou.

„Jak daleko je Správa sítě?“ zeptal se Warne.

„Vlastně to máme na cestě. Je to hned za rohem, kousek od -“

Terriin hlas se najednou ztratil v kvílení pneumatik. Wingnut viděl elektrický vozík, jak před nimi zatáčí do chodby, a jako posedlý se pustil do pronásledování.

„Co to dělá?“ zeptala se Terri.

„Jak jsem ti vysvětloval. Strašně rád pořád něco honí. Wingnute!“ zaječel Warne a rozběhl se. „Žádné honění! Žádné honění? Zmizel za roh. Terri a Poole mu byli v patách.

WARNEOVO VOLÁNÍ se rychle vzdalovalo. Několik minut zůstala hala u oddělení aplikované robotiky tichá. Občas prošel nějaký zaměstnanec Utopie, který spěchal z Podzemí někam jinam. Potom se na konci chodby objevila postava v kostýmu. Jednoznačně to byl muž z komparzu Gaslight: měl na sobě skotskou pelerínu, vlněný oblek, černé boty na knoflíky a v ruce držel těžkou dřevěnou hůl. Jak procházel chodbou, mandlovýma očima četl jmenovky na dveřích.

U Terriiny laboratoře se zastavil. Jakoby nic se rozhlédl na obě strany. Stoupl si stranou tak, aby ho nebylo vidět oknem ve dveřích, a položil ruku na knoflík u dveří. Pomalu a potichu jím zkusil otočit. Zjistil, že je zamčeno.

Zůstal tak – s rukou na knoflíku – ještě chvíli, poslouchal zvuky zevnitř. Nakonec nechal ruku klesnout a beze spěchu odešel. Zmizel směrem, kterým přišel.

15:25

CENTRUM POHOSTINNOSTI pro VIP vypadalo spíše jako italský palác než salonek s vrátným, který Warne očekával. Členitě vyřezávané alabastrové sloupy se tyčily k vysokému stropu, vymalovanému modrou a bílou barvou jako obloha. Mezi sloupy zurčely barokní fontány. Stěny zdobily velké olejomalby krajin v těžkých zlatých rámech. V protějším rohu důstojně vyhlížející smyčcové kvarteto hrálo komorní hudbu.

Hlouček šesti bezpečnostních specialistů stál ve vchodu. Warne řekl své jméno tomu, který stál nejblíž, a ten – po znepokojeném pohledu na Wingnuta – přikývl a pokynul jim, aby šli za ním. Warne kráčel dlouhým, širokým prostorem, Terri za ním; její boty na růžovém mramoru téměř zvonily. Poole byl poslední, zvědavě otáčel hlavou.

Místnost končila širokými dvoukřídlovými dveřmi, které vedly do užší chodby s kobercem. Warnea doprovázel důstojník bezpečnosti. Dveře, většinou zavřené, lemovaly obě stěny. Zezadu, z těch nejbližších, slyšel ženský hlas, velmi britský a velmi břitký, zvýšený v rozhořčeném protestu. Jsme tu už hodinu. Celou hodinu! Jsme hosté, ne vězni. Můj manžel je členem sněmovny. Nemůžete…“

Hlas mu zůstal za zády, byl stále tišší. Potom ochrankář zastavil u jedněch dveří, zaklepal, čekal, až se otevřou. Na druhé straně se objevil mužský obličej a pokynul bezpečnostnímu důstojníkovi, ten se otočil a odcházel zpátky chodbou.

„Co vás zdrželo?“ zeptal se muž ve dveřích. „Už jsme si dělali starosti.“ Warne rozeznal podsaditou postavu, opálenou pleť a světlé řídké vlasy Boba Allocca, šéfa ochranky.

„Cestou jsme si udělali odbočku,“ řekl Warne a stoupl si za Allocca. Místnost byla malá, ale vkusně zařízená. Jako jinde v Podzemí Utopie, i tady bylo umělé světlo hodně podobné dennímu, tak se kompenzovala nevýhoda prostoru bez oken. V rohu byla velká televizní obrazovka, naladěná na průmyslové televize v Parku. Warne přejížděl očima po místnosti, zastavil se při pohledu na Sarah Boatwrightovou. Klečela vedle křesla, odhodlaně hovořila na muže v něm, který seděl zády ke dveřím. Všimla si Warnea, okamžitě zmlkla a vstala, místo úst měla úzkou linku. Takový pohled u ní nikdy neviděl.

„Co se děje?“ zeptal se, rychle k ní přešel. „Kde je Georgia?“

„Jsi v pořádku. Chvála bohu. Nic se neděje, Georgii má v péči osobně doktor Finch. Říká, že bude ještě nejméně hodinu spát.“ Podívala se na Allocca.

„Co se děje?“ zopakoval Warne svoji otázku.

„Drew. Pamatuješ si na Normana Peppera? Dneska ráno ses s ním seznámil.“

„Pepper,“ zamumlal Warne. To jméno mu bylo povědomé. „Pepper… No jasně. Specialista na orchideje. Jel jsem s ním monorailem.“

„Je mrtvý.“

„Mrtvý?“ Warnea to překvapilo. „Jak zemřel?“ Nejspíš srdeční infarkt, napadlo ho. Pětadvacet kilo nadváhy, nadmíra rozrušení. Taková tragédie! Připadal mu tak šťastný, že je tady. A říkal, že má děti, to je strašné…

„Někdo ho ubil k smrti.“

„Cože?“ Zamrazilo ho.

„Těžkým tupým předmětem.“ Alloccův skřípavý hlas naplnil malou místnost. Pokynul směrem k jednomu křeslu. „Tenhle ubožák ho našel. Šel do Salonku pro externí specialisty. Chtěl si dát kakao. Místo kakaa našel Peppera.“

Muž v křesle se otočil. Byl holohlavý, subtilnější postavy, s malým knírkem a silnými brýlemi na nose. Byl bledší než Sarah. Stále ještě v šoku. Warneovi trvalo chvíli, než ho poznal: Smythe, externí konzultant, ohňostroje nebo tak něco.

„Ježíši,“ vydechl Warne. Viděl v duchu Peppera, jak básní o Parku, jak si mne ruce s téměř divadelním nadšením.

„Proč?“ zeptal se.

„Tutéž otázku si klademe i my,“ odpověděl Allocco. Odstoupil od Smythe a ostatní ho následovali. „Nebyl oloupen, peněženku měl v kapse saka, ale tak nasáklou krví, že nám dělalo velké potíže rozluštit jeho osobní doklady. Tak jsme sundali visačku z jeho klopy a dali jsme ji do čtečky.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„A?“ pobídl ho Warne.

Allocco se podíval na Sarah. Warne se k ní obrátil s němou otázkou.

„Měl tvoji visačku,“ vysvětlila.

Mrazení najednou přehlušil nával strachu. Warne polkl.

„Moji visačku?“ vyhrkl hloupě chraptivým hlasem. „Jak je to možné?“ Ale už při těch slovech si vzpomněl: v monorailu Pepper shodil na zem malé bílé obálky, sehnul se a jednu mu podal…

„Shodou okolností jsme si cestou do Parku prohodili visačky. Určitě to tak bylo. Ta, kterou jsem ztratil ve Vodní temnotě – moje visačka -, musela být Pepperova.“

Sarah k němu o krok přistoupila. „Já vím,“ řekla. „Je to strašná, strašná věc.“

Strašná věc… V ten kritický okamžik Warne nedokázal v duchu smazat obraz Normana Peppera. Mohl jsem to být já. Měl jsem to být já…

„Co s tím uděláte?“ zeptal se Poole.

„Jediné, co můžeme udělat. Necháme tělo, kde je, zapečetíme celý prostor. Zavoláme policii.“ Sarah si vyměnila pohled s Alloccem. „Hned jak to půjde.“

Někdo zaklepal na dveře. Allocco otevřel a vešla mladá žena v bílém blejzru, nesla veliký hrnek čaje, který podala Sarah. Poděkovala, nabídla ho Smytheovi. Ten odmítavě zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě vám je jasné, že tady zatím budete muset zůstat,“ řekl Allocco a obrátil se na Warnea. „Nebo v nemocnici u své dcery, pokud budete chtít. Obojí máme pod kontrolou.“

Warne, který ještě myslel na Peppera, to nemohl vstřebat. „Prosím?“ zeptal se.

„Už předtím jsme věděli, že vás hledají. Teď víme, že chtějí, abyste zemřel.“

Strachem mu ztěžkly údy a pohybovaly se velmi pomalu. „Ale proč? Proč já? To nedává smysl.“

„Dává to dokonalý smysl.“ To promluvila Terri a všichni se na ni podívali. Lehce zčervenala, jako by byla překvapená, že slyší svůj hlas. Potom se nadechla, vystrčila bradu. „To dokazuje, že máš pravdu. Myslím o Metanetu a o tom trojském koni.“

„Nerozumím vám,“ vrtěl hlavou Allocco.

„Doktor Warne měl přijet až příští týden. Tihle chlápkové s tak nepředvídaným vývojem situace nemohli počítat. A nepokoušeli by se ho zabít, pokud by nevěděli, že jim může ublížit.“

„Dává to smysl,“ souhlasil Poole. Přešel ke kávovaru a naléval si do šálku.

Allocco na něj upřeně hleděl, potom si něco pro sebe zamumlal.

„Nejspíš to tak bude,“ řekl Warne pomalu. Potom se otočil k Sarah. „Nemůžu tady zůstat. Musím něco udělat.“

„Jako co?“ zeptal se Allocco sarkasticky. „Povozit se na kolotoči? Jít na nějaké představení?“

„Myslím, že jsem na něco přišel. Něco důležitého.“

Sarah neřekla nic, čekala, napjatě na něj koukala.

Warne pokračoval, snažil se nevnímat sucho v ústech. „Myslím, že jsem lokalizoval port, který ti hoši používají.“

„Port? O čem to mluvíte?“ nechápal Allocco.

„Víte, port. Fyzický uzlový bod, kde se napíchli na systém Utopie.“

„Vy tomu rozumíte?“ Allocco se obrátil na Sarah.

„Jak to víš?“ Sarah se stále dívala na Warnea.

„Právě proto jsme sem přišli pozdě. Sarah, našel jsem trojského koně skrytého v Metanetu. Vysílá informace z Terriina terminálu do vaší sítě. Podařilo se mi rekonstruovat část vnitřní adresy, pro začátek to stačí. Přes ni jsme se dostali do Správy sítě, trochu jsme se tam porozhlédli po nezvyklých aktivitách – víš, paketový rozptyl, cokoli, co by mohlo prozradit nabourání -“ Zarazil se. „To ti můžu vysvětlit později. Podstatné je, že jsme našli neoprávněný směrovač, kterým se přes port poslouchá -“ obrátil se na Terri – „jak se to místo jmenuje?“

„Centrála. Možná to nic neznamená. Třeba je to jen nesprávně konfigurovaný přepínač. Ale jestli tam to zařízení umístili ti lidé, měli bychom to zkontrolovat, zjistit, co to dělá.“

„Já to řeknu přímo,“ prohlásil Allocco. „Právě jsme vám řekli, že ‚ti lidé‘ vám usilují o život. Někdo už místo vás zemřel. A vy chcete jít ven a vydat se jim?“

„Já se nikomu nevydávám. Jenom hledám kus hardwaru.“ Warne se rozhlédl po všech v místnosti. Upřeně na něj zírali. Promluvil na Sarah: „Obrátila ses na mě o pomoc. Nevysvětluj si to špatně. Strašně se bojím. Vlastně se bojím příliš na to, abych tu jen tak seděl a nedělal nic. Přinejmenším tam venku budu pohyblivý cíl.“

„Ten směrovač nebo co,“ promluvil Allocco. „Mohla by to být ta věc, co dělá rotyku ve videodohledu?“

„Velmi pravděpodobně.“

Allocco se podíval na Sarah. „Co myslíte?“

Sarah stále upírala oči na Warnea. „Andrew, poslouchej mě. Ti lidé se nerozpakují zabít kohokoli, kdo jim stojí v cestě.“ Hlas měla pozoruhodně pevný; Warne nechápal, že se dokáže takhle ovládat pod tak šíleným tlakem. „Sám John Doe mi řekl, že při té explozi ve Vodní temnotě jsme měli veliké štěstí. Zabili nevinného člověka v domnění, že jsi to ty. Chápeš, co ti říkám?“

Nejspíš mi říkáš, že Georgia už ztratila jednoho rodiče. Potřebuješ moji pomoc. Ale nechceš být zodpovědná za to, že ze mě bude další oběť. Nahlas řekl: „Ano.“

„A?“

„A jestli do toho má někdo jít, tak to můžu být já.“

Allocco se zhluboka nadechl. „Kristepane. Mohl bych s vámi poslat detašovanou bezpečnostní jednotku.“

Warne zavrtěl hlavou. „Ne. Byl bych raději, kdybyste ji poslal hlídat moji dceru.“

„Dobře,“ souhlasil Poole od kávovaru. „Bezpečnostní jednotka tak akorát upoutá pozornost. Na tuhle práci potřebujeme malý tým.“

„Ptal jsem se snad na váš názor?“ Allocco svoji otázku pronesl značně podrážděně.

„Lidi, s nimiž máte co do činění, jsou zjevně dobře připravení,“ pokračoval Poole, jako by ho neslyšel. „Lze předpokládat, že jsou také dobře vyzbrojeni. Uvidí tlupu parazitů bezpečnostní jednotky v ochranné formaci kolem civilní osoby…“ Pokrčil rameny a upil kávu. „To všechno vyřeší jeden nízkotlaký granát. Já bych zvolil dvojúčelový M433A1: čtyřicet pět gramů směsi A5 s explozivní rozbuškou. Jeden takový bych hodil na tu skupinu a bum! Měli by zkaženej celej den.“

Allocco se mračil, neodpovídal.

„Je to hodně choulostivá věc. Chce to malý tým. Sehnat toho pravého chlapa s brokovnicí.“

„Pravého chlapa,“ zopakoval Allocco suše. „Fajn. Kdo by to měl být?“

Poole se stydlivě usmál, posunul si tvídovou čepici.

Allocco se ušklíbl. „Vy tomuhle chlápkovi věříte?“ zeptal se Warnea.

„Přinejmenším víme, že není špion. Návštěvník, ne zaměstnanec Utopie. Náhodný účastník.“

„Náhodný říkáte.“ Allocco vzal Warnea a Sarah stranou.

„A jak můžete vědět, že není jeden z nich?“ zeptal se Warnea.

„Protože kdyby mě chtěl zabít, tak už jsem mrtvý.“ Warne zaváhal. „Podívejte, já nejsem hrdina. Ale na vyřízení téhle záležitosti mám nejlepší kvalifikaci.“

Allocco chvilku uvažoval. Potom nechal ruce klesnout podél těla a ustoupil.

„Chci, abyste si vzal mého muže, Ralpha Peccama. Je to můj nejlepší videotechnik a je důvěryhodný. Příslušník bezpečnostních sil, který ví, o co jde. Pokud to zařízení dělá nějaký binec, tak ho chci vidět.“

Warne přikývl.

„Zavolám Freda Barksdalea,“ řekla Sarah. „Vezmi si s sebou také technika sítě.“

„Dobře. Ne, počkej, to bude trvat moc dlouho. Terri zná tuhle síť skrz naskrz.“ Obrátil se k ní. „Chceš jít se mnou?“

Pokrčila rameny, snažila se, aby to vypadalo co nejlhostejněji. „Nejspíš by bylo bezpečnější sedět u mě v laborce.“

Warne sledoval, jak se Sarah dívá z jednoho na druhého. Potom odepnula svoji tyrkysovou visačku z klopy a připnula ji Warneovi na sako.

„Tohle je visačka managementu. Když ji budeš nosit, nikdo by tě neměl zastavit, ani se na nic ptát.“

Odvrátila se od Warnea k muži v křesle. „Pane Smythe, můžete si tu zatím odpočinout. Uvolněte se, lehněte si, jestli vám to udělá dobře.“

Muž jménem Smythe beze slova přikývl.

Warne se podíval na robota. „Wingnute, zůstaň,“ přikázal mu přísně. Robot k němu natočil své kamery, jako by ho žádal, aby svůj rozkaz vzal zpátky. Když se nic takového nedělo, hlasitě vyjádřil svoji nespokojenost a pomalu, váhavě odjel do kouta.

Sarah se otočila na Warnea. „Ve čtyři hodiny musím Johnu Doeovi předat druhý disk, v Holografických zrcadlech. Potom půjdu k Georgii a všechno budu sledovat ze Zdravotního, než se vrátíš. Dávej na sebe pozor a nedělej nic, co by mohlo vyvolat protiopatření. Ale dej mi vědět, co jsi zjistil, a kdyby existoval způsob, jak bychom mohli -“

„Počkej chvíli,“ přerušil ji Warne. „Ten disk musíš předat ty?“

Sarah přikývla. „To si vymínil. Aby měl jistotu, že tentokrát v tom nebude žádný trik.“

„Ježíši.“ Warne ztichl. Potom ji naprosto impulzivně objal. „Dávej na sebe pozor.“

„Totéž bych mohla říct já tobě,“ odpověděla. Políbila ho zlehka na tvář a odtáhla se. Přes její rameno Warne viděl, jak je Terri tmavýma očima sleduje.

15:30

„CO PŘESNĚ JE TA CENTRÁLA?“ zeptal se Warne. Šli širokou chodbou na Úrovni 2, kolem komplexu kanceláří, kde byla Divize vedení kasina.

„To je centrální směrovací stanice Utopie,“ odpověděl Ralph Peccam. „Kde děláte robotiku, v Carnegie-Mellon?“

„Dělal jsem.“

„Mají tam chlapi od sítě kabinet zapojení vodičů?“

„Samozřejmě.“

„No, tak Centrála je taky takový kabinet zapojení vodičů. Jenom několikanásobně větší.“

Muž kýchl, zabořil tvář do rukávu obnošeného sportovního saka. Výraz „muž“ je trochu nadsázka, pomyslel si Warne: s tou hustou kšticí zrzavých vlasů a spoustou pih v obličeji vypadal Peccam spíš jako dítě, které jde na hodinu algebry, než jako nejlepší videotechnik v Utopii. Už jen při pohledu na něj si Warne připadal starý.

V myšlenkách zabloudil do salonku VIP a vzpomněl si na výraz v Alloccově tváři. Nemělo to daleko od opovržení. Právě jsme vám řekli, že ‚ti lidé‘ vám usilují o život, řekl. A vy chcete jít ven a vydat se jim?

Warne věděl, podle napětí v hrudi a rychlého tlukotu srdce, že to byla ta poslední věc, kterou chce udělat. Ale také věděl, že si jednoduše nemůže sednout v apartmá VIP, ke kávě přikusovat koláček a sledovat opakované záběry Strachosféry. A nemohl zůstat na Zdravotním, chodit sem a tam a čekat, až se Georgia probudí, čekat, až dojde k dalším katastrofám. Scénu ve Vodní hlubině si v duchu přehrával pořád dokola: nečekané prudké škubnutí; děsivý jekot, který se ozýval ze tmy shora; a především pohled do očí Georgie.

Cítil, jak ho zaplavuje zlost na lidi, kteří jsou schopni způsobit takové utrpení. Pokud může cokoli objevit, dovědět se cokoli, co by pomohlo Sářině Parku, udělá to. Není to sice nic moc, ale víc udělat nemůže.

„Co bychom mohli uvnitř najít?“ ptal se Poole.

„Vypínače sítě,“ odpověděl Peccam. Přišli na místo, kde se chodby křížily, a on ho vedl za roh užší chodbou. „Konektory T-1 a T-3. Elektrické uzly. Nepřebernou spoustu drátů. Je to v podstatě velké úzké ovinutí podzemního výkopu v horské dráze Řvoucí mašiny. Kryt vnější strany krytu. Nikdo tam nikdy nechodí, jenom chlapi od údržby. Dokonce jsem dost složitě sháněl někoho se vstupní kartou.“ Zamával plastovou kartičkou která mu visela na šňůře kolem krku. „A jak jsem slyšel, je tam taky tma jak v ranci. Doufám, že někdo vzal baterku.“

Poole šlehl očima z Peccama na Warnea a na Terri. „Sakra,“ zavrčel. „A co přesně hledáte?“

„Směrovač,“ řekla Terri. „Šedou bednu, asi tak třicet centimetrů dlouhou a deset centimetrů vysokou. Někde tam bude načerno nainstalovaná.“ Mávla štůskem složených papírů. „Mám tady architekturu sítě, takže lokaci odhaduju. Až budeme uvnitř, můžeme na něm narazit na stopu.“

„V Centrále je určitě sto směrovačů,“ prohlásil Peccam. „Co vás přivedlo k závěru, že právě ten jeden je tam načerno?“

„Udělal jsem vnitřní rozklad na vašem netu,“ odpověděl Warne. „Jeho identifikační proužek se k ostatním nehodí.“

Teď byl zase zmatený Peccam. „Jak to myslíte?“

„Každá část hardwaru sítě má identifikační proužek, který vám napoví, jestli jste ho trefili správně. Narazil jsem na jeden proužek, který neodpovídá standardním konfiguracím. Podle Terriiných šablon je ten směrovač v Centrále.“

„Mmm,“ zabručel Peccam a zaznělo to hodně skepticky.

Warne se na něj podíval, napětí pod nabubřelou nejistotou opadávalo. Nejspíš to všechno považoval za zbytečnou námahu. Co Terri v laboratoři připadalo jako chytrý nápad, se teď zdálo hloupé. Nejspíš budou hledat hodinu a najdou nějaký poškozený panel s obvody. Měli by raději sedět v laboratoři, pracovat na tom kódu, pokusit se vystopovat a odpojit pobloudilé boty.

Chodba končila u malých dveří, na nichž byla jenom velká rudá nálepka se slovy Pozor! Vysoké napětí. Nepovolaným vstup zakázán.

„Tady je to,“ řekl Peccam, sundal si z krku provázek a přiblížil kartu ke čtečce.

Poole ho popadl za zápěstí.

„Co to děláte?“

„Nestanovili jsme si pravidla pracovního úkonu.“

„Pravidla pracovního úkonu?“ Peccam odfrkl. „Vždyť tam jsou jenom kabely.“

„Je mi úplně jedno, jestli tam je třeba charitativní svačina Dámské společnosti pro pořádání slavnostních obědů. Neschopnost plánovat znamená plánovat neschopnost.“ Poole mávl rukou k zamčeným dveřím. „Poslouchejte studovaného profesionála. Tohle musíme považovat za vniknutí. Až budeme uvnitř, provedeme rychlý průzkum. Pokud to bude bezpečné, můžete pokračovat při lokalizaci toho… toho směrovače.“

„Hergot,“ zaklel Peccam. „Kdybych věděl, že si tu budeme hrát na vojáčky, tak bych se na to oblík.“

Poole si ho prohlédl od hlavy k patě. „Možná by to pomohlo,“ prohlásil opovržlivě.

Peccam zasunul kartičku do čtečky.

Po cvaknutí se dveře pootevřely. Poole jim dal znamení, aby počkali. Jednou se podíval přes rameno. Potom se přitiskl k rámu dveří a prstem šťouchl do dveří. Warne si všiml, že ty dveře jsou nezvykle silné, vypolstrované zevnitř čímsi, co vypadalo jako zvuková izolace.

Rychlým hadím pohybem Poole strčil hlavu do dveří. Okamžik zůstal bez hnutí. Všichni strnuli a téměř nedýchali. Potom pokynul ostatním, aby šli za ním.

Uvnitř bylo špatné osvětlení. Kabely a dráty různé tloušťky, barev a typů se plazily vzhůru po obou stěnách úzké chodby. Warne měl pocit, že je mezi stěnami nějakého nestvůrného, děsivého domu. Vzhlédl, v přítmí mhouřil oči, hledal strop. Všude blikaly shluky drobounkých světélek. O šest metrů níže byl ve stísněné chodbě kovový žebřík, který vedl na můstek u vnější stěny. Obvody a relé v temnotě šelestily a klepaly jako mechanický hmyz, byl to tichý, chvějivý zvuk, téměř pod prahem slyšitelnosti.

Warne se rozhlédl po nekonečném množství elektroniky a srdce mu pokleslo. Přesvědčení, které v něm už narůstalo, bylo intenzivnější. Je to nesmyslné cvičení, v tomhle všem nemohou směrovač nikdy najít…

Tiché chvění najednou zesílilo, tón sílil do výšky i do hlasitosti, dokud nenaplnil Centrálu kvílením protiletecké poplachové sirény. Stěny kolem něj se roztančily.

„Prokristapána!“ vykřikl Poole proti tomu hluku. „Co to je?“

„Řvoucí mašina,“ volal zpátky Peccam. Vytáhl z kapsy kapesník, vysmrkal se a kapesník zastrčil zpátky do kapsy. „Její trasa je ponořená pod Parkem, na vnější straně.“ Ukázal palcem k vnitřní stěně. „Tahle Centrála je jako kožená krabice obalená kolem dráhy. Proč myslíte, že sem dávají všechno to vedení? Takovýhle prostor se jinak využít nedá.“

Warne sebou škubl, odvrátil obličej od toho hluku. Připadalo mu, že nad tím rámusem slyší výkřiky a radostné ječení.

Všichni čekali bez hnutí, dokud šílený hlomoz nepolevil, až nakonec ztichl úplně. Po tak příšerném rámusu jim nastalé ticho připadalo ještě výraznější.

Warne se podíval na Terri. Pobledlé oči měla dokořán, rty sevřené. V matném světle její bílý laboratorní plášť skoro svítil.

„Neříkala jsi, že máš klaustrofobii?“ zašeptal.

Přikývla. „Podchody. Tunely. Nechodím ani na žádné atrakce tady v Parku.“

„Tak jak tady můžeš vydržet?“

„Je tu tma. Někdo tě musí držet za ruku.“

Šli dál, jeden za druhým.

Centrála byla vybudována ve tvaru čtverce: čtyři dlouhé, úzké chodby v devadesátistupňových úhlech. U první zatáčky Poole zastavil. Obezřele nahlédl za roh.

V naprostém tichu Peccam hlasitě kýchl.

Poole uskočil, sjel technika přísným pohledem a káravě přiložil prst na rty.

Warne cítil, jak se mu zrychluje dech. Opakoval si, že tam nikdo nikde není. Maximálně najdou nějakou nepatřičnou kovovou krabici, plnou obvodových desek a potrhaných kabelů – a to ještě jen když budou mít štěstí. I tak ale napětí ve skupině stoupalo velmi rychle, téměř hmatatelně. Částečně to bylo Pooleovo dílo, jeho vrozené obezřelosti, absurdního polovojenského vystupování. Částečně to bylo dílo ticha, v takové tmě téměř fyzicky přítomného: ostražitého, nepřátelského. A náhlý hlomoz horské dráhy mu předráždil nervy. Ať byl důvod jakýkoli, skupina postupující za Poolem za roh a dál do elektronické spleti se pohybovala maximálně ostražitě.

Viděli sanitárního robota, pomalu postupoval podél vnější zdi. Miniaturním vysavačem namontovaným mezi dlouhými očními stopkami jemně přejížděl přes spoustu spojovacích článků. Warne se protáhl kolem, v duchu myslel na to, že budou muset s Terri později zkontrolovat jeho naprogramování.

Když byli v polovině sestupu po druhém rameni čtverce, znovu se ozval vzdálený rachot: vozíky další jízdy se shora řítily přímo k nim. Tentokrát Warne nečekal. Odvrátil se od vnitřní stěny, pravé ucho zabořil do ramene, levé si přikryl dlaní. Sledoval Terri, dělala totéž. Hlomoz se proměnil v burácení; chvění zesílilo, po nějaké době všechno pominulo a skupina se znovu vydala dál.

Za necelou minutu došli k dalšímu rohu. A zase Poole vyhlédl za roh. Proč to dělá, pomyslel si Warne: v tak mizerném světle nikdo nevidí dál než šest metrů před sebe. Šel za ním za roh a dál po třetím rameni čtverce, chvěl se. Ježíši, tady je ale zima. Už jenom jeden roh, jedna chodba a budou zase tam, odkud přišli. Potom snad tenhle zbytečný průzkum skončí a oni budou moci pokračovat v hledání směrovače. Samozřejmě za předpokladu, že…

Warne byl natolik zabrán do svých myšlenek, že narazil přímo Pooleovi do zad.

Ten člověk najednou zkameněl, zůstal naprosto bez hnutí stát ve tmě. Pomalu natáhl pravou ruku dlaní dopředu. Warne slyšel, jak Ralph Peccam za nimi ztěžka dýchá. Snažil se v husté tmě něco rozeznat.

Zdálo se, že vepředu je nějaká postava, nejasná a snová, přesně v místě, kde už bylo vidět hodně špatně. Warne přimhouřil oči a naklonil se dopředu. Pooleova obezřelost byla nakažlivá a sám cítil, jak má napjaté nervy. Teď už měl jistotu: někdo seděl nízko u země a nad něčím se skláněl. Poole opatrně jako kočka postoupil o krok dál, paže stále zvednuté ve varovném gestu. Warne šel za ním. Postavu viděl stále zřetelněji: štíhlý muž v modré výsadkářské kombinéze na sedátku, zády opřený o nějaký vozík. Na uších měl sluchátka a byl otočen zády k nim. Vypadalo to, že něco píše a upřeně hledí na malou obrazovku, kterou měl mezi koleny. Další horská dráha rozechvěla Centrálu.

Poole velmi pomalu pokynul Warneovi, že by se měl držet zpátky. Hluk vlaku zesílil, skřípot kol na kovu byl jasně slyšet přes zvukotěsné stěny.

Muž na konci chodby vzhlédl.

Poole najednou ztuhl. Warne viděl, jak se ten muž podíval do potemnělé chodby, viděl lesk jeho očí a pohled, který na ně upřel. Díval se, jak ten muž začal znovu psát: nejprve pomalu, postupně přidával na rychlosti.

Poole vykročil dopředu.

Muž v kombinéze na ně dál hleděl. Psal, stiskl řádkovač a psal dál. Potom, docela nedbale, natáhl ruku do plechové skříně kousek od sebe a něco uvnitř nahmatal. Burácení projíždějícího vlaku naplnilo komínovitý prostor téměř fyzicky.

Poole udělal jeden krok vpřed.

Najednou – s nečekanou, děsivou rychlostí – ten muž vyskočil na nohy odhodil klávesnici za sebe. Poole ječel, ale Warne ho přes ten rámus kolem neslyšel. Muž se ohlédl, jako by něco hledal. Potom sáhl do kombinézy a vyndal to.

Poole se prudce otočil dozadu a drsně Warnea shodil na zem. Když upadl, v náhlém záblesku zahlédl nejasné obrysy chodby. Poole se vrhl do chodby cupitavým krabím pohybem. Muž v kombinéze něčím zamířil a následoval další záblesk. Cosi prosvištělo Warneovi kolem ucha a jak utichal hluk horské dráhy, slyšel ozvěnu výstřelu. Instinktivně se stáhl, ramena tiskl k ostrým hranám obvodových desek. Otočil se k Terri, v ochranném gestu ji k sobě přivinul.

Poole a muž v kombinéze teď spolu bojovali. Když se Warne ohlédl, Poole s rukou sevřenou v pěst vysoko zvedl loket a prudce zasáhl muže do obličeje. Jednou, dvakrát. Ten člověk zavrávoral, zatřepal hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit. Potom se najednou vrhl vpřed, zvedl ruku se zbraní. Poole ho hranou ruky sekl do zápěstí a zbraň s rachotem upadla na zem. Muž znovu zaujal bojový postoj, potom se s obrovskou rychlostí otočil a v otočce kopl Poolea do břicha. Ten upadl, muž k němu přistoupil a několikrát ho surově kopl do hlavy. Poole zůstal stočený do klubíčka, muž se rozběhl pryč a vzápětí zmizel za rohem.

„Ježíši!“ vykřikla Terri.

Warne dál jen zíral, pevně držel Terri na své hrudi, byl ohromený a v uších mu zvonilo. Zápas byl tak krátký, tak nečekaný, až nevěděl jistě, jestli to doopravdy viděl. I když se všechno odehrálo za necelých deset vteřin, bylo to nesmírně brutální, děsivě promyšlené. Profesionální souboj, oba útočili co možná nejrychleji, aby vyřadili soupeře z boje. I když se Poole pořád choval afektovaně vojensky, Warneovi vždycky připadal jako neškodná, dokonce směšná figurka. Ale za necelou minutu si poopravil mínění.

Poole se znovu vynořil zpoza rohu, dával jim znamení, aby šli k němu. Za ním byla plechová skříň toho neznámého, jasně zářila, jako by byla zevnitř osvětlená. Vycházel z ní dým.

Warne pomalu pustil Terri. Svaly na nohou se mu chvěly. Vzal Terri za ruku a opatrně spolu kráčeli chodbou, Peccam za nimi.

Poole zvedl zbraň a dal si ji za opasek. „Zůstaňte stát,“ nařídil, když přicházeli k rohu. Potom ukázal Peccamovi dopředu.

Kam vedou tamty dveře?“ zeptal se zadýchaně.

Warne nahlédl za roh a na vnitřní stěně Centrály uviděl malé dveře. Byly otevřené, kryly výhled do chodby. Místo čtečky karet tam byl upevněný staromódní zámek na petlici.

„Tam je dráha Řvoucí mašiny,“ řekl Peccam.“Kolem ní je celá Centrála postavená.“

„Vede odtud nějaká jiná cesta?“

„Jedině přes koleje atrakce. Ale ten spád je neuvěřitelně strmý. Údržbáři se při práci jistí lany.“

Poole zaváhal. Štiplavý kouř z plechové skříně se valil k nim, pálil Warnea do očí. Potom Poole natáhl ruku na regál s vybavením a s heknutím vytrhl kus zábradlí.

„Zapřete za mnou dveře touhle tyčí,“ podal tyč Peccamovi. „Neotvírejte, dokud vám výslovně neřeknu, že to chci. Pokud se do pěti minut nevrátím, jděte pro pomoc. Všichni. Zůstaňte pohromadě, nerozdělujte se.“ Vyndal pistoli z opasku, natáhl ji a rychle, avšak rozvážně se vydal chodbou.

Warne ho automaticky následoval a zastavil se, až když nohou narazil do něčeho těžkého. Podíval se na to. Byl to veliký pytel, pod nízkým regálem skoro neviditelný. Tak po tomhle ten chlap v kombinéze šátral. Z konce, kde se pytel zapínal na zip, bylo vidět lesklé ústí velké zbraně.

Zaregistroval pohyb vedle sebe a otočil se. Byl to Peccam. I on pytel uviděl. Chvilku na tu zbraň hleděli beze slov.

„Raději bych to vzal,“ řekl Warne trochu nejistě.

Peccam se na něj podíval. „Ne, raději já.“

„Já ho viděl první.“

„Já jsem zaměstnanec Utopie.“

„Ale zabít chtějí mě -“

„Hej!“

Oba se ohlédli. Byl to Poole.

„Nedotýkejte se ničeho. Jen ty dveře za mnou zajistěte.“

Prošel s pistolí v ruce. Potom jim pokynul, protáhl se kolem rámu dveří a zmizel za nimi.

15:33

POOLE VEŠEL DO ŠERA, ucouvl z obdélníku mdlého světla, které dopadalo šikmo do otevřených dveří. Celá Centrála byla jakoby zastíněná, ale v tomhle místě byla ještě temnější. Plížil se podél zdi, pomalu dýchal, vyčkával. Obdélník světla se ztenčil, potom zmizel docela, když se dveře zavřely. Poole slyšel chrastění kovu, když Peccam prostrčil tyč petlicí.

Plížil se ještě několik kroků podél zdi, pistoli připravenou. Nevěřil, že ten muž v kombinéze má další zbraň, ale nechtěl riskovat. Roky praxe, napůl zapomenuté, se znovu projevily. Několikrát se dlouze a pomalu nadechl, prohlížel si nezřetelné prostory kolem sebe.

Postupně jeho oči přivykaly. Byl uvnitř veliké krabice, ze všech stran obklopené stěnami Centrály. Před ním se rozprostíral les ocelových podpěr, vybíhajících ze svorů v betonové podlaze do složité struktury tyčí a trámů. Někde vysoko nad ním se vznášel malý kruh světla: otvor, kterým horská dráha sjížděla na chvilku do podzemí Parku. Jak tam stál zády ke stěně, připadalo mu, že slyší smích z Boardwalk, z té temnoty nekonečně daleko: království snů, které si člověk představuje, ale nevidí. Odvrátil oči od slabého světla. Teď právě potřeboval tmu. Kráčel podél zdi, opatrně našlapoval, pečlivě sledoval prostor před sebou. Nevěděl, proč muž v kombinéze vběhl právě sem. Zjevně ho jejich příchod hodně zaskočil. Ale přesto pracoval dál, i když viděl, jak se k němu blíží. To chtělo hodně velkou kuráž: jednoznačně to nebyl ten typ hackera, co má uzounká ramínka a je akorát takový chudinka. Poolea zajímalo, co mohlo být tak důležité, že se ten chlápek i v takové chvíli zdržoval, jen aby ještě něco napsal do počítače.

Ale na tom teď vůbec nezáleželo. Důležitý byl poznatek, že ten muž snadno nepropadne panice. Přišel za nějakým jasným cílem.

Poole se dál plížil kolem zdi. Kdyby zaslechl zapraskání statické elektřiny nebo cokoli podobného vysílačce, neměl by na vybranou a musel by okamžitě jednat. Zatím bylo nejlepší držet se v přítmí a čekat, dokud… S brutální prudkostí se ho zmocnil zmatek. Ocelové nosníky se zachvěly a přetlaková vlna se mu opřela do ušních bubínků. Schoulil se, kryl si obličej. Burácelo to neúnosně nahlas. Náhle ho obklopily blýskavé jiskry, ječení a šťastné výkřiky zasypaly stěny, jak vozíky horské dráhy klesly do nejnižšího bodu nad jeho hlavou a potom zase vyjely vzhůru. Táhly za sebou křik, jekot a nadávky, když rychle vyletěly po rampě vzhůru.

Znovu se v temnotě rozhostilo ticho. Poole se narovnal, potom zůstal stát bez hnutí. Proč ty jiskry? To musí být nějaký speciální efekt na kolech. V každém případě za dalších šedesát vteřin přijede další vlak, přiveze s sebou světlo i hluk. Musí si najít místo, kde by ho nebylo moc vidět.

Odlepil se od zdi pomocí loktů, plížil se dopředu, přiskakoval od jednoho sloupu ke druhému, pistoli připravenou v pohotovosti. Něco mu zakřupalo pod nohama. Zaklel a přešel zpátky za podpůrný sloup. Nad hlavou uviděl prudce klesající koleje Řvoucí mašiny. V těžkém vzduchu se matně leskly.

Z výhodného postavení za sloupem se rozhlédl, zaposlouchal – zbytečně. Co má sakra ten chlap za lubem?

Snažil se vžít do jeho situace. Hacker vůbec nepočítal s tím, že se tam někdo takhle objeví. Nemohl vědět, že oni byli stejně překvapení jako on, že tam vůbec někoho našli. Takže musel předpokládat, že ho záměrně stopují. Nemohl vědět, kolik jich je, ani jestli nejdou z obou stran.

To je určitě ono. Ten chlápek si myslel, že ho obklíčili, tak se vydal právě sem.

Ale byla to slepá ulička. Pokud se muž ve výsadkářské kombinéze chtěl dostat ven, tak musel vyšplhat…

Tentokrát byl Poole připraven, když se všechno začalo třást. Přitiskl se ke sloupu, sklopil oči, aby neviděl blížící se vozíky. Znovu na něj to ječení dolehlo jako těžká zvuková peřina. Od kol odlétaly jiskry a na malou chvíli Poole uviděl osvětlenou podlahu kolem sebe. Velmi ho to překvapilo. Obklopovala ho spousta předmětů: náušnice, sponky do vlasů, čepice, brýle, mince. Kompletní falešný chrup se leskl o kousek dál v malé kaluži mazacího oleje. Nejdřív ho napadlo, že to jsou odpadky. Potom si hned uvědomil: všechno to poztráceli lidé z projíždějících vozíků.

Když vozíky po kolejích vyjely a ten příšerný hluk pomalu utichal, podíval se nahoru. Jiskry pohasly a on viděl – domníval se, že vidí – postavu, hodně blízko. Ten člověk měl ruce nad hlavou. Když kalné světlo pohaslo, postava strnula, ruce ve stejné pozici.

Poole se ukryl za sloup. Byl to ten muž ve výsadkářské kombinéze. Na něčem velmi zaujatě pracoval.

Ať to bylo cokoli, potřeboval k tomu světlo.

Poole čekal, počítal vteřiny do další jízdy, až tudy znovu prosviští řada vozíků. Ani se nepohnul, nedovolil si ani mrknout: tady, mezi vlaky, se bude dívat i muž v kombinéze.

A přišlo to znovu: chvění, které jako by začínalo uvnitř, potom se rozprostřelo ven k prstům na rukou a na nohou. Rachot kolem něj nabýval na síle. A potom nastala ta chvíle, kdy se řada vozíků s ohlušujícím hlomozem řítí dolů.

Když hluk dosáhl crescenda, Poole vyhlédl zpoza ocelového sloupu. V prudkém světle jedoucího vláčku uviděl toho muže. Zase měl ruce nad hlavou, předloktím hýbal, jako by něco přišroubovával. Potom svěsil ruce, sklonil se a zmizel Pooleovi z očí. Teď už věděl – až příliš jasně -, jak se ten muž rozhodl dostat ven. Bez váhání si dal pistoli za opasek a utíkal k místu, kde ho předtím viděl stát. Zvedl ruce a podle zábradlí stoupal, šátral rukama. A bylo to tam: chladná, gumovitá hmota plastické trhaviny. Držel ji v rukou, velmi opatrně strčil prsty dovnitř, prohmatával, hledal.

Najednou dostal tvrdou ránu do spánku a svezl se k jedné straně, nohy mu vypověděly službu. Pistole mu vypadla z opasku na zem, otáčela se, když mu mizela z očí. Muž v kombinéze po ní hbitě skočil, šátral v šeru. Poole vstal, znovu našel C-4 a co možná nejrychleji hledal detonátor. Prsty ho sevřel.

Za ním se ozvalo drmolení.

Pomalu, téměř milostiplně Poole vytáhl trubičku z nálože, zalapal po dechu, když konec odskočil. Odhodil detonátor do šera.

Řev další jízdy; a přes jemnou síť jisker zahlédl muže ve výsadkářské kombinéze, klečel na všech čtyřech pár desítek centimetrů od něj, stále hledal zbraň. Poole se k němu vrhl, a on se odkulil stranou. Potom už oba stáli na nohou, uskakovali mezi trámy.

Poole vyrazil za zvukem vzdalujících se kroků, postupoval od jednoho ocelového nosníku ke druhému. Jen na okamžik zahlédl na jedné straně postavu – černou proti černotě – a pokračoval k ní, popadl toho chlapa za kolena a oba se svalili na zem. Muž kolem sebe divoce kopal, ale Poole se držel stranou, obcházel ho obloukem. Udeřil ho do tváře jednou, dvakrát, třikrát. Muž zasténal, potom zůstal ležet bez hnutí.

„A je to,“ vydechl prudce Poole a opřel se o podpěru.

V dálce se ozval ostrý praskot, následoval záblesk a oblak dýmu, jak detonátor explodoval. Poole se ani neotočil. Horská dráha už zase sjížděla po prudkém klesání, zase naplnila celý prostor hlukem a běsněním. Nevěnoval tomu vůbec žádnou pozornost, opřený o sloup se několikrát zhluboka nadechl, dokud se znovu nerozhostilo blažené ticho.

15:40

WARNEOVI PŘIPADAL předpokoj Bezpečnostního komplexu Utopie spíš jako základní škola než stanice pro uplatňování práva. Lité plastové židle jasných barev, lesklá dlažba, velké analogové hodiny za drátěným ochranným pletivem, to všechno bylo výmluvným vyjádřením okázale srdečné institucionální solidnosti. Dokonce i plakáty na stěnách – dotěrně nabízející bezpečnostní protokol nebo schéma nejbližších únikových východů v případě vypuknutí požáru – sehrály svoji roli. Jako všechno ostatní v Utopii, i tohle bylo pečlivě naplánované. Většina lidí, kteří přece najdou cestu do Bezpečnostního oddělení, jsou koneckonců platící návštěvníci: ti, které okradli kapesní zloději, rodiče, kteří hledají zatoulané děti, mladí lidé zadržení pro nepatřičné chování. Bylo důležité, aby oddělení působilo laskavým, uklidňujícím dojmem. Nikdo nepředpokládal, že tu někdy bude skutečný zločinec, ani to nebylo tak vystavěno.

Warne odtrhl zrak od stěn, znovu se podíval na rozestavěné židle. Terri Bonifaciová seděla vedle něj. Po její pravici Peccam opatrně třídil to, co přinesli v těžkém pytli z Centrály. Allocco hovořil s Poolem.

Warne objal Terri kolem ramen. „Jsi v pohodě?“

„Já? Obvinili mě, obtěžovali mě, sledovali mě a stříleli na mě. A den je ještě mladý. Proč bych neměla být v pohodě?“

Něžně ji k sobě přivinul. „Je to moje chyba. Mrzí mě, že jsem tě do toho zatáhl.“

„Jen si nic bláhově nenamlouvej. Je to mnohem víc vzrušující než programování servomechanismů a přehledy kódových konfrontací.“ Usmála se, ale obvyklý rozpustilý výraz vzal zasvé.

Warne se otočil znovu na Allocca. Věděl, že by měl poslouchat. Ale bylo to přesně, jak říkala Terri: celé odpoledne mělo tak surrealistický ráz, že se ten člověk úplně odpoutal od svého běžného scénáře. Jako ve snu cítil že může udělat nebo říci cokoli, bez ohledu na to, jak je to od něj nečekané nebo urážlivé, a všichni kolem se tomu přizpůsobí… A zase to začínalo znovu. Přinutil se poslouchat. „Tvrdíte, že ten trouba to všechno zařídil sám?“ řekl Allocco.

„Přesně tak. Ta poměrně velká nálož na koleji té vaší velké horské dráhy, kterou jste našel, už tam byla předtím. Nepochybně jedna z mnoha, které už po Parku rozmístili. Vnímáte mě?“

Allocco trochu zešedl, ale přikývl. „Pokračujte.“

„No, když ten chlap zjistil, že ho někdo napadl ze zálohy, vběhl dovnitř, kde byly podpěry. Upustil zbraň, neměl čas vzít si další. Ale měl detonátor. Chtěl ho vložit do nálože, a potom se ukrýt, dokud to nevybuchne. Jakmile by přijely vozíky při další jízdě…“ Poole pokrčil rameny, mávl rukou. „No, nakonec utekl.“

„Ježíši, z toho mě mrazí,“ řekl Allocco nevěřícně. „Řvoucí mašina vozí pokaždé najednou sto dvacet lidí.“

Chvilku bylo ticho, než všichni strávili takovou věc.

Allocco se podíval na Warnea. „Nejspíš jsem z toho všeho zmatený. Ale myslel jsem, že jste říkali něco o hledání nějakého kusu vybavení. To jste nás jenom balamutili? Věděli jste, že bychom vás tam nepustili, kdybyste nám řekli pravdu?“

Warne zavrtěl hlavou. „Ne. Bylo to moc chytré. Nastavil dálkové ovládání, ukryl ho tak, aby vypadalo jako obyčejný směrovač hardwaru. Jeden z tisíce. Nikdo z těch, kdo hledají narušitele, by ho nikdy nenašel. Nebýt toho jeho rozkrytého kódu, takže pak bylo jasné, co hledat…“ Odmlčel se. „I tak nám hodně přálo štěstí.“

„Uvidíme, nakolik nám bude štěstí přát, až John Doe zjistí, že jsme jednoho jeho šaška načapali. Pokud to už neví.“

Warne šlehl pohledem po Alloccovi. „Jak to myslíte?“

„Protože když jste si hráli na schovávanou v Centrále, přišli jsme o videozáznamy.“

„Jak přišli?“

„No, ve všech průmyslových kamerách. V samotném Parku, v Podzemí, všude. Jediná netknutá místa jsou kasina, která mají svůj vlastní uzavřený okruh, a Úroveň C pod námi. Jsme prakticky slepí.“

„No to je teda kotel.“ Poole potichu hvízdl.

„Myslím, že náš přítel, co umí psát zpaměti, za to může být vděčný,“ řekl Warne. Vzpomněl si na tmu v Centrále a na to, jak na ně ten chlap zíral a prsty mu pořád běhaly po klávesnici. Jak nás zmerčil, něco napsal do počítače.“

„No, to před ním musíte smeknout,“ prohlásil Poole. „Dost chladnokrevný zákazník.“

„Jediná chvíle, kdy bych před ním smekl, by byla, kdyby nastoupil do vlaku směrem Nevadské nápravné zařízení,“ prohlásil Allocco. „Takže co nám vlastně nechal? Můžeme mu to jeho zařízení zabavit, předejít škodám, zjistit, co má za lubem?“

Warne zavrtěl hlavou. „Má nejmodernější minipočítač, ukrytý v plechové skříni na nářadí. Ale to byl nějaký švindl. Když utekl, zlikvidoval ho. Nechal ho shořet.“

„Termonálož,“ dodal Poole. „Roztavila všechny pevné součástky.“

„Aha. Takže ti chlápci jsou pořád ještě dva kroky před námi.“ Allocco se otočil k Peccamovi. „Co máš, Ralphe?“

Mladík šátral v pytli. „Tak se koukneme. Tady je záložní vysílačka -“ vyndal ji a popotahoval přitom, položil ji na nízký stolek – „ale s utajovačem hovoru, je stejně nepoužitelná jako ta v Centrále. Různé svorky a kabely a kdovíco ještě. A vybavení na síť hodně špičkové kvality. Asi padesát balíčků žvýkaček Nicorette. Některé věci ani nedokážu pojmenovat, nevím, co to je.“ Zvedl malý pramen kabelovitého materiálu.

„Odpojitelný přívod,“ řekli Allocco a Poole dvojhlasně.

„Odpojitelný přívod. Pár sendvičů s burákovým máslem a želé.“

Poole natáhl ruku, jeden vzal a rozbalil voskový papír, odlepil plátky chleba od sebe. „Odhadl bych ho na robustní typ. Vynikající volba.“

„Jedeme dál,“ zamračil se Allocco a přejel si rty tyčinkou balzámu.

„Potom tady máme tohle.“ Peccam zvedl tmavý plastový předmět se třemi tlačítky: dvěma šedými a jedním červeným, který vypadal jako veliký dálkový ovladač na televizi.

„Co to je?“

„Infračervený vysílač. Zesílený na dálkové přenosy.“ Peccam ztichl, tvářil se podivně.

„No tak pokračuj, pokračuj.“

„No, mně to nedává smysl. Zesilovat infračervené záření na dálkové.“

Allocco povzdechl. „Můžeš to laskavě vysvětlit?“

„No, jsou to v podstatě dva druhy dálkového ovládání: infračervená a rádiová frekvence. Běžně se dává přednost rádiové frekvenci, protože má delší dosah.“ Zvedl černý válec. „Ale tenhle infračervený vysílač je vylepšený tak, že má delší dosah než rádiová frekvence. Nejméně o tři čtvrtě kilometru. Hodně drahá věcička. Ale jak jsem už říkal, nedává to smysl. Protože rádiová frekvence prochází stěnami, dostane se za roh. S infračerveným, jako je tenhle, sice dosáhnete mnohem dál, ale k tomu je zapotřebí prostředí bez překážek. Tak proč si komplikovat život s takhle drahým, silným vysílačem, když musíte vidět na místo, kam vysíláte?“

V tichu, které následovalo, Warne zachytil pohled Poolea. Ten muž se tvářil vážně.

„Díky za poučení,“ řekl Allocco. „Ještě něco?“

„Ne. Ale ano, ještě jedna věc.“ Peccam zalovil v pytli a velmi opatrně vyndal zbraň, krátký, nízko zavěsitelný poloautomat s dřevěnou pažbou a těžkou nábojovou komorou. Hlaveň byla ukrytá v kovu kuželovitého tvaru.

„Heckler & Koch MP5SD,“ objasnil Poole a přikyvoval na souhlas. „Všimněte si nesnímatelného tlumiče. Pokud použijete podzvukové střelivo, je to tak tiché, že výstřel prakticky není vůbec slyšet – jediné, co zaslechnete, je cvaknutí závěru. Pokud vůbec něco uslyšíte.“

Chvíli nikdo nic neříkal. Seděli bez hnutí, upřeně zírali na zbraň. Nakonec Allocco vstal ze židle.

„Raději bych teď šel za naším přítelem,“ prohlásil. „I když pochybuju, že po mém odchodu cokoli řekl. Není zrovna upovídaný typ.“

„Chtěl bych jít s vámi,“ ozval se Poole.

Allocco se na něj podíval. „Proč?“

„Proč ne?“

Allocco posměšně odfrkl. Potom se obrátil na videotechnika. „Peccame, dejte to pryč. A pohlídejte za mě tyhle civilisty.“

Poole se díval, jak šéf bezpečnosti odchází. „Přítel Allocco mě zjevně moc rád nemá,“ konstatoval, když vstal. „To by mě zajímalo proč.“

Mě taky, pomyslel si Warne. Automaticky vstal, aby šel za ním. Potom se ohlédl přes rameno na Terri. Seděla vzpřímeně, ruce křečovitě tiskla na bílá kolena svého laboratorního pláště.

„Nebude ti vadit, když tu na mě počkáš?“

„Děláš si legraci? Vězeňské cely nesnáším ještě víc než zamčené komory.“

„Za chvíli jsme zpátky.“ Otočil se, nechal ji s Peccamem, který – velmi opatrně – ukládal poloautomatickou zbraň do pytle.

V UTOPII BYLA jen jedna přísně střežená cela zadržení, na konci opuštěné užitkové chodby, která vedla z předpokoje. Ani ta nebyla nijak zvlášť bezpečná: malá místnost s těžkými dveřmi a jedním lůžkem, napevno přišroubovaným k polstrovaným stěnám. Skupina bezpečnostních specialistů stála v otevřeném prostoru před ní.

„Prohledali jste ho, je to tak?“ zeptal se Allocco.

„Ano, pane,“ odpověděl jeden z ostrahy – černovlasý mladík. Na levé kapse měl malou bronzovou visačku s nápisem Lindbergh. „Žádná náprsní taška, žádné peníze, žádný doklad totožnosti, nic. Je čistý.“

„Dobře. Otevřete, prosím.“

Warne zvědavě a trochu obezřele nahlížel Pooleovi přes rameno. Hacker – tak mu začal říkat – si hověl na lůžku. Stále měl na sobě modrou výsadkářskou kombinézu, ale už mu sundali identifikační visačku elektrikáře. Byl to štíhlý mladík pružné postavy, měl tmavou pleť a dlouhé černé vlasy stažené do koňského ohonu. Warneovi připadal jako Jihoameričan. Nohy měl překřížené v kotnících a ovázané prsty zbarvené nikotinem za hlavou. Na obličeji se mu vybarvovalo několik ošklivých modřin, růžová barva pomalu přecházela do mramorované žluté a modré. Bez zájmu zíral do stropu.

Allocco přešel dopředu, nohy od sebe, paže zkřížené. „Tak jo. Zkusíme to znovu. Jak se jmenujete?“

Ticho.

„Kde jsou vaši ostatní muži?“

Ticho.

„Kolik náloží jste umístili a kam?“

Muž na pryčně zavřel oči, uvelebil se do pohodlnější polohy.

Allocco se zhoupl na podpatcích, nespokojeně vydechl. „Policie už je na cestě. Jste v pěkným průseru. Když s námi budete spolupracovat, možná se z toho dostanete. Takže začneme znovu. Kde jsou ostatní nálože?“

I této otázce se dostalo stejné odpovědi jako předchozím.

Allocco se otočil.

„Nevadí, když to zkusím?“ zeptal se Poole.

Allocco se na něj podíval. „Co chcete dělat? Cpát mu sirky pod nehty? Nabodnout ho na kůl?“

„Jen s ním chci mluvit, nic víc.“

Allocco znovu povzdechl. Potom pokynul Pooleovi, aby to zkusil.

Warne sledoval, jak si Poole uhladil sako a narovnal tvídovou čepici. Ale nepřešel dopředu. Zůstal na místě, na muže na lůžku mluvil přes celou celu.

„Omlouvám se za ten zásah tam vzadu,“ začal. „Ale víte, jak to chodí. Prostě jsem vás nemohl nechat jen tak se potulovat a ničit věci, kazit všem zábavu. Co bych to pak byl za skauta?“

Muž mlčel, oči stále zavřené.

Warneovi připadalo, že ta surrealistická situace najednou získala na dramatičnosti. Před několika minutami tihle dva na sebe útočili s vražednou zuřivostí. Teď jeden leží nehybně na pryčně a ten druhý hovoří mírným, téměř chápavým tónem.

„Jak to tak vidím, za svoje jméno se stydíš, že jo?“ pokračoval Poole. „Tak já ti budu říkat Gauner Dvanáct.“ Muž prudce otevřel oči, zaostřil na strop.

„Je to jenom jméno. Ale ty určitě nejsi Gauner Jedna, dokonce ani Gauner Dva. Vlastně bych to tak odhadl, že jsi na totemu někde hodně dole, na bezvýznamným místě. Tak kolik vás je? Dvanáct?“ Oči uhnuly, pak se znovu zavřely.

„Ne, to sotva. Váš šéf působí docela chytře, vsadil bych se, že má k ruce jen pár lidí. Tak pět, možná šest. Utopie je moc veliká, tohle by lidi nečekali. Malá, zkušená skupina: nejspíš máte před sebou scénář a podle něj jedete. Jenže to by musel být moc dobrý scénář, pečlivě naplánovaný. Měli byste předem vědět, kde budete. Ale zase ne moc dlouho předem: nemůžete přece dopustit, aby někdo – třeba docela náhodně – váš dáreček našel, co?“

Znovu otevřel oči, podíval se na Poolea.

Poole se zasmál. „Jak si vedu?“

Ten muž zase uhnul očima, ale nezavřel je, upřeně zíral na stěnu. „Samozřejmě byste nepředpokládali, že ten systém bude fungovat sám od sebe. Měli byste mít někoho vevnitř. Ne – když tak na to myslím, kdybych to dělal já, měl bych dva. Byl by to jeden pěšák, kterého bych si koupil, aby běhal a nosil. A potom by to podle mě byl někdo vysoce postavený.“ Pokýval hlavou, když mluvil, hladil si rolák u krku. „Ano. To by byl váš rytíř v lesklé zbroji. Věděl by o všech drobnostech, jak přelstít vstupní systémy, jak obejít přirozenou obranu Parku. Ale on – nebo ona – si nemohou ušpinit ruce. Vůbec neberou ohledy na všechny ostatní v zákulisí a tyhle věci.“

Muž zíral na stěnu, z úst měl nehybnou linku.

Poole zavrtěl hlavou. „To je vážně dost na nic. Protože na konci každého dne zůstává čistý jen Gauner Jedna. A Gauner Dvanáct to odnese, s ním se zachází hodně hrubě. Už to chápeš?“

V místnosti bylo ticho. Poole se podíval na Warnea, mrkl na něj. Ticho trvalo hodně dlouho.

„Tak jo,“ řekl Allocco nakonec, v jeho netrpělivém tónu byl zjevný sarkasmus. „Všichni se už zapojili. Máte nějaké otázky, Lindberghu? Nebo vy, doktore Warne?“

V ten okamžik muž na lůžku prodělal pozoruhodnou proměnu. Do této chvíle ležel, naoko uvolněně, kladené otázky nevnímal. Najednou se na lůžku posadil. Očima přejel skupinu mužů, upřel oči na Warnea.

„Warne!“ vyštěkl, „Vy! To vy jste to všechno zprasil. Do všeho jste strkal frňák!“ Vyskočil na nohy.

Poole okamžitě vyrazil vpřed, hrubě strčil hackera do ramene, přimáčkl ho ke zdi, jeden loket mu tiskl na hrtan. Muž sípal, jak byl přiškrcený, a Poole povolil sevření, nechal ho klesnout na lůžko.

Chvíli tam seděl, držel si krk, kašlal. Poole ustoupil, dal Warneovi znamení, aby zůstal za ním.

Hacker se podíval na Warnea. Záchvat zlosti pominul stejně rychle jako začal a rty se mu zkřivily v opovržlivém úsměvu. Zuby měl příšerně žluté.

„Vím o tobě všechno,“ promluvil. „Sledoval jsem tě, odposlouchával jsem tě, snažil jsem se přijít na to, co se stalo s tím tvým podělaným programem.“ Suše se zasmál. „Mimochodem, pateticky zakódovanej. Nevím, kdo tě učil psát in-line assemblery, ale vodved teda mizernou práci.“

Warne poslouchal a vzdáleně si uvědomoval, že i když ten chlap má zjevné mayské rysy, hovoří vyloženě s americkým přízvukem.

„Netušíš, co se děje. Ale pak ses objevil, napíchl ses. Jako bys mohl něco změnit.“ Znovu se zasmál: chladně, nevesele. „A víš co? Jsi v hajzlu. Všichni jste v hajzlu!“

Potom si dal ruce za hlavu, zavřel oči a už nepromluvil.

15:40

SARAH BOATWRIGHTOVÁ měla telefonní hovor ve chvíli, kdy propouštěla manažery atrakcí z narychlo svolané improvizované schůzky. Sešli se sotva před třemi minutami: někteří byli netrpěliví a zcela zaujatí, jiní zase zneklidnění a nejistí. Sarah zrušila pravidelnou schůzku o stavu Utopie, která bývala vždy po obědě. Od té doby se v nejvyšším administrativním vedení začalo hodně spekulovat. Co se stalo v Gryfově věži při představení ve 13:20? Co se pokazilo při jízdě ve Vodní temnotě? A co ten bezpečnostní poplach? Odsunula stranou všechny otázky a doufala, že to vypadá jako nedostatek soustředění z rozrušení: obvyklé krize, nic zvláštního. Potom se zeptala, co nového se událo, zadržovala dech, čekala zlověstná sdělení o nějaké nepříjemnosti, kterou vyvedl John Doe. Ale všechny zprávy byly příznivé a naprosto běžné. Nehygienické podmínky na dámských toaletách v Poor Richard’s, nočním klubu v Camelotu. Stížnosti na přespříliš horlivého operátora jízdy na Steeplechase. A asistenti na parkovišti znovu narazili na zvláště nepříjemného právníka, který sháněl potenciální stěžovatele ve výstupní zóně monorailu.

Sarah poslouchala, potom zdvořile vyprovodila skupinu ven, poděkovala za účast na mimořádné schůzce. Sledovala, jak si skládají desky a odcházejí z její kanceláře. Bylo snadné je uklidnit. Chtěli uvěřit, protože jiná alternativa byla téměř nemyslitelná. Pro supervizory Utopie byl hladký chod parku téměř stejně důležitý jako sám život. V duchu se ptala, jestli někdy dokáže najít způsob, jak jim říct pravdu, kdy tahle noční můra skončí – a jestli vůbec.

Grace, její administrativní asistentka, strčila hlavu do dveří. „Na lince je pan Emory, slečno Boatwrightová. A mám na stole letenku.“

Emory, pomyslela si Sarah. Poskytla mu nejnovější informace před půl hodinou, co by teď mohl chtít, když výměna ještě… Uvědomila si, že její asistentka stále stojí ve dveřích.

„Prosím? Jakou letenku?“

„Pro vás do San Franciska.“

„Samozřejmě. Děkuji, Grace.“ Usmála se, čekala, až se dveře zavřou. 0plně zapomněla na konferenci o zábavě.

Úsměv z tváře jí zmizel, když dveře zaklaply. Vzala telefon. „Pane Emory?“

„Sarah,“ ozval se hlas člena představenstva. Je něco, co byste měla vědět. Ten nový vývoj, o kterém jste mě informovala – no, rada je vzhůru nohama.“

„Rada, pane Emory?“

„Po našem rozhovoru minule jsem svolal zasedání rady k nepředvídaným událostem.“

Počkala, poslouchala. To byl přesně Emory. Protože není schopen samostatného rozhodnutí v krizové situaci, svolal radu, aby ho podpořila. Teď už to není jenom Emory, ale dvanáct lidí, všichni budou zoufale pobíhat sem tam, budou dělat dalekosáhlé úsudky, vydávat protiřečící pokyny, komplikovat situaci.

„Museli to vědět, Sarah. Možná jste jedna z těch v první linii – a já jsem hodně nerad, že tam jste -, ale nakonec veškerou zodpovědnost za to, co se stane, ponese rada. Za to, co se stalo. Upřímně, překvapuje mě Bob Allocco. Jste si naprosto jistá, že není -“

„Ano. Pane Emory, bylo to na mou žádost a -“

„Není třeba nic vysvětlovat, Sarah. Co se stalo, stalo se. Vím, že jste jednala v nejlepším zájmu Parku. Ale s tím prodlením, těmi zraněními – a zvlášť s těmi dvěma mrtvými – oni vyžadují akci. Přece není možné jen tak sedět a nechat všemu volný průběh.“

„Ale, pane Emory, už jsem vám to vysvětlila. My nesedíme s rukama v klíně. Výměna je naplánovaná na čtvrtou hodinu. Jsme hodně blízko rozřešení celé situace. John Doe řekl -“

„Já vím, ale ten John Doe se jeví jako nevyzpytatelný, možná i labilní. Bez fungování dozoru je bezpečnost a ochrana veřejnosti vážně kompromitována. Nemůžeme už nijak riskovat.“

Sarah otevřela ústa na protest. Ale Emory tenhle krok podnikl zčásti i kvůli ní. Mlčela.

„Rada bohužel nezaujala jednotné stanovisko. Aleje to rozhodnutí většiny. Jedeme dál, použijeme zálohované přístupové kódy, abychom vypálili druhý disk. Ale nemůžeme čekat déle než další půlhodinu. Pokud do té doby nebude v Parku obnovena integrita, zavoláme federály.“

„Federály?“

„Čím déle bude tato situace přetrvávat, tím bude nebezpečnější. Rada vyjádřila obavu, že pokud se situace nevyřeší okamžitě, Utopie se dostane do bodu, ze kterého už není návratu. A nijak se nepodaří zabránit zveřejnění špatných zpráv v tisku. Pokud nastane kalamita, bude lepší, aby zasáhli policisté. Mluvím jasně?“

Sarah se kousla do spodního rtu. „Naprosto jasně, pane.“

„Půl hodiny, Sarah. Buďte opatrná. A Bůh vás všechny ochraňuj.“

A spojení se přerušilo.

15:45

JOHN DOE seděl pod plátěnou markýzou v Chumley’s, zahradní kavárně v Gaslight, štíhlýma rukama obracel stránky čerstvě vytištěného vydání londýnských Timesů z roku 1891. Měl velmi dobrou náladu, dokonce tak dobrou, že se nedokázal zdržet ani zdravení hostů, kteří kolem něj procházeli po dlažbě z kočičích hlav. Většina z nich se procházela mezi náměstím Soho a obchodní čtvrtí Mayfair Follies uličkou nahoru, živá show byla k vidění jen kousek dál. „Dobrý den!“ zdravil s úsměvem, na očích měl sluneční brýle.“Dobrý den!“ Pár lidí se na něj jen rozpačitě podívalo a přidalo do kroku. Ale většinou se usmáli a odpověděli na pozdrav. Síla Utopie přetvářet byla pozoruhodná. Působila skoro jako droga.

Ano, tahle venkovní terasa byla moc příjemná; to pravé místo na odpočinek, dát si před schůzkou v klidu šálek. Čaj v Chumley’s nebyl dobrý, a tak přešel na kávu, ta byla lepší. Měl se Sarah zeptat, kde servírují ten dobrý jasmínový čaj. Za chvilku k tomu bude mít příležitost.

Číšník, vysoký mladík v tvídovém oblečení s velikou vázankou, přistoupil ke stolu. „Dáte si ještě jeden šálek?“

„Moc rád,“ odpověděl John Doe, spokojeně se nadechl, když otočil stránku.

Číšník ho pozoroval s pobaveným úsměvem na tváři. „Tváříte se vesele, pane.“

„Ale, jsem jen muž, který má rád svoji práci.“

Sledoval číšníka, jak se proplétá mezi stoly s bílými ubrusy. Ten chlápek měl docela dobrý přízvuk, i když pravý cockney, narozený v doslechu zvonů Bow, by patrně měl připomínky k některým výrazům. Ale stejně to bylo víc než přijatelné. Faktem zůstávalo, že Johnu Doeovi vyhovoval Gaslight ze všech Světů nejvíc. Gamelot byl plný nevkusných kostýmů a vojenského křiku, Callisto mělo povrchní postmoderní lesk, což ho dráždilo. Kromě, samozřejmě, ohavné Piccadilly s tržištěm plným triček a cetek. Gaslight mu připadal civilizovanější. A tahle kavárnička byla skutečná trefa. Nenápadná, útulná a jenom kousek od Holografických zrcadel. Když se rozhlédl, všiml si nejprve jedné, potom dvou velmi šikovně nenápadně umístěných kamer. V tu chvíli obě mimo provoz, běda! To mu náladu ještě vylepšilo.

Číšník se už vracel se šálkem čerstvé kávy. „Tu máte,“ řekl ten člověk a rozmáchlým gestem položil hrnek na ubrus. „Prolejte si hrdlo.“

„Díky,“ vzhlédl John Doe od novin. „Je to tu docela obstojný,“ dodal s podobným přízvukem. „Žádnej suchopár jako jinde.“

Muž se usmál. „No, ehm, děláme, co můžem.“

John Doe vzal hrnek oběma rukama. „I když mě drobet štve ten déšť.“

„Přál byste si tedy místo uvnitř?“

„Ne, tam je to všechno ve stylu strýčka Toma Cobleigha. Ale docela bych nakoukl do vašeho jídelního lístku.“

„Děláte dobře. Dáte si Jim Skinner? Nebo třeba jen něco malého?“ Zeširoka se usmál, pochopil tu situaci jako výzvu. „Ne, dám si kus masa. Díky, hochu.“

„Dobrá volba.“ A odešel pro jídelní lístek.

John Doe znovu upil, pozdravil několik dalších kolemjdoucích, položil šálek na talířek. Na plátěnou markýzu znovu začalo pršet. On to vlastně ani nebyl pravý déšť, jen jemná mlha, stěží navlhčila ulice, zato všemu kolem propůjčila svěží lesk. John Doe věděl, že deště v Gaslight nebyly načasované, ale spíš je spouštěli za složitých podmínek: dav; teplota vzduchu; světlo na „reálné obloze“ nad kupolí Utopie teď potemnělo hustou londýnskou mlhou. Sledoval, jak se lidé běží schovat pod markýzy nebo do vchodů, čekají, až všechno přejde. Zdálo se, že nikdy nepršelo déle než devadesát vteřin. Vlastně už teď déšť pomalu ustával a lidé vycházeli znovu do ulic, setřásali vlhkost z ramen, klábosili a smáli se.

Pravda byla, že to všechno vycházelo až příliš snadno. Dokonce ani to vynechání, o kterém se právě dověděl, nebylo žádné důležité selhání. Svou roli sehrála nahodilost. Povzdechl si, pocítil lítost. Tohle byla jeho poslední práce. Doufal, že to pro něj bude větší výzva, která nabízí skutečná překvapení. Aspoň mu to mohlo dát možnost procvičit si intelekt. Něco zajímavého, o čem by mohl přemýšlet v důchodu. Ale ne; takováhle radost mu byla odepřena. Díval se po lidech procházejících kolem, jak si bezstarostně povídají. Jako dobytek. Kdyby neměl takhle dobrou náladu, opovrhoval by jimi: kvůli lidským zvyklostem, lidským nedostatkům, lidskému utrpení, lidské dobrotě. Zejména kvůli lidské dobrotě.

Nadešel čas zařídit nepředvídané skutečnosti. Odložil noviny, z kapsy vyndal mobilní telefon a navolil číslo.

„Á,“ řekl, když se ozval hlas. „Jste tam.“

Hlas na druhém konci byl tlumený, záludný. „Nejvyšší čas, že jste zavolal. Nevychází to podle plánu a mně osobně se to nelíbí.“

„Nevychází to podle plánu? Jak přesně?“

„O tom jsme už mluvili.“ Hlas se změnil v šepot. „Ta záležitost v Gryfově věži nebo ve Vodní temnotě. Nikdo neměl být zraněn. A ten člověk od ochranky, v zákulisí Galaktického letu – proboha, to jste ho musel zabít?“

„Bohužel, jiná volba nebyla.“

„Je to příliš mnoho ohavných překvapení. A Tibbald se nevrátil vůbec. Dělám si starosti.“

John Doe znovu upil z šálku, vzal si jídelní lístek od číšníka, díval se, jak odchází. „O Tibbalda bych si starosti nedělal. Určitě se ukáže.“

„A co má znamenat to druhé předání? To je naprosto nepřijatelné, nikdy to nebylo ve scénáři -“

„Možná bylo. Možná nebylo. To teď vůbec není důležité.“ V ten okamžik bylo podle hlasu znát, že už nemá tak dobrou náladu. „Důležité je, že Cracker Jack přestal vysílat.“

„Proč? Co se děje?“ Otázka zazněla nejistě.

„Nevím přesně. Možná je někdo příliš rozpustilý. Možná je to práce vašeho nečekaného hosta Andrewa Warnea, který strká nos tam, kde není vítán. Anebo došlo k nějaké nepředvídané okolnosti. V každém případě Cracker Jack přestal podávat informace.“

„Já vím.“

„To je signál toho, že práci nahoře dokončil, ale že s ním nemůžeme počítat na, hmm, přípravy ve sklepení. Takže to budete muset vyřídit vy. Osobně. Rozumíte?“

„Už na tom pracuju od doby, co vím, že video je mimo provoz. Za pár minut to bude.“

„Dobrá.“ Nepředvídaná skutečnost zařízená – jak se dalo předpokládat – s téměř děsivou lehkostí. „Učiníme kroky, abychom kompenzovali jakoukoli ztrátu kontroly. Ale ještě zůstává otevřená jedna záležitost. Váš přítel Warne. Cracker Jack ho už dříve vystopoval a my jsme si s ním šli pohovořit. Ale ukazuje se, že visačku s jeho jménem nosil někdo jiný. A zkusili jsme tu laboratoř podle vašeho doporučení, ale byla prázdná.“

„Tak to někam odešel. Rozhodně půl hodiny jsme tam byli spolu.“

„Tak se musíme dovědět, kam odešel. Tohle je závěrečný akt našeho představení. Musíme ho přesvědčit, že je jenom v jeho zájmu, aby už přestal strkat nos, kam nemá.“

Na druhé straně bylo ticho. „Slibujete, že už nikomu neublížíte?“

„Samozřejmě.“

„Protože já nechci krvavé peníze. Nemá smysl pokračovat dál, když bude další násilí.“

„Nemá smysl?“ A najednou se hlas Johna Doea úplně změnil: byl hluboký, opovržlivý, výhružný. Dokonce změnil trochu i přízvuk. „Varuju vás, nezahrávejte si s mým pochopením. Z altruismu se mi dělá zle. Všechno, co děláme, děláme ve vlastním zájmu. Vy nejste žádnou výjimkou. Opačná tvrzení jsou čirý sebeklam. Je nutné připomínat vám, čí to všechno byl nápad? Kdo kontaktoval koho? Je třeba znovu vám připomenout následky, jaké vyvolá v poslední chvíli probuzené svědomí? Nezapomeňte, s kým se za pár minut setkám.“

Znovu odmlka, tentokrát delší.

„Za pár minut,“ promluvil John Doe, hlas mu změkl, byl jako z hedvábí, „my budeme mít všechno, pro co jsme si přišli. Vy také?“

Nakonec se ticho na druhé straně prolomilo. „Warne má dceru,“ slyšel přiškrcený hlas. „Jmenuje se Georgia. Je na Zdravotním.“

John Doe zvedl obočí. „Skutečně? To je moc zajímavé.“

„Nezapomeňte na svůj slib.“

„A vy na svůj. Nezalekněte se ničeho. Ještě čtyřicet pět minut a jsme pryč.“ A s tím dal John Doe telefon zpátky do kapsy, zvedl šálek k ústům a dál důkladně pročítal noviny.

NA DRUHÉM KONCI aparátu, ve velké, ale strohé kanceláři hluboko pod kavárnou Chumley’s, telefon lehce zachrastil po zavěšení do vidlice. Ruka, která ho položila, chvilku tiskla sluchátko na místo, jako by chtěla zadusit každý další zvuk. Potom se pohnula přes pracovní stůl k nově vypálenému disku, který se třpytil jako bledý křišťál v ochranné schránce. Ruka se na něm na chvilku zastavila, prsty nervózně bubnovaly. A potom se natáhla po nedaleké klávesnici, přitáhla ji blíž a pustila se do psaní zpočátku váhavě, potom stále rychleji.

15:45

„ŘEKNĚTE MI TO NA ROVINU,“ ozval se Warne, „tohle byla ta vaše důležitá zastávka?“

Poole požádal procházející hostesku: „Třikrát Sam Adams.“

„Pro mě, prosím, raději minerálku,“ povzdechl Warne. Hosteska přikývla, potom zavřela hledí své helmy a vytratila se mezi stoly.

Warne se otočil zpátky k Pooleovi. „Víte, Peccam nebude moc rád, až se dozví, že jsme mu utekli, jen abychom si došli na jedno chlazené.“

Poole pokrčil rameny, nasadil svůj rezervovaný úsměv.

Byli v hale Moře klidu, ve velkém, kruhovém prostoru, mdle osvíceném černým světlem. Návštěvníci u okolních stolů klábosili, usrkávali nápoje a pojídali exoticky vyhlížející občerstvení. Warne slyšel výkřiky a smích z hlavní promenády Callista: zezadu se ozývalo cinkání mincí a vrnění hracích automatů z přilehlého kasina. Nad hlavou proti půlnoční obloze jiskřily nekonečné galaxie. Skrze podlahu z nějakého tmavého materiálu prosvítalo rozlehlé, zdánlivě nezměrné hvězdné pole. I když měl Warne velké starosti, se zalíbením hleděl na tu iluzi: skutečně to vypadalo, jako by se stoly kolem nich vznášely v nekonečném vesmíru. Bylo to až ochromující.

Terri pověsila laptop na opěradlo židle. „Zaměstnanci a členové komparzu podle pravidel nemají chodit do kasina v pracovní době.“ Bylo to míněno jako žert, ale hlas měla skutečně napjatý.

„Kdo je tady v kasinu?“ zeptal se Poole. „Kasino je tamhle. A navíc, kdo pracuje?“

„Měli bychom pracovat,“ odpověděl Warne. „To je ten problém.“

„Vážně? A na čem?“

„Na tom trojském koni. Rozebrat ho, pokusit se dovědět, kteří boti byli upraveni.“

Poole zavrtěl hlavou. „Vy se v podstatě do té kanceláře vrátit nechcete, že ne? Tady je to bezpečnější – veřejné místo, matně osvětlené. Navíc…“ Větu ukončil jenom mávnutím ruky, ale to stačilo. Ti chlápkové kolem vás krouží, říkalo to gesto. Sezením u počítače se nikam nedostanete.

Něco takového si Warne vůbec neodvažoval připustit. Ale teď zjistil, že se v myšlenkách vrací k hackerovi v té příšerné místnosti, kterou vnímal jako nádobu na výkaly a splašky v Bezpečnostním komplexu. Myslel na to, jak na něj s pohrdavým výrazem ve tváři zaútočil. Ještě teď slyšel jeho slova plná opovržení a výsměchu. Vím o tobě všechno, o tvým ubohým, podělaným programu. Nemáš tušení, co se děje. Jeho šifra byla chytřejší, než si troufal připustit. Toho chlápka chytili jen shodou okolností.

Nemáš tušení, co se děje.

Neklidně poposedl.

Hosteska se vrátila s nápoji, položila je na stůl, na rukou měla stříbrné rukavice. I když na všechny tři musel být příšerný pohled – byli odření, ovázaní, měli modřiny -, žena se přes hledí helmy jenom usmála a odešla. Zaslechli náhlý výbuch smíchu a Warne se ohlédl. Dva mladíci u vedlejšího stolu – kluci ještě v pubertě – hltavě pili z vysokých sklenic barevný nápoj s drceným ledem. Jeden měl přes tričko a roztřepené šortky navlečený dlouhý kouzelnický plášť, zřejmě si ho koupil v Camelotu. Tenhle módní styl by všude jinde vypadal rozpustile a nevhodně. V Utopii nikoli.

Koutkem oka viděl, jak si Poole nalévá pivo do sklenice, zvedá ji k ústům a zhluboka pije. Krví nasáklé gázové obvazy mu volně vlály na zápěstí.

Terri prolomila ticho: „Pořád jste nám ještě neřekl, proč to všechno vlastně děláte.“

Poole položil sklenici a podivně opatrným pohybem si otřel rty.

„To je pravda,“ přitakal Warne. „Celou dobu jste mohl být tady, odpočívat, nikdo by do vás nekopal, nestřílel na vás a bůhví co ještě.“

Poole se usmál. „Představte si lidi, co utrácejí tisíce za všelijaké falešně záhadné víkendy v hotelích. Tohle je o moc lepší. A cena odpovídající.“

„Mluvíte, jako by to byla jenom součást zábavy.“

„A není?“ Pooleův úsměv se rozšířil. „Kromě toho je to pro mě pořádná příležitost udržovat formu, oprášit si to, co jsem kdysi dokázal.“ A znovu se napil.

Warne se na něho podíval s rezignovaným povzdechem. Měl pocit, že nikdy nepotkal člověka, kterému je tak těžké porozumět.

„S tou laboratoří jste měl pravdu. Tak jestli je vám to jedno, půjdeme s Terri navštívit mou dceru.“ Zvedal se.

„Kam tak spěcháte? Za čtvrt hodinky dostane John Doe ten disk. A potom odkráčí z Utopie, všude se rozjasní a hudba začne hrát. Happy end co?“ Poole to řekl přehnaně nepřesvědčivým tónem.

„Cože?“ zeptala se Terri. „Co tím chcete říct?“ Upila doušek piva, zašklebila se a odstrčila sklenici.

„Neříkal jsem, že tohle je důležitá zastávka? A myslel jsem to vážně. Ale i když jsem měl hodně velkou chuť na pivo, důležitá byla ta zastávka.“

Warne poklesl zpátky na židli. Zavrtěl hlavou. „Mluvíte v hádankách.“

„Ani v nejmenším. Uvědomte si, jakou roli tady mám. Jsem pozorovatel, nezasvěcenec, který vlastně neví, o co jde.“ Znovu se napil. „Takže když vy jste tu bezhlavě pobíhali, já pozoroval. Naslouchal.“

Warne se přes stůl podíval na Terri. V odpověď pokrčila rameny.

„Jak to myslíte?“ zajímalo ho.

Poole zvedl láhev Sama Adamse, netečně seškrabával nálepku. „Nevidíte tu šablonu?“

„Ne.“

Poole dál seškrabával vinětu. „Nabádají vás, abyste nikomu neříkali, co se děje. A potom vás vysloveně vycucávají, vy se potácíte od jednoho problému ke druhému, nenechají vás ani chvíli vydechnout, abyste se zastavili a položili si pár základních otázek.“ Pustil láhev. „Protože celá tahle věc je jako složitá skládačka. Najdete správný dílek, uvidíte celý obraz. A tohle vám nemohou dovolit.“

„Jaké základní otázky?“ zeptal se Warne.

„Tak třeba tuhle. Jestli jsou ti chlápkové tak dobří, proč to zbodali ve Vodní temnotě? Měli v úmyslu zlikvidovat celou atrakci, dát vám lekci. A naštěstí se ta zádržná žerď zlomila šikovně, takže konstrukce se nezhroutila úplně. Ale já to chápu jinak. Viděl jsem, co ta nálož udělala. Nastražil ji tam mistr nad mistry. Kdyby tu atrakci chtěli zlikvidovat, ta to udělali.“

Takže žádný nesprávný odhad, pomyslel si bezútěšně Warne.

Terri netrpělivě poposedla na židli. „Tak jo. Jsem asi úplně hloupá, ale něco mi tu nesedí.“

„Tihle chlapi chtějí poranit pár lidí, způsobit nepříjemnosti. Ale ať říká John Doe cokoli, nechtějí vyvolat paniku. Teď ne. To by nezapadlo do jejich plánů. Musíme předpokládat, že všechno, co dělají, má svůj důvod. Výbuch ve Vodní temnotě? Ten měli přesně takhle připravený.“

Chvíli bylo ticho, než to strávili.

„Jestli chcete slyšet můj názor, tak mě to zní dost šíleně,“ řekla Terri. „Ale zůstává další otázka. Tvrdíte, že všechno, co ti chlapi dělají, má svůj důvod. Pamatujete, jak Allocco mluvil o hackerovi, který přerušil videozáznamy v Centrále? Vypnul všechno kromě kasin a Úrovně C. U kasin je to jasné, mají svůj vlastní systém. Ale Úroveň C je součástí sítě centrálního dohledu. Proč nevyřadili i ji?“

„To nevím,“ přiznal Poole. „Co je tam dole?“

„Elektrárna. Prádelna. Služby životního prostředí, Finanční operace, Stravovací služby. Opravárenské dílny, spravování atrakcí, zpracování dat. Materiály pro zázemí.“

„Ta elektrárna, o které jste se zmínila. Není jaderná, že ne?“ zajímalo Poolea.

Obrátila oči v sloup.

Poole pokrčil rameny. „Člověk se tu ledacos doslechne.“

Na chvíli bylo ticho.

„Nazval jste to skládačkou, jenomže my nemáme všechny dílky. Jak se takový rébus jmenuje?“ ptal se Warne.

„Zapomínáte, že máme kritický dílek,“ odpověděl Poole. „Našeho přítele v cele. A ten nám řekl něco moc zajímavého.“

„A co?“

„Pamatujete, jak zareagoval, když slyšel, kdo jste? To přinejmenším nebyla bouda. Chtěl vaši hlavu. Ale to nemá logiku.“

..samozřejmě ano,“ prohlásila Terri. „Andrew mu svojí přítomností celou tu parádu zlikvidoval.“

„Možná. Pamatujete, proč tak vyletěl? Vzpomeňte si, co říkal. Mandle mu zvedlo to, že se šťouráte v systému.“

„Takže?“ pobídl ho Warne.

„Proč ho nevytočila ta past, do které ho dostali, jak se to jmenuje, Galaktický let? Tohle je pro ně ten pravý problém. Nebýt toho, vzali by si disk a dávno by bylo po všem. Je to tak?“

Warne přemýšlel.

‚Jasně,“ zamumlala Terri.

Rozbitý disk. Úplně na něj už zapomněl. Sáhl do kapsy, vyndal sáček se zipem, který Sarah nechala v kóji ve Zdravotním centru.

„Co to je?“ zajímalo Poolea.

„Střepy z disku Crucible. Rozbil se při šarvátce,“ odpověděl Warne. Položil ho na stůl. „Takže co přesně chcete říct?“

„Že mi to všechno připadá jako bouda. Pečlivě zorganizovaný, pečlivě utajovaný podfuk.“

„Ale proč?“ nechápala Terri, vzala sáček a zvědavě si ho ze všech stran prohlížela. „Na co čekají?“

„Ano. To je otázka za milion dolarů, viďte?“

A v tichu, které následovalo, dopil, spokojeně povzdechl a položil sklenici na stůl.

15:50

VE VEŘEJNÝCH PROSTORÁCH Utopie nikde nebyly hodiny, ale bylo přesně za deset minut čtyři. V Gaslight se před vstupem do Holografických zrcadel shromáždil velký dav lidí. Nebylo to pravé jméno atrakce: na turistických mapách a na vyumělkovaném nápise nad prostorem, kde návštěvníci čekali, bylo nápadně uvedeno označení Síň fantastických iluzí profesora Cripplewooda. Byla to hala zrcadel příští generace, která za použití vlastní technologie z Crucible předkládala velmi živé hologramy z tajně pořízených fotografií těch, kdo vešli. Hologramy byly zpracovány tak, aby vypadaly jako zobrazení v zrcadle, potom se v matně osvětleném bludišti síně objevovaly v reálném čase. Využita byla i skutečná zrcadla – k vytvoření ďábelsky matoucího prostředí. Návštěvníci, kteří bloudili kroucenými chodbami, neustále naráželi na zobrazení sebe sama a dalších návštěvníků v labyrintu, a přece si nikdy nebyli jisti, zda to jsou skutečné zrcadlové odrazy, nebo holografická zobrazení jich samých, pořízená dříve v prostorách haly. Byli dezorientovaní, vyděšení, fascinovaní. Holografická zrcadla, jak byl tento prostor obecně znám, poskytovala tak nevšední zážitek, že se sem lidé vraceli, procento opakované návštěvy ve stejný den bylo nejvyšší ze všech atrakcí v Gaslight.

Ale dav venku v této chvíli nedával najevo obvyklou nedočkavost. Hosté, kteří čekali ve frontě skoro hodinu a teď se dozvěděli, že atrakce je z provozních důvodů dočasně uzavřena, nesouhlasně vykřikovali. Hostesky v krinolínách a předáci v řemeslnických halenách přistoupili ke frontě a uklidňovali rozjitřenou náladu lidí tak, že rozdávali poukázky a žetony do kasina. Na jedné straně hlavního vchodu z cihel stála Sarah Boatwrightová se zkříženýma rukama, v mlžném oparu téměř neviditelná. Sledovala dav. Jednou rukou chránila disk v kapse saka.

VYSOKO NAHOŘE, v nelítostném nevadském slunci, byla chladná vlhká mlha jako sen něžnějšího světa. Muž, známý jako Water Buffalo, dokončil svou práci a teď seděl v průrvě, odpočíval ve stínu ladné křivky kupole Utopie. U jednoho kolene měl obousměrnou vysílačku, u druhého plastovou láhev na vodu. Na klíně držel Proustovu knihu a pomalu a soustředěně četl. Občas však zvedl oči na skalnatý okraj srázu a na dlouhou, ponurou cestu dole, která se vinula od parkoviště pro personál a mizela na náhorní planině Yucca Flats.

O TŘIADVACET KILOMETRŮ DÁL, mimo dohled, ujížděla po dálnici 95 dvě vozidla na severozápad. Vzadu jel poslední model sedanu, měl jantarový blikač na palubní desce a objemné snímatelné světlo, připevněné zvenku u okénka řidiče. Po obou stranách kufru se pohupovaly dlouhé pružné antény. Auto mělo bílou barvu, teď však, po kilometrech jízdy za vozidlem, které vířilo prach, zhnědlo.

Vozidlo vepředu bylo pancéřované, Ford model F8000, červený, s bílými linkami kolem předních světel a okének. Desetirychlostní diesel nešťastně hučel pod vahou čtvrtpalcové balistické oceli, která pokrývala karoserii včetně bočnic a střechy. Osamělý strážce seděl v nákladovém Prostoru, opíral se o stěnu, nohy ve vysokých botách na roztrhané dece na podlaze. Mezi koleny svíral opakovačku. Muž a zbraň se stejně kolébali občas s nimi vůz pořádně zatřásl.

V předním prostoru byl jenom řidič, jel do stoupání. Barvy pouště – hnědá, žlutá a zelená – vypadaly za přístrojovou deskou trochu nadpozemsky, jejich odstíny deformovalo průhledné opancéřování čelního skla.

Řidič si nasadil sluchátka s mikrofonem. „Centrálo Utopie, tady AAS transport Devět Echo Bravo, přepínám.“

Ve sluchátkách zapraskalo. „Centrála Utopie slyší.“

„Sjeli jsme z 95 na přístupovou cestu. Předpokládaný příjezd 16:10.“

„Devět Echo Bravo, 16:10, rozumím.“

Ve sluchátkách ještě jednou zapraskalo, potom ztichla. Pancéřovaný vůz zabočil na neoznačený výjezd ze silnice k přístupové cestě; stoupání bylo prudší; řidič se blížil s velkým truckem k zadnímu vjezdu do Utopie.

15:50

KYLE COCHRAN stál před denním barem Moře klidu v blyštivém fialovočerném plášti archmága Mymantea. Světlo na promenádě bylo tlumené, bar byl ale ještě tmavší, a tak čekal, až oči přivyknou. Tom Walsh vedle něj, o něco vyšší a mnohem štíhlejší, potlačil říhnutí. Právě do sebe nalili každý čtyři Supernovy. To bude nový školní rekord. Fakt, že nápoj byl nealkoholický, nijak nesnižoval hodnotu výkonu: Supernova byla obrovská sklenice pestrobarevné směsi s rozdrceným ledem a Kyleův žaludek už dávno otupěl, jak byl rozbouřený. Jako vždycky bylo trochu k vzteku, že si ještě rok nebude moci dát pořádně do nosu, teprve potom na to bude mít věk. Ale v místě jako Utopie to bylo stejně dobře. Jejich kamarád, Jack Fisher, před několika týdny vypil dvě deci bourbonu, totálně se zřídil a potom pozvracel všechny kolem sebe na Řvoucí mašině.

Walsh znovu říhnul, tentokrát nahlas, až se několik kolemjdoucích otočilo.

„Moc pěkný,“ Kyle souhlasně pokýval hlavou.

Když Kyle přišel do prvního ročníku na UCSB, slyšel příšerné historky o spolubydlících na koleji: jak jeden po večírku rozjel před úsvitem death metal na stereu, o jednom prasákovi, co si spodní prádlo měnil jen jednou týdně. Tom Walsh se ukázal jako příjemné překvapení. Měli spoustu společných zájmů: lehkou atletiku, ska hudbu, motokrosové motorky. Tom byl výborný v přírodních vědách, Kyle zase psal slušné referáty a mluvil plynně francouzsky. Pomáhali si v drsném prvním ročníku. Ve druhém ročníku se jejich cesty rozešly, ale zůstali blízkými kamarády. Tragédie však udeřila na Vánoce. Tomův starší bratr se zabil při nehodě na motorce. Celou zimu byl Tom náladový, hodně se stáhl do sebe a Kylea překvapilo, když přišel s nápadem zajet si na jarní prázdniny do Las Vegas. Pomaličku se Tom zase dostával do formy. Nejdřív se zdálo, že je to z jeho strany uvědomělé úsilí, když se jako mátoha dopotácel za zábavou. Ale zvlášť v Utopii se zase vrátil ke svému dřívějšímu škádlení a nefalšovaně se usmíval. Dokonce mluvil o tom, že tu zkusí v létě nastoupit na brigádu.

Kyle zívl, protáhl se. „Tak, kámo, co teď?“

Tom se poplácal po břiše. „Já nevím. Tak mě napadlo, co třeba Stanice Omega?“

Kyle se na něj znovu podíval, tentokrát nevěřícně. „Ty si ze mě děláš šoufky. Po čtyřech Supernovách? Neblbni.“

Tom jenom zkřivil obličej.

Kyle o tom uvažoval, když stál na promenádě, nevnímal proudy tlachajících návštěvníků kolem. Stanice Omega byla „volným pádem“ Callista, relativně nový typ atrakce, kdy návštěvníci mohli, téměř doslova, spadnout z veliké výšky. Obvykle bývali zájemci v atrakcích připoutáni jako na vertikální horské dráze. Ale projektanti z Utopie si trochu pohráli se standardním volným pádem a udělali novinku po svém. Návštěvníci nastoupí na eskalátor v Nebeské bráně v Callistu a jakýmsi výtahem – jak se proslýchalo – vyjedou do čekajícího raketoplánu. Ale jakmile se dveře zavřou, něco se pochroumá, kabina se najednou nakloní a rozklepe. Všude jsou slyšet děsivé zvuky praskání kovu. Světla zhasnou, do prostoru začne unikat kouř. A potom – bez jakéhokoli upozornění – návštěvníci padají třicet metrů dolů, teprve potom naskočí světla, výtah začne brzdit, zpomalí se a neuvěřitelně měkce zastaví.

Jízda je krátká, ale velmi efektní; tak efektní, že na Stanici Omega platí nejpřísnější omezení v celé Utopii.

A Kyle a Tom už ten den padali šestkrát.

Teď se Kyle rozhlédl po promenádě, k davům u Nebeské brány. Šestkrát absolvovat pád na Stanici Omega už byl školní rekord, navíc fronta na jejich poslední atrakci byla za celý den nejdelší.

Ale když tam půjdou posedmé, upevní si pozici rekordmanů. Zvlášť po tom, co do sebe nalili ty čtyři Supernovy.

Kromě toho to navrhl Tom.

Kyle se ohlédl, zvedl oba palce vzhůru. A Tom se doopravdy usmál.

„Tak pojď,“ prohlásil Kyle, okázale máchl pláštěm. Jdeme na to.“

15:50

„MOMENT,“ řekla Terri. „Něco tu nehraje.“

Warne zvedl hlavu a podíval se na ni přes stůl. Angus Poole dopil sklenici a také na ni hleděl, přiměl ho k tomu tón jejího hlasu.

Otevřela plastový sáček, vyndala jeden větší střep a otáčela ho v ruce. „Tenhle disk je prázdný.“

„Cože? To není možné. Jde přece o technologii Crucible, dali ho Johnu Doeovi,“ namítl Warne.

„Já ti říkám, že je prázdný. Koukni se sám, pod černým světlem je to poznat.“ Podala mu střep. „Vidíš? Kdyby na tomhle disku něco bylo, viděl bys drážky. Ale tady nic není. Ani ň.“

Poole vzal sáček. „Nic nevidím.“

Věnovala mu zatrpklý pohled. „Dopřejte sluchu profesionálce.“

„Ale to nedává smysl,“ uvažoval nahlas Warne. „Proč bychom jim dávali prázdný disk?“

„Třeba jsme jim ho nedali,“ podotkla Terri.

Warne náhle zmlkl, zápolil s touhle novinkou, pokoušel si pochopit tenhle vychytralý trik Johna Doea. Jak to říkal Poole? Zastavit se a položit si pár základních otázek.

A potom najednou dostal nápad.

„Terri, toho červa, co jsme našli, dal někdo před měsícem do tvého počítače. Je možné, aby to někdo provedl na dálku, přes net?“

„Ne. Všechny terminály v Utopii mají vlastní bezpečnostní bránu. Na tom přístroji nemůžu dokonce ani přijímat poštu.“

„Je odolná?“

„Žádný hacker se přes ni nedostane.“

„Zvenku ani zevnitř?“

Terri zavrtěla hlavou.

„Potom to může znamenat jen jedno: ten červ musel být fyzicky nakopírován do tvého přístroje. Zevnitř tvé kanceláře.“ Warne se odmlčel. „Prosím tě, pořádně se zamysli. Kdo mohl mít v té době přístup ke tvému terminálu?“

„Nikdo.“

„Žádní spolupracovníci? Ani tvůj šéf?“

„To bych věděla.“

„Určitě?“

„Jasně.“

Warne poklesl na židli. Spekulace, která se mu rýsovala v mysli, se rázem proměnila ve zklamání.

Potom ho napadlo něco jiného. „A co ty? Neinstalovala jsi něco? Nové programy, vylepšení vstupního stavu?“

„Nic. Tady jsou na produkční systémy hodně přísní. Žádný software se nesmí instalovat bez předchozího souhlasu IT. Ale nebylo nic, od instalace Metanetu samého. A to už je skoro rok.“

Warne byl ještě skleslejší. Obklopovalo ho Moře klidu plné vzruchu. Dva neurvalí mladíci od vedlejšího stolu odešli, na jejich místo se usadila šestičlenná rodina. Děti popíjely root beer a hlučně zápasily s meči z pěnové gumy.

„Moment.“

Rychle se napřímil, když Terri uslyšel.

„Něco bylo. Právě před měsícem.“

Warne se na ni zadíval.

„Ale není to předmět doličný, který hledáš. Vlastně úplně naopak.“

„Povídej.“

„Pamatuješ, jak jsme mluvili o tom, že celý systém Utopie nedávno viděli spolehliví specialisté?“

„Jo. Z DPS, Důvěrné proniknutí do systémů, stejná parta jako v Carnegie-Mellon.“ Barksdale se o tom zmínil na dnešní ranní schůzce.

„Spolehliví specialisté?“ Poole dopil pivo.

„Nájemní hackeři,“ vysvětlil Warne. „Legitimní špiclové. Velké firmy je zaměstnávají, aby se pokusili nabourat do jejich systému, našli mezery v bezpečnosti systému.“ Obrátil se znovu na Terri. „Pokračuj.“

„No, dostali jsme dobrou zprávu. Tvrdili, že naše síť je slušně zatvrzelá. Ale přece jen nám dali systémovou záplatu na nějaké maximálně střežené terminály. Prý aby odstranili chybu v Unixu, na kterou by mohli zaútočit potenciální hackeři.“

„Systémovou záplatu? Na kolik terminálů?“

„Moc ne. Tak tucet nebo dva.“

„A na tvém počítači je jeden z nich.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

Terri přikývla.

Chvíli zůstal Warne bez hnutí. Potom vstal, židle sklouzla po průhledné podlaze.

„Kde je nejbližší telefon?“ zeptal se.

„Veřejné telefony jsou na Nexu. Budeme muset jít po promenádě a -“

„Ne,“ přerušil ji. „Potřebujeme najít telefon. Jakýkoli. Teď hned.“

Terri na něj němě zírala. Potom také vstala, chtěla jít s nimi.

Warne odhodil na stůl několik bankovek a napůl vyšli, napůl vyběhli vzadu z denního baru do široké chodby, která vedla ke kasinu v Callistu. Terri šla přímo k jedné stěně, otevřela dobře zamaskované dveře, orámované stejným tmavým materiálem jako stěna. Vůbec je nebylo vidět, jen podle šedého obdélníku chodby za nimi. Warne se jimi protáhl a za ním hned Poole.

Terri dveře zavřela a vedla oba muže dolů po kovovém schodišti a dál chodbou pro personál, odbočila do velké kanceláře označené slovem Harmonie. Několik asistentek sedělo u vzdálené stěny, psaly do počítačů. Jedna nebo dvě k nim zvedly na okamžik oči, potom se znovu soustředily na obrazovky.

Terri ukázala na telefon na prázdném stole. Warne ho zvedl, stiskl tlačítko pro volání ven a navolil čísla.

„Informace o telefonních číslech? Potřebuji číslo z Marlborough v New Hampshire. Firma DPS – Důvěrné proniknutí do systémů.“

Po chvíli volil další číslo.

„DPS,“ řekla nějaká žena na druhém konci.

„Spojte mě laskavě s kanceláří Waltera Ellisona.“ Warne si v duchu držel palce. Byly skoro čtyři hodiny. Věděl, že Walt Ellison je workoholik. Měl dost dobrou šanci ho zastihnout, pokud ovšem není u klienta. Zvedni to, sakra, zvedni to…

„Ellison u telefonu,“ ozval se známý hlas: silný, nosový, s bostonským pří zvukem.

„Walte, tady Andrew Warne. Loni jste testovali náš systém v Carnegie-Mellon. Vzpomínáte si?“

Na druhém konci bylo ticho a Warneovi se skoro udělalo zle strachy, že na něj Ellison zapomněl. Potom slyšel líný smích.

„Warne, no jistě. Robotika, že jo?“

„Ano.“

„Jakpak se má ten váš prodavač zmrzliny, jak se jmenuje -“

„Krušná chvíle.“

„Jasně, Krušná chvíle. To byl ale kousek.“ Další smích.

Warne hovořil naléhavě. „Walte, poslouchejte mě. Něco bych od vás potřeboval. Jedná se o jednoho klienta DPS.“

„Myslíte Carnegie-Mellon.“

„Ne.“

Ellison v tu chvíli přešel do poněkud rezervovaného tónu. „Helejte, doktore Warne, víte dobře, že o jiných klientech nemohu hovořit.“

„Pokud se nemýlím, tak nebudete muset. Podívejte, nechci vědět nic o práci, kterou jste udělali. Jen o takové, kterou jste neudělali.“

Následovala pauza. „Nerozumím tomu.“

„Pamatujete, pro koho jsem dělal Krušnou chvíli?“

„Jistě, zábavní… Tedy, ano, pamatuju si ten subjekt.“

„Fajn. A víte, že pracuju pro ten, ehm, subjekt?“

„To mi došlo.“

„Pak by vám možná nebylo proti srsti zodpovědět mi poslední otázku. Dělala pro ně někdy společnost DPS bezpečnostní audit?“

V telefonu bylo ticho.

„Podívejte,“ naléhal Warne. „Musím to vědět.“

Stále ticho.

„Je to otázka života a smrti, Walte.“

Zaslechl povzdech. „Řekl bych, že to není nic tajného,“ promluvil konečně Ellison. „Nikdy jsme pro ně nedělali. Ale byl by to prima džob. Mohl byste mi to dohodit, co myslíte? Zmínit se o nás na pravém místě?“

„Díky moc,“ řekl Warne a zavěsil. Potom se otočil k Terri a Pooleovi.

„DPS nikdy v Utopii nebyla.“

Terri na něj nevěřícně koukala. „To není možné. Sama jsem ten tým viděla. Byli tady skoro celý den.“

„To, co jsi viděla, byl předvoj Johna Doea.“

Terri neodpověděla.

„A ty systémové záplaty, co nainstalovali? Tajný software. Když jsi tu záplatu spustila, instalovala jsi jejich trojského koně do svého vlastního systému.“

„Chceš říct -“ zaváhala. „Chceš říct, že to všechno byl úskok?“

„Moc chytrý a moc nestydatý. Nainfikovat určité systémy Utopie, vydláždit si cestu k tomu, co se dneska děje.“

„Ale to není možné. DPS je skutečná společnost, sám jsi to říkal. To nemůže být úskok.“

Terri mluvila rychle. Už tomu začíná rozumět, pochopil Warne. A ani trochu se jí nelíbí, kam to vede.

„Ano, taková společnost existuje. John Doe to věděl. Utopie by nikdy na takový falzifikát neskočila. Ale ti lidé, co se tu ukázali – co udělali ten bezpečnostní audit, dali vám ty systémové záplaty -, to byli podvodníci, ne zaměstnanci společnosti DPS. Místo aby skuliny zavřeli, vytvořili je.“

„Sira ulo,“ zamumlala Terri. „Ne.“

„DPS tady nikdy nebyla.“ Warne pokynul k telefonu. „Teď jsem se to dověděl od zaručeného zdroje.“

„Ale to bychom věděli,“ tvrdila. „Fred celou tu záležitost zařizoval sám. Určitě by zavětřil podraz, věděl, kdyby něco -“

Zmlkla. Warne ji vzal za ruce.

„Terri, Fred Barksdale je ten podrazák.“

„Ne,“ opakovala.

„Ale ano. Je to muž Johna Doea uvnitř. Dal mu všechno, co potřeboval, aby ohrozil vaše systémy. Nikdo jiný neměl přístup ani oprávnění. Nikdo jiný to nemohl zařídit.“

S příšernou, pronikavou jasností Warne viděl, jak se vrstvy podvodu jedna po druhé odlupují. Nebylo pochyb o tom, že zpočátku John Doe svým mužům dal pokyn, aby se pokusili proniknout do počítačové sítě Utopie zvenčí. To dalo Barksdaleovi legitimní důvod kontaktovat Důvěrné proniknutí do systémů. Jenomže na kontrolu obrany Utopie nepřišli z DPS, byl to tým Johna Doea. Tak Utopie nejen bezděčně dovolila, aby se někdo naboural do jejích systémů – dokonce si pozvala hackery. Ty krátkodobé změny chování, o kterých se na začátku zmínila Sarah, neštěstí na atrakci Notting Hill – to byly určitě vedlejší produkty procesu instalace – nebo možná chladnokrevná zkouška Johna Doea v terénu. A přesto i teď, když důkaz proti němu bije do očí, nechce se postavit tváří v tvář následkům takové absolutní a zničující zrady. Ne, Barksdale ne, ví příliš mnoho o…

Když tu myšlenku dokončil, cítil, jak mu začíná srdce prudce bít v hrudi.

Terri na něj upřeně zírala s podivným výrazem ve tváři. Potom pomalu odvrátila oči. Zavrtěla hlavou, neřekla nic.

„Já vím, že je to příšerná věc. Ani já tomu nerozumím.“ Warne jí stiskl ruce. „Ale teď zrovna nemáme čas snažit se tomu porozumět.“

Obrátil se na Poolea. „Musíte najít Barksdalea. Doveďte ho na Bezpečnostní, zastavte ho, než způsobí další škody.“ Zalovil v kapse. „Tady máte moji kartu. Mám visačku Sarah, nebudu tu kartu potřebovat.“

Poole se ani nehnul. „Najít Barksdalea. A co když bude odporovat? Myslíte, že moje slovo bude platit víc než jeho?“

„Jste válečný hrdina, na něco určitě přijdete. Řekněte jim, co jsem vám právě řekl já.“

Se zamručením si Poole vzal kartu, zasunul ji do saka. Když ruku vytáhl, držel v ní automatickou pistoli.

Warne na něj překvapeně zíral. Potom si vzpomněl, jak po nich střílel hacker v Centrále a v následném zmatku mu zbraň upadla. Zvláštní, že na to všechno zapomněl.

„A co vy?“ zeptal se Poole a kontroloval zbraň, vrátil ji do saka.

„Budu v pohodě. Uvidíme se v Bezpečnostním komplexu. Jen najděte Barksdalea.“

„Dávejte na sebe pozor.“ A Poole vyšel na chodbu.

Warne se obrátil na Terri, stále tichou, se rty bílými jako křída. „Chápeš, co to všechno znamená? Jestli je ten disk prázdný, tak ho tam museli nastrčit. Oni ten dobrý disk mají. Už mají technologii Crucible. Proč John Doe chce, aby mu Sarah přinesla další a aby to udělala osobně? Chce ji. Proč, to nevím. Ale vím, že je v nebezpečí.“

Už když ta slova říkal, myslí mu putovala ještě horší představa: Barksdale ráno navrhl, aby Terri vzala Georgii na limonádu. Barksdale ví o mojí dceři. Ale ví o ní i John Doe?

Terri na něj napjatě hleděla. Najednou rozšířila oči. Bylo to, jako by v myšlenkách dospěla ke stejné otázce.

Warne se prudce otočil, svíral a povoloval pěsti. Prodělával agónii nerozhodnosti. Sarah Boatwrightová je ve vážném nebezpečí. Zcela bezděčně se chystala vejít přímo do rukou Johnu Doeovi. Na druhou stranu Georgia může být také v nebezpečí. Možná to není pravděpodobné. Ale když hledali jeho… když už někoho zabili v přesvědčení, že je to on… a jestli se to John Doe dověděl… Georgia, jediná, koho má…

Nemohl se věnovat oběma, čas má jen na jednu. Jedna je určitě v nebezpečí; druhá je možná v nebezpečí. Jednu miluje, jednu miloval kdysi. Zabořil obličej do dlaní. Bylo to strašné, nepředstavitelné dilema.

Cítil ruku na svém rameni. „Já půjdu,“ uslyšel hlas.

Otočil se na Terri. „Já půjdu,“ opakovala svým tichým, bezbarvým hlasem. „Dohlédnu na Georgii.“

Svěsil ruce podél těla. „Uděláš to?“

Přikývla.

Na okamžik pocítil tak prudkou úlevu, až se cítil fyzicky slabý. „Víš, kde je? Stále ještě ve Zdravotním centru, na jednotce intenzivní péče.“ Rychle přemýšlel. „Odveď ji někam, kde ji můžeš schovat. Jestli to půjde, na Bezpečnostní, ale hlavně někam, kde budete mimo nebezpečí. Jen pro jistotu. Uděláš to?“

Terri znovu přikývla.

„Děkuju ti, Terri. Děkuju. Děkuju.“

Objal ji a přitiskl k sobě, potom se odtáhl. Terri z něj nespustila oči, když mířil ke dveřím.

Po chvíli byl zase na chodbě, teď běžel, mířil do veřejných prostor Utopie.

15:55

CENTRÁLNÍ ŠATNA představovala roztažené bludiště místností na Úrovni B. Chodby se hemžily účinkujícími a zdálo se, že je rušnější, když se přiblížila čtvrtá hodina. Královští vévodové a potulní rytíři z Camelotu, kterým směny navazovaly, se náhodou potkali s pouličními prodavači ve slamácích a modrobíle proužkovaných oblecích – ti měli namířeno do Boardwalk a na večerní zábavné programy. Dvořané v čepcích a splývavých šatech klábosili s mezihvězdnými průzkumníky v kosmických oblecích, v nichž se vyrovnával tlak. Garderobiéři, modistky, kostýmní specialisté, krejčí a učitelé rétoriky procházeli chodbami a dávali instrukce. Byla to bizarní, hlučná, znepokojující směsice starého a nového, minulosti a budoucnosti.

Pánská toaleta o velikosti ložnice byla vtlačena mezi sklad kostýmů a maskérnu. Uvnitř stál před řadou umyvadel osamělý muž. Pečlivě si umýval ruce, dával si záležet na tom, aby dostal špínu zpod nehtů. Když to udělal, vyndal ze zásobníku papírový ručník a přitom se podíval do zrcadla. Odtud na něj hleděl pár chmurných mandlových očí.

Otevřely se dveře a vešla skupina žonglérů ve strakatých kostýmech, smáli se a tlachali. Muž odhodil ručník, odešel z toalety a kráčel kolem oblékáren a skladem rekvizit Camelotu, kde byly uloženy dlouhé řady mečů, kopí, kroužkových brnění, štítů, plamenců a náprsních krunýřů, které zářily ve fluoreskujících světlech – k pánské šatně. Našel si skříňku, nastavil čísla, zvedl západku a otevřel šedivé plechové dveře. Už si vyměnil španělku – nově vyčištěnou a do dokonalosti vyleštěnou – z řady padesáti stejných kusů v rekvizitárně Gaslight. Plášť Inverness a vlněný oblek dal do jednoho z mnoha kovových okének vysokotlakého zařízení pro přepravu prádla, která lemovala stěny Centrální šatny. Teď nahlížel do své skříňky, kontroloval lesklý, skoro měňavý oblek pilota raketoplánu v Callistu, který byl pověšený hned vedle tmavě modré kombinézy.

Ozval se krátký přidušený hvizd. Muž se rozhlédl, ujistil se, že ho nikdo nepozoruje. Potom z kapsy vytáhl vysílačku. Nedbale se sklonil k přilehlým skříňkám, ukrytý za otevřenými dveřmi zapnul vysílačku a zadal dešifrovací kód.

„Hardball,“ řekl do mikrofonu.

„Hardballe, tady Prime Factor,“ zazněl hlas Johna Doea. „Nějací zvědavci?“

„Negativní.“

„Pracujete v Gaslight?“

„Všichni jsme na místech.“

„Takříkajíc.“ Z vysílačky se ozval suchý smích. „Poslouchejte pečlivě, došlo ke změně plánu. Jakmile ukončíte poslední úkol v Callistu, bude zapotřebí cestou dolů se ještě zastavit na Úrovni C. Vzpomínáte na unikajícího přítele Andrewa Warnea?“

„Souhlas.“

„Podle všeho si do Parku přivezl dítě. Jeho dcera je ve Zdravotním centru. Nejspíš se dává dohromady z té nepříjemnosti ve Vodní temnotě. Jmenuje se Georgia.“

„Rozumím.“

„Přivedete ji na smluvené místo. Mohla by nám být užitečná.“

„Rozumím.“

„Ještě ani slovo o Cracker Jackovi. Mám záložní vysílač, takže žádný problém. Ale starosti mi dělá ten Warne, jak nám pořád uniká. No, možná ho najdete u dcery. To by všechno hodně usnadnilo. V každém případě můžete očekávat společnost.“

Muž jménem Hardball se podíval do skříňky. Ležela tam letecká taška pilota, v odraženém světle se slabě stříbrně leskla. „Není problém.“

„Věděl jsem, že nebude. Ale důležitý je čas. Mám schůzku, na kterou musím jít. A vy máte také svoji práci. Jste připraveni zapálit svíčku?“

„Právě se na to oblékáme.“

„V tom případě: jděte na to.“ Následovala odmlka. „Vždycky jsem to chtěl říct.“

Smích Johna Doea utichl, když muž s mandlovýma očima dal vysílačku zpátky do kapsy. Potom se znovu rozhlédl, vzal z věšáku oblek pilota a soukal se do něj.

16:00

FRONTA BYLA překvapivě milosrdně krátká a poslední Supernova ještě hodně studila Kylea Cochrana v žaludku, když uviděl, jak se odtahuje lano od dolní části eskalátoru. Vlastně to nebylo lano, ale nějaký hologram: lesklé, technicky velmi kvalitní přetvoření těch tlustých sametových šňůr, jaké jsou k vidění ve foyer starých divadel. Na chvilku se to rozjasnilo, blyštivé purpurové pásy se měnily ve žluté, potom jako by se vypařily do řídkého vzduchu. Přišel člověk od obsluhy raketoplánu, s úsměvem pokynul lidem na začátku fronty, aby nastoupili na eskalátor. Když Kyle čekal, cítil, že ho jeho kamarád Tom Walsh postrčil.

„V klidu, kámo,“ zasmál se.

I eskalátor byl skvělý: madla osvícená tlumeně modrým neonem, pohyblivé schody byly vyrobeny z něčeho poloprůhledného. Eskalátor byl pomalý, ale jel krásně plynule, naskýtal se z něj stále se rozšiřující výhled na Nebeskou bránu dole. Kyle se obrátil, aby dobře viděl, vychutnával si ten zážitek všemi póry. Za dnešek tohle všechno viděl posedmé, ale ten pohled nikdy nezevšední: řady návštěvníků hadovitě zkroucené na osvětlené podlaze stanice; lasery a exotické světelné efekty působily tak, že masivní architekturu hodně odlehčily, nad vším se klenula veliká kupole hvězd. Jediná atrakce, u níž nestála žádná fronta, byl Útěk z Vodní temnoty, ta byla záhadně uzavřena v době největší návštěvnosti.

Sedm pádů ze Stanice Omega. To je teda něco.

Na horním konci eskalátoru čekal další zřízenec, který uvedl návštěvníky do chodby označené nápisem Přístup k lodi. Tom šel s davem, natahoval krk, aby viděl přes lidi před sebou. A tam to bylo – na protějším konci chodby doširoka otevřené dveře, světlé stěny slabě blikotaly: raketoplán. Takzvaný raketoplán. Jízdenka na jednu cestu, přímo dolů. Interiér byl osvětlen bledě karmínově, připomínal mu dokořán otevřenou pusu. Pocítil příjemné zachvění.

Třetí zřízenec, tentokrát žena, čekal na konci chodby. „Cesta k raketoplánu bude trvat přibližně pět minut,“ vysvětlovala, když vedla skupinu do čekárny. „Připravte si laskavě palubní lístky. Raketoplán vyrazí z vesmírného doku během dvaceti minut. Pokračujte, prosím, urychleně, jakmile vystoupíte z naší části atrakce.“

Když se Kyle nechal houfem unést do kabiny, smál se pro sebe. Moc se mu líbilo být jedním ze zasvěcenců, naslouchat celému tomu pečlivě naučenému klamu. Bylo to jako sledovat grify zkušeného kouzelníka, který ví, na co upoutat pozornost obecenstva. Rozhlédl se po dalších návštěvnících. Několik z nich se také zasvěceně usmívalo.

Pro veterány atrakce Stanice Omega znamenal samotný pád jen poloviční zážitek. Tu druhou polovinu představovalo pozorování reakcí ostatních. Přes proslulost této atrakce – články v časopisech, webové stránky věnované základním informacím o Stanici Omega – se vždycky našlo pár lidí, kteří tyhle informace prostě neznali. Pevně věřili tomu, že se projedou v raketoplánu a že cesta v tomhle nadměrném výtahu je jenom doprava ke skutečné atrakci. Kyle zkušeným zrakem přehlédl přes šedesát návštěvníků natěsnaných kolem něj, hledal ignoranta. Skupina nenuceně hovořících japonských turistů: možná. Ten zamilovaný pár pubescentů v koutě: další možná. Pár středního věku ve stejných košilích a čepicích, který se nahlas podivuje, jak dlouho bude let raketoplánem trvat: jednoznačně. Kyle podloudně přikývl. Až se rozpoutá celé to peklo, právě na tyhle dva bude to pravé pokoukání.

Venku v přístupové chodbě viděl Kyle třetího zřízence, jak hovoří s bělovlasým párem tichým, naléhavým hlasem. Ti lidé nebyli zase moc staří – tak šedesát, možná o trochu víc – ale zřízenec je zjevně odmítl, chtěl, aby se vrátili zpátky. Utopie nenechávala nic náhodě. Z webových stránek Kyle věděl, že zřízenci u raketoplánu ve Stanici Omega jsou víc než jen velebená palubní posádka – byl to zdravotnicky proškolený personál, který vyhledával všechny, kdo by byť jen náznakem nemuseli být docela ve formě na sestup volným pádem. Kyle sledoval, jak ti dva váhavě odcházejí s žetony do kasina v rukou. Mohli to klidně být jeho rodiče. Do jisté míry byl vlastně rád, že nepojedou.

Podíval se na Toma, dloubl ho do žeber a ukázal na stejně oblečené turisty. Tom při pohledu na ně obrátil oči v sloup. Jů, jako by říkal jeho výraz. Oběti.

Kyle se zazubil. Kromě rostoucího pocitu očekávání si uvědomoval, někde hodně hluboko, jiný pocit: hodně se blížil úlevě. Tom se už choval jako zastara. Možná jenom na jeden den. Ale stejně, třeba už konečné začínal vidět světlo na konci tunelu.

Přepravní kabina teď byla skoro plná a lidé přecházeli sem a tam, vytvářeli si malé oázy prostoru – neuvědoměle jako ve vagónech metra a ve výtazích. Za chvíli to bude úplně jedno: všichni začnou ječet, chytat se toho, kdo bude nejblíž, na osobní prostor v děsivém skoku střemhlav do temnoty úplně zapomenou.

Kyle si znovu kladl otázku, tak trochu líně, jak to vlastně udělali; jak se jim podařilo při tom pádu zařídit, že všichni zůstanou stát rovně a zpříma. Na atrakcích volného pádu v jiných zábavních parcích jsou vždycky návštěvníci připoutáni ve vozících, jako by měli svěrací kazajku. Ale tady – kdy je nejdůležitější prvek překvapení – by sedadla a popruhy všechno prozradily. Někoho znal, absolventa na inženýrské škole UCSB, a ten měl teorii; něco o využití stlačeného vzduchu. Kyle se nabádal, aby tentokrát dával dobrý pozor. Jenomže to bylo hodně těžké: pád byl tak náhlý, krátký a prudký, že skoro než se člověk stačí nadechnout, aby vykřikl, je po všem. A potom tam je…

Myšlenky mu přerušilo zašumění zavírajících se dveří, které oddělily plnou kabinu od chodby. Zvenku zaslechl hlasitý kovový zvuk, potom se z neviditelného amplionu uvnitř ozval hlas. Přeprava na cestě k doku raketoplánu. Možná pocítíte menší vibraci ve chvíli, kdy vyjedeme ze vzduchové kapsy.

Menší vibraci, pomyslel si Kyle. Jo, přesně tak.

Tuhle chvíli měl nejraději: posledních pár vteřin předtím, než vypadne dno. Cítil, jak má nervy napjaté očekáváním. Zachytil Tomův pohled, ukázal mu vztyčené palce. Potom se podíval na obličeje kolem – některé se spiklenecky usmívaly, některé se nudily, jiné zůstaly blaženě nevědomé. Nakonec našel i ten pár se stejnými čepicemi.

Zvenku se ozvalo hučení, jako když běží motor. S rostoucí silou bylo to hučení stále intenzivnější. Pocit jemného pohybu.

Potom se kabina náhle prudce naklonila.

„Do hajzlu!“ ozvalo se něčí bezděčné zaklení.

Najednou ucítili, že pohyb ustal. Následoval další otřes, tentokrát silnější, a světla krátce zablikala. Kyle se díval, jak se ti dva stejně oblečení na sebe překvapeně podívali. Zanedlouho propadnou čiré hrůze.

Ječení motorů narůstalo; znělo to ochraptěle; potom najednou ustalo, v náhlém tichu bylo zvenčí přepravní kabiny slyšet ťukání a skřípání kovu. Následovalo hlasitější zaskřípání a potom další otřes. Poté naráz zhasla všechna světla.

Na chvíli byla černočerná tma, potom se u podlahy rozsvítila slabá a krvavě rudá nouzová světla. Tenhle styl mu učaroval: světlo se objevuje, nemizí a ve tváři všech kolem se zračí groteskní úleva.

Pozor, ozval se hlas z intercomu. Máme problémy s hlavním pohonným systémem. Zanedlouho budeme pokračovat v cestě. Zůstaňte v klidu.

Prosím, nebuďte klidní, pomyslel si Kyle a znovu se pokradmu podíval na ten pár. Oči měli dokořán a teď jenom zírali, obličeje ztvrdlé.

Zvenčí zaslechli další drásavé prasknutí a po něm pronikavé syčení jisker. A potom, v pravý okamžik, se začal vznášet dým.

Kyle se napjal. To bylo ono: tohle byl ten pád.

Čekal, napůl s dychtivostí, napůl s obavami, na ten nepopsatelný okamžik, kdy si najednou uvědomíte, že pod nohama už nemáte podlahu a řítíte se do prázdnoty. Nadechl se jednou, podruhé.

A potom se stalo něco hodně divného. Červená nouzová světla zhasla.

Kyle čekal, poslouchal rachot a syčení zvenku. Cítil, jak do něj ostatní jemně strkají, jak kolem něj ve tmě tápají. Nepamatoval si, že by nouzové osvětlení zhaslo – rozhodně ne úplně. Že by si toho předtím v tom rozrušení nevšiml?

Cítil, že lidé kolem něj stojí na místech, někteří v napětí z očekávání pádu, jiní nechápavě. Na takhle dlouhé čekání si vůbec nevzpomínal. Třeba si už na tuhle atrakci zvykl.

Ale ještě něco. Na všech místech, která v Utopii navštívil, bylo chladno, skoro mrazivo – na atrakcích, bulvárech nebo promenádách. Člověk to vnímal úplně samozřejmě, sotvakdo si toho vůbec všiml. Ale tady uvnitř bylo horko – a teplota stále stoupala.

Teď se kolem rozezněly hlasy, tiché, naléhavé.

„Co se děje?“ slyšel čísi otázku.

„Kdy už pojedeme?“ ozval se žalostný hlásek.

„Teď jsme na cestě do raketoplánu?“ zajímal se třetí.

Kyle si odtáhl tričko z hrudníku. Plášť na ramenou mu najednou připadal dusivě těžký. Panebože, takové vedro.

Cítil, jak do něj zase někdo narazil, tentokrát silněji, a on zvedl ruku, aby udržel rovnováhu, nechtěně někomu přejel přes obličej, upocený, se strništěm vousů. Odtáhl se. Určitě se někdo zhroutil, napadlo ho, znepokojilo ho to. Za tak vysoké vstupné by člověk předpokládal, že se něco takového nestane.

Ve tmě se někdo rozplakal.

Mumlání nabývalo na hlasitosti, napětí už bylo zjevné. Kyle se rozhlédl, oči zeširoka otevřené proti tmě, ale žádné světlo ji nenarušilo. Byla to nepříjemná a do určité míry příšerná věc, naprostá tma. Předtím se úplně bez světla ocitl jenom jednou, tehdy s několika studenty z UCSB vyjeli na výzkum jeskyní. Jen pro legraci průvodce přinutil všechny, aby na samém dně jeskyně zhasli světla na helmách. Ale to bylo jen na chvilku. A navíc všichni měli baterky. A dokázali se dostat ven.

Proč jsme mermomocí museli jít posedmé? kladl si otázku, když nehmotné postavy kolem něj pomalu propadaly nervozitě, hlasy zněly znepokojeněji. Proč jsme toho nemohli nechat po šesté jízdě? Tohle všechno pokazí.

Naprostá tma je děsivá. Člověk má pocit bezbrannosti, bezmoci, je dezorientovaný. A o kolik je horší zůstat v abnormálně velké krabici od bot, když se člověk topí ve vlastním potu a visí nad svahem, který…

S maximálním úsilím se Kyle ovládl. Třeba je to záměr. Nejspíš monitorují stránky fanoušků na webu, vyhlížejí návštěvníky, kteří jsou příliš spokojení, atrakce až příliš dobře znají. Třeba něco změnili, aby ti, co jezdí opakovaně, nemohli přesně předvídat, aby se to všechno nestalo otřepanou záležitostí. To bude jejich styl.

I kdyby to byl nějaký defekt, uvažoval, není třeba se znepokojovat. V tomhle místě je spousta inženýrů a mechaniků. Musí. Ještě pár vteřin a jdou na volný pád; věděl, že to tak bude. A to teprve bude o čem mluvit ve studentské koleji!

Jako v odpověď na jeho myšlenky se kabina znovu prudce naklonila. Odevšad zněla napjatá a rozrušená slova více než šedesáti lidí, kteří se snažili ve tmě udržet rovnováhu. A jedem, pomyslel si Kyle. Úleva, která ho zaplavila, byla skoro zdrcující.

Ale nikam nejeli. A teď, když čekal v parné, tísnivé tmě, pochopil, že něco se muselo hodně pokazit. Bylo tam příliš velké vedro, příliš dusno, na tak malém prostoru bylo moc lidí natěsnaných na sebe a museli se s tím vypořádat sami. Cítil, že kabinu i dál halí dým, ale nebyla to napodobenina dýmu jako v předchozích pádech. Bývalo tu chladno, vlhko, bez zápachu, dokonce to bylo osvěžující. Tady bylo takové vedro, až měl pocit, že se tam všichni uvaří.

„Nemůžu dýchat!“ vykřikl někdo. To vyvolalo náhlé divoké šoupání nohama po jeho pravé ruce.

Kyle se pokusil polykat vzduch. Cítil, že má sežehnuté plíce. Ve zmateném zoufalství se otáčel.

„Dostaňte nás odtud!“ vykřikl někdo další.

„Jsme tu v pasti! Pomoc, pomoc!“

Jako by se v tu chvíli protrhla přehrada. Desítky zpanikařených těl se najednou obrátily ke dveřím, které se jen před několika minutami zavřely. Lidé křičeli, žadonili, zoufale tloukli na stěny. Kyle cítil, jak ho zasypávají ranami, jak s ním hážou sem tam – hysterické, neviděné postavy. Dostal ránu, až se otočil a sesypal k zemi.

Tápal po ostatních kolem sebe, chtěl se někoho chytit, aby mohl vstát. Dokonce v téhle vypjaté chvíli slyšel nějaký vnitřní hlas, který mu tiše připomínal, že spadnout znamená nechat se ušlapat. Spalující vzduch byl plný křiku, nadávek, trhaných vzlyků. Z reproduktoru teď uslyšel jiný hlas – mužský, rychlý a důrazný -, ale slyšel ho jako z dálky, neuvěřitelně slabě přes všechen zmatek kolem.

Někdo zaječel a příšernou silou do něj narazil. Kyle cítil, jak ho něčí ruce tahají za vlasy, do obličeje se mu boří nehty. Upadl dozadu, zakopl o kluzká těla a přes veškerou snahu uklouzl a propadával se do míst, kde byly samé boty a sandály. Podlahu vnímal jako rozpálenou pánev. Otočil se a chtěl vstát na kolena, ale tlak kolem byl příliš silný, nedokázal s ním bojovat. Slyšel příšernou ránu: maso narazilo na kost, jak se lidé prali a namáhavě prodírali k zavřeným dveřím. Něco těžkého ho zasáhlo do obličeje – jednou dvakrát – a najednou panika, zmatek, dokonce i puchýře naskakující z vedra se začaly vytrácet. Mlhavě si ještě vzpomněl na Toma, co se s ním asi stalo. A potom lidé začali padat na něj, vahou vlastních těl ho drtili, a když začal pomalu ztrácet vědomí a údy proti jeho vůli ochably, uvědomil si, že padá, padá jako starý list, který měkce dosedne na zem.

16:00

ANGUS POOLE SEDĚL na stole ve velké kanceláři Informačních technologií, ruce zkřížené, a vesele, byť falešně si pískal „Knock Me a Kiss“. Kolem sebe měl nejméně tři tucty dalších stolů, většinou obsazených. Na každém z nich byla klávesnice a monitor s plochou obrazovkou, všechno v naprosto stejném úhlu. Přes svoji velikost byla místnost tichá a Pooleovo pískání snadno přehlušilo tichý hovor, klikání kláves, zvonění telefonů.

Na protější straně místnosti spatřil pár zelených dveří beze skel. Nad nimi nápis, jehož varování dokázal přečíst i Poole, přestože byl od něj hodně daleko: Vstup povolen výhradně zaměstnancům. Pro vstup používejte skenery sítnice a ruky. Za těmi dveřmi byly veliké počítače, mozek Utopie: metropole silikonu a mědi, které dohlížely na provoz atrakcí, robotiku, pyrotechnické efekty, holografická zobrazení, živá představení, dozor, operace v kasinech, dodávky elektřiny, zpracování odpadů, protipožární čidla, monorail, zařízení na studenou a horkou vodu a bezpočet dalších systémů potřebných pro udržování provozu Parku. Zdálo se neuvěřitelné, že se takové místo zázraků může skrývat za fasádou takhle nijakého a bezbarvého prostoru.

Od nedalekého stolu někdo vstal a přistoupil k Pooleovi. Ohlédl se po té postavě: žena, běloška, věk ke třiceti, subtilní, 165 centimetrů, 55 kilo, zelené oči zastřené tónovacími čočkami. Dál si pískal.

Přišla k němu, trochu váhavě, dívala se na Warneovu kartu, kterou měl připnutou na klopě. Zjevně nebyla zvyklá vídat externí specialisty v posvátných prostorách Systémů.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se.

Poole s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Už mi pomohli.“ A pískal dál.

Žena na něj chvíli upřeně hleděla. Potom přikývla, odvrátila se a s jediným ohlédnutím šla zpátky ke svému stolu.

Poole ji sledoval. Potom zkontroloval čas na hodinkách. Přesně čtyři. Z hvízdání přešel pomaličku k pobrukování.

Přitom rychle přemýšlel. Byla to akce nechutně postrádající veškerou eleganci a trvala příliš dlouho. Přesto za daných okolností musí vyjít.

Ve Warneově plánu – Poole při svém způsobu myšlení by něco takového vůbec plánem nenazval – byla spousta znepokojujících mezer. Především Warneovo obvinění toho Freda Barksdalea je v této situaci těžko dokazatelné. Navíc Poole neměl tušení, kde toho chlapa hledat, ani jak vypadá. Naštěstí Utopie měla interní telefonní seznam a naštěstí, když zavolal z prázdné kanceláře na konci přilehlé chodby, hned po prvním zvonění někdo telefon zvedl. Teď při čekání mu oči zabloudily na diplomatický kufřík, zasunutý pod neobsazeným stolem pár metrů od něj. Poole se rozhlédl, sesedl ze stolu a popadl kufřík. To bude vhodná rekvizita.

Koutkem oka zahlédl, jak k němu někdo rychle, rozhodně kráčí. Otočil se a uviděl hubeného modrookého muže s hustou kšticí blonďatých vlasů, který k němu přicházel mezi stoly směrem od zelených dveří. I když měl dokonalý oblek a bezvadně uvázanou kravatu, na Poolea zapůsobil dojmem úspěšného muže, jemuž se zrovna ten den nečekaně příliš nedaří.

Natáhl k němu ruku. „Pan Barksdale, mám pravdu?“

Blonďák mu automaticky potřásl rukou. Stisk byl suchý a krátký. „Ano.“ Poole poznal britský přízvuk z telefonu. „Omlouvám se, ale mám hodně práce. O co se jedná -?“

Barksdale se najednou zarazil, když uviděl visačku na Pooleově klopě saka. Zachmuřil se. „Okamžik. V telefonu -“

„Omlouvám se,“ skočil mu do řeči. „Mohli bychom si trochu popovídat?“ Jemně chytil Barksdalea za loket a vedl ho k otevřeným dveřím – ne příliš vehementně, aby to působilo jako proti jeho vůli, ale dost na to, aby se nehodilo vzdorovat. Potřeboval dostat Barksdalea z domovského hřiště na neutrální půdu.

Do druhé ruky popadl podloudně získaný kufřík a odváděl Barksdalea z Informačních technologií na širokou chodbu Úrovně B. Nechal se vést, zjevně mu to bylo proti srsti, ale mlčel. Je v Utopii velké zvíře, odhadl Poole, a za normálních okolností by za takové nečekané vyrušování ztropil skandál. Ale jestli má Warne pravdu – a Barksdale není čistý -, tak teď nemohl riskovat prodlevu. V tomto ohledu nebyl profesionál: někde hluboko si dělal veliké starosti, obával se nečekaných komplikací. Neměl jinou volbu než jít. A skutečně s ním šel. Pooleův instinktivní skepticismus bral pomalu zasvé.

Když Poole před několika minutami prozkoumával území, našel odpočinkovou místnost asi o třicet metrů dál po chodbě. Tam právě Barksdalea vedl. S úsměvem pokynul na řadu pohovek u modře vymalované stěny.

Barksdale se vymanil z jeho sevření. „Já tomu nerozumím. Do telefonu jste tvrdil, že jste technik z Camelotu.“

Poole přikývl.

„Že vyvstal nějaký problém se šéfy některé atrakce. Zmínil jste se o poškození systému. Podezření ze sabotáže. Chtěl jste mluvit výhradně se mnou.“

Poole znovu přikývl. Byla to návnada: chtěl z něj vymámit přesně to, co si nemohl dovolit nechat bez povšimnutí.

Barksdale ukázal na kartu. „Ale vy jste externí specialista. Vůbec nepatříte do personálu Utopie. Takže o co přesně jde?“

Poole naklonil hlavu. „Samozřejmě máte pravdu. Nejsem zaměstnanec Utopie. Za ten telefonát se omlouvám, ale je hodně těžké vás sehnat. Zkrátka jsem obešel všechny obvyklé kanály.“

Modré oči se zúžily. Poole z nich vyčetl směsici emocí: rozmrzelost, nejistotu, znepokojení.

„Kdo jste?“

S omluvným úsměvem odpověděl: „Obchodní zástupce jistého externího maloobchodníka, šéf mi přikázal, že se s vámi jednoduše musím sejít, za každou cenu.“

„Vy jste – cože, obyčejný obchodní zástupce?“

Poole s úsměvem přikývl.

Směsice emocí z Barksdaleova obličeje zmizela, zbylo po ní jenom pobouření. „Jak jste se sem dostal?“

„To není důležité, viďte? Faktem zůstává, že jsem tady, a to proto, abych vám pomohl.“ Poklepal na kufřík. „Kdybyste se jen na minutku posadil, ukážu vám náš -“

„Nic takového. Zavolám ochranku.“ A otočil se.

„Mohl byste se laskavě na okamžik posadit.“ Při těch slovech popadl Barksdalea za rameno a strčil ho na nejbližší pohovku.

Barksdale zbrunátněl v obličeji, ale zůstal sedět.

„Děkuji vám. Slibuji, že to bude jenom chvilka.“ Předstíral, že se chystá otevřít kufřík. „Jako šéf oddělení Informačních technologií toho nádherného Parku si dozajista uvědomujete nebezpečí, ehm, infiltrace zvenčí.“

Barksdale na něj beze slova upíral oči.

„Čím automatizovanější jsou naše infrastruktury, čím více se používají počítače, tím větší je riziko útoku.“ Pokračoval v jakoby naučeném, věčně opakovaném textu. „Je smutné, v jakých časech žijeme. Nicméně ochrana založená na počítačích se stala nezbytností podnikání. Jsou takové elementy zvenčí, které by si nic nepřály víc, než nabourat se do vašich systémů, pane Barksdale. A to je ten okamžik, kdy vám můžeme pomoci.“

Stejně rychle jako Barksdaleův obličej zbrunátněl, teď zcela pozbyl barvu.

„Firma, kterou reprezentuji, může vaše systémy diagnostikovat, najít jejich slabiny, navrhnout postup jejich odstranění. A dnes, pouze dnes, nabízíme speciální prodej dva za cenu jednoho. Mohu vás zapsat?“ Poole sáhl do kapsy pro pero.

„Pro jakou firmu jste říkal, že pracujete?“ Barksdale položil otázku hlasem suchým a tenkým jako pergamen.

„Velice se omlouvám, já vám to neřekl? Důvěrné proniknutí do systémů.“

Barksdale se uštvaně rychle podíval doleva a doprava.

Veškeré Pooleovy pochybnosti v ten okamžik zcela zmizely. Ukázal mu kartu dost zblízka, aby si mohl na jejím okraji přečíst jméno Andrewa Warnea.

„A mám vás,“ řekl zlehka.

Barksdale vyskočil na nohy, odvrátil se od pohovky a už se rozbíhal chodbou.

„Pane Barksdale!“ okřikl ho Poole velitelsky.

Cosi v tom tónu ho přimělo zastavit se. Pomalu se otočil. Poole z kapsy manšestrového saka dvěma prsty povytáhl pažbu hackerovy pistole.

„Když to provedeme podle mého, ušetříme si spoustu komplikací, pane Barksdale.“

Potom s povzbuzujícím úsměvem nechal pistoli zase zmizet v kapse.

16:00

TERRI BONIFACIOVÁ kráčela po široké chodbě, ruce podél těla, oči upřené dopředu. Byly čtyři hodiny a – vzhledem k přechodu z Červené směny na Modrou – v Podzemí Utopie se pohybovala spousta účinkujících. Mnozí z nich jí mávli na pozdrav, pokynuli, usmáli se. Terri nijak nereagovala. Byla zamyšlená.

Den, který měl probíhat jako každý jiný, se proměnil v noční můru.

A přitom začal tak příjemným překvapením – doktor Warne přijel o týden dříve. Den za dnem, když nahlížela do Metanetu a sledovala, jak se sám vylepšuje a stejně tak i boti, které má v péči – nesčíslněkrát o tom mluvila s Warnem po telefonu -, ji stále více zajímal jeho tvůrce. Člověk, který je stejně jako ona fascinován strojovou inteligencí, který do této disciplíny přispěl skutečně zásadním způsobem. Někdo, od koho se může spoustu věcí naučit. Člověk duchaplný, oslnivý, navíc se smyslem pro ironický humor. Když se dověděla drb, že se rozešel se Sarah Boatwrightovou, dokonce snila o budoucí spolupráci s ním: Warne jako obrazotvorecký génius a ona jako technický mág, který by mohl dokončit, doplnit jeho vize, zasloužit se o jejich využití. Ruku v ruce.

Ale následná překvapení zdaleka nebyla tak příjemná.

A poslední odhalení Barksdaleovy zrady ji ohromilo. Ještě teď tomu nechtěla uvěřit. Mohl to všechno být jen děsivý omyl? Mohl Warne ve svém úsudku vážně pochybit?

Dvoukřídlové dveře Zdravotního centra byly zavřené. Jasné světlo za nimi pronikalo matovými skleněnými výplněmi. Terri zpomalila, když se k nim přiblížila.

Dokonce i teď… A teď co? Ať je to s Barksdalem jakkoli, viděla ten boj v Centrále, pytel plný zbraní. A teď jde do Zdravotního, dobrovolně bojovat. Jistě, abych pomohla. Abych ochránila rozmazlené dítě před armádou žoldáků. Moc pěkné, Terri.

Zaplašila tu myšlenku. Pravděpodobnost, že někdo půjde po čtrnáctileté holce, byla tisíc ku jedné. I kdyby o ní věděli – což se přece vůbec nedá předpokládat -, mají teď lepší věci na práci. Ona to pouze jistí. Pro něho.

Zhluboka se nadechla, otevřela dveře.

Terri byla ve Zdravotním centru jen párkrát – jednou na injekci proti chřipce, jednou, když si na nohu upustila pohonnou jednotku – a pokaždé tu bylo skoro prázdno. Oddělení mělo tvar čtverce, dvě široké chodby se uprostřed křížily, takže tvořily vlastně jedno veliké plus. Dokázala si dost jasně představit, co ji čeká: půl tuctu profesionálních sestřiček, které nemají pacienty, se na ni hned vrhne s otázkou, co potřebuje. Ale když vešla dveřmi, zjistila, že je všechno jinak. V sesterně seděla jediná sestřička – byl to otevřený prostor vepředu vlevo v místě, kde se protínaly dvě dlouhé chodby -, u každého ucha přidržovala telefon ramenem a psala si poznámky. Další sestřičky pobíhaly po chodbě, tlačily před sebou pojízdná lehátka, nebo si připravovaly léky.

Terri šla k sesterně, zvědavě se rozhlížela. Směrem k ní kráčela skupinka lékařů; s hlavami skloněnými k sobě hodně rychle hovořili. Když ji míjeli, snažila se něco odposlechnout. Podle všeho došlo k nějakému nečekanému neštěstí na atrakci v Callistu. Nahlášeno bylo hodně raněných a specialisté na popáleniny byli v pohotovosti.

Terri cítila, jak jí projel chlad. Snad ne znovu…

Zahlédla dva muže z ochranky. Stáli na místě, kde se křížily hlavní chodby, proti sesterně, a tiše mluvili.

Terri zpomalila, nutila se přemýšlet. První její myšlenka byla zcela čestná a upřímná. Přijde k sestře nebo ochrankáři a řekne: Dobrý den, jsem Terri Bonifaciovd z IT. Je u vás pacientka Georgia Warneová? Víte, nemáme jistotu, že je tu v bezpečí, a její otec mě požádal, abych ji ukryla někam jinam, takže…

Tuto možnost vzápětí vyloučila. Bude to muset zkusit jinak.

Šla dál a co možná nejlhostejněji sáhla po kartě s klipsem na vozíku u sesterny. Měla na sobě pořád laboratorní plášť; kdyby došlo k nejhoršímu, je to uniforma zdravotníka. Přitáhla si klopy ke krku, nesla viditelně desky s klipsem a kolem sesterny pokračovala na křižovatku chodeb. Před ní byl operační sál a jednotka intenzivní péče, vpravo vyšetřovny a laboratoře, vlevo pokoje a zázemí. Na příčné chodbě zahlédla kóje pro pacienty s roztaženými závěsy, takže viděla lůžka a křesla. Několik lůžek zdravotnický personál převlékal. Zřejmě čekali hodně pacientů. Možné to bylo.

Rychle přemýšlela, nevšímala si, jak jí tluče srdce. Georgia měla menší zranění, jak říkal Warne, ale bude ještě dostávat léky, aby spala. Byla v jedné z kójí. Terri se rozhlédla v místě, kde se chodby křížily. Všechny kóje však zely prázdnotou, závěsy rozhrnuté…

… kromě několika v příčné chodbě směrem vlevo.

Když míjela příslušníky ochranky, dívala se na papír na desce, zabočila vlevo do příčné chodby. Šla tak, aby to vypadalo, že patří k personálu. Muži se na ni podívali, ale nepřestali spolu hovořit.

Zamířila k zataženým kójím, byly tam celkem tři, u pravé stěny, u každé doléhaly světle modré závěsy těsně k sobě, aby nebylo vidět na lůžko. Když přišla blíž, poněkud sklíčeně si uvědomila, že na všechny tři velmi dobře vidí členové ochranky a kdokoli ze sesterny. Panebože, napadlo ji, tomuhle se nijak nevyhnu. Připadala si k smíchu, ničím nechráněná.

Postupovala dál jen silou vůle, přišla k prázdnému lůžku nejblíže obsazených kójí. Obrátila se zády k zakryté kóji, položila desku s klipsem na lůžko a předstírala, že kontroluje přístroj pro měření kyslíku v krvi. Přitom se kradmo podívala k místu křížení chodeb. Nikdo ji nesledoval. Proklouzla za závěs.

Otočila se a prudce se nadechla.

Na lůžku ležel starý muž, přikrývky až po bradu, měl nezaostřené a uslzené oči. Ruce poseté jaterními skvrnami se mu chvěly, jak svíral přikrývku. Monitor vedle něj monotónně pípal. Obešla lůžko v nohách, opatrně, aby nezavadila o závěsy a nikdo zvenčí nezaregistroval žádný pohyb.

Na druhé straně lůžka se znovu zhluboka nadýchla. Dobrá, zkusím následující. Roztáhla závěs další kóje.

Prázdná: lůžko bylo nově povlečené, obrazovky přístrojů tmavé. Tohle všechno je marná snaha, pomyslela si Terri. Může být kdekoli.

Zbývala ještě jedna kóje. Potom půjde za ochrankou. Nikdo, ani Andrew, jí nemůže říct, že to nezkusila. Kromě toho, pomyslela si, když obcházela prázdnou postel a kradmo odhrnula závěs od stěny, Georgia je tady nejspíš v mnohem větším bezpečí než kdekoli jinde. Nejspíš. Znovu se zhluboka nadechla, proklouzla do třetí kóje.

Georgia stále ještě mírumilovně spala, oříškově hnědé vlasy měla rozhozené na polštáři. Terri tam chvilku stála, při pohledu na Warneovu dceru zapomněla na okolní svět. Z tohoto úhlu v jejím obličeji viděla něco z něho, mladší a v perspektivním zkrácení: vysoké čelo, hluboko posazené oči, plná ústa.

Znovu se přinutila myslet. Andrew ji požádal, aby Georgii dostala na Bezpečnostní, pokud to půjde. I kdyby se ukázalo, že to nelze, zůstávala celá řada dalších možností: místo, kde by ji nehledali, místo, které by s minimální pravděpodobností upoutalo nechtěnou pozornost. Znala spoustu neškodně vyhlížejících kanceláří, laboratoří, provozních prostorů, všechno v dosahu dvou minut chůze. Nouzový východ na opačném konci chodby vede ze Zdravotního centra do služební chodbičky. Najít skryté místo bude snadné.

Ale dostat tam Georgii nepozorovaně – to se jevilo jako nemožné.

Odstoupila od lůžka a váhavě se rozhlédla po kóji. To je šílenství. Jak to udělám? Odnesu ji přes rameno přímo pod nosem členů ochranky? Měla bych tu jednoduše počkat, až se Georgia probudí. Ale stejně, co se stane?

Pohlédla na spící dívku, na čerstvě se vybarvující ošklivou modřinu na lícní kosti. Měla pocit, že Georgia je jí něčím podobná. Ne fyzicky: věděla, že není tak hezká a chyběl jí i šarm toho děvčete, který v neohrabaném věku čtrnácti let bývá k vidění jen zřídka. Tu podobnost spatřovala ve vystupování vůči světu. Terri v jejím věku bývala tichá, uzavřená. Nově se přestěhovala do Států, byla chytrá Asiatka, nejmenší z celé třídy. Dospělí jí možná připadali hloupí, ale snesitelnější než její vrstevníci kteří si ji neustále dobírali a chovali se hodně ošklivě. Čtrnáct let je hodně obtížný věk.

Když pozorovala dívku, cítila, jak v ní narůstá vůle. Pravděpodobnost, že je v nebezpečí, je možná milion ku jedné. Ale na tom nezáleží; přijde na to, jak jí zajistit bezpečí. Udělá to pro Georgii – pro jejího otce.

Rychle přešla na druhou stranu lůžka, rozhrnula závěsy a vyhlédla na konec chodby, doufala, že najde nějaký vozík nebo lehátko, cokoli, na čem by mohla spící dívku odvézt. Srdce jí pokleslo, když nic takového nenašla.

Potom ale objevila složené kolečkové křeslo opřené o stěnu.

To ji povzbudilo, a tak zatáhla závěs a vyšla ven, dávala pozor, aby na ni nebylo vidět z místa, kde se křížily chodby. Zaslechla hlasy a rychlé kroky, naštěstí chodba s prázdnými kójemi a zázemím byla tichá. Popadla kolečkové křeslo, táhla ho do kóje co možná nejtišeji. Ukrytá za závěsy škubla držadly směrem dolů, zaklapla pojistky.

Obrátila se k lůžku, ztěžka dýchala. Musela jednat rychle, aby neměla čas myslet na to, jak by se všechno mohlo zhatit.

Přijela s křeslem k lůžku, potom stáhla z Georgie přikrývku a – co nejopatrněji – ji zvedla z matrace.

„Teda holka,“ zabručela. Jsi těžká jako já.“

S velkým úsilím ji posadila do kolečkového křesla. Georgia povzdechla a něco zamumlala. Terri popadla z lůžka polštář, dala jí ho za záda, aby se jí sedělo co nejpohodlněji, potom ji přikryla nemocniční dekou.

Už to bude, teď si nemůže dovolit couvnout.

Obešla lůžko, poodhrnula závěs jen tak, aby viděla na chodbu a sesternu. Naštěstí nebylo tak rušno, ale dva členové ochranky stáli zády k ní a povídali si.

Vyjet s Georgii z kóje a dojít chodbou k nouzovému východu potrvá asi třicet vteřin. Ti dva chlapi to ani nepostřehnou. Když půjde podél pravé stěny, nebude ji přes zatažené závěsy vidět, alespoň kousek. I kdyby ji ochranka uviděla, nevzbudilo by to žádnou pozornost: prostě sestra před sebou tlačí kolečkové křeslo.

No tak, Terri, jdi na to.

Pevně uchopila rukojeti kolečkového křesla a vyjela na chodbu. Rozviklaná kolečka vrzala a Terri se kousala do spodního rtu, v duchu si opakovala, že za chviličku bude u dveří a zmizí odtud.

Jenomže jí to trvalo déle, než předpokládala. Tlačit kolečkové křeslo bylo dost namáhavé a jí připadalo, že se únikový východ vzdaluje, jako by se jí vysmíval. Zaťala zuby a chtěla zrychlit krok.

A vtom za sebou uslyšela nový, silnější hlas.

Něco se dělo v sesterně. Že by přivezli první oběti? Neodvážila se ohlédnout. Cítila se nahá, bezbranná. Byla tak v půli cesty k východu – příliš daleko na to, aby se vrátila do kóje. Ale měla strach jít dál, když nevěděla, co se děje za ní, jestli ji někdo nepozoruje, jak kráčí k nouzovému východu. Tak to jsi tomu dala. Cítila, jak jí začínají vypovídat nervy. Očima přejížděla kolem sebe.

Tamhle: napravo uviděla dveře označené Sběr prádla.

Ne, to ne.

Ale blíž žádné jiné dveře nebyly. Můžou se tam ukrýt, než se situace zklidní. Potom vyjede chodbou k nouzovému východu.

Staré strachy, napůl potlačované fobie se rozburácely. Ne, žádný stísněný prostor! Prosím!

Bude tam málo místa. Bude tam tma. Mnohem snazší by bylo jít dál, riskovat, že si jí třeba nikdo nevšimne. Ale ukládací prostor…

Za sebou slyšela další hlasy, teď silnější.

Ze všech sil se snažila potlačit paniku, která ji hrozila zaplavit, a zahnula k těm dveřím. Když je otvírala a vjížděla dovnitř, cítila, jak se jí klepou ruce.

Uvnitř svítily jen úsporné žárovky. Terri se rozhlédla, dýchala rychle. Nebylo tam tak málo místa, ale bylo tam šero, strašné šero. Zelené pláště, bílé sesterské uniformy a župany různých velikostí visely na tyčích, nebo byly poházené po nespočetných dřevěných skříňkách. Zadní části místnosti dominovala horizontálně zabudovaná obrovská kovová trubka a vedle ní další z PVC. Po nich se táhly další, menší. K hlavní trubce byly přinýtované dva veliké poklopy s mosaznými úchyty. Byla to součást systému vysokotlakého zařízení pro přepravu prádla, který vedl všemi podzemními prostory Utopie. Po celý den – zejména ale na konci dvou hlavních směn – se tudy pneumatickým tlakem přepravovaly kostýmy, uniformy, ručníky, ubrousky, ubrusy a ložní prádlo do centrální prádelny na Úrovni C. Terri slyšela, jak v tu chvíli systém pracuje. Z veliké trubky se ozývalo slabé duté hučení.

Dýchala rychleji, už to vlastně byla spíš hyperventilace. Měla pocit, že ji temné stěny chtějí stisknout. Zoufale bojovala s panikou, sehnula se ke kolečkovému křeslu, upravila přikrývku a polštář. Potom přešla zpátky ke dveřím, maličko je pootevřela a vyhlédla.

U sesterny stál nějaký muž. Středně vysoký, svalnatý a i na tu dálku si všimla jeho exotických očí. Měl na sobě tmavou kombinézu, a když mluvil se sestrou, pomalu, naoko nenápadně, se rozhlížel kolem sebe. V jednu chvíli měla pocit, že mu oči zabloudily ke dveřím, odkud vyhlížela. Ucukla. Potom se znovu naklonila, poslouchala.

„Přišel jsem se podívat na jednu pacientku,“ říkal ten člověk, přízvuk skoro stejně exotický jako oči.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se sestra, hlavu skloněnou k terminálu počítače.

„Georgia Warneová.“

Terri ztuhla.

„A kdo jste vy?“ položila další otázku sestra, oči stále upřené na terminál.

„Pan Warne. Její otec.“

„Dobře.“ Sestra se podívala na diagram. „Leží v – ne, přestěhovali jsme ji. Najdete ji v kóji 34. Jděte chodbou vlevo, je v poslední zatažené kóji, pane Warne.“

Doktore Warne! chtělo se Terri vykřiknout. Doktore, ne pane! Ale sestra už odcházela opačným směrem a ten muž obešel sesternu a pokračoval chodbou. Když uviděla skulinou dveří celou postavu, všimla si, že nese objemný pytel. Ve světle zářivek se stříbřitě leskl.

Zdravý rozum na ni ječel, aby se stáhla, ale nedokázala se odlepit od dveří a světla ve škvíře zpátky do temného, svíravého, dusivého prostoru prádelny.

Ježíši, Marie, Josefe, ochraňujte mě od všeho zlého. Ježíši, Marie, Josefe, ochraňujte mě od všeho zlého. Terri se naposledy modlila v klášterní škole. Ale teď slyšela sebe sama, jak potichu opakuje kdysi známá a kdysi uklidňující slova: Věřím v Boha, Otce Všemohoucího, Stvořitele nebes a země…

Georgia na kolečkovém křesle za ní se pohnula. Ten muž přišel blíž.

Dobrý Bože, upřímně se omlouvám, že Tě obtěžuji a ošklivím si všechny své hříchy, neboť mám strach ze ztráty Nebes a bolestí pekel, ale hlavně proto, že tě urážejí…

Muž přišel blíž.

16:00

PŘED SÍNÍ fantastických iluzí profesora Cripplewooda se v mihotavém světle plynových lamp odrážely vlhké kočičí hlavy na cestě. Čekající návštěvníci se rozešli se vstupenkami, které je opravňovaly ke vstupu přesně v půl páté. Silný rudý provaz, plastický a se střapci, natáhli přes zdobené cihlové průčelí vchodu. Následující půlhodinu budou Holografická zrcadla uzavřena.

Sarah Boatwrightová si mnula ruce, aby jí nebyla zima. Seděla pod nízkým stropem v prostorech Zpracování obrazů tři a půl metru pod silnicí. Byla tam neuvěřitelná zima, dokonce větší než v její kanceláři. Rozhlédla se po spoustě velkých zobrazovacích jednotek a ovládacích skříní. Všechny přístroje byly opatřeny identifikační nálepkou akusticko-optické modulační seskupení č. 10, streamingový procesor překrývání, okrajový kodér A. Malé město patentovaného hardwaru, zajišťující plynulý provoz holografické zrcadlové síně nahoře. Za normálních okolností zrcadlovou halou prochází každou půlhodinu pět set lidí. V tuto chvíli zela prázdnotou. Sarah byla jedinou návštěvnicí. Ne – to nebyla tak docela pravda. Druhým návštěvníkem bude přece John Doe.

Ohlédla se na Boba Allocca, jeho objemná postava vyplňovala úzký prostor mezi dvěma modulátory s vysokou rozlišovací schopností. Kus dál za ním postával Rod Allenby, manažer atrakcí Gaslight, a Carmen Florezová, supervizorka atrakce Holografická zrcadla. Oba se tvářili úzkostlivě.

„Myslíte, že už je uvnitř?“ zeptala se Sarah.

Allocco pokrčil rameny. „To nemůžeme vědět, když jsou kamery mimo provoz. Je to setsakra úskočňý bastard. Odtud se dá do Haly dojít nejméně čtyřmi služebními vchody a Zpracování obrazů má přímý přístup na Úroveň A i do Parku.“ Nedůvěřivě se podíval jejím směrem. „Sama jste výslovně žádala, aby nikde nebyly žádné hlídky. Uvnitř ani venku.“

„Vzpomeňte si, co se stalo minule. Tentokrát to musíme udělat podle něj. Dám mu ten disk. Bez jakýchkoli uskoků. A on potom odejde. A my se z toho sebereme.“

„Sebereme se. Moc hezká představa.“

„No tak, Bobe. Teď je to hra Johna Doea. Do jejího konce zbývá posledních pár minut.“ Někde hluboko v mysli slyšela hlas Chucka Emoryho – žalostný, odevzdaný. Nemůžeme čekat déle než další půlhodinu. Pokud do té doby nebude v Parku obnovena integrita, zavoláme federály.

„Možná to je hra Johna Doea, ale to neznamená, že má poslední slovo.“ Allocco vyndal něco z kapsy a podal jí to: brýle s tmavě modrými obroučkami, očnice silné jako u lyžařských brýlí.

„Co to je?“

„Modifikované brýle pro noční vidění. Registrují teplo a také filtrují holografická zobrazení. Údržbáři je používají při práci v Holografických zrcadlech. Až tam přijdete, nasaďte si je. Vypínač je tady.“ Allocco se na ni podíval. „Máme přece technologii, prokristapána. Můžeme ji taky používat. Sama víte, jak moc matoucí místo to je. S tímhle budete mít alespoň nějakou výhodu.“

„Dobře.“ Pověsila si brýle na krk, zkontrolovala čas na hodinkách. „Už musím jít.“

„Ještě chvilku.“ Allocco vyndal vysílačku. „Tohle mějte pořád zapnuté. Budu monitorovat celou dobu, co budete uvnitř. Znáte dispozice uvnitř?“

Sarah si vzala vysílačku. „Víceméně.“

„Ať si ty brýle vezmete nebo ne, orientace je tam dost složitá, takže se moc neloudejte. Předejte mu disk a ven. Stačí vaše jediné slovo a nastoupí bezpečnostní jednotky.“

„Nechci bezpečnostní jednotky. Chci, aby to všechno proběhlo bez jakéhokoli vměšování. Jestli máme můj Park zachránit, tak toho chlapa musíme dostat pryč co možná nejdřív.“

Allocco povzdechl. „Ano, madam. Ale tohle budete mít na krku vy, ne já.“

Sarah přikývla, otočila se.

„Stejně si ale dávejte pozor.“

V odpověď mávla vysílačkou a potom prošla mezi přenašeči a zobrazovacími jednotkami holografických videozáznamů a pokračovala ke schodišti v protější stěně.

Oddělení Zpracování obrazů zabíralo celý prostor pod Holografickými zrcadly. Každá zobrazovací jednotka předávala po jednom hologramu do Haly nahoře. Na pokyn Sarah byl komplex zcela vyprázdněn, zůstalo jen několik nezbytně nutných zaměstnanců – už při chůzi klikatou cestou ke schodišti měla pocit, že je stále osamělejší.

Došla ke schodům, ruku položila na chladné zábradlí. Na okamžik zůstala stát. Druhou ruku přiložila na sako, aby se ujistila, že má disk. Znovu na hodinkách zkontrolovala čas.

Byly to všechno zbytečné zdržovací akce. Proč chtěl právě ji? Překvapilo ji, když si uvědomila, že skutečně, skutečně nechce stoupat do těch schodů. Nechtěla zabloudit v matoucím labyrintu zobrazení a odrazů. Ale ze všeho nejvíc nechtěla znovu vidět Johna Doea; vidět, jak na ni upírá oči, každé jiné barvy, ten podivně důvěrný úsměv orámovaný krátce střiženou bradkou. Ne tady. Ne o samotě.

Chytila se pevněji zábradlí. Vzpomeňte si, co se stalo minule, říkal jí Allocco. Byli agresivní. Stálo je to život jednoho bezpečnostního specialisty a spoustu poraněných návštěvníků. A teď byla na řadě ona sama. Třeba John Doe mluvil pravdu, když jí tvrdil, že chce ten disk právě od ní, aby měl jistotu, že vše proběhne bez překážek. Nejspíš ano. Ale to bylo jedno. Protože – po událostech v Galaktickém letu – padalo tohle na její hlavu. Je to jen její zodpovědnost. Její, nikoho jiného.

Narovnala se v ramenou, povysunula čelist a rezolutně stoupala po schodech vzhoru, vzala za kliku u dveří a otevřela je.

Za nimi byla velká místnost, bohatě zařízená v edwardovsky nestřídmém stylu. Stěny pokryté tapetami s texturou, ke stropu se zvedaly velké esovité tvary kašmírového vzoru. Zdobené plynové hořáky vyčnívaly v cylindrech z broušeného skla mezi olejomalbami ve zlatých rámech. To všechno zalité hojným, měkkým světlem. Podlahu krášlila parketová mozaika z mnohabarevných různých druhů dřeva, které vytvářely složitý, spirálovitý labyrint. Tohle byl prostor, kde návštěvníci čekali, až budou moci vstoupit do Holografických zrcadel. Za normálních okolností tu bylo plno nedočkavých, upovídaných návštěvníků, kteří čekají, až zřízenci v kostýmech vpustí dovnitř další skupinu. Teď tam bylo ticho a prázdno. Na podlaze viděla dlouhé, hrůzyplné stíny. Rohy místnosti byly ponořené do tmy.

Sarah vešla, dveře do Zpracování za sebou nechala potichu zaklapnout. Její kroky bylo slyšet na dřevěné podlaze. Zastavila se, naslouchala. Slyšela hučení plynových lamp, tikání půltuctů pendlovek, které lemovaly stěny předpokoje. Zleva zaznamenala tlumené zvuky Parku za zavřenými dvoukřídlovými dveřmi: smích, útržky písničky. Zprava – kde doširoka zel vstup do samotného bludiště – se neozývalo nic. Tam bylo ticho. Někde uvnitř čekal John Doe.

Věděla, že by měla zamířit k tomu vchodu, vejít rozhodným krokem, oznámit svoji přítomnost. A přece něco při naslouchání ticha porazilo její nejlepší úmysly, paralyzovalo její vůli. Ve své dospělosti Sarah sama sobě nikdy nedovolila bát se čehokoli nebo kohokoli. Ale teď, když stála sama na chodbě, měla v ústech nepopiratelnou kovovou pachuť.

Nadechla se jednou, podruhé. Potom potichu přistoupila ke dveřím, v jedné ruce pevně svírala vysílačku. Přijala ji jen mimochodem, bezmyšlenkovitě: teď jí najednou připadala skoro životně důležitá.

Už žádné zdržovací manévry. Překročila práh, vešla dveřmi dál do Haly.

Byla málo osvětlená, ale ne temná. Plynové lampy v předpokoji vydávaly nepřímé světlo, které jemně zvýrazňovalo chodbu před ní. Stěny lemovaly velké zrcadlové panely, orámované tmavým dřevem. Když Sarah popošla, viděla, jak po obou stranách postupuje i její odraz.

První část Haly, to věděla, tvořila výhradně zrcadla. Ale věděla také, že v lištách a za jednostrannými skly jsou kamery, které ji snímají a obraz posílají do počítačů do Zpracování – ty provedou řadu složitých digitálních převodů, výsledek předají do holografických přenašečů, a ty je ukážou na jiném místě Haly. Senzory ve stropě zaznamenají její příchod, určí, kterým směrem se mají zobrazit nově vytvořené hologramy, dokonce zachytí i její pohyb v reálném čase, když se k nim přiblíží. Čím hlouběji do Haly vcházíte, tím méně chápete, co vidíte: zobrazení v zrcadle, nebo hologram sebe sama, nebo jiného návštěvníka. Byla to klasická zrcadlová hala s dotekem jednadvacátého století. Znovu myslela na to, proč John Doe pro předání disku vybral právě tohle místo.

Postupně spatřovala zobrazení sebe sama, jak přichází: zcela jasně chodba prudce uhýbala dopředu vzhůru, takže se musela určitě dívat do zrcadla, které jí stálo v cestě. Přišla blíž, zírala na zobrazení, které zase zíralo na ni. Žena s vysílačkou v ruce. Zdvihla ruku, její dvojnice učinila totéž v otrocké imitaci. Přitiskla prsty ke tvrdému, chladnému sklu.

Zrcadlový odraz jí samé byl pečlivě rozostřený, aby hodně připomínal hologram a tím zvýšil iluzi. Sarah spustila ruku, odvrátila se a kráčela chodbou. Znovu vnímala, jak po obou stranách s ní jdou dva její odrazy. Vysílačka v ruce slabě zapískala a umlkla.

Chodba najednou ústila do malé, šestihranné místnosti. Všude kolem byly další Sarah Boatwrightové, které na ni upíraly zrak. Zamyslela se, v duchu procházela schéma Haly. Tři ze šesti stěn jsou zrcadlové, vzpomněla si; v jedné byla chodba, kterou právě prošla; další dvě byly hologramy skrývající další chodby.

Podívala se pozorněji na zobrazení kolem. Na všech držela vysílačku, paže svěšené podél těla ve světle hnědém kostýmu. Zvedla ruce a tři zobrazení to udělala také. Takže další dvě jsou hologramy. Těmi mohla projít jednou ze dvou nových chodeb. Ale kterou?

Uvažovala o tom, že tu zůstane stát, počká, dá Johnu Doeovi prostor, aby sám učinil další krok. Možná je v té vedlejší chodbě. Nebo to možná všechno je jenom lest a všichni jeho kamarádi jsou už na míle daleko, uhánějí po dálnici 95. V každém případě bylo lepší pohybovat se než tady stát, poslouchat, čekat.

Sarah přistoupila k nejbližšímu hologramu sebe sama. Zíral na ni. Najednou zobrazení zvedlo ruku. Při tom pohybu se instinktivně zastavila. Teď to pochopila: kamera byla ukrytá za zrcadlem na konci předchozí haly, zaznamenala, jak zvedla prsty ke sklu.

To ji povzbudilo, a tak prošla hologramem. Ten se kolem ní rozvlnil a zmizel. Na druhé straně do dálky ubíhala další chodba lemovaná zrcadly. Zůstala stát, čekala na zvuk, náznak pohybu. Nic se nedělo, a tak po několika vteřinách postoupila dál.

Nyní se nacházela hlouběji v bludišti a bylo stále pravděpodobnější, že stěny napravo i nalevo už nejsou jenom ze skla, které odráží obraz. Některé z nich by měly být hologramy, přetvoření jí samé, jak míjí zrcadla, kolem nichž předtím prošla. Za první křižovatkou si už moc dobře nevzpomínala na dispozice prostoru Haly. Do jisté míry je snazší, když je tam člověk sám. Běžně zrcadla zaznamenávají zobrazení dvaceti různých lidí, ne pouze jednotlivce. Takže je ještě těžší poznat, co je promítnutý hologram, co je odraz v zrcadle a co je živý člověk. I tak se přestávala orientovat.

Potom si vzpomněla na brýle zavěšené na krku. Zapnula baterii a brýle si nasadila. Pohled na chodbu se najednou proměnil: hologramy před ní byly šedé, přízračné. Nyní dokázala rozeznat iluzi od odrazu. Projela jí vlna nově nabyté sebedůvěry.

Chodba prudce uhýbala a potom se větvila ve tvaru písmene Y. Sarah nahlédla do dvou chodeb před sebou, jejich zrcadlové stěny se třpytily. Zaváhala a potom zcela impulzivně zabočila vlevo. Když se vydala na cestu, zaslechla vysílačku v kapse.

„Sarah, slyšíte mě?“ Alloccův hlas jí v té tiché chodbě připadal nesnesitelně hlasitý.

Rychle zeslabila zvuk. „Ano.“

„Co se děje?“

„Nic. Není po něm ani stopa. Proč to spojení? Měli bychom udržovat -“

„Poslouchejte, Sarah. V Callistu se stalo nějaké neštěstí.“

„Neštěstí? Jaké?“

„Já nevím. Když teď nefungují kamery, tak trvá hodně dlouho, než zjistíme, co přesně se stalo. Ale nejspíš se něco pokazilo na Stanici Omega. Já -“ hlas se ztratil v krátké záplavě statické elektřiny – „zprávy o 904.“

Sarah cítila, jak jí začíná být chladno. Kód 904 v bezpečnostních dopravních pravidlech Utopie znamenal oběti z řad návštěvníků.

„Sarah? Sarah, jste tam?“

„Jsem tady. Víte jistě, že to není falešný poplach?“

„Dostal jsem dvě zprávy nezávisle na sobě. Vypadá to vážně. Východiskem možná bude kontrola davu.“

„Tak tam jeďte a stabilizujte nastalou situaci.“

„To nemohu udělat. Vy jste -“

„Já jsem v pořádku. Vy máte zodpovědnost vůči návštěvníkům. Zalarmujte Zdravotní, zahajte oživování obětí, pokud to bude zapotřebí. Rozmístěte tam chlapy z Bezpečnostního a z Infrastruktury. Lidé z oddělení Styku se zákazníky ať mají pod kontrolou i periferní záležitosti.“

„Dobře. Dám to vysílačkou vědět Florezové, řekněte jí, ať monitoruje tuhle frekvenci.“ Následovala odmlka. „Nezapomeňte, co jsem vám říkal, Sarah.“

S jemným cvaknutím vysílačka ztichla. Sarah znovu zesílila zvuk a dala vysílačku do kapsy saka.

Když Allocco odejde, zůstane v Hale jen základní personál a nikdo z nich o její misi neví vůbec nic. I když Carmen Florezová bude mít vysílačku, stejně jako ostatní o celé té záležitosti nemá ani zdání.

Sarah zůstala skutečně úplně sama.

I když to Alloccovi tvrdila, není v pořádku. Zaváhala v chodbě uhýbající vlevo. Další nehoda, bezprostředně potom, co se přihodilo v Útěku z Vodní temnoty. To nemohla být náhoda.

Tak co se tedy děje? Je tohle všechno součástí plánu Johna Doea? A pokud ano, proč? Přistoupili na jeho požadavky. Vypálili druhý disk, přinesla mu ho osobně. Předpokládal snad, že se tu neobjeví – a události na Stanici Omega jsou jakousi odvetou? Ale to není možné – pokud se o tom Allocco dověděl až teď, tak se to muselo stát ještě před čtvrtou hodinou.

Mohlo se to rozběhnout o hodiny dřív.

V každém případě musel mít John Doe záměry, aby se to všechno dělo současně.

Stála bez hnutí ve třpytivé chodbě. Zlost, zklamání, pochopení se v ní praly. Co se pokazilo? Kolik je obětí? Je teď Callisto místem, kde lidé propadli davové panice?

Vydala se po levé odbočce, nedbala na to, jak podpatky klape o podlahu. Aspoň má brýle; to jí skýtá výhodu. Najde toho bastarda, najde ho a -

Stejně rychle, jak se dala do pohybu, zase zastavila. Vepředu, v další zatáčce labyrintu, stál John Doe.

Alespoň si myslela, že je to John Doe – v brýlích byla ta postava vidět velmi špatně. Sundala si brýle. V tu chvíli hologram ožil.

Zatajila dech. Poprvé ho viděla – skutečně viděla – od doby, kdy ji navštívil v kanceláři, posadil se na její stůl, pil její čaj, pohladil ji po tváři. Cítila, jak jí tuhnou svaly na čelisti. Vypadal ještě uvolněnější než tehdy: štíhlé ruce podél těla, drahý oblek, perfektně ušitý přesně na míru, lehký pobavený úsměv odhaloval dokonalé zuby.

„Sarah,“ řekl. „Je od vás moc hezké, že jste přišla.“ Jeho hlas zněl vzdáleně – skutečný John Doe byl někde jinde, hlouběji v labyrintu.

Čekala. Bez hnutí sledovala zobrazení.

„Moc se mi líbí, jak jste to tady okrášlili. Líbí se to narcisovi ve mně.“

Stále čekala.

„Přinesla jste ten disk, Sarah?“

Pomalu přistoupila k zobrazení. Stál tam, podivnýma různobarevnýma očima se ohlédl nejprve vlevo, potom vpravo. Možná ho některá kamera snímala, když se zastavil na nějaké křižovatce a rozhodoval se, kudy dál.

„Ptal jsem se, jestli máte ten disk.“ Rty Doeova zobrazení se nepohnuly.

„Ano,“ odpověděla. Najednou už ten obličej nechtěla vidět. Nasadila si brýle a hologramy kolem ní jako by vybledly a znovu vypadaly přízračně.

„Dobře. V tom případě můžeme pokračovat.“

„Co jste to udělal, pane Doe?“

„Prosím?“

„Na atrakci v Callistu, Stanice Omega. Co jste to udělal?“ Sama slyšela, jak se jí hlas chvěje rozrušením.

„Copak?“ ozval se hlas se slabým nádechem posměchu. „Něco není v pořádku?“

„Udělala jsem všechno, co jste chtěl!“ křičela. „Věřila jsem vám. Nedělejte si ze mě prdel!“

„No tedy. A já si myslel, že jste slušně vychovaná.“

Sarah zalapala po dechu, bezděčně zaťala pěsti.

„Už jsme skoro hotoví, Sarah. Ukončeme tu naši záležitost, potom se můžete věnovat té nepříjemnosti sama a – okamžik, teď vidím vaši novou image. Copak módního to máte? Aha, už chápu. Ty brýle vám nesluší, Sarah. Jsou na vaše jemné rysy příliš těžkopádné. S tím budeme muset něco udělat.“

Chvíli bylo ticho. Potom – odněkud hluboko ze tmy – se ozvalo cvaknutí.

Okamžik se nic jiného nedělo. Potom Sarah na okrajích svých brýlí uviděla zelenou zář. Hologramy v chodbě před ní, které se předtím začaly pomalu rozplývat, se rozzářily, zelení dvojníci; svítili stále jasněji. Sarah zamrkala, odvrátila se od bolestivého světla. Když pohnula hlavou, před očima jí zeleně zazářily horké pruhy.

S podrážděným výkřikem si sundala brýle a vzala vysílačku. „Carmen?“ zašeptala do ní.

Následovalo několik vteřin ticha. „Ano, slečno Boatwrightová,“ zapraskalo ve vysílačce.

„Carmen, děje se něco dole?“

„Před několika vteřinami došlo najednou ke čtyřnásobnému zesílení proudu na holografických generátorech. Všechny jsou přehřáté.“

„Můžete to zastavit?“

„Ano, ale bude to chvilku trvat. Všechno řídí počítač. Musíme zjistit, odkud byl vydán ten pokyn. Dokud to přesně nezjistíme, ani se neodvážím generátory připojit na síť.“

„Zjistěte to.“ Sarah klesla ruka s vysílačkou. On byl připravený i na ty brýle. Připravil se na všechno. Všechno, co nás napadne, už promyslel.

„Víte, co tím myslím, Sarah?“ ozval se přívětivý, zdvořile rezervovaný hlas Johna Doea. Zaslechla další vzdálené cvaknutí. Jak můžete mluvit o důvěře, když vy sama žádnou nedáváte najevo? Jenom mi dejte ten disk a já navždy zmizím z vašeho života.“

Sarah neodpověděla. Nebylo co dodat. Najednou si připadala poražená.

„Na jakém místě jste teď, Sarah?“

Neodpověděla.

„Sarah?“

„Ano?“

„Na jakém místě jste teď?“

„Nerozumím.“

„Podívejte se na rám zrcadla nejblíž k vám. Na levém horním kraji uvidíte číslo.“

Toporně vzhlédla. Chvíli jí trvalo, než to místo našla, ale potom uviděla řadu malých čísel vypálených do dřeva.

„Sedm, devět, dva, tři,“ zamumlala.

„Prosím?“

„Řekla jsem sedm, devět, dva, tři.“

„Velmi dobře. Teď mě poslouchejte. Dovedu vás na místo, kde jsem. Celou dobu budeme v kontaktu, budeme spolu mluvit. Rozumíte?“

„Ano.“

„Dobře. Měla byste… měla byste být v levé chodbě za rozdvojením chodeb ve tvaru písmene Y. Pokračujte až na konec chodby. Až tam dorazíte, řekněte mi.“

Proti své vůli pokračovala, viděla, jak se spolu s ní pohybují její odrazy. Najednou se po její pravé ruce narovnalo zobrazení Johna Doea. Ztuhla: další hologram, tentokrát jiný. Držel cosi, co připomínalo štůsek plánů, v nepřetržité smyčce se díval nahoru a dolů.

„Jsem na konci chodby,“ oznámila.

„Podívejte se na zrcadlo vlevo od vás. Je to číslo 7847?“

Odmlka. „Ano.“

Jděte další chodbou vlevo a potom rovně, chodba vás vyvede napravo, je zakrytá hologramem. Hledejte ho.“

Sarah zabočila do chodby, šla pomalu, rezignovaně. John Doe nebyl na rozpacích, svým způsobem nebyl ani nejistý. Naopak, znal Halu lépe než samotní projektanti. Věděl o těch brýlích. Připravil se na všechno, až po čísla jednotlivých zrcadel lemujících chodby.

Veškeré její instinkty ji vehementně nabádaly, aby nechodila dál. Ale neměla jinou možnost: musela předat Johnu Doeovi ten disk. V každém případě.

Najednou se znovu zastavila. Její vlastní zobrazení – někdy odraz, někdy hologram uložený už dříve – byly všude kolem. Ale před ní nalevo bylo jiné zobrazení: zobrazení muže. A nebyl to John Doe.

Přistoupila blíž, pozorně sledovala, jak se zobrazení zaostřilo.

Byl to Andrew Warne.

Otočila se. Andrew? Tady?

Nebyl čas na přemýšlení, jen na reakci. Měla přijít bez doprovodu. Jestli je tu Warne, tak to má nějaký důvod – naléhavý důvod. Je určitě někde mezi ní a vchodem. Protože John Doe je dál v labyrintu, bude chvíli trvat, než mu servery zdola dodají Warneovo zobrazení.

Rychle šla zpátky na poslední křižovatku, zabočila doprava a šla směrem, kterým přišla. Zepředu slyšela blížící se kroky.

„Sarah?“ slyšela Warneův hlas: divoký, netrpělivý šepot. „Sarah?“

Na chvíli byl slyšet hůř, potom se zase přiblížil. „Sarah? Kde jsi?“

„Tady!“ zašeptala v odpověď.

Objevila se postava na křižovatce ve tvaru Y. Jenže tentokrát to nebyl hologram, ani odraz v zrcadle. Byl to Andrew Warne, povolený obvaz na čele, z jeho pohledu bylo znát znepokojení. A potom ji uviděl. Na chvilku se zamračil, jako by se pokoušel přijít na ten trik. Přistoupila k němu. Hned se mu rozjasnila tvář.

„Sarah,“ spěchal k ní a chytil ji za ruce. „Díky bohu.“

Na okamžik dotek jiné, soucítící lidské bytosti přebil všechno ostatní. Zavřela oči.

Potom s trhnutím ucouvla.

„Co tady děláš?“ zašeptala divoce. Jak ses dostal dovnitř?“

„Musel jsem tě zastavit,“ odpověděl šeptem. „Tady nejsi v bezpečí.“

„Tady nemůžeš zůstat. Musím předat ten disk Johnu Doeovi sama. Já -“

Warne ji popadl za ruce. Je to past.“

Slyšela ozvěnu svých největších obav. Strnula. Jak to víš?“

Cítila, jak jeho stisk sílí. „Tohle pro tebe nebude jednoduché. Sarah, našli jsme toho špiona. John Doe je nasazený špicl.“

Sarah čekala, neodvážila se ani dýchat.

„Je to Barksdale.“

V prvním okamžiku měla Sarah sto chutí dát Warneovi facku. Ustoupila od něj.

„Lháři!“

Warne k ní znovu přešel. „Sarah, prosím tě. Musíš mě vyslechnout. Nikdy neproběhla žádná kontrola bezpečnosti zvenčí. DPS nikdy v Utopii nebyla. To všechno připravil Barksdale. Technici, co minulý měsíc přišli zkontrolovat bezpečnostní brány Utopie, byli muži Johna Doea. Tak se nabourali do tvého systému, nastražili své pasti.“

Vehementně zavrtěla hlavou. To přece nemůže být pravda. To není možné. Určitě existuje nějaké jiné vysvětlení.

„Ne,“ prohlásila. „Nevěřím ti.“

„Já tě neprosím, abys mi věřila. Jen tě prosím, abys odsud odešla, hned teď, a sama se dověděla celou pravdu. Ten disk, který jsi našla rozbitý u nohou muže z ochranky, byl prázdný. To znamená, že John Doe ten pravý disk vyměnil za prázdný. Všechno to byl podvod. Proč myslíš, že chce další disk? Proč myslíš, že si vyžádal právě tebe? Musíš -“

„Sarah?“ ozval se hlas Johna Doea.

Warne okamžitě zmlkl. Ostře se podíval na Sarah; přiložil prst ke rtům.

„Sarah, říkal jsem vám, že musíme zůstat v kontaktu. Proč jste ho přerušila?“ Hlas byl odměřenější než předtím. Mezi odrazy v chodbě se objevil nový: John Doe, plány už odložil, špicoval uši, jako by poslouchal. Němě pozorovala holografické zobrazení, jak pořád dokola opakuje krátkou vizuální smyčku.

„Sarah, víte, co si myslím? Že už nejste sama.“

Sarah čekala.

„Vlastně vím, že už nejste sama. Vidím třetí hologram, Sarah: nejste to vy a nejsem to já. Kdo je ten chlap?“

V hale se rozhostilo ticho.

„Myslím, že to vím. Je to ten potížista doktor Warne. Ten vlezlý, šťouravý doktor Warne. Mám pravdu?“

Sarah se podívala na Warnea. Upřeně na ni hleděl.

„Tohle jsme si neujednali, Sarah. Nejdřív ty brýle, teď zase tohle. Tohle vidím velmi nerad.“

Hologram Johna Doea se zavlnil a přístroje zdola poslaly novější zobrazení: znovu John Doe, v ruce revolver s velmi krátkou hlavní.

Kdesi z hlubin labyrintu se ozval zvuk běžících nohou.

„Jde po nás!“ zašeptal Warne naléhavě.

Sarah mu pokynula, aby šel za ní, a rozběhla se střemhlav chodbou, kolem odrazů a hologramů, dál od zvuku hlasu Johna Doea. Matně viděla i zobrazení sebe sama. Zvuk jejích podpatků na podlaze a hlasité oddechování naplnily úzkou chodbu. Zahnula za roh, potom za další.

A potom se znovu zastavila.

Něco v ní se měnilo. Možná to bylo šokem z toho, co jí Warne řekl; možná to bylo pohledem na revolver Johna Doea. Ale bouře emocí ztrácela na síle a zůstal jenom chladný vztek.

Vyndala vysílačku z kapsy. „Carmen?“ hlasitě dýchala. „Carmen, jste na příjmu?“

„Ano, slečno Boatwrightová,“ zněla odpověď. „Můžete mi, prosím vás, říci, co se děje?“

„Později. Můžete pro mě něco udělat? Potřebuju, abyste vypnula světla v Hale.“

„Vypnout světla?“

„Všechna. Hned teď. Můžete to udělat?“

„Ano… Ano, mohu.“

„Tak to udělejte.“

Vrátila vysílačku do kapsy. Potom se naklonila k nejbližšímu zrcadlu, přečetla si číslo vypálené do rámu. Z kapsy vyndala nový disk, položila ho na zem k zrcadlu. Potom dala Warneovi znamení, aby šel za ní, a vedla ho zpátky, teď už pomaleji, do šestistranné místnosti. Věděla, že odtud trefí ven. I ve tmě.

Zhluboka se nadechla. Potom se otočila a promluvila, jak nejhlasitěji a nejpanovačněji dokázala.

„Pane Doe! Stůjte! Pokud chcete získat ten disk, zůstaňte, kde jste.“

Zmlkla, poslouchala, ale jedinou odpovědí jí bylo ticho.

„Jednou jste mi říkal, že jsem zradila vaši důvěru. Tentokrát jste zradil vy moji.“

„Skutečně,“ ozvalo se. Bylo to blíž. „To mě překvapuje.“

„Zničil jste další atrakci, zranil další lidi. Bez důvodu. Řídila jsem se vašimi pokyny, přinesla jsem ten disk. Proč ta zbraň?“

Ticho.

„Znám odpověď!“ řekl Warne ostře. „Měl jste v úmyslu vzít si ten disk a Sarah s ním. Jako rukojmí. Nebo byste ji možná jednoduše zabil a ve zmatku utekl. Je to tak? Prvek překvapení.“

„Překvapení, doktore Warne?“ ozval se hedvábný hlas. „Moje překvapení ještě nejsou u konce.“

„Tak mě překvapte tím, že uděláte něco nečekaného. Prostě ji nechte odejít. Prokažte, že se můžete přizpůsobit.“

Najednou světla zhasla a chodba se ponořila do tmy. Sarah vzala Warnea za loket.

„Pane Doe!“ zavolala, když odcházeli. „Poslouchejte mě! Disk je tady. Je to místo 6942. Slyšíte mě? Místo 6942. Najdete ho na zemi u rámu zrcadla. Ale já teď odcházím. Porušil jste pravidla a já už tu hru nehraju. Možná vám bude chvilku trvat, než ho v té tmě najdete, ale určitě se vám to povede. A Halu nechám prázdnou ještě dvacet minut. Takže se chovejte, jak jste slíbil. Vezměte si ten disk a vypadněte z mého Parku. Nebo si vás najdu a vlastnoručně vás zabiju.“

Z temnoty se v tu chvíli ozval smích: pomalý, cynický, pobavený. „Tak tohle je přesně můj styl, Sarah. Jdu do toho.“

Jestli říkal ještě něco, tak to Sarah neslyšela, protože odbočili do chodby, která vedla do předpokoje Síně fantastických iluzí profesora Cripplewooda a slyšela jen, jak její nohy dupou ve tmě, když běží ke schodům, které je vyvedou pryč z toho strašného místa.

16:03

TERRI STÁLA ve stínu rámu dveří, paralyzovaná strachem a nerozhodností, když muž v kombinéze přicházel. Už míjel první zataženou kóji. Za chvíli dojde ke kóji Georgie, pozná, že lůžko je ještě teplé a…

„Promiňte! Pane!“

Byl to jeden muž z ochranky. Pootevřela dveře o maličko víc, aby viděla. Cítila, jak jí srdce buší o žebra. Ochrankáři si přestali povídat a sledovali muže v kombinéze. Zůstal stát s rukou na závěsu třetí kóje a pomalu se otočil obličejem k nim.

„Promiňte, pane, vy se jmenujete -?“ zeptal se jeden z nich, když k němu kráčeli.

Terri se nesmírně ulevilo. Možná dostali zvláštní pokyn hlídat každého, kdo jde za Georgií. Teď toho bastarda zadrží. Za chvilku bude všechno úplně v pohodě.

Uslyšela, jak se Georgia pohnula. Ohlédla se a srdce jí prudce poskočilo. Dívka byla vzhůru, seděla zpříma na křesle a zvědavě na ni mžourala.

Terri přiběhla ke kolečkovému křeslu.

„Poslouchej, Georgie,“ šeptala a klekla si k ní. „Přišla jsem, abych tě odvezla k tátovi. Ano? Musíme tu chvilku počkat – jenom chvilku. Potom už půjdeme.“

Georgia na ni zírala, zmatené oči se jí v matném světle hodně leskly.

Terri jí povzbudivě stiskla ruku. Potom šla zpátky ke dveřím.

Teď ochrankáři stáli u toho cizího muže. „Tak dobře, pane Warne,“ řekl jeden z nich a zvědavě si ho prohlížel. „Ale než si budete moci odvést dcerku, musíme vidět nějaký průkaz totožnosti.“

„Cože?“ zeptal se. Při svých slovech jen jakoby ledabyle odhrnul závěs kóje a nahlédl dovnitř.

„Buďte tak laskav.“

Muž nahlížel do kóje – Georgiiny – dost dlouho, alespoň Terri to tak připadalo. Potom se odvrátil, nechal závěsy spadnout k sobě. „Můžu se zeptat proč?“ Mluvil pomalu, jako by o něčem uvažoval.

„Bohužel, pane,“ objasňoval první člen ochranky, „máme nařízení kontrolovat průkazy totožnosti všech návštěvníků nebo externích specialistů, kteří přicházejí do Zdravotního nebo z něj odcházejí.“

Do háje, do háje, do háje. Takže oni nehlídají Georgii. Mají jenom stav zvýšené bdělosti. No jistě. Jinak by lépe hlídali její kóji, viděli by tě, jak jdeš dovnitř a jak vyjíždíš s kolečkovým křeslem. Pitomá. Teď jsi tady v pasti, oblbená klaustrofobií, v tomhle kumbále s -

Přestala takhle přemýšlet, když se ten cizinec rychle rozhlédl po chodbě. Znovu jí připadalo, že se zadíval přímo na ni. Ustoupila.

„No dobře, pánové,“ přehodil si pytel přes rameno a prošel mezi nimi. „Když na tom trváte.“

A odcházel stejně uvolněným, sebejistým krokem ke dveřím Sběru prádla.

Terri napůl šla, napůl klopýtala dozadu do místnosti. Propadala zoufalství. Kromě složeného prádla, pověšených uniforem, sloupečků ručníků a několika malých stolků tam nebylo nic. Zbýval jediný úkryt: šerý, těsný výklenek za vysokotlakou trubkou.

Představa, že bude schovaná v tak těsném prostoru, jí naháněla hrůzu až k omdlení. Ale neměla jinou možnost.

„Poslouchej, Georgie,“ promluvila co možná nejklidněji. „Poslouchej pozorně. Tam venku je strašně zlý chlap, hodně nebezpečný. Musíme tu zůstat v úkrytu, dokud neodejde.“

Georgia na ni mlčky zírala, jako by byla v šoku. Z chodby slyšela blížící se kroky, protestující hlasy.

„Dokážeme to, Georgie?“

Dál jenom zírala.

„Pomůžeš mi? Prosím?“

„Tak jo,“ vysoukala ze sebe Georgia.

Terri zajela s kolečkovým křeslem dozadu pod velkou bílou trubku a dotlačila ho do nejtemnějšího kouta, který našla. Potom se přikrčila k Georgii a přivinula ji k sobě.

„Teď buď úplně zticha,“ zašeptala. „Ani muk, dokud neodejdou. Ať se děje cokoli.“

Devadesát centimetrů široká trubka na prádlo teď byla přímo před nimi, táhla se celou místností a v místech, kde mizela do zdi, ji obepínaly těžké mosazné prstence. Bylo slyšet hučení suchého stlačeného vzduchu, který jí proudil.

Potom se otevřely dveře, dovnitř se rozlilo světlo z chodby. Terri se přikrčila ještě víc pod trubku, pevně držela Georgii. Srdce jí tlouklo stále rychleji. Viděla stíny na zdi, jak jeden muž, a za ním ještě další dva, vešli.

„Co to má znamenat?“ zeptal se jeden od ochranky.

„Vysloveně opruz, nic víc,“ odpověděl muž se zvláštním přízvukem. „Když musím prokazovat totožnost, když chci navštívit vlastní dceru. Všechny doklady mám na dně pytle. Musím si ho někam položit, jinak se k nim nedostanu.“ Ozvalo se bouchnutí, jako když něco hodně těžkého dopadne náhle na stůl. Terri se zvědavě naklonila k jedné straně, chtěla se podívat.

„Omlouvám se, pane Warne,“ řekl první ochrankář, „ale jak jsem vám říkal, máme nařízení -“

„Pochybuju, že vám někdo nařídil, abyste obtěžovali vědce, kteří jdou na návštěvu. Jako by nestačilo už jen to, že moje dcera skončila tady, nepochybně jen vinou trestuhodné nedbalosti Parku. Budu si stěžovat u vašich nadřízených.“

Terri naklonila hlavu, teď už viděla: ochrankáři stáli, každý z jedné strany, u cizince s mandlovýma očima. Pytel měl položený na stole a chystal se rozepnout zip.

„Na to máte jistě právo, pane Warne,“ odpověděl mu muž z ochranky. „Ale musím trvat na tom, abychom se ještě vrátili k -“

Cizinec plynulým pohybem z pytle něco vyndal. V první chvíli to Terri nepoznala: dlouhý a štíhlý, na jednom konci zešikmený kužel. Tou věcí muž namířil na hlídače. Z konce kužele vytryskl plamen. První ochrankář sebou prudce škubl dozadu, proudy krve se řinuly z děr v jeho uniformě. Terri se přemohla, aby nevykřikla, zakryla Georgii oči.

Muž se otočil ve dveřích a patou je zavřel, kulomet obrátil proti druhému ochrankáři. Ozval se štěkavý zvuk. Prach a kousky omítky padaly ze stěny na Terri a Georgii. Muž tiše upadl, prsty zabořené do vlastního krku, obušek a vysílačka dopadly na podlahu.

Kolečkové křeslo zavrzalo, jak Georgia ztuhla a křečovitě stiskla Terriinu ruku. Terri ji držela stále silněji, jenom zírala jako přikovaná hrůzou.

Muž ukročil stranou. Potom namířil zbraň dolů a zasypal nehybná těla ochranky střelami. Těla sebou pod nápory explozí plamene škubala. Nebylo slyšet žádný hluk; nechápala to. Že by ji šok a panika připravily o sluch? Slyšela jenom ostré mechanické cvakání – klapot pekelného šicího stroje – a zvonění kovu o beton, jak prázdné náboje padaly na zem.

A potom bylo po všem. Místností se rozhostilo ticho, příkrov střelného prachu ve spirálách stoupal ke stropu. Terri se dívala, nemohla ani dýchat, když muž sklopil kouřící zraň a díval se na výsledek masakru. Rychlými pohyby profesionála uložil zbraň do pytle, pootevřel dveře – jako ona před pouhými několika okamžiky – a vyhlédl do chodby.

Kolečkové křeslo vedle Terri znovu malinko zaskřípalo. Georgia zavzlykala strachy.

Terri jí přiložila dlaň na ústa, muž právě v tu chvíli nahlížel zpátky do místnosti. V ponurém osvětlení viděla jeho blýskavé oči – jako kočičí.

Slyšela zasyčení unikajícího vzduchu a cinknutí kovu, jak sebou jeden ze strážců cukl, potom mezi poházenými prázdnými náboji vydechl naposledy. Viděla lesk očí, jak se muž podíval na mrtvé tělo.

Chraptivé šumění statické elektřiny najednou zaznělo místností. Muž zavřel dveře, sáhl do pytle a vyndal vysílačku. „Hardball,“ řekl.

„Tady Prime Factor,“ ozval se zkreslený hlas. „Pozice?“

„Zdravotní.“

„Stav?“

„Ta holka je pryč.“

„Kde?“

„Není známo.“

Následovala pauza.

„Nemůžeme si dovolit ztrácet čas,“ pokračoval hlas ve vysílačce. „Máme problém se Sněhurkou. Potřebuju vás zpátky na shromaždišti. Hned. Rozumíte?“

„Konec.“ Vysílačka utichla.

Muž ustoupil od dveří, špičkou boty odkutálel těla pod stůl. Potom z jedné police naházel na zem hromadu ručníků, aby tak zakryl kaluže krve. Terri ho sledovala, pořád k sobě tiskla Georgii. Muž sundal kombinézu; pod ní měl stříbrný a platinový kostým pilota raketoplánu z Callista. Dokonale ladil s pytlem, který měl s sebou. Kombinéza zůstala nedbale pohozená na hromadě ručníků.

Muž se naposledy rozhlédl, sebral svůj pytel, hodil ho přes rameno, zip ještě do poloviny rozepnutý. Potom vzal za kliku, otevřel dveře a vyšel na chodbu.

Dveře za ním se slabým cvaknutím zapadly a jasné světlo znovu zmizelo. Chvíli bylo všude ticho, potom zašuměla trubka, jak posunovala prádlo do Ústřední čistírny a prádelny. Současně s tím bylo slyšet stlačený vzduch. Konečně utichl i ten. Terri se začala celá třást: nejdříve slabě, postupně stále víc. Georgia v její náruči nevydala hlásku, nekřičela. Jenom držela Terri za ruku; svírala ji tak pevně, jako by ji už nikdy nechtěla pustit.

16:03

KDYŽ BYL VIDĚT hlavní vstup do Bezpečnostního komplexu, Poole najednou zůstal stát. Barksdaleovi, který kráčel vepředu, chvíli trvalo, než si to uvědomil. Potom také zůstal stát. „Poslouchejte,“ Poole se mu zastavil těsně za zády a tiše mu hovořil do ucha. „Uděláme to všechno v klidu. Neříkejte nic, dokud vás k tomu nevybídnu. A nic nezkoušejte. Jestli budu muset, tak vás nejdřív zastřelím a potom to vyřídím papírově.“

Pokud ho Barksdale slyšel, nedal to na sobě znát. Šel dál. Poole beze slova za ním.

Zatím všechno probíhalo hladce. Rychlé předvedení síly a pohled na zbraň postačily. Poole tohle znal už z dřívějška, hlavně u lidí, kteří neměli čisté svědomí. Mladé vojenské rebely, kteří nikdy neviděli automatické zbraně, paralyzoval strach z konfliktu, občas se jim dokonce ulevilo, když je zatkli. Barksdale reagoval úplně stejně, vzdal se bez boje. Alespoň to tak vypadalo. Ale to nejtěžší je teprve čekalo: přesvědčit Allocca a jeho milé chlapce, že Frederick Barksdale, nejvyšší vládce systémů pro celou Utopii, je spojencem nepřítele. Když Barksdale bude chtít, možná to hodně zkomplikuje. Bude to jeho slovo proti vlezlému návštěvníkovi. Poole se zamračil na blonďatou hlavu před sebou: hlavu, která rezolutně a strnule mířila vpřed. Uvažoval, co se v té hlavě asi děje.

PŘED NECELOU HODINOU bylo na Bezpečnosti hodně rušno. Nejméně dvanáct specialistů se hemžilo po celém komplexu: vstupní zprávy o incidentech, odpovědní telefonáty; vrhali podezřívavé pohledy na podivně vyhlížející zadržené osoby ve vazební cele. Ale když teď Poole otevřel dveře a vedl Barksdalea přes světlý předpokoj vymalovaný veselými barvami, byl překvapený. Viděl jen tři muže, všichni seděli za hlavním stolem a současně mluvili: dva do telefonu, jeden do vysílačky.

Jednu ruku vsunul mezi knoflíky svého manšetrového saka a druhou chytil Barksdalea za loket. Výhružně postrkoval Angličana ke stolu. Čím rychleji to udělá, tím lépe. Jednoho z těch mužů znal ze své předchozí návštěvy: Lindbergh, černovlasé dítě s bledýma šedýma očima a hodně špatnou pletí plnou akné. Zjevně poznal i on jeho; Poole mu to viděl na očích, v tom, jak položil telefon, když přicházeli. Otevřel ústa, chtěl něco říci.

„Kde je Allocco?“ zeptal se Poole, ještě než on stačil promluvit.

„Je v Callistu,“ odpověděl Lindbergh, podíval se z Poolea na Barksdalea a zase zpátky. „Na místě nehody.“

„Jaké nehody?“

„Na jedné atrakci v Nebeské bráně. Stanice Omega.“

„A co se stalo?“

„Neznám podrobnosti. Něco selhalo.“

„Panebože.“ Poole si vzpomněl na svoji sestřenici Sonyu Klemmovou, jejího manžela Martina a jejich tři hubaté chlapečky. Sám je poslal zpátky do Nebeské brány, nabádal je, aby vyzkoušeli další atrakce. Pravděpodobnost byla malá… ale stejně se musel zeptat. „Nějací zranění?“

„Jak jsem pochopil, tak hodně. Je tam peklo.“

Poole se obrátil na Barksdalea. „Slyšel jsi to, ty bastarde?“ zamumlal a prudce mu trhl loktem. „Víš o tom?“

Barksdale byl nyní smrtelně bledý. Nereagoval ani slovy, ani jediným gestem. Jako by byl někde hodně, hodně daleko.

Lindbergh bez hnutí koukal z jednoho na druhého. „Potřebuju mluvit s Alloccem,“ řekl mu Poole.

Dál jenom koukal, neodpověděl.

„Povídám, spojte mě s Alloccem.“

Tentokrát se Lindbergh otočil ke kolegovi s vysílačkou. „S kým mluvíš?“

„S Tannenbaumem.“

„Řekni mu, ať dá vysílačku na chvíli panu Alloccovi.“

Chvilku ještě mluvil, potom vysílačku podal Lindberghovi. „Vyřiďte to rychle, mají tam dost práce.“

Poole převzal vysílačku.

„Kristapána, co zase?“ slyšel, jak Allocco křičí. Kolem byl strašný hluk: pláč, vzlyky, nesouhlasné výkřiky. „Uklidněte se! Klid!“ volal někdo.

„Pane Allocco, tady Poole, Angus Poole. Pamatujete si na mě?“

„Jo. Teď nemůžu mluvit, Poole.“

„Co se stalo? Co se pokazilo?“

Alloccova první slova přehlušila bouře hluku, „… zatím nevíme. Vypadá to tu jako na jatkách.“

„Cože? Chcete říct, že tam jsou mrtví? Kolik?“

„Ještě počítáme. Zdravotníci právě přijeli.“

„Víte, je docela možné, že na té atrakci jsou moji příbuzní. Žena v kouzelnickém klobouku, muž v zeleném tričku, tři chlapci -“

„Na tohle nemám čas,“ skočil mu do řeči Allocco rozčileně. Poole se zhluboka nadechl. „Helejte, nikoho takovýho jsem neviděl, jasný? Jestli ano, dám vám vědět. Proto voláte?“

„Ne. Ne tak docela.“ Poole zaváhal, přemýšlel. „Nevím, jak vám to mám říct, ale mám tady Freda Barksdalea a -“

„Všechno o tom vím.“

Poole zmlkl, velmi ho to překvapilo. „Opravdu?“

„Jo. Andrew Warne mě našel vysílačkou zrovna před několika minutami, cestou sem. Všechno mi řekl.“

„A?“

„Připadá mi to šílené, ale teď nemám čas o tom přemýšlet. Zadržte Barksdalea. Až se vrátím, vyřešíme to. Bůh vám napomáhej, jestli jste se mýlili.“

„Dáte tyhle instrukce svým mužům tady? Bude lepší, když to vše uslyší od vás.“

„Dejte mi někoho. Dělejte, chlape. Honem.“

Poole předal vysílačku Lindberghovi. „Tady Eric Lindbergh,“ řekl.

Poole slyšel, jak mu Allocco štěká do ucha. Když ho strážný poslouchal, rozšířil šedé oči. Strnule zíral na Barksdalea.

„Ano,“ odpověděl. „Rozumím. Ano, pane.“

Vypnul vysílačku, potom ji pomalu předal svému kolegovi. Celou dobu nespustil oči z Barksdalea.

„Slyšel jste?“ zeptal se Poole.

Lindbergh přikývl.

„Pak musíte konat svoji povinnost. Posaďte ho do cely předběžného zadržení, jen pro jistotu.“

Muž přikývl. Vypadal skoro stejně omráčeně jako Barksdale.

Poole se otočil, odtáhl Barksdalea od stolu, potom ho zprudka postrčil k muži před ním. Pokynul dalšímu strážnému, aby šel také. Lindbergh vzal obušek a obešel stůl, otevřel dveře a šel jim zpátky naproti.

Mimo veřejné prostory Bezpečnostního komplexu vystřídaly pestré barvy a pohodlné pohovky stěny z šedých cihel a podlahy pokryté linoleem. „Budeš mít možnost setkat se se svými kumpány,“ řekl Poole a znovu postrčil Barksdalea cestou po chodbě. „Můžete si tu udělat sešlost.“

Chodba vedla do obdélníkové místnosti, po všech stranách lemované dveřmi. Jedny dveře nalevo se lišily od ostatních: byly z těžké oceli, s malým zamřížovaným okénkem. Druhý strážný k nim přistoupil, nahlédl dovnitř, potom odemkl a energicky je otevřel. Lindbergh se postavil z druhé strany dveří, dlaň na rukojeti obušku. Poole nahlédl dovnitř. Mladý hacker stále ležel na pryčně. Když slyšel odemykání, zvedl se na loket a lhostejně sledoval dveře.

Cestou zůstal Barksdale netečný, vypadalo to, že je v šoku. Ale ve chvíli, kdy otevřeli celu, se změnil. Když uviděl jejího obyvatele, viditelně se zarazil. Vězeň seděl na pryčně, na jeho oteklém obličeji plném modřin se objevil křivý úsměv.

„Jdi dál,“ přikázal Poole a strčil Barksdalea dovnitř. Ustoupil, když druhý strážný s bouchnutím dveře zavřel, zamkl a vyndal klíč.

Šéf systémů se otočil k malému okénku. „Nechci být zamčený!“ zavolal. „Prosím!“

„Bez starostí,“ odpověděl Poole. „Budu tady hlídat. Jako jestřáb.“

Odstoupil od dveří, se zkříženýma rukama upřel oči na drátěné sklo. Dva strážní také ustoupili. Periferním zrakem Poole viděl, jak si vyměnili pohled.

Bude zajímavé sledovat Barksdaleovu reakci na nebezpečného hackera. Jejich chování by mohlo ledacos napovědět. Takhle to všechno bude mnohem jednodušší, než předpokládal, zejména když Allocco už měl zprávy od Warnea. Jinak by to mohlo být hodně složité. Warne to udělal chytře; dokázal svoji předvídavost. Možná toho muže Poole nakonec podceňoval.

Teď Barksdale neklidně přecházel po cele, občas vrhl pohled směrem k hackerovi. Poole všechno přes okénko pobaveně sledoval. Moc by se mu to líbilo, nebýt toho klíčícího semínka pochybností někde hluboko. Pravděpodobnost, že jeho sestřenice s rodinou byla někde blízko Stanice Omega, se blížila nule. A stejně by s tím nemohl udělat vůbec nic. I tak nebude mít klid, dokud neuslyší, že…

„Haló!“

To volal třetí strážný. Byl na chodbě, na poloviční cestě z kanceláře, gestikuloval jednou rukou.

„Vy jste Poole?“

„Ano.“ Otočil se od okénka, na Barksdalea na chvilku zapomněl.

„Někdo s vámi chce mluvit. Vysílačka je tady na stole.“

Poole vešel do předpokoje, vzal vysílačku, kterou mu podali přes stůl. „Tady Poole.“

Chvilku naslouchal sklíčenému, trhanému hlasu, který křičel.

„Kdo to je? Cože? Uklidněte se. Uklidněte se. Terri, kde přesně jste? Jste poraněná? Ne, zůstaňte tam – za chvíli jsem u vás.“

Poole se prudce otočil, vysílačka dopadla na stůl. Vrhl se ke dveřím a na chodbě křičel: „Lindberghu! Lindberghu!“

Vynořila se kštice černých vlasů. „Ano.“

„Poslouchejte, teď musím odejít. Vrátím se, jak nejdřív to půjde. Hlídejte ty dva, slyšíte? Hlídejte je!“

Lindbergha to zmátlo. „Pan Allocco říkal -“

Ale Poole už byl pryč.

16:08

NEJHORŠÍ BYLA ta zvláštní hudba: sterilní éterická hudba New Age, která se linula ze stovek ukrytých reproduktorů, zaplavovala Callisto s příslibem poklidné budoucnosti. Za normálních okolností byla sotva slyšet přes křik nespočetných návštěvníků. Ale v Nebeské bráně už nebyli žádní hosté. Všichni z front se rozešli a zájemce o některou jízdu představitelé Utopie požádali, aby využili jiných atrakcí v Callistu. Stříbrná zástěna – součást systému pro izolaci sekcí Parku v případě nouze – teď visela na konci promenády, zakrývala pohled na Nebeskou bránu. I když vypadala étericky jako lehounká pavučina, byla neprůhledná, vyztužená vrstvami zvukotěsného materiálu. Dva bezpečnostní specialisté v uniformách Callista jednadvacátého století před ní hlídali.

Bob Allocco šel přes Nebeskou bránu, slyšel klapot svých bot na reflexních modrých dlaždicích, ledovou kadenci okolní hudby. Bylo to krutě, ďábelsky nepatřičné a on si moc přál, aby na to dokázal nemyslet. Přál si také, aby dokázal nemyslet na tu druhou záležitost – když poprvé viděl to, co kdysi bývalo Stanicí Omega -, ale už teď věděl, že se mu ten obraz navždycky vryl do paměti.

V noci, když je Park zavřený a nejsou tu žádné fronty návštěvníků, mu Nebeská brána pokaždé připadala dlouhá. Dnes dokonce ještě delší. Allocco se ohlédl, viděl, jak k němu kluše dozorčí bezpečnosti.

„Stav?“ ptal se Allocco, když se k němu blížil.

„Dokončili jsme další obchůzku,“ řekl a lehce oddechoval. „Nikde nejsou žádní návštěvníci. Nebeská brána je zcela bezpečná.“

Po tom, co viděl v Gryfově věži, už Allocco nevěřil, že jakékoli místo v Utopii je zcela bezpečné. Zavrčel něco na souhlas. Za daných okolností evakuace proběhla pozoruhodně hladce. Žádná panika, žádné tvrdohlavé odmítání opustit Nebeskou bránu. Všichni návštěvníci vstupovali nebo vycházeli, jako by měli prostudovaná federálním zákonem stanovená nařízení o tom, jak se chovat v případě mimořádných okolností. Zástěnu spustili nevtíravě, hlídku postavili včas. Taková procedura byla v minulosti jenom simulovaná a nejlepší čas při cvičné evakuaci byl čtyři minuty. A dneska, naostro, to trvalo čtyři a půl minuty. Při jiné příležitosti by byl Allocco možná spokojený.

Ale nic z této zdatnosti nepomůže lidem na atrakci Stanice Omega.

„Chci tady mít tři skupiny pochůzkářů, po šesti mužích,“ řekl předákovi. „Má už předsunutá hlídka svoje stanoviště?“

„U vchodu do Odpálení Měsíce.“

„Dobře. Zařiďte, aby týmy byly ve spojení přes vysílačku se stanovištěm, každých deset minut. Ať procházejí Nebeskou bránu, dokud nebude terén úplně čistý.“ Rozhlédl se kolem. „Viděl někdo něco neobvyklého, než k tomu všemu došlo? Něco výjimečného?“

Předák bezpečnosti zavrtěl hlavou. „Jedna naše pracovnice u nástupu si všimla člena komparzu, kterého nepoznala. Nic víc.“

Allocco se toho chytil. „Nepoznala? Jak to, že si to pamatuje?“

„Říkala, že jí jenom připadalo zvláštní vidět komparzistu v obleku pilota raketoplánu vycházet z výstupu z atrakce.“

„Jak se ta žena jmenuje?“

„Piperová, pane. Je ještě tam vzadu, s… s těmi ostatními.“

Allocco chvilku přemýšlel. „Rozešlete týmy v civilu, aby prošly zbytek Callista. A všechny ostatní Světy také. Malé skupinky, dva týmy do každého Světa. I do Atlantis.“

„Ostatní Světy, pane?“ Předák vypadal překvapeně. „Hledáte něco?“

„Cokoli. Budu od nich přebírat zprávy po třiceti minutách, potom to vyhodnotíme.“

Allocco se podíval na Odpálení Měsíce, zkontroloval čas: 16:09. Panebože, je vůbec možné, že tam byl jenom sedm minut? Připadal si nejméně o rok starší.

Když na místo dojel poprvé, vyběhl služební schodiště, u východu ze Stanice Omega – z Nebeské brány na něj naštěstí nikdo nemohl vidět – byl hotový blázinec: zoufalí záchranáři, specialisté u výstupu z atrakce buď plakali, nebo měli takový šok, že nepociťovali vůbec nic. Ale tehdy to bylo samozřejmě jiné: pořád ještě mysleli, že mají šanci zachránit někomu život. Teď se za pouhých sedm minut úplně změnila atmosféra. Nebeskou bránu halil jakýsi ponurý, přízračný příkrov.

A všude byla slyšet ta zpropadená hudba.

Malá skupinka se shromáždila na narychlo postaveném předsunutém stanovišti. Nejdříve Allocco potkal zástupce Styku se zákazníky, Operací, Lidských zdrojů. Všichni postávali tady, mimo místo nehody, připomínali samotáře na večírku studentského spolku. Všichni měli stejný nevěřícný výraz v bledých obličejích. Až sem přijde Sarah, tak…

Uvědomil si, že úplně zapomněl na Sarah a Holografická zrcadla, ale v tu chvíli o ni měl veliké starosti. Ty pominuly v okamžiku, kdy se na přenosných stolech rozezvonilo několik telefonů a Malcolm Griff, vedoucí Styků se zákazníky, ho zatahal za rukáv.

„Ano?“ Allocco se při tom slově otočil.

„Dostal jsem zprávu o kontrolních aktivitách,“ sdělil mu přes vyzvánějící telefony. „Tak sem s ní.“

„Vypadá to, že výmysl o nácviku pro případ nouze zabral. Žádné informace o tom, že by to někde nefungovalo.“

„Dobře.“ Allocco poslouchal a současně neustále těkal očima. Sledoval bezpečnostní specialisty zvedající telefony, další, jak rozvíjejí velkou cívku drátu optického vlákna, předáka vysílajícího první skupinu pochůzkářů.

„S pomocí Operačního podporujeme odliv z Callista do jiných Světů. V portálech jsme zpomalili dopravu směrem dovnitř, tak akorát, abychom urychlili rozptýlení svědků a abychom zabránili šíření řečí.“

„Jo, jo.“ Rozptýlení svědků, šíření řečí. V oddělení Styku s návštěvníky dávali přednost spíš vemlouvavým hovorům než sociologické konvenci. A přesto Allocco cítil, že ten muž něco skrývá. Vrátil se svýma těkavýma očima a upřel je na Griffa. „Co ještě?“

Muž váhal. „Umístili jsme některé svoje lidi k východu, když návštěvníci odcházeli z Nebeské brány. Abychom poslouchali, víte: sondovat náladu, co lidé říkají.“

„Pokračujte.“

„Jedna z našich specialistek zaslechla rozhovor dvou návštěvníků. Nějaká turistka se zjevně procházela v blízkosti zázemí, hledala toaletu. Nahlédla do chodby výstupu ze Stanice Omega ještě před uzavřením místa východu z atrakce.“

„Nahlédla?“

„Ano. To, co naše specialistka zaslechla, znělo docela přesně.“

Ježíši Kriste. To nám ještě scházelo. „Máte popis toho svědka?“

Griff zavrtěl hlavou.

„Nějaké další podobné zprávy?“

„Ne, jenom ta jedna.“

Allocco znovu rozpohyboval oči. Uviděl Toma Rosea, šéfa Infrastruktury, který se vynořil ze zázemí Nebeské brány. „Musíme doufat, že se to nerozšíří. Lidé takovýmhle zprávám vždycky dopřejí sluchu – s trochou štěstí se něco takového bude tradovat v jakési rozvláčné, rádoby veselé příhodě. Ale dejte svým lidem pokyn, aby se zamíchali mezi návštěvníky a měli našpicované uši. Chci vědět, jestli se tenhle příběh neobjeví někde jinde.“

Griff přikývl, otočil se a rychle odešel k řadě telefonů.

Tom Rose přicházel k němu. Šel pomalu, sinalý v obličeji. Límec košile měl tmavý od potu. „Tome,“ Allocco mu pokynul na pozdrav.

Šéf Infrastruktury jenom koukal.

„Nějaká představa, jak k tomu mohlo dojít?“

Rose si nervózně okusoval ret, přemýšlel. „Teď se na to dívají inspektoři a inženýři,“ odpověděl. Potom zmlkl. Allocco čekal, až bude pokračovat.

„Zatím ještě nevědí nic přesně. Ale nemá to nic společného s teplem, jak jsme si mysleli. Vypadá to spíš na nějakou spojitost s bezpečnostními prvky.“

„Bezpečnostními?“

Rose přikývl. Vyvolával dojem, že se každou chvíli rozpláče.

„Znáte hydraulický systém brždění na Stanici Omega, jak naskočí po třicetimetrovém volném pádu? Je příliš překonstruovaný; musí být, protože pokles je poháněný injektorovým mechanismem.“ Rose teď mluvil rychle, jako by chtěl mít bolestné vysvětlení už za sebou.

„Viděl jsem specialisty. Pokračujte.“

„No, vypadá to, že normální funkce byly obráceny. Systém brždění nenaskočil dole na atrakci, což podle konstrukce měl. Naskočil na začátku, nahoře, když měl naskočit injektor.“

„A?“

„No, tlak posouval vozíky dolů a současně působil protitlak… Následkem bylo obrovské přehřátí.“

„Jak obrovské?“ Jakmile to Allocco vyslovil, už toho litoval.

Rose se také tvářil lítostivě. „Moji inženýři to odhadují přibližně na 500 stupňů Celsia. A to horko se průduchy šířilo pořád dál -“ Najednou zmlkl.

„Do prostoru atrakce,“ dokončil Allocco za něj.

Následovalo krátké, děsivé ticho.

„Ale jak se to mohlo stát?“ zeptal se Allocco.

Tomu Roseovi se chvěly rty. „Tu atrakci jsme zkonstruovali tak, aby byla bezpečná v případě selhání. Všechno bylo oproti původnímu projektu ztrojnásobeno.“

„Takže?“

„Vy tomu nerozumíte? Šlo nám především o bezpečnost, takže jsme vyprojektovali tu atrakci tak, aby byla co možná nejbezpečnější. Ne aby ji mohl kdekdo úmyslně poškodit.“

Najednou Allocco pochopil, co Rose nechtěl říci přímo. Vlastní bezpečnostní systém atrakce byl vlastně zneužitý. Ďábelská ironie.

„Jak to někdo mohl udělat?“ zeptal se.

„Když někdo ví přesně, co má udělat, je to relativně snadné. Stačí otočit pár desítek vypínačů na opačnou stranu, na jednom řídicím panelu změnit připojení. Je to práce tak na minutu dvě. Ale bezpečnostní regulátor by měl být nastavený na režim vypnutí. To je práce systémů, dost komplikovaná. To už musíte mít hodně velká privilegia a všechny tyhle věci kolem. Mělo by se to udělat přes dálkové ovládání.“

Allocco o krok ustoupil. V duchu uviděl Johna Doea, jak se prokousává ukradenými technickými schématy a uvažuje o tom, která atrakce nejlépe poškodí sebe samu. A uviděl něco jiného: nepovolanou osobu v obleku pilota raketoplánu, kterého viděla jedna zaměstnankyně odcházet od Stanice Omega těsně před celou katastrofou. Vzpomněl si, jak mu Poole říkal o hackerovi; jak prostě seděl v Centrále a psal do počítače, když k němu přicházeli. Jako by potřeboval dokončit něco hodně důležitého, než… Mlhavě si uvědomil, že mu Tom Rose položil nějakou otázku.

„Prosím?“ otočil se k němu.

Rose v tu chvíli plakal. „Kdo?“ zašeptal. Slzy se mu kutálely po tvářích. „Kdo by mohl takovou věc udělat? A proč?“

Allocco nemohl snést ten prosebný výraz v jeho tváři. Znovu se odvrátil.

John Doe chtěl, aby všechno zůstalo utajeno. Ale právě John Doe tohle všechno udělal. Ten parchant John Doe.

„Příteli,“ promluvil Allocco tiše, „máme v Parku pár syčáků.“

Když se otočil, Rose už byl pryč.

Allocco si povzdechl, zamrkal, rukou si přejel čelo. Než přijde Sarah, má on na starosti všechny operace na atrakcích, v duchu si procházel dril přípravy na výjimečné situace. Už promyslel Bezpečnost, Infrastrukturu, Styk s návštěvníky. Zbývalo mu ještě Zdravotní a Zodpovědnost za výjimečné situace.

Ale to by znamenalo vrátit se na místo události. Allocco tam byl už jednou. A už se tam ani v nejmenším nechtěl vracet.

Znovu povzdechl, z kapsy vyndal tyčinku na rty a přetřel si je. Potom se rozhlédl, pomalu, jako by se chtěl zklidnit ošidně tichou Nebeskou bránou. A potom odešel z velitelského stanoviště, k chodbě, jíž se vycházelo ze Stanice Omega, a znovu vešel do pekla.

V CHODBĚ CÍTIL zápach pečeného vepřového masa. Kolem základny hřídele sestupu spěšně postavili velký, dlouhý stan z plastu. Ukrýval místo, kde – mechanismy kdysi zabezpečené proti selhání byly nakonec překonány a energie odříznuta – zabíhala atrakce známá pod jménem Stanice Omega do země a nakonec otevřela své dveře. Allocco byl vděčný za ten stan. Hudba tu byla tišší, i za to pocítil vděk. Bezděčně vzpomínal na okamžik, kdy uviděl otevřené dveře výtahu a všechno uvnitř nemilosrdně vystavené: spousta propletených lidských končetin, groteskních vedle počmáraných triček, kalhot a bot…

Když mu v mysli vytanul tenhle obraz, zůstal stát. Potom se přinutil jít zase dál, směrem ke stanu. Teď by to mělo být lepší, mělo by to budit zdání nějakého pořádku.

Na jedné straně vstupu do stanu viděl stojan na kolečkách, který někdo spěšně přivezl z Kostýmů. Desítky těžkých plastových pytlů na oblečení, černých a velkých, visely na horní tyči. Stojan byl už z poloviny prázdný.

Kousek stranou uviděl řadu kyslíkových přístrojů. Vedle nich několik kolečkových křesel, prázdných, zbytečných. Kolem něj prošel videospecialista, odcházel spěšně z místa nehody, v obličeji nazelenalý, přes ramena zavěšenou videokameru a videorekordér. Hloučky lidí postávaly u místa výstupu z atrakce: zřízenci, strojní inženýři, ochrankáři. Samozřejmě slyšel vzlykot, ale už ne tolik jako předtím. Většina zaměstnanců Stanice Omega seděla pospolu, hlavy skloněné. Allocco poznal Dickinsona, věžního operátora, a Stevense, předáka atrakce. Hlouček příslušníků bezpečnosti je obklopoval. V duchu si udělal poznámku, že má najít tu ženu Pipetovou, poslechnout si ji, ještě než odejde. Jak pokračoval v cestě, zaslechl někoho hovořit. Byla to mladá žena, která pracovala u výstupu. Zlomeným hlasem vyprávěla tentýž příběh, který už slyšel, pořád dokola, nemohla prostě přestat. Ohlédl se. U ní klečela zdravotní sestra kouskem bavlněné látky jí otírala ruce a obličej.

„Bylo ticho, takové ticho, když to spadlo,“ říkala. Rukáv oděvu z lesklé látky, jakoby kovové, měla vyhrnutý, kolem paže manžetu pro měření tlaku. „Po všem tom křiku nebylo nic, nic, já jen věděla, že se muselo stát něco strašlivého. A potom se dveře otevřely a… a byla jich tam strašně vysoká hromada a prostě padali ven, kolem mě, kolem mě. A nebylo nic slyšet, prostě jenom padali a padali a… Panebože…“ žena se usedavě rozeštkala tichými, nervy drásajícími vzlyky. Sestra ji pohladila po sklopené hlavě, něco jí šeptala. Jeden ze skupiny vstal a šel na toporných nohách do protějšího rohu místa, kde se vystupovalo z atrakce. K Alloccově uším dolehl dávivý zvuk.

Zaťal čelisti, prošel kolem příslušníka bezpečnosti, natáhl ruku, odhrnul nepromokavou plachtu a vešel do zdravotnického stanu.

V tom plastovém prostoru bylo cítit spálené maso mnohem silněji. Lehátka rozestavěli do dvou řad, aby bylo možné co nejdříve a co nejefektivněji zaopatřit mrtvoly. Když přišel na místo neštěstí poprvé, všechno tohle se teprve rozbíhalo: na Zdravotním předpokládali, že jim přivezou hodně pacientů, a tak se připravili na jejich třídění. Ale lékaři, zdravotníci, sanitáři a sestry, kteří sem přišli připraveni zachraňovat životy, teď pomáhali s mrtvolami tak, aby všechno proběhlo co možná nejdůstojněji.

Doktor Finch, šéf Zdravotního, stál na konci levé řady, skláněl se nad velkými plastovými pytli. Jako všichni ostatní, i on měl latexové rukavice a dvojitou roušku přes obličej. Allocco k němu přešel, velmi se snažil nedívat se na velké, podivně vyboulené nepromokavé plachty na zemi na protějším konci stanu, kde byly otevřené dveře na atrakci.

„Jak si stojíme, doktore?“ zeptal se, když k němu přicházel.

Doktor Finch zapnul pytel na zip, napsal poznámku do tabulky a otočil se k němu. „Letí k nám vrtulníky z Columbia Sunrise a Lake Mead.“

„Kdy by tu měly být?“

Lékařovy oči nad maskou už byly unavené, lemované červeně. „Zbývá ještě tak dvaadvacet minut.“

I kdyby tu byly hned teď, vyšlo by to nastejno, pomyslel si Allocco. Potřebujeme tak akorát flotilu koronerů.

„Zkontaktovali jsme se s úřadem šerifa a soudním lékařem z Clark County,“ informoval ho lékař, jako by mu četl myšlenky. „Za půl hodiny, maximálně za čtyřicet minut by měli dorazit.“

Allocco přikývl. Zajímalo ho, co si asi pomyslí John Doe, až uvidí, jak se na místo sjíždí polovina uniformovaných policistů Nevady. Pak si uvědomil, že mu je to vlastně jedno.

„Jak tady postupujete?“ zeptal se a mávl rukou na řady lehátek. I když manuály Utopie pro zvládání výjimečných situací byly vyčerpávající, na něco takového v nich návod skutečně nebyl.

„Stabilizujeme místo neštěstí, připravujeme těla tak, aby je soudní lékař mohl identifikovat.“

„Už jste to spočítali?“ Automatický sčítač ukázal, že než se dveře zavřely, do Stanice Omega vstoupilo šedesát jedna lidí, ale vždycky byla naděje, že ten počet není správný, že na atrakci oproti předpokladu bylo méně lidí.

„Ne. V tom stavu, jaký tam je, ne.“ Doktor lehce pokynul hlavou k velké boulovité nepromokavé plachtě na zemi vzadu ve stanu. „Zatím nám jich prošlo rukama dvacet sedm.“

Dvacet sedm, přemýšlel Allocco. Za celá devadesátá léta 20. století byl celkový počet úmrtí v zábavních parcích ve všech padesáti státech dohromady dvacet jedna. Loni jenom pět. V téhle nepochopitelné tragédii byl počet víc než desetinásobný. Zapíše se do historie, už navždycky bude s Parkem spojován. Lidi vždycky napadne – ve chvíli, kdy se kolem nich se sykotem uzavřou dveře nějaké strašidelné atrakce -, jestli se taková věc může opakovat: náhlé zastavení, tma, panika, nepopsatelný, neúprosný žár…

Vrátil se zpátky do reality. „Děkuji vám, doktore. Nebudu vás zdržovat. Dokud se nevrátí oficiální vedení, budu monitorovat situaci z velitelského stanoviště venku. Kdybyste něco potřeboval, dejte mi vědět.“

Doktor se na něj chvíli díval, potom přikývl a vrátil se k tabulce. Allocco se otočil, rozhlédl se po stanu. Na protější straně nějaký muž, podle oblečení z Úrovně A, zvedal zapnutý pytel z lehátka. Byl docela lehký, možná dvacet, dvacet pět kilo. Allocco toho muže sledoval, byl k němu zády, jak opatrně položil pytel na konec dlouhé řady podobných. Potom se otočil k veliké nepromokavé plachtě, která zakrývala ústí atrakce, rukou v rukavici zvedl dolní okraj, aby se pod ni dostal. Allocco zběžně zahlédl cosi – lesklo se to jako uvaření humři – hned nato se otočil a vyšel ze stanu.

16:10

JAKO BY ODMĚŘOVAL prostor – osm kroků, otáčka, osm kroků zpátky – připadalo mu, že to trvalo celou hodinu. Nejspíš to netrvalo ani pět minut. Při přecházení se Fred Barksdale ze všech snažil nepřemýšlet. Bylo by to příliš bolestivé. Ale přes veškeré úsilí se mu na ramenou jako plášť začaly usazovat pocity studu a vzteku, strachu a zmatení a pokoření.

Druhý obyvatel cely předběžného zadržení už zase ležel se zavřenýma očima. I když se na přípravných sezeních setkali šestkrát, Barksdale nevěděl, jak se ten muž jmenuje. Byl to jednoduše Cracker Jack. Ale tehdy neznal ničí jméno – jenom přezdívky jako Water Bufallo, Candyman, nebo ten, co skutečně vzbuzoval strach, Hardball. Barksdalea vždycky povzbudila takováhle anonymita, vždyť i jeho ignorance byla jistým druhem ochrany. Teď už tuhle jistotu ztratil.

Když se ten podivný neznámý muž v manšestrovém saku zničehonic objevil – obelstil ho smyšlenou historkou o DPS, ukázal mu zbraň -, Barksdale jednoduše vypnul. Nervozita, která v něm během posledního týdne narůstala, se najednou, což bylo hodně zvláštní, rozplynula v jistém druhu úlevy. Ať se to vezme jakkoli, alespoň je po všem.

Ale než vešli do Bezpečnostního komplexu, otupělost ustoupila a on prožíval strašlivý vnitřní boj. Nenáviděl se za to, že tohle všechno spustil; že dovolil, aby se všechno vymklo kontrole, za to, že dopustil, aby ho John Doe, střídavě šarmem a výhrůžkami, dostal až k tak nedůstojnému konci. A zprávy o poraněných v Callistu, jakkoli nejasné, cítil jako bodnutí dýkou do srdce. A přesto se velmi snažil nedat na sobě znát překvapení, když před ním otevřeli dveře cely a na palandě uvnitř ležel Cracker Jack: jakýkoli náznak, že ho zná, by vyzněl výlučně v jeho neprospěch. Bez ohledu na bolest a sebelítost Barksdale věděl, že stále je šance dostat se z toho.

Cracker Jack otevřel oči, sledoval, jak chodí. „Tak co, jak ti dupou králíci?“ zeptal se.

Na tu legrácku se odpovědi nedočkal. Barksdale jen zrychlil krok, chodil sem a tam, sem a tam.

„Jsem člověk, kterého Štěstí krutě opustilo,“ řekl si pro sebe, příliš tiše, aby ho Cracker Jack slyšel.

Na Zdravotním nebyl k Sarah tak úplně upřímný. Replika ze Shakespeara měla být. Možná bude lépe. Ale bylo to řečeno v tak nevhodnou chvíli a tak nevhodnou osobou – Claudiem, vrahem Hamletova otce – že se nedokázal přimět to vyslovit.

Ó má urážka je odporná – zapáchá až do nebes…

Zaplašil takové myšlenky. Dnes žádná slova útěchy za Shakespeara.

Jak se to všechno mohlo pokazit? Vypadalo to tak prostě a jednoduše. Všechno do sebe tak pěkně zapadalo, skoro jako by puzzle za něj skládal někdo jiný.

Ano, tehdy tomu tak bylo, někdo to skládal – jenže on to neviděl. A ten někdo byl John Doe.

Všechno začalo velikým hněvem. Přestože byl ideálním kandidátem, přeskočili ho a obrátili se na šéfa Operací. A co ho rozčililo ještě víc – na jeho místo si najali někoho z Carnegie-Mellon. Dokonalé pověřovací listiny Sarah Boatwrightové – pozice ve vrcholném managementu v Busch Gardens a viceprezidentka vedení v Silicon Valley, kde se vyrábějí mikročipy – rozzuřenému Barksdaleovi nevadila. Problém byl v tom, že si najali někoho zvenčí, mimo Park. Chuck Emory, arogantní prevít, výkonný předseda, ho vlastně nikdy neměl rád. Barksdale tehdy skoro znechuceně odešel z místa.

Ale potom ho něco napadlo. Něco mnohem lepšího.

Nejprve to byl jenom takový nápad, se kterým si moc rád pohrával. Intelektuální výzva, jejíž řešení mu připadalo velmi zajímavé. Teprve až když si uvědomil, jak chytré, jak dokonale jednoduché to řešení je – a jak on, šéf Systémů, to jediný může provést -, o tom začal vážně uvažovat.

Odpověď byla ve vysokém stupni automatizace každého procesu v Utopii. Automatizace je všezachvacující: od pohybu senzorů, které sledují rozptýlení davů po Parku, přes počítače, které monitorují a nastavují světlo, teplotu, vlhkost, tlak vody a bezpočet dalších proměn prostředí, po systém, který provádí shromažďování a zpracování peněz.

Ten poslední – Systém zpracování financí – byl vskutku moc pěkný. Vzhledem k tomu, že vedl celý jeho vývoj, byl supervizorem jeho zavedení, užíval ho coby svůj model sítě římských silnic, které kdysi křižovaly Evropu a Asii. Pamatoval si, jak ho už na základní škole ty silnice fascinovaly. Rovné, vydlážděné, stejné – Domiciánská cesta, Aureliánská cesta a nespočet dalších – a všechny vedly zase zpátky do millitarium aureum, Zlatého milníku na Fóru v Římě.

Utopie se visačkami a kreditními kartami Parku pro návštěvníky pokoušela obejít bez peněz. Ale stále ještě v Parku bylo mnoho míst – prodavači občerstvení a prodejci suvenýrů, galerie holografických fotografií, obchodní centra s tričky, kóje u Vstupu -, kde se přijímaly. A na rozdíl od ostatních zábavních parků měla Utopie něco dalšího: čtyři velká kasina, jejich hrací automaty, automaty na video poker, stoly na blackjack a kola rulety se ukázaly jako nenasytné magnety na hotovost.

Barkdsdaleův Systém zpracování financí přebíral peníze z řady odlehlých míst v celém Parku, převáděl je bez zásahu člověka do různých sběrných a zpracovatelských pomocných stanic a nakonec je ukládal v centrálním trezoru na Úrovni C: bylo to vlastní finanční Forum Romanum Utopie. A odtud se s železnou pravidelností jednou týdně odvážely střeženým pancéřovaným vozem. To vše se odehrávalo automaticky, samosprávně, pod kontrolou systémů. Týdenní cyklus shromažďování a převádění peněz mohl přerušit jenom jediný člověk – šéf Operací. Jen telefonát Sarah Boatwrightové mohl zrušit přepravu peněz pancéřovaným vozem. A takový telefonát se mohl ozvat pouze, pokud by byla ohrožena celistvost nebo stabilita Parku.

Ale co když – napadlo Barksdalea – pancéřovaný vůz stejně přijede.

Pravidelný náklaďák od Utopií vybraného dopravce, American Armored Security, by mohla Sarah Boatwrightová zrušit. Ale Barksdale měl zodpovědnost za zrušení interního zpracování, za aktuální finanční vyrovnání. Bylo to vymyšleno chytře, systémový personál na Úrovni C se nikdy nedozví, že skutečné pancéřované vozidlo bylo zrušeno. Protože Barksdale nebude jednat podle pokynů Sarah, ani je nebude předávat dál. Ta informace u něj skončí. A když přijede nový pancéřovaný vůz, naplní ho za pár minut, jako obvykle, a vydá se na cestu jako vždycky – což za poslední dva měsíce bylo průměrně ohromujících sto milionů dolarů týdně…

Barksdale se zastavil. Sto milionů dolarů. Kdyby byl k sobě upřímný, musel by připustit, že jedinou jeho pohnutkou není jen ušlechtilá zloba, ale i peníze.

Maska, jíž se vždycky stejnou měrou předváděl personálu a svým nadřízeným – Frederick Barksdale, narozený do prvního řádu anglické aristokracie, žokej, který se účastní lovů se smečkou psů -, byla přetvářka. Vyrostl v zuboženém dvojdomku v Claphamu, četl trouchnivějící knížky a fantazíroval o tom, že je jedním z privilegovaných chlapců, kteří studují na Etonu, v Harrow nebo Sandhurstu. Představa, že si na živobytí bude muset vydělávat, mu připadala odporná, pod jeho úroveň. To pravé zaměstnání pro něj bylo vystupovat na jevišti jako shakespearovský herec, Gielgud nebo Olivier. Jeho rodiče samozřejmě neměli peníze na takovou dětskou libůstku, bez ohledu na jeho zřejmé nadání pro herectví. Tak dostal stipendium na Canterbury Technical College, kde brzy zjistil, že má i jiné vlohy – vlohy na počítačový design. Po ukončení školy si zajistil místo v systémovém managementu ve Státech a jeho hvězda rychle stoupala. Záhy pochopil, že má ještě další nadání: nasadit strojenost Angličana z vyšších vrstev. S darem vyjadřování, s vrozenou láskou k nejkrásnějším věcem v životě to bylo docela snadné. Osobnost se pronikavě vyvíjela. Nikdo se ho na nic neptal. Po nějaké době se přestal Barksdale ptát i sám sebe. A dopřával si takovým způsobem, jaký si on, jak vždycky věděl, zaslouží.

Bylo to hodně drahé. Dluh se násobil děsivou rychlostí. A přesto věci, jež chtěl ze všeho nejvíc – luxus, který patří k civilizovanému životu a který si zasluhuje -, zůstaly mimo jeho dosah.

Sto milionů dolarů.

Samozřejmě by se to nikdy nedalo provést. Ve skutečnosti ne. Barksdalea nemohl nikdo vidět, jak se vrtá ve vlastních systémech. A kromě toho to nebyla práce pro jednoho člověka. Bude to vyžadovat tým kvalifikovaných lidí, kteří vědí, kde obstarat uniformy, auto a všechno ostatní. Věci, o kterých Barksdale neměl ani tušení.

I když byl podnikavý, stále nutně potřeboval peníze, byl spravedlivě rozhořčen, jenže odvahy se mu příliš nedostávalo. Diskrétní zakódované inzeráty, které podával do londýnských Timesů, Punche a několika dalších žurnálů, o nichž věděl, že je budou číst bývalí členové MI5, byly spíš jeho soukromým vtipem než čímkoli jiným. Neobvyklá investiční příležitost. Úspěšný kandidát bude vykonávat povolání s vysokým společenským postavením v jedné speciální pobočce. Vyrovnanost, výborné organizační a vůdcovské schopnosti nezbytné. Malá vstupní investice, možný vysoký zisk. Zbabělci a morálně zásadoví lidé nemusejí žádost podávat. Barksdaleův inzerát uspokojil jeho smysl pro násilí: koukněte, co bych mohl udělat, kdybych chtěl, vyjadřoval.

Ale potom na inzerát dostal odpověď. A jedna záležitost vedla k další. A teď je tady, v téhle cele.

V téhle cele…

Zdálo se, že za dveřmi se něco děje. Barksdale zůstal stát a poslouchal. Podle všeho další strážné odvolali v souvislosti s událostmi v Callistu Strážný, kterého předtím viděl přes okénko, tam nebyl. Při pomyšlení na Callisto, bezpečnostního specialistu Greena, pocítil další bodnutí bolesti. Podle předpokladu neměl být nikdo zraněn. Takový byl slib.

Cracker Jacka ten rozruch rovněž zaujal a vzbudil v něm takovou zvědavost, že vstal z palandy. Přešel k okénku, rozhlédl se. Potom zabouchal na dveře. „Haló!“ zaječel.

Nikdo nereagoval.

„Haló!“ zaječel znovu, tentokrát hlasitěji.

Mladík Lindbergh, strážný s obličejem plným akné, se objevil v okénku.

„Kde je záchod?“ zeptal se Cracker Jack.

„Později.“

„Hovno pozdějc, chlape. Musím teď. To mě snad necháte vydělat se do kalhot?“

Lindbergh na druhé straně okénka se rozhlédl nejprve vlevo, potom vpravo. Zachrastily klíče v zámku, dveře se pomalu otevřely.

„Ruce držte před sebou,“ nařídil Lindbergh. Obušek měl v pohotovosti. „A nic nezkoušejte. Nechci tohle na vás použít, ale když to bude nutné, udělám to.“

Barksdale sledoval, jak se dveře znovu zavřely, slyšel otáčení klíče v zámku. S povzdechem se odvrátil. Na rozdíl od Cracker Jacka si totiž nevšiml, že Lindbergh zůstal na Bezpečnostním sám.

Dál chodil. Teď chápal, že na první pohled snadná souhra věcí při přípravě plánu byla iluze. Připomínalo to děsivý sen, kde jedna zdánlivě nevinná událost zcela přirozeně vede k další a člověk se do toho nechá bez rozmyšlení vtáhnout, až se najednou dostane do děsivé noční můry, z níž ho osvobodí jenom probuzení. Noční můra, kterou pečlivě, klamně připravil John Doe.

Barksdale najednou zůstal stát. Otočil se ke stěně, přitiskl k ní jemně hlavu. Jednou, dvakrát. Kdyby se tak teď mohl probudit.

A přece to mělo vyjít. Každý drobný problém, který se objevil, každá potenciální nástraha – to všechno rychle vyřešili. Muž, který odpověděl na inzerát, říkal si John Doe – záhadný a těžko definovatelný -, dokázal, že je nesmírně prohnaný a chytrý. Zcela zjevně měl dobré vychování, byl vzdělaný, studoval Bacha a Rafaela a Shakespeara – muž, kterému Barksdale dokázal porozumět. Všechno vypadalo tak, že John Doe s ním upřímně sympatizuje. Jak připravovali plán, získával John Doe stále větší kontrolu nad chodem věcí, říkal Barksdaleovi přesně, jaké systémy je třeba více vysvětlit nebo jaká schémata potřebuje mít okopírovaná. Vzal si na starost doplnění týmu, nalákal Toma Tibbalda na spolupráci zevnitř, dostával drobnější úkoly. A právě John Doe viděl skutečný potenciál, který přesahoval vše, o čem kdy Barksdale snil. Zpočátku to byly jenom peníze. Ale záhy to přerostlo mnohem, mnohem dál. John Doe mu přesně ukázal, jaký úskok přesvědčí Sarah Boatwrightovou, aby uplatňovala bezpečnostní procedury – mimo jiné, aby přizvala AAS a zrušila jízdu pancéřovaného vozu -, které bude možné využít pro získání Crucible, technologie, která má mnohem vyšší cenu, než lze vyčíslit. Bude to rychlé a téměř bez práce. A co víc, všechno se obejde bez násilí.

Do té chvíle neměl Barksdale k připravovanému plánu jedinou námitku. Jeho součástí se stala Sarah Boatwrightová, ženská, kterou tolik nesnášel za to, že byla dosazená jako šéfka Operačního. Nikdy neměl v úmyslu se s ní zaplést. Dokonce ani přesně neví, jak k tomu všemu vlastně došlo. Vůbec není jeho typ – tak sebejistá, tak americká. Nijak zvlášť se nesnažil ji okouzlit; byl jenom sám sebou. Je s podivem, že právě tohle zabralo. Docela divné bylo i to, že jejich vztah se vyvíjel v souladu s jeho vlastními plány pro Park. Kdyby jedno z toho nějak významně předběhlo to druhé – jeho city k ní, nebo schéma, které mu mělo přinést bohatství -, z toho druhého by nejspíš nikdy nebylo nic. Takhle se ocital ve stále větším konfliktu. Ale pokaždé, když se rozhodl to celé skončit, mu John Doe domlouval, dával mu falešné sliby, připomínal mu, jak obrovský podíl na kořisti ho čeká, předváděl mu, jak liché jsou jeho obavy. A Barksdale pochopil, že ten člověk má pravdu. Možná až bude po všem, najde způsob, jak kontaktovat Sarah a všechno jí vysvětlit. Možná – líbilo se mu tomu věřit – ji dokonce přesvědčí, aby s ním zůstala. Madeira je nádherné místo, zelený ráj uprostřed azurového moře a…

Ale tyhle představy byly stále bolestnější. Barksdale potřásl hlavou, znovu začal chodit.

Už jí to skoro řekl, tehdy u lůžka Georgie Warneové. Přišel za ní s tím, že ji požádá o odpuštění a nabídne jí, aby šla s ním. Ale teď, v téhle pusté cele pochopil, že klamal sám sebe. Sarah mu jeho zradu nikdy neodpustí: zradu jí samé, a možná by v jejích očích byla ještě horší zrada na jejím Parku. Mohl jen doufat, že si ta žena dokáže najít štěstí jinde – třeba, přes veškeré popírání, s Andrewem Warnem.

Myslel na to, co říkala o Johnu Doeovi; o tom, jak jí připadalo, že jí vidí přímo do duše, říká přesně to, co chce slyšet. Totéž se stalo jemu. John Doe mu vstoupil do života jako Brit z velmi dobré rodiny – přesně po tom Barksdale bolestně toužil. Měl dokonalá doporučení. S Barksdalem jednal jako se sobě rovným, společensky i intelektuálně. Nesmírně ho překvapilo, když nakonec poznal, že tenhle chameleonský výkon byl falešný tak, jako byla pravá jeho doporučení.

Další překvapení následovala. Chlapec, který se poranil na Dostavníku Notting Hill – s něčím takovým se nepočítalo. John Doe tehdy na něj hrál zkroušeného a ujišťoval ho, že už se nic podobného nestane. Ale největší překvapení ho čekalo dnes, když Andrew Warne přijel o týden dříve.

Samozřejmě nezbylo než se s tím vyrovnat. Základem plánu byla skutečnost, že se ukáže, dříve nebo později, aby našel mouchy v Metanetu. Barksdale měl nápad: využít tým Johna Doea, udělat z něj zaměstnance firmy DPS, aby mohli do sítě Utopie vložit podvodný software. A John Doe přišel s chytrým řešením, že najme Cracker Jacka jako hackera zvenčí, ten bude pracovat u bezpečnostní brány, váhavě se bude pokoušet nabourat do systému. Jeho nájezdy nevyšly – samozřejmě – nicméně dosáhli požadovaného výsledku v tom, že mohli vyzvat radu Utopie, aby okamžitě jednala. To umožnilo Barksdaleovi zapojit do akce DPS – lépe řečeno falešnou DPS – na pokyn někoho jiného. Tím zůstal mimo podezření. A obvyklé tajnůstkaření rady mu umožnilo veškeré nezbytné kontakty vyřizovat osobně. Utopie fungovala v desetidenním cyklu účtování a nakonec by někdo mohl vznést dotaz, jak je možné, že jim DPS neposlala fakturu za odvedenou práci. Ale tou dobou už celá operace a Barksdaleova role v ní budou obecně známé. A Barksdale mezitím bude hodně, hodně daleko.

Warne měl přijet ode dneška za týden. Místo toho přijel dnes ráno, v nejhorší možnou dobu. Právě v tu chvíli se Barksdaleovi začalo vtírat neblahé tušení. Ale samozřejmě John Doe od té doby přívětivé ubezpečování prokládal děsivými výhrůžkami. A už se ani nesnažil zastírat skutečné opovržení. Dokonce i jeho narážky na Shakespeara dostaly cynický, sarkastický podtón. Takže nezbylo než pokračovat dál, i přes Barksdaleovo roztrpčení…

Z chodby zaslechl hluk. To se Cracker Jack vracel ze záchoda. To mu tedy trvalo dost dlouho, pomyslel si Barksdale lhostejně. V zámku zarachotil klíč, dveře se otevřely. Ve dveřích stál Lindbergh, v jedné ruce obušek, druhou měl položenou na klice. Vedle něho stál Cracker Jack, tentokrát s rukama za zády.

Když se na ně Barksdale podíval, Cracker Jack vymrštil ruce nad Lindberghovu hlavu. Držel v nich slabý drát. Na okamžik se zablýskl, jako by byl čerstvě omytý. Čas se na chvilku zastavil, když si Barksdale uvědomil, kde asi měl ten drát schovaný.

A potom Cracker Jack ruce prudce spustil a drát se zařízl Lindberghovi hluboko do krku.

Strážný instinktivně zvedl ruce, chroptil, dusil se. Obušek upadl na zem, kutálel se po dlažbě a zastavil se daleko od cely. Barksdale to v hrůze sledoval. Strážný se prudce naklonil na jednu stranu, potom na druhou, ale Cracker Jack stál hned za ním, zkřížil ruce a drát na škrcení zajel ještě hlouběji do masa.

Potom trochu povolil. Strážný popadl dech, kašlal a zvracel.

Cracker Jack stále držel Lindbergha pod krkem, naklonil se a do ucha mu řekl: „Kde je pytel?“

„Skříňka…“ hvízdal Lindbergh. „Skříňka.“

„Kde?“

Lindbergh vyvrátil oči směrem na konec chodby.

„Zamčená?“

Červenofialový obličej se skoro nepostřehnutelně pohnul.

„Klíče?“

„… v kapse…“

„Vyndej je.“

Strážný pohnul rukou směrem ke kapse. Nemohl se podívat dolů, chvilku mu trvalo, než tam dosáhl. Barksdale ohromeně sledoval, jak se jeho prsty kroutí a třesou, když šátrá po pásku u kalhot. Zaplavila ho naděje, ještě sladší, protože byla nepředpokládaná. Tak já se nakonec dostanu pryč. Podaří se mi to.

Lindbergh nahmatal řetízek s klíči, uchopil ho mezi palec a ukazováček. V roztřesené ruce klíče hlasitě zazvonily.

„Kterej?“

S obrovským úsilím Lindbergh zvedl klíče k očím, oddělil jeden, bronzově zbarvený.

Cracker Jack se na něj dobře podíval. „Ty bys mě nepodved, viď že ne?“

Strážný zavrtěl hlavou.

„Fajn.“ A zafuněl námahou, když znovu utáhl drát.

Lindbergh usilovně bojoval, rukama si rval krk, nohy mu podkluzovaly po podlaze. Cracker Jack se snažil udržet rovnováhu, tlakem drátu ohnul strážcovo tělo dozadu do oblouku. Ozvalo se děsivé chroptění.

Barksdale zíral, překvapením a hrůzou jako přikovaný k podlaze. „Ne,“ zamumlal.

Cracker Jack vytrvale utahoval drát, obličej se mu námahou kroutil. Lindbergh sebou teď trhl, obrátil se tváří směrem k otevřeným dveřím do cely. Otevřená ústa plná krve a prosebné oči dokořán.

„Tohle není správné,“ promluvil Barksdale, tentokrát hlasitěji.

Lindbergh obrátil oči v sloup, byly přízračně bílé proti krvavým očním jamkám.

„Ne!“ vykřikl Barksdale. Stěží si uvědomoval, co dělá. Skočil dopředu, popadl obušek, zvedl ho a vší silou udeřil Cracker Jacka do spánku.

Byl slyšet ohavný zvuk, jak dřevo narazilo na kost, a obušek vypadl Barksdaleovi z ruky, pak bouchl o podlahu. Na děsivý okamžik Cracker Jack pevně svíral ruce. Potom se zhroutil. Lindbergh upadl na něj, ruce roztažené, prsty mu křečovitě škubaly.

Barksdale poklekl vedle strážného, velmi opatrně ho překulil na bok. Drát měl tak hluboko v krku, že se ani po pádu neuvolnil. Byl kluzký od krve, šlo ho jen těžko uchopit. Barksdale ho vyndal, rozepnul límeček na košili, pohladil toho muže po čele.

„No tak, chlape,“ mumlal a jemně s ním třásl. „Tak pojď. To zvládneš.“ Najednou ucítil úder do kříže a bolest v páteři explodovala, jako by se ocitl v drtičce. Upadl na bok a vykřikl. Cracker Jack se trochu nejistě postavil na nohy. Rozhlížel se kolem. Ve chvíli, kdy Barksdale podle směru jeho pohledu pochopil, co má v úmyslu, už Cracker Jack spatřil obušek. Natáhl se pro něj, odstrčil Barksdaleovu ruku, která se po něm sápala. Podruhé se postavil, teď už mnohem rychleji. Podíval se na strážného, uviděl klíče, sehnul se, že je sebere.

Barksdale na čtyřech ustoupil o kousek dozadu. Cracker Jack zaregistroval pohyb a znovu se k němu otočil. Zvedl ruku ke spánku, škubl sebou. Barksdale viděl, jak má klouby na rukou bílé, když vší silou svíral obušek.

„Ty svině,“ zamumlal, rychle směřoval k ustupujícímu Barksdaleovi.

16:12

KDYŽ PANCEŘOVANÝ VŮZ a sedan, jeho ochranný doprovod, jely po dlouhé příjezdové silnici k Utopii, doprava směrem z Utopie postupně houstla. Velké návěsy, široké chladírenské vozy a náklaďáky s ovocem a zeleninou se míhaly kolem nich, teď už odlehčené, protože veškeré zboží složily do nekonečného bludiště místností a chodeb pod Utopií. Náklaďáky doprovázel konvoj vozidel, dodávek a pickupů: zaměstnanci a komparzisté Červené směny odjížděli, skončila jim služba. Byli šťastní, zbaveni okovů, vraceli se do severních předměstí Vegas nebo do nedaleké komunity Creosote.

Ještě poslední zatáčka a vynořila se masivní zadní stěna Utopie, řidič přepravy se podíval na hodinky: 16:12. Přesně.

Z vyztužené přihrádky vyndal vysílačku. Jedním okem sledoval silnici, druhým tlačítka vysílačky, navolil kód, zvedl ji k ústům.

„Prime Factore, tady Candyman, slyšíte mě?“

Zvedl prst z tlačítka, poslouchal. Po chvíli se ozval hlas, přes statiku mečivý a zdeformovaný: „Slyším, Candymane. Už jste na dohled?“

„Za chvilku.“

„Výborně.“ Odpověď byla stále slabě slyšet, ale zanedlouho signál zesílí. „Pokračujte v kontaktu. Sejdeme se na shromaždišti.“

„Konec.“ Muž odložil vysílačku na stranu. Chvíli si pročítal strojem psané pokyny přilepené pod přístrojovou deskou. Potom druhou rukou stiskl tlačítko na sluchátka. „Centrálo Utopie, tady AAS transport Echo Bravo, přepínám.“

Úplně jiný hlas zazněl přes praskání ve sluchátkách. „Centrála Utopie.“

„Přijíždíme k vám, žádáme o povolení ke vstupu.“

„Devět Echo Bravo, čekejte.“

Sluchátka oněměla, řidič zpomalil, řadil rychlosti. Směny už se prohodily, procesí aut prořídlo. Vepředu, za strážnicí ochranky, se silnice rozšiřovala do nekonečného asfaltového koberce. Vozidla komparzistů a personálu Utopie stála na jedné straně, dlouhé, lesklé, neporušené řady. Na druhé straně zaznamenal houf různobarevných náklaďáků a dalších servisních vozidel. Za nimi, hodně daleko, stál van bez oken, hnědý na nelítostném slunci. Krotitelé exotického ptactva Las Vegas stálo na boku písmem ve tvaru palmových listů. Jako v reklamě – na střeše sedělo velké káně, křídla rozepjatá, krk zvednutý. Jednou nebo dvakrát zvědavě klovlo do střechy auta.

Za služebním parkovištěm a údržbářskými dílnami se zvedala masivní Utopie. Část oficiálně známá jako Servisní a administrativní zóna skýtala pohled, který se neobjevil v turistických brožurách ani na videu, jen občas z ní byl kousíček vidět na fotografiích pro fan časopisy a webové stránky. A přesto svým způsobem naháněla hrůzu. Zadní strana Parku mírně ubíhala od jedné stěny kaňonu ke druhé, připomínala velkou přehradu, jenom občas narušenou malými okénky. Nad ní se klenuly ladné křivky kupole, v pozdně odpoledním slunci lesklé. Obrovský stín kupole právě začal dopadat na levou stranu pozemku.

„Centrála Utopie potvrzuje,“ zněl hlas do sluchátek. „Můžete pokračovat. Příjezdová chodba je volná.“

„Devět Echo Bravo potvrzuje,“ řekl řidič. „Díky. Konec.“ Na kontrolním stanovišti stál jen jeden strážný a dával znamení pancéřovanému vozu, aby jel dál. Řidič odpověděl bafnutím vzduchových brzd a vyjel přes makadam k obrovskému křídlu budovy na úpatí hlavní stavby Utopie mezi dvěma nákladovými doky. Nad vjezdem bylo podle šablony namalováno černé písmeno B, 180 centimetrů vysoké. I když tudy pohodlně projel i velký náklaďák, v poměru ke stěně nad ním vypadal ten otvor spíš jako myší díra.

Doprovázející sedan se odpojil od velkého vozu a jel ke straně, tam čekal, motor puštěný na volnoběh, jantarový majáček na střeše se otáčel. Řidič náklaďáku ve zpětném zrcátku zachytil pohled kurýrní stráže vzadu ve voze. Strážce vzal střelnou zbraň a přikývl.

Tenhle vjezd určitě postavili hned na začátku: jakákoli chyba nebo odchylka od normy by byla okamžitě vidět. Ale řidič teprve před rokem a půl přestal jezdit pro společnost s pancéřovaným vozem a velmi brzy si na řízení zase zvykl. Kromě toho manévry mezi kužely, vyschlými koryty a výmoly Esmeralda County projeli mnohokrát, takže nezaváhal. Předjel k budově, potom zatočil volantem a velký ford se pomalu otočil. Zařadil zpátečku a hladce vjel dovnitř pozadu. V útrobách Utopie byl rachot motoru násoben ozvěnou.

Modrá obloha pomalu mizela, místo ní se objevila střecha Úrovně C. Pancéřovaný vůz, teď celý uvnitř, opatrně couval širokou, mírně zatočenou spojovací chodbou. Když řidič minul kontrolní stanoviště, muž uvnitř na něj kývl.

„Zkontrolujte olej a pneumatiky, jo?“ zavolal řidič.

Strážný se usmál, ukázal mu vztyčené palce a pokynul mu, aby jel dál.

16:15

NAPŮL ŠLI a napůl běželi Úrovní B, Sarah první, Warne se velmi snažil udržet s ní krok. Sarah hleděla přímo před sebe, ústa sevřená, očima mrkala jen občas. Vysílačka, která patřila Carmen Florezové ze Zpracování obrazů, se jí pohupovala v pravé ruce. Komparzisté a personál při pohledu na výraz její tváře ustupovali z cesty.

„Řekni mi to ještě jednou,“ vyštěkla na něj přes rameno.

„Není co dodat,“ Warne zprudka oddechoval. „Neznám všechny odpovědi. Prostě jsem to věděl od chvíle, kdy se ukázalo, že ten rozbitý disk byl prázdný -“

„Jak to víš?“

„Terri mi to řekla.“

„Tak to se musela splést.“ Zmatený, nejistý pohled, který viděl v jejím bledém obličeji v Holografických zrcadlech, byl ten tam.

„Jestli má pravdu, tak to znamená, že John Doe už ten disk má. Proč by ti Barksdale dával prázdný disk – zvlášť když je v tom zapletený? Tak mě napadá, že John Doe třeba nechtěl další disk. Chtěl tebe.“

„Mě?“ Sarah měla napjatý hlas.

„Z nějakého důvodu tě zcela zjevně potřeboval. Koneckonců jsi šéfka Parku. Určitě měl v úmyslu tě unést – nebo udělat něco horšího. Tak matoucí místo jako labyrint bylo dokonalé. Proč by se ti ukázal, tváří v tvář, zblízka, ve tvé kanceláři? Podle všeho není ten typ, který za sebou nechá nedodělanou práci.“ Tento rozhovor neprobíhal tak, jak si plánoval. Warne si s velmi nepříjemným pocitem uvědomil, že jednal impulzivně, že z toho všeho nemůže dokázat vůbec nic. Ale nic jiného nedávalo smysl.

„A proč zrovna teď!“ zeptala se skepticky Sarah, když šli do další chodby.

„Možná je to kritický bod v jejich plánech. Určitě se děje něco, o čem nevíme. Nutně potřebují manévr pro odlákání pozornosti. Proč by jinak poškodili tu atrakci – jak se jmenuje, no, Stanice Omega – potom, co jsi souhlasila, že předáš druhý disk?“

„Ano, ale proč?“ Neznělo to jako otázka. „Potom, co jsme zavřeli jednoho z jejich týmu – díky tobě? Tam bych asi teď měla být, jen tak mimochodem: na Stanici Omega. Místo toho se tady úplně zbytečně namáhám.“

Warne byl velmi znepokojen. Až do tohoto přívalu otázek Sarah mluvila hodně málo od chvíle, kdy vyšli z Gaslight. „Proč to říkáš?“ zeptal se.

„Protože je to pravda. Ta tvoje teorie má jednu vadu: Fredovu vinu. Bez ní se všechno zhroutí. A já to nezbaštím. Ani náhodou.“

„Ale vysvětloval jsem ti, jak je to s DPS, že nikdo od nich -“

„Ano, ano. To jsem slyšela. Já viděla, jak na něj žárlíš, Andrew, ale tohle je naprosto nepřijatelná věc.“ Přidala do kroku. „Zastavím se na Bezpečnostním jen na chvíli, abych si poslechla Fredovo vysvětlení. A potom dám samozřejmě příkaz k jeho propuštění. A vrátím se k práci, kterou mám dělat: k řízení tohoto Parku. Asi tak za pět minut Chuck Emory zavolá federály. Až sem přijedou, všechny tvoje teorie budou čistě akademickou záležitostí.“ Věnovala Warneovi krátký, záštiplný pohled.

Warneovo znepokojení ještě vzrostlo. Předtím cítil úlevu, dokonce – pokud si to vůbec připustí – byl sám se sebou docela spokojený. Přišel na to, rozpletl ten uzel. Zachránil Sarah před Johnem Doem, kdoví jaký osud jí chystal. Měl jedinou starost – kde je Georgia a Terri. Tenhle zničující záchvat vzteku a nedůvěra bylo poslední, co očekával.

Před nimi se vynořily dvoukřídlové dveře Bezpečnostního komplexu. Popírá to, řekl si v duchu. Nechce přijmout, co Barksdale udělal. Ale ozval se i ten druhý hlas v jeho hlavě, tišší, zato chladnější a tvrdošíjnější: Co když jsi to špatně pochopil? Co když je nějaké jiné vysvětlení, které jsi přehlédl? Nedopustil jsi, aby city ovlivnily tvoji soudnost?

Sarah vešla. Zůstala zamračeně stát.

Předpokoj byl prázdný. Na plastových židlích jasných barev nikdo neseděl; dlouhý stůl v recepci, vyleštěný a lesklý, zel prázdnotou. Zdálo se, že ve vzduchu visí podivné, ostražité ticho. Někde v dálce zvonil telefon.

„Co -?“ začala Sarah. Šla dál, rozhlížela se.

Warne šel za ní. Kde je Poole? Proč se sem Terri s Georgií nevrátila? Je možné, že by všichni byli v kancelářích vzadu?

Otevřel dveře vedle recepce a podíval se do chodby za nimi. Po nikom ani stopy, žádný zvuk, žádný pohyb. Záhada se začala pomalu proměňovat ve znepokojení.

Díval se do chodby. Pořád nic. Tikot hodin, tiché hučení klimatizace. Telefon se znovu rozezvonil. Na vzdáleném konci chodby zahlédl jedny dveře otevřené. Uvnitř stála řada ocelových zamykacích skříněk, jedna zůstala dokořán, klíče visely v zámku.

Warne nešel dál. To náhlé zastavení bylo instinktivní.

Na stěně chodby se něco lesklo. Opatrně k tomu přišel. Byla to krev, ještě vlhká, jasně rudá na šedých cihlách.

Srdce mu tlouklo až v krku, plížil se dál, nahlédl do otevřeného prostoru vepředu. Tam bylo ještě více krve – postříkaná židle a pracovní stůl, dokonce i stěny.

Přišel si John Doe pro vězně? Co příšerného se tu stalo?

Pořád žádný zvuk. A potom kroky zezadu.

Warne zapomněl na Sarah. Otočil se, viděl ji rychle přicházet.

„Sarah!“ vykřikl, snažil se ji zastavit. „Ne!“

Protáhla se kolem něj a vběhla do otevřené místnosti. Když uviděla krev, zůstala stát.

„Ježíši,“ zamumlala.

Warne se ještě jednou rozhlédl, snažil se ovládnout. Zrak mu padl na dveře cely předběžného zadržení. Jak to, že jsou pootevřené? Před nimi byla kaluž krve.

Pomalu, téměř mechanicky přistoupil, podíval se dovnitř přes okénko.

Na podlaze ležela bez hnutí dvě těla, jedno na druhém. Viděl hlavy, ramena a skoro nic víc. Rozpoznal černé blejzry bezpečnostní hlídky.

Utekli, pomyslel si. Oba, Barksdale i hacker. Zabili stráže a utekli.

Ale Poole? Je snad jeho tělo někde schované? A kde – najednou pocítil šílené mrazení – kde je Terri Bonifaciová a Georgia?

Náhle ho někdo odstrčil stranou. Sarah nahlédla do okénka. Warne slyšel, jak zalapala po dechu. Potom dveře otevřela a vešla. Okamžitě vykřikla, znělo to, jako by pocítila fyzickou bolest. Bez dalšího přemýšlení ji následoval.

Sarah klečela vedle těla jednoho strážce. Až v tu chvíli si Warne uvědomil, že ten muž není strážce. Měl oblek světlé barvy, ale horní polovina saka byla tak nasáklá krví, že měla černou barvu. Sarah byla předkloněná, objímala toho muže, blonďatá hlava se zvrátila dozadu.

Byl to Barksdale.

Chvíli stál Warne bez hnutí hrůzou.

Sarah se k němu prudce otočila. „Prokristapána, pomoz mi!“ ječela. „Dones vodu, nějaký kus látky. Zavolej Zdravotní!“

Warne se otočil, utíkal chodbou k recepcí.

V předpokoji zaregistroval pohyb. Byl to Poole, držel Terri kolem ramen, jemně ji vedl dvoukřídlovými dveřmi. Druhou rukou tlačil kolečkové křeslo.

Warne se podíval na křeslo. Na něm seděla Georgia, oči zavřené, byla zabalená do nemocniční přikrývky.

Na okamžik všechny jeho pocity přehlušila úleva. Potom se podíval na Terri. Pod bronzovou pletí byla bílá. Jejich oči se setkaly, ona hned uhnula pohledem. A potom, s velkým úsilím, se na něj podívala znovu. Pravou ruku měla od krve.

„Jsi zraněná?“ zeptal se okamžitě.

„Je v pořádku,“ odpověděl Poole. „Krev byla na vysílačce, kterou se se mnou spojila.“

„Co se stalo?“

„Schovávaly jsme se,“ řekla Terri. „V ukládacím prostoru,“ pokračovala roztřeseným hlasem. Snažila se ovládnout.

„To probereme později,“ prohodil Poole. „Teď je důležitější, abyste mi řekl, co se děje tady!“ Ukázal na podlahu.

Warne se tam podíval. Měl boty od krve; krvavé stopy byly vidět mezi dveřmi a pokračovaly dál chodbou. Vzal si Poolea stranou.

„Tam vzadu je Barksdale,“ řekl mu tiše do ucha. „Myslím, že je mrtvý. On a jeden ze strážců. A hacker je pryč.“

S velmi jadrným zaklením se Poole protáhl kolem něj a spěchal k cele.

Warne šel k Terri, objal ji.

„Jsi v pohodě?“ Pohladil ji po tváři, podívala se mu do očí. Snažila se nedívat na krvavé stopy.

Přikývla. „Jsem v pohodě.“

„A Georgia -?“ Něco v Temných očích mu nedovolilo pokračovat.

„Vzbudila se. Na chvilku. Zase spí.“

Otevřely se dveře a v nich stál nějaký velmi mladý muž. Warne v něm poznal Peccama, Alloccova videotechnika.

„Kde jste byli? Všude vás hledám. V Callistu je hotové peklo a tady je prázdno, tak jsem…“ Peccam zmlkl při pohledu na krvavé stopy.

„Poole je tam vzadu,“ ukázal mu Warne přes rameno. „Bude vás informovat. Snad mu můžete pomoci. Já si teď musím zavolat.“

Po Peccamově odchodu Warne odvedl Terri za stůl v recepci, kde se nacházely dvě menší místnosti, kancelář a koupelna. S Georgií opatrně zajel do kanceláře. Byla neklidná, ve spánku sebou házela. Jednou vykřikla a on ji pohladil po vlasech, políbil ji na horké čelo. Něco zamumlala, zdálo se, že se trochu zklidnila.

„Mám tě moc rád, princezno,“ zašeptal. Potom se vrátil k Terri.

Zvedla k němu oči. „Neplakala.“ Mluvila monotónním hlasem, stále ještě v šoku. „Potom ten chlap s pistolí odešel. Byla tam tma, tak strašná tma, tam, kde jsme se schovávaly. Znovu usnula. Myslím, že je to – myslím, že je to těmi léky.“

„Děkuju ti,“ řekl Warne skoro šeptem a vzal ji za ruku. „Nikdy nezapomenu, co jsi pro mě dneska udělala.“

Terri se na něj dívala.

„Můžeš pro mě udělat ještě jednu věc?“ Upřeně na ni hleděl, snažil se vyčíst něco z jejího obličeje, přemýšlel, jak nejlépe to říci. Rozhodl se říci jí všechno. „Byli tu raněni dva muži, ošklivě. Jeden je strážný z Bezpečnostního. Ten další je Fred Barksdale. Mohla bys, prosím tě, zavolat na Zdravotní, aby sem hned poslali doktora?“

Při Barksdaleově jméně sebou trhla, dokonce se zdálo, že jí zelené oči pobledly. Ale bez jediného slova se otočila ke stolu. Našla telefon, zvedla sluchátko. Trochu se jí v ruce třáslo.

Warne šel do koupelny, vzal snad tucet ručníků a namočil je. Potom vyběhl zpátky do chodby.

Sarah a Poole klečeli u Barksdalea, cela předběžného zadržení tak už byla plná. Warne mlčky podal pár ručníků Sarah, potom se vrátil ke dveřím a zůstal stát vedle Peccama. Strážný teď ležel na zádech – nejspíš ho Poole otočil, kontroloval, v jakém je stavu. Obličej měl groteskně nateklý, špička zčernalého jazyka mu vyčnívala z pootevřených rtů. Sarah stále držela Barksdalea v náruči, jemně mu otírala obličej. Angličana tak zbili, že jeho obličej byl skoro k nepoznání.

„Terri volá na Zdravotní,“ oznámil Warne.

Poole si od něj vzal zbylé ručníky, vyměnil je za zkrvavené od Sarah. „Ještě je naživu,“ oznámil Warneovi. „Taktak.“

Opatrně, s nekonečnou jemností, Sarah zlehka otírala rány na obličeji. Barksdale se pohnul a slabě zasténal.

„Freddy,“ zašeptala a přitáhla si ho blíž. „To jsem já, Sarah. Jsem tady.“

Barksdale se znovu pohnul.

„Jenom klid.“

Zkroutil ústa. „Sarah.“ Vyslovil to rozmazaně, stěží mu bylo rozumět.

„Nemluv. Všechno bude v pořádku.“

„Ne. Musím mluvit. Sarah – tak líto…“

Ručníky už všechny spotřebovala a Warne došel pro další. U stolu seděla Terri a mluvila do telefonu tiše a naléhavě. Warne prohrabal několik skříněk, hledal lékárničku. Marně. Šel do koupelny pro další ručníky. Potom se vracel chodbou. Velmi ho překvapilo, když v půli cesty potkal Poolea a Ralpha Peccama.

„Měl byste to vědět,“ řekl Poole. „Doznal se.“

„Co řekl?“

„Zatím nic moc. Má veliké bolesti.“

„Tak jdeme.“ Warne upřeně hleděl do chodby, ale Poole mu položil ruku na paži, aby ho zklidnil.

„Co je?“

„Podívejte. Nejsem sice doktor, ale od pohledu je jasný, že to ten chlap nezvládne.“

Warne se na něj podíval. „Co to říkáte?“

„Říkám, nechte ji s ním chvilku o samotě.“

Warne zaváhal.

„Ať jí řekne cokoli, určitě nám to sdělí, až to půjde. Naše věc to není.“

„Máte pravdu.“ Warne se otočil a šel zpátky do předpokoje. Peccam tam stál, přihlouple mrkal, ohromený natolik, že se ani nepohnul.

Terri zrovna pokládala telefon. Ve velikém koženém křesle vypadala malá, zranitelná. Měla červené oči, ale suché. I když nevěděl přesně, k čemu na Zdravotním došlo, podle krve na její ruce bylo dost snadné si to domyslet. Warne pocítil bodnutí viny. Měl by jí to nějak ulehčit.

Klekl si vedle křesla a ručníkem jí otřel krev z ruky. Pocítil tlak na rameni, když si o něj opřela hlavu. Zvedl druhou paži a přitiskl ji k sobě. Ramena se jí začala třást v tichých, rytmických vzlycích.

„To je v pohodě,“ uklidňoval ji. „Už je po všem.“

Klečel tam, držel tu ženu v náruči. Minuty plynuly, nevěděl přesně, kolik. Vzlyky se zpomalily, cítil čistou vůni balzámu z jejích vlasů. Bylo po všem. Ať je tomu jakkoli, je po všem. Musí být.

A právě v tu chvíli slyšel hlas – Sarah – křičela jeho jméno. „Andrew! Andrew!“

Co možná nejjemněji se odtáhl od Terri, pohladil ji po tváři, otočil se a utíkal do cely.

Poole tam doběhl dřív než on, znovu se skláněl nad Barksdalem, poslouchal.

„Pancéřované auto,“ říkala Sarah, když hladila Barksdaleovi vlasy. „To byl ten pravý terč. Ten a technologie Crucible. Všechno ostatní, náhlé změny chování botů, byly jenom triky, aby nás vyvedli z rovnováhy.“

Při řeči se Sarah lehce kolébala dopředu a dozadu.

„Abyste neviděli, co se ve skutečnosti děje,“ řekl Poole Sarah a přikyvoval. V obličeji měl soucitný výraz. „A co je s tím pancéřovaným autem?“

„Jezdí každý týden v pondělí.“ Sarah se nedívala ani na Poolea, ani na Warnea. Oči upírala na Barksdalea, mluvila monotónně. Krev jí prosakovala rukávy saka, takže se jí lepily na předloktí. „Celý proces je automatizovaný. Zrušit ho můžu jenom já nebo Chuck Emory v New Yorku. Což bychom měli udělat, pokud nastanou nepředvídané okolnosti nebo je ohrožena bezpečnost veřejnosti. Dnes ráno jsem tu vyběhanou maršrutu zrušila, ale k Freddymu se ten pokyn vůbec nedostal. Lidé z Trezoru dole stále čekají, kdy to auto přijede. A on říká, že jedno je na cestě. Kde je sakra ten doktor?“

„Za chvíli tu bude,“ ujistil ji Warne.

„V kolik hodin má to auto přijet?“ zajímalo Poolea.

„Teď.“

„Teď?“ zopakoval po ní Poole překvapeně. Podíval se na Warnea. „To by vysvětlovalo, proč nevypnuli kamery na Úrovni C: nemohlo se jim hodit, aby chlapci z podsuterénu měli podezření. A to by vysvětlovalo, co se právě stalo na atrakci v Nebeské bráně. Poslední odlákání pozornosti. Tentokrát nás ale neobelstí.“

Sarah se najednou obrátila. „Freddy o tom nevěděl,“ provrtávala oba pohledem. „Podvedli ho. Neměli být žádní ranění. Tak mi to říkal.“ Otočila se na bezvládného Barksdalea.

Chvíli bylo ticho.

„Proto jsem vás sem nezavolala.“ Sarah rychle ovládla roztřesený hlas „V kupoli rozmístili výbušniny.“

Oba muži začali mluvit současně.

„Cože?“ vykřikl Warne.

„Jak to víte?“ Poole vyskočil na nohy.

„Ten bastard myslel, že je Freddy mrtvý. Ale on ho slyšel, jak mluví do vysílačky. Všichni se mají sejít ve falešném pancéřovaném voze.“

Chvíli se nic nedělo, všichni byli vyděšeni, nemohli tomu uvěřit. Potom Poole nenápadně vyšel z cely, dal Warneovi znamení, aby šel za ním.

Peccam, který stál na chodbě, přišel na Pooleův netrpělivý signál.

„Pamatujete si na ten hodně výkonný vysílač, který jsme našli v tom pytli?“ připomněl Poole Peccamovi. „Jak jste to nemohl pochopit.“

Peccam přikývl.

„Pukal jste, že dokáže vyslat signál na poměrně dlouhou vzdálenost.“ Poole se obrátil na Warnea. „Ale k tomu nesmí mít nic v cestě. Signál neprojde stěnami.“

„Ano, jistě, vzpomínám si.“

„No, vy to nechápete?“

Warne se s velkou námahou soustředil. „Ne.“

„Až jim nebudou v cestě stát budovy, použijí vysílač pro odpálení kupole. Nechají to všechno spadnout na návštěvníky a odjedou, následky se jich nebudou týkat.“ Podivný úsměv mu přejel po tváři. „Tohle určitě chtěli od samého začátku. Bezpečnostní oddělení, oddíly policie, které přijedou, budou mít plné ruce práce se zvládnutím masakru. Tak tomuhle říkám skutečné odvedení pozornosti.“

Warne začal pomalu vnímat realitu. Vyhodit kupoli do povětří? Dělal co mohl, aby strávil tuhle překvapivou zprávu.

„Vy je snad obdivujete,“ řekl.

Poole pokrčil rameny. Potom se otočil a odešel zpátky do cely. Warne za ním. Pořád byl ještě otupělý. Vyhodit kupoli do povětří… Na okamžik propadl panice a chtěl popadnout Georgii a Terri a utéci do bezpečí. Ale stejně rychle si uvědomil, že i kdyby věděl, kam běžet, jednoduše na to nemá čas.

„Co ještě řekl?“ Warne zaslechl otázku, kterou Poole položil Sarah.

„To je všechno. Teď odpočívá.“ A Sarah něžně pohupovala Barksdaleovu rozbitou hlavu v náruči.

„Jak dlouho trvá, než auto naloží?“

„Nevím. Finanční operace jsou Freddyho parketa. Přibližně deset minut. Tak nějak.“

Poole se podíval na Warnea. „Deset minut. Tak to máme co dělat, kamaráde.“

Vyrazil do předpokoje, Warne a Peccam jemu v patách. Poole se chvilku rozhlížel kolem, potom popadl interní telefonní seznam a listoval jím. „Trezor.“ Našel číslo, zvedl sluchátko telefonu na stěně, navolil cifry. Po chvíli se zaklením položil. „Nefunguje. Jak jinak.“

„Ale Terri před chvílí volala na Zdravotní.“

„Vás to udivuje? John Doe určitě přerušil telefonní spojení s Trezorem.“

„Ale my teď o tom autě víme. Můžeme ho zastavit.“

„Rozhodující slovo v té větě je ‚pancéřované‘, kamaráde. Mají střelné zbraně. Copak jste zapomněl? Spoustu moc hezkých, velkých zbraní. Mně zbyla jen pistole a pár nábojů.“

„A co Allocco?“ Warne slyšel zoufalství ve svém hlase.

„Nedostane se sem dolů včas.“

„Bezpečnostní služba?“

„Přesvědčit je nám zabere ještě víc času. Kromě toho, strážní v Utopii nejsou ozbrojeni. Co navrhujete? Sežvýkané papírové kuličky? Lidský řetěz?“

„Musíme něco udělat,“ obořil se na něj Warne. Smysl pro realitu vzal za své, zbylo jen děsivé odhodlání. Nemůžeme nechat to auto odjet z Parku. Ať je to jak chce, musíme to udělat sami.“

„Naplňujete mě sebedůvěrou.“

„Peccam říkal, že ten vysílač je použitelný, jen pokud nemá v cestě žádnou překážku,“ pokračoval Warne. Je to tak? To znamená, že oni musí být mimo Park. To auto je třeba zastavit, ještě než vyjede z budovy, dokud nebudou moci vysílač použít. To je klíč. Nezlikvidují kupoli, dokud nebudou mít cestu ven zaručenou.“

Poole o tom uvažoval. „To dává smysl. Ale nehodlám se vrhnout před opancéřovaný vůz v naději, že zastaví. Co kdybyste nechal toho svýho mechanickýho hafana, aby to rozkousal?“

„Možná ano.“ Warne rychle přemýšlel. „Co víte o výbušninách?“

„No. Vím, kam to vede.“

„Odpovězte mi na otázku. Co víte o výbušninách?“

„Jak to myslíte? Setsakra víc než vaše babička.“

„Moji rodinu z toho vynechte. Co kdybyste se nahoru šel podívat, jestli je můžete zneškodnit?“

„Napadá mě asi tak čtyřicet pět důvodů proti. Protože jich je tolik, že zlikvidují celou tu velkou starou kupoli. Neznám tu stavbu, systém dodávek -“

„Pořád je to lepší než zůstat tady.“

„O tom nic nevím. Aspoň jsme tu v bezpečí.“

„V bezpečí?“ vykřikl Warne. „Kde máte jistotu, že ten kolaps neslisuje i Podzemí? Kromě toho, vy jste se dal podpisem najmout jako osobní strážce, nevzpomínáte si? Jenomže teď nejde jenom o mě. Ve hře je asi sedmdesát tisíc lidí. Včetně několika, které, myslím, znáte.“

Poole se na něj zostra podíval. „Dobře. Máte pravdu.“ Odmlčel se. „Pokud používají standardní nálože, možná bych dokázal odstranit rozbušky, destabilizovat celou strukturu, zabránit kolapsu kupole. Ale je to riskantní kousek. Bude třeba, abyste nějakým způsobem zpomalil to auto.“

Warne přikývl.

„Nálože neodpálí, dokud nebudou venku z budovy. Musíte jim zabránit ve výjezdu. Všechno záleží na tom, kolik času mi dáte. Rozumíte?“

Warne znovu přikývl.

„Dobře. Protože pokud to zpackáte a já vyletím až do nebe, můj duch vás bude navěky strašit.“

„To je docela fér.“

„V takovém případě ztrácíme čas tlacháním.“

Poole prošel předpokojem. Ve dveřích na protější straně se ohlédl. „Dávejte na sebe pozor, kamaráde.“

„Vy taky,“ odpověděl Warne.

Potom se dveře zavřely a Poole byl pryč.

Warne požádal na Peccama: „Počkejte tu na mě chvilku, prosím vás.“

Obešel stůl recepce. Kožené křeslo bylo prázdné, zalila ho vlna strachu. Ale potom zahlédl Terri vzadu otevřenými dveřmi do kanceláře. Stála vedle Georgie.

Když vešel, otočila se a hned poznala, že se něco přihodilo. „Co je?“ zeptala se.

Zaváhal, jen na okamžik. „Mýlil jsem se, když jsem říkal, že je po všem. Musím něco udělat.“

Terri namáhavě polkla, sevřela pevně rukojeť kolečkového křesla. Když je Georgia slyšela, povzdechla a pohnula se.

Položil Terri ruku na rameno. „Poslyš, potřebuju ještě jednou tvoji podporu. Musíš být silná, už jenom jednou, kvůli mně.“

Terri na něj beze slov hleděla.

„Zůstaň tady a hlídej, když budu pryč. Nemám čas dostat tě z Parku ven, ale myslím, že tady budeš v bezpečí.“ Zaváhal. „Terri, miluju svoji dceru víc než vlastní život. Je pro mě strašně těžké od ní teď odejít, nemůžeš vědět jak moc. Ale pamatuješ, jak jsem říkal – jak jsem měl obavy, že se Georgii něco stane a potom to tak bylo? Teď je to totéž. A mohu odejít, protože vím, že se o ni postaráš. Nikomu jinému nemůžu věřit víc. Uděláš to pro mě, postaráš se o Georgii, o vás obě, ať se stane cokoli? Uděláš to?“

Terri znovu přikývla, hnědýma očima mu hleděla do tváře.

„Rozumíš mi, ano? Ať se stane cokoli?“

Naklonila se k němu. Objal ji, zavřel oči, zašeptal modlitbu.

Potom utíkal do předpokoje, kde na něj čekal Peccam.

„Potřebuju, abyste mě někam odvedl,“ sdělil mu Warne. „Můžete mi ukázat nejrychlejší cestu?“

„Kam?“ ptal se Peccam, když spolu vyšli na chodbu. Dveře za nimi zaklaply a Bezpečnostní komplex se ponořil do hlubokého ticha.

16:15

ŠESTNÁCT PATNÁCT, standardní horský čas.

V NEW YORKU Charles Emory III, šéfa výkonný ředitel Utopia Holding Company, zvedl telefon a vytočil číslo kanceláře FBI v Las Vegas. Jeho pohyby byly pomalé a automatické. Obličej, obvykle opálený, měl šedou barvu a vypadal velmi staře.

V POUŠTI JIŽNĚ od Vojenské letecké základny Nellis, ve stínu písčitého náspu, který obklopoval Utopii, ležel muž známý pod jménem Water Bufallo. Viděl, jak jejich pancéřovaný vůz přijel k zadnímu vjezdu, přesně podle plánu. Na okamžik spustil oči z horizontu, ohlédl se přes rameno na horu skla a oceli, která se v dokonalé logaritmické křivce tyčila za jeho zády. Rozmístění náloží bylo vidět i z téhle dálky, ale v duchu si opakoval strukturu výbuchu, znovu si procházel celé rozmístění, jestli nemá nějaké skryté vady nebo jestli není nějaký nedostatek ve struktuře. Kupole byla výjimečně dobře postavená, zátěž dokonale rozdělená na jednotlivé její části. Za normálních okolností by mu víc vyhovoval trojvrstvý design, začít odpalovat zdola nahoru v intervalech čtvrt vteřiny. To mu vyšlo vždycky, když odstřeloval ocelí zpevněné mosty, ať to dělal pro čečenské rebely nebo pro Konžany. Ale když vezme v úvahu velikost tohohle objektu a omezené množství C-4, které mohl dovnitř nanosit, dosáhl maximální účinnosti. Jeden prstenec dvaceti náloží rovnoměrně rozmístěných u základny rozboří zadní část kupole; druhá sada eliptických náloží v menším prstenci v polovině kupole směrem vzhůru vybuchne současně, zřítí se temeno, takže bude samo implodovat.

Upil z polní lahve, v duchu si přehrál rychlou simulaci geometrie výbuchu, řítící se kupoli, potom pozpátku, nahoru, dolů, nahoru, dolů. Dokonalý projekt. Potěšeně zamručel. Demolice je umělecká forma, svým způsobem krásná. Architektura pozpátku. A stejně jako střelba ze zálohy je uměním samotářů, vhodným pro osamělé lidi.

Odvrátil oči od kupole, připravil si vysílačku. John Doe bude každou chvíli volat. Uložil polní láhev do plátěného pytle, s ní i výtisk Prousta. Potom si znovu sedl do stínu, hleděl na horizont, pozoroval a čekal.

HLUBOKO DOLE, v jeskyňovitém prostoru Nebeské brány Callista, stál Bob Allocco za provizorní řadou stolů na předsunutém velitelském stanovišti. V jedné ruce držel telefon, ve druhé vysílačku. Mluvil do obou. Když se rozjely záchranné a vyšetřovací operace, týmy zdravotníků, lidí z bezpečnosti a technický personál se maximálně rozrostly. A přece, i když u vchodu a východu Stanice Omega viděl desítky lidí, zdála se rozlehlá Nebeská brána pustá a plná ozvěn. Allocco domluvil, vypnul telefon, ale ten se hned rozezvonil znovu.

Uprostřed všeho toho horečného shonu úplně zapomněl na Sarah Boatwrightovou.

NEDALEKO, V CHLADNÉM, blankytně modrém soumraku na promenádě postával John Doe. Opíral se o světélkující sloup, jeden z mnoha, které lemovaly Strachosféru. Fronty tady byly delší, protože Nebeskou bránu najednou zavřeli. S rukama založenýma přešel k frontě, aby slyšel, co si lidé povídají.

„Prý to byla bomba,“ říkal někdo. „Neutronová, dali ji tam teroristi.“

Já slyšel, že to byl plynový útok,“ oponoval někdo další. „Jako v Indii. Zabilo to tři sta lidí. Ještě tam pořád leží.“

„To jsou hlouposti. Jsme v Utopii, tady nikdo neumírá. Kdyby se něco doopravdy stalo, myslíte, že by ještě byly otevřené atrakce a nás by tady nechali?“

„Já nevím. Hele, vidíte ty lidi, jak jdou k portálu východu? Jsou nějaký vyděšený, vlastně utíkají. Možná něco ví. Asi bychom měli taky odejít. Už jsou čtyři pryč a do hotelu je to daleko.“

„Ani náhodou. Celej den tu čekám, abych viděla ten holografickej film. To jsou jenom hloupý žvásty. To nejspíš zaměstnanci Světa fantazie dostali zaplaceno, aby sem přišli a rozšířili takovou zprávu.“

John Doe se při tom hovoru zeširoka usmál. Bomby a exploze jsou to pravé: nic se nevyrovná zprávě bez obalu, náhlému pohledu na sežehnuté šaty a střeva, to podnítí paniku. Ale zprávy z doslechu mohou být mnohem zákeřnější. Bylo úžasné pozorovat, jak to funguje. Podobně jako když dopadne jediná kapka krve na rovnou hladinu rybníka. Vlnky ji rozšíří – pomalu, ale nezadržitelně. Tak přesně to má být.

Podíval se na bezpečnostní jednotku, jež kráčela po promenádě. Mířila k podivně vyhlížející oponě, spuštěné přes vchod do Nebeské brány. Všichni byli, jak jinak, v civilu, ale jeho zkušenému zraku připomínali eunuchy v tureckém harému. Jací turisté by se takhle mračili nebo šli prakticky v sevřeném útvaru? Viděl už také několik cvoků z médií: procházeli davem, pozorovali, dělali si poznámky. Když se řeči začaly šířit a lidé zneklidněli, nevěděli, co si počít. To vedlo k dokonalosti. Výbuch lze ovládnout. Ale ovládnout řeči? To je jako pokoušet se spoutat měsíční paprsek. Už od prvního informačního odposlechu – ještě když náhodou potkal strážce na své první cestě do Podzemí – reagovalo Bezpečnostní impulzivně, přesně v to doufal. V každém incidentu, který zosnovali – exploze ve Vodní temnotě, výpadek bezpečnostních kamer, nepříjemnost ve Stanici Omega -, narůstala jeho důvěra v jejich absolutní oddanost platným předpisům. Podíval se na hodinky. Za pár minut budou mít Alloccovi nohsledi mnohem, mnohem víc práce: a tak bude mít jistotu, že se bez problémů dostane pryč.

Odešel od sloupu do zástupu kolemjdoucích návštěvníků. A objevilo se to znovu: pocit hodně podobný zklamání. Nakonec všechno vychází přesně podle očekávání. Provedl důkladný průzkum, dokonale interaktivní, ukázal jinou tvář nejméně půl tuctu lidí. Usmál se pro sebe. Jen až poznají pravdu, poznají skutečného Johna Doea. To tedy bude šok!

Zpomalil. Vlastně přesně podle očekávání nebylo tak docela pravda. Podíval se k Big Dipper. Návštěvníci byli stále zklamáni nepřítomností Krušné chvíle. Doktor Warne způsobil víc než dost potíží. Mnohem víc. Určitě měl na svědomí, přímo nebo nepřímo, dočasné uvěznění Cracker Jacka. Ale to, jak se zničehonic objevil a vyvedl Sarah Boatwrightovou z Holografických zrcadel, bylo mnohem mrzutější.

John Doe byl na Sarah Boatwrightovou zvlášť pyšný. Při nespočtu rozhovorů Fred Barksdale docela bezděčně podal velmi podrobnou analýzu charakteru šéfky Parku. John Doe ten typ zná: tvrdohlavá žena, která chce dosáhnout lepších výsledků, majetnická, trochu defenzivní. Byl si jistý, že pokud zatahá těmi správnými provázky, vyprovokuje ji k předčasné akci. A nemýlil se. To, že postavila bezpečnostní hlídky v Galaktickém letu, mu umožnilo reagovat, předvést spravedlivý hněv, vyměnit pravý disk za prázdný. A co bylo důležitější, nemusel vymýšlet důvody pro nezbytné oddalování – jako třeba tvrdit, že disk byl zfalšovaný. Budou si myslet, že disk nemá, ani je nenapadne, aby odmítli předat ho znovu. A co je nejlepší ze všeho – Sarah bude vinit sebe sama z toho, co se stalo, a tak dozajista bude souhlasit se setkáním s ním při druhém předání. John Doe počítal s její smrtí – chtěl ji zabít sám, příhodně v temných chodbách Holografických zrcadel – aby způsobil zmatek, krizi vedení, která zjednoduší jeho odchod z Parku. Ale Andrew Warne mu pokazil tuhle nádhernou manipulaci.

Samozřejmě v širším spektru událostí to nic neměnilo. Teď, když se Cracker Jack zase zapojil do práce, byly ztráty v týmu opět na nule. Pravda, Fred Barksdale vydechl naposledy oproti očekávání o něco dříve, ale to jenom napomohlo vyhnout se potížím na cestě. Doslova. John Doe se nikdy s nikým nedělil o tvrdě odpracovaný zisk. A to už mají dva disky, dvě nedocenitelné matrice, které – díky ochraně proti přepálení z Technologií zobrazení – nelze kopírovat. To znamená dvě možnosti prodeje Crucible, čili dvojnásobný zisk. A když už je u zisku, pancéřovaný vůz právě v téhle chvíli míří k trezoru.

John Doe se upřeně díval na promenádu a znovu povzdechl. Vlastně se mu ani nechtělo odtud odejít. Po všech přípravách, plánování a provedení mu úspěšný závěr operace vždycky přinesl rozčarování. Samozřejmě, tady je rozdíl v tom, že – poprvé a naposledy – hrál sám sobě klienta. A tyhle peníze budou jeho poslední kousek, bude to mít na penzi.

Kdyby mu penze připadala příliš omezující, možná se vrátí, aby oplatil Andrewu Warneovi návštěvu. Odmění ho za nezvaný příspěvek k událostem. Čas ukáže.

Ještě chvíli zůstal, opájel se davem, komparzisty v kostýmech, neskutečnou atmosférou místa. Potom se otočil a vešel na blízkou toaletu.

Přistoupil k řadě umyvadel, pečlivě si umyl ruce, čekal, až jediný zákazník odejde. Přešel ke dveřím údržby v zadní stěně. Navolil denní vstupní kód a zámek se s cvaknutím otevřel. Z kapsy vyndal kartu a novou visačku – laskavost Toma Tibbalda, teď už zesnulého – a připevnil si je na sako. Potom otevřel dveře, prošel jimi a zase je za sebou pečlivě zavřel.

Betonová služební chodba za dveřmi byla chladná a lehce zapáchala hladicími prostředky. John Doe se v prázdnotě zastavil, pohlédl vlevo, potom vpravo. Z kapsy saka vyndal vysílačku a navolil frekvenci.

„Water Bufallo, tady Prime Factor,“ řekl do mikrofonu. „Ozvi se.“

Chvilku naslouchal.

„Water Bufallo, přepínám.“

„Jaký je výhled?“

„Úžasný. Přijeli přesně na čas.“

„Slyšel jsem. Máš něco dalšího od té doby? Třeba příjezd nějaké další oficiální persony?“

„Negativní. Jen běžné dodávky.“

„Velmi dobře. Tvoje práce na místě skončila. Čekej na nás na smluveném místě na cestě, dvojnásobná mzda.“

„Konec.“ Další příjezdy – a to se dříve nebo později určitě stane, spíš dříve než později – už nic neovlivní. Deset minut, pak budou odjíždět z Utopie rychlostí sto kilometrů v hodině nejbezpečnějším možným dopravním prostředkem.

John Doe si dával vysílačku do kapsy a přitom si všiml, že má zmačkané kalhoty svého plátěného obleku. Nejspíš z Holografických zrcadel. To je mrzuté. Na druhou stranu – vlastně to vůbec nevadí: ještě dnes večer ho v hotelu spálí.

Otočil se a elegantním krokem odcházel služební chodbou ke schodišti na Úroveň A.

16:16

WILLIAM VERNE ZÍVL, narovnal se na židli a malátně se protáhl. Poslední hodinu se skoro nepohnul a cítil, jak má klouby v ramenou ztuhlé. Vzpomněl si – ten pocit byl hodně vzdálený a sotva uvědomělý -, že jeho pohyby zaznamenává bezpečnostní monitor. Ale to bylo jedno. Občas se protáhnout nebylo v popisu jeho práce zakázáno. Kromě toho tahle procedura postupně nabyla charakteru rutiny a on měl velké pochybnosti, že to vůbec někdo sleduje. Kdyby ano, tak by se dívali na náklaďák, ne na něj.

Naklonil se zase dopředu, přejel očima řídicí panel. Jako vždycky bylo všechno zelené. Trezor v pořádku, předávací komora v pořádku, přístupová chodba v pořádku, systém monitorování financí v pořádku. V pořádku, v pořádku, v pořádku. Občas si dokonce přál, aby se něco porouchalo. Alespoň by to byla změna.

Pět měsíců uplynulo od chvíle, kdy ho odlákali z práce, pracoval jako developer softwaru v Palo Alto. Tuhle pozici mu popsali tak, že mu nabídka připadala příliš dobrá na to, aby ji odmítl. Bude pracovat v Utopii, v jejich Oddělení nových technologií. Ale to místo mělo nějaký velmi důvěrný bezpečnostní aspekt, který ho trochu mátl. Musel podepsat spoustu papírů, prohlášení o zřeknutí se práva, formuláře o mlčenlivosti, podrobit se důkladné kontrole minulosti. Potom byl velmi překvapený, když zjistil, že tady v Parku dělá totéž co v Palo Alto. Systém vývoje i údržby byly stejné, připadalo mu, že je jedno, jestli pracuje u zábavního parku nebo v malé, začínající společnosti. Tady nabízejí víc peněz, hezčí hračky, ale mnohem méně tvořivé zodpovědnosti.

A „velmi důvěrná“ stránka práce? Spočívala ve sledování řídicího panelu, čichání výfukových plynů z dieselových motorů a čučení na zadek pancéřovaného vozu asi tak sedm minut jednou týdně.

Ozval se hluboký tón, potom bzučení, jak někdo před Ostrahou trezoru aktivoval skener sítnice. Těžké dveře se s cvaknutím otevřely a vešel Tom Pritchard, zástupce oddělení Auditu a kontrolních mechanismů.

Verne se na něj bez zájmu podíval. „Jak se vede?“

„Jsme tu pod zámkem pevnějším než na pásu cudnosti tvojí sestry,“ řekl Pritchard, když dveře zavřel a zamkl. Právě se vrátil z povinné pochůzky. Během několika minut, kdy probíhalo samotné předání, byly sekce Úrovně C sousedící s trezorem i přístupová chodba uzavřeny.

„Dobrá. Tak jdeme na to.“ Z chodby vzadu Verne slyšel neodbytné pípání výstražného znamení pancéřovaného vozu, když k nim sjížděl pozadu devadesát metrů dlouhou chodbou. Stiskl vypínač, kterým se spouštěly silné odsávací ventilátory. Přes ty se výfukové plyny dostanou zpátky na poušť, kam patří.

„Kdepak máš chůvu?“ zeptal se Pritchard, když přišel k okýnku. I když pro transfer vyžadovali přítomnost pouze dvou členů posádky – specialistu Operací trezoru a styčného důstojníka z Ostrahy -, běžně při výměně seděl alespoň jeden bezpečnostní specialista.

„Jsme tu dneska úplně sami,“ odpověděl Verne. „Asi jsou všichni zase na tý šílený mašině.“ Před týdnem jeden chlap z Bezpečnostního vyhrál ve videopokeru v kasinu v Boardwalk osm papírů. Peníze mu zabavili a strážného disciplinárně potrestali za to, že ve službě holduje hazardu, ale mezi služebně mladými bezpečnostními specialisty to vyvolalo velký rozruch.

„Možná jsou všichni na místě nehody v Callistu. Ať se tam stalo cokoli.“

„Jestli se stalo, chceš říct. Je to třetí nehoda, o které se dnes dozvídám. To by mě zajímalo, kdo to dělá.“ Jistě, i kdyby to byla pravda, nejspíš by o tom několik dní ani neslyšeli, jak jsou tady zahrabaní v té otravné noře. Verne jednou četl povídku od Josepha Conrada o tom, jak dva Angličané ztroskotali, když pracovali na jednom velmi odlehlém místě v africké divočině. Nakonec už to nevydrželi, zbláznili se a jeden druhého zabili. Alespoň tak si to pamatuje. Vždycky mu to připadalo hodně přitažené za vlasy. Ale třeba to tak přehnané nebylo.

„Já nevím, na mě to působilo dost reálně. Někdo tam prý zahynul.“

„Ale, kdo ví? Možná tam zahynulo sto lidí.“

„Nech toho. Dokonce jsem slyšel o teroristech.“

„Ty vždycky slyšíš o teroristech,“ řekl Verne a posměšně se na něj podíval. „Vybral sis špatné povolání, kamaráde, víš to? Měl bys pracovat s projektanty atrakcí a tvůrčími inženýry. V každým případě,“ pokračoval mnohem smířlivějším tónem, „kdyby se doopravdy něco pokazilo, Jeho Lordstvo by tu atrakci zavřelo.“

„Jeho Lordstvo“ byla přezdívka, kterou v systémech často používali pro Freda Barksdalea; toho všichni znali jako nesmírně pracovitého a talentovaného šéfa, ale také jako pedanta, co se týče protokolu. Barksdale do značné míry vyprojektoval systém finanční kontroly a sám vždycky osobně jednou týdně dohlížel na předání peněz z automatického trezoru Utopie do pancéřovaného vozu. Když se Verne seznamoval s pracovním prostředím, řekli mu přesnou podobu pokynů. Pokud se něco skutečně přihodilo, Barksdale by jim určitě oznámil, že se týdenní předávka ruší. Ale nikdy se nestalo nic skutečně vážného a Barksdale nemusel nikdy volat, aby předávku zrušil. Zato volal ze spousty jiných důvodů – například aby zkritizoval pomalou nebo lajdáckou předávku -, ale nikdy proto, aby to zrušil.

Vysílačka zabudovaná v přístrojové desce zapraskala. „Centrálo Utopie, tady Devět Echo Bravo.“ Byl to hlas řidiče pancéřovaného vozu. „Vidím na komoru.“

Verne se naklonil k mikrofonu s vytaženým krkem. „Centrála Utopie potvrzuje. Můžeme provést předání.“

Podíval se na hodinky: 16:18. Přesně na čas. Aspoň dneska nebude Barksdale volat, nemá si na co stěžovat.

Verne přešel k Pritchardovi u kontrolního okénka. V mírné zatáčce přístupové chodby bylo vidět zadní část pancéřovaného vozu, který jel pomalu, stejnoměrnou rychlostí. Na bocích měl velký zlatý nápis American Armored Security. Verne na něj netečně hleděl. V prostorách Ostrahy trezoru už začaly smrdět výfukové plyny, odsavače neodsavače. A ten zápach přetrvá nejméně dvacet minut po odjezdu auta. Napadlo ho, jestli výfukové plyny z dieselových motorů nejsou karcinogenní. Možná by si měl nechat připlatit za ohrožení zdraví.

Náklaďák dojel na úroveň řídicí místnosti, s hlasitým protestem brzd zastavil. Chvilku tak zůstal, to dělal vždycky, neviditelná posádka procházela kontrolou v seznamu. Potom řidič otevřel těžké dveře na straně spolujezdce. Z nich vystoupil muž, v jedné ruce zbraň, ve druhé desku s klipsem. Otočil se k jejich okénku a mávl rukou.

Verne stiskl tlačítko a malé dveře do přístupové chodby s cvaknutím povolily. Muž dveře otevřel a sešel po deseti schodech do chodby s vysokým stropem. Tady byl hluk motoru mnohem silnější a on si vroucně přál, aby ho vypnuli. Ale nic takového; to bylo proti předpisům.

Ozbrojený strážce teď přišel k nim. Verne se na něj trochu zamračeně podíval.

„Jak to jde?“ prohodil. Táhlo mu na čtyřicet, usmíval se, měl krátký rezavý knírek a byl hodně opálený. Odlehčený, sebejistý mexický přízvuk se hodil k jeho vystupování.

„Jde to,“ odpověděl Verne.

Muž se usmál a přikývl. Žvýkal žvýkačku.

„Vy obvykle neřídíte,“ podotkl Verne.

Muž se stále usmíval. „Ne. Jsem Earl Crowe, supervizor trasy AAS. Občas jezdím, jen abych se ujistil, že všechno šlape jak má, zákazníkům se to líbí. A vy jste náš setsakra největší zákazník.“

Podal mu desku s klipsem. Verne ji přebral, pořád se díval na toho muže.

„Johnny tady je taky,“ pokračoval muž jménem Crowe. „Venku. Včera to s chlapama trochu přehnali. Tak jsem ho nechal řídit jen doprovodný vozidlo. Nic vás nezbaví kocoviny líp než šedesát kilometrů jízdy v prachu, mám pravdu?“

Při těch slovech se Verne nakonec zasmál. Vyndal z kapsy pero, podíval se na formulář a bez přečtení ho podepsal.

„Vyhovuje vám tahle služba?“ zeptal se Crowe, když mu Verne vrátil papír. „Nemáte problémy nebo starosti s něčím, o čem bych se mohl zmínit v managementu?“

Verne byl zvyklý pouze přijímat rozkazy a tohle ho překvapilo a potěšilo. „Ale ne. Nic mě nenapadá.“

„To skutečně moc rád slyším. Ale určitě nám dejte vědět, kdyby vás napadla nějaká drobnost, kterou bysme pro vás mohli udělat.“

„Udělám to, díky,“ odpověděl Verne, podařilo se mu to říct alespoň trochu v manažerském stylu. „Jestli je to všechno, otevřu vám předávací komoru.“

Ustoupil zpátky do Ostrahy trezoru, rychle zavřel dveře před hlukem a výfukovými plyny. Ve chvíli, kdy dveře zaklaply, se červené světlo na panelu změnilo zase v zelené. Otočil se k Pritchardovi, který sledoval předání kontrolním okénkem. Kývli na sebe hlavou, což bylo vizuální „potřesení rukou“, když bylo hotovo.

„Vjíždí do předávací komory,“ řekl Pritchard, natypoval několik příkazů na klávesnici. Verne přešel k další klávesnici na druhé straně řídicího panelu a natypoval zvláštní přístupový kód.

Ozvalo se krátké zahučení stroje a za zdí řídicí místnosti se dveře do trezoru otáčely na tichých ložiskách. Pritchard i Verne přešli k menšímu okénku na boční zdi, aby všechno sledovali. Verneovi se tahle část jeho práce nikdy nepřejí.

Od chvíle, kdy Systém zpracování financí Utopie převzal peníze – ať už z kasina v Gaslight, od párkařského stánku v Boardwalk nebo prodavače čepců v Camelotu -, zůstaly peníze nedotčené lidskou rukou. Rychle je přepravili do sběrných stanic, prohlédli a roztřídili, spočítali, zapáskovali a napytlovali. A nakonec je přinesli do trezoru. Všechno vždycky pod kontrolou strojů, lidi drželi hodně daleko od nich, aby je to nesvádělo. Teď se těžké, oblé dveře otevřely, odpečetily chodbu, která vedla hlouběji do Utopie, a ozbrojeným strážným ukázaly doručovací místnost a trezor za ní. Bylo slyšet bouchnutí, když se dveře na vzdálené straně chodby otevřely.

Verne se podíval přes malé okénko. Za normálních okolností byl trezor před zraky lidí chráněný velkými, půlkruhovými dveřmi. Ale když se po zadání dvojího pokynu dveře otočily o devadesát stupňů, vstup do chodby proměnily v uzavřenou trubku. Teď bylo na jedné straně vidět denní světlo a na druhé obrovská suma peněz. A mezi tím stál pancéřovaný vůz.

Ti dva sledovali Crowea, jak vešel předávací komorou do trezoru, v levé ruce držel dva prázdné plátěné pytle. Znovu se objevil snad za dvacet vteřin, pytle vyboulené, hozené přes rameno. Sloupečky peněz roztřídily stroje do svazků, zabalily je do hnědého papíru, přesně do výšky osmdesáti bankovek: ideální velikost, poučili Vernea hned na začátku, pro manipulaci a transport automatického systému.

Teď se Crowe vracel pro další dávku. Pohyboval se rychle, zjevně měl v téhle práci už dost velkou praxi. Na manažera je moc pěkně opálený, pomyslel si roztržitě Verne. Nejspíš tráví spoustu času na golfu. Nebo možná s takovýmhle přízvukem honí krávy. Verne sice řidiče přes průhledné pancéřování neviděl, ale věděl jistě, že řidič náklaďáku Crowea pozorně sleduje, celou dobu udržuje vizuální kontakt a je na vysílačce.

Crowe se vrátil pro další náklad, zmizel v autě, znovu vyšel, pod pravou paží neustále držel střelnou zbraň. Verne se na ni lhostejně podíval. Byla pěkně malá, velmi hezká, velmi čistá. Zaměstnanci Utopie nikdy s penězi nezacházeli, nikdy nebyli ani ozbrojeni. Na to si mohli najmout specialisty, hermeticky je zavřít na dobu transakce. Pojišťovacím odhadcům se to dozajista moc líbilo.

A znovu se Crowe objevil. I při tak energickém tempu trvá pár minut naložit sto milionů dolarů. Zvědavost už Vernea opouštěla, a tak odešel od okénka a ztěžka dosedl na židli za řídicím panelem. Znovu se slastně protáhl.

EARL CROWS NASTOUPIL do pancéřovaného vozu, přešel do zadní části a nechal těžké plátno klesnout z ramenou. Řidič, který vzadu čekal, převrátil pytle a desítky balíčků ve stejném hnědém papíře se rozsypaly na ocelové a gumové podlaze. Tohle nebyl zrovna standardní postup – řidič měl zůstat za volantem, kontrolovat nakládání a velmi ostražitě sledovat, zda se neobjeví potenciální lupiči nebo únosci -, ale v téhle uzavřené, zcela neobydlené chodbě na ně nebylo vidět.

Crowe si hodil přes rameno teď už prázdné pytle a otočil se na řidiče, který skládal hnědé balíčky do postranních přihrádek. „Takže ty už zase rád řídíš pancéřovaný auta?“ zeptal se.

Řidič přikývl, aniž by přestal ukládat balíčky. „Je to spolehlivý. A poprvé dostanu do ruky, co vozím.“

Crowe se tiše zasmál. Potom se obrátil, přešel ke schodům a namířil zpátky k trezoru.

16:16

FALANGA BEZPEČNOSTNÍCH specialistů v Centru pohostinnosti VIP se po Warneově poslední návštěvě podstatně zmenšila. Když přišel, viděl jenom dva muže: jeden hlídal vstup, druhý byl uvnitř ve stínu alabastrového sloupu, ruce za zády. Zamyšlené, melancholické melodie smyčcového kvarteta se ozývaly z místa ještě vzdálenějšího.

Strážný u vchodu se podíval na visačku managementu na klopě Warneova saka, přikývl a pustil je dál.

„Co přesně budeme dělat?“ zeptal se Peccam, když kráčeli po mramorové podlaze.

„To nevím,“ odpověděl Warne. „Zeptejte se mě tak za pět minut.“

Ale ve skutečnosti to už věděl. Alespoň doufal, že to ví.

Za zvuku melodie kvarteta, jemného šumění fontán a hovoru několika neklidných hostů sedících na kožených pohovkách si vzpomněl na Pooleova slova: Pamatujete si na ten hodně výkonný vysílač, který jsme našli v tom pytli? Nesmí mít nic v cestě. Signál neprojde stěnami. Až jim nebudou v cestě stát budovy, použijí vysílačku pro odpálení kupole. Nechají to všechno spadnout na návštěvníky a odjedou.

Možná se Poole dostane k náložím včas a zneškodní jich dost na to, aby se kupole nezhroutila. Ale na to se nemohli spoléhat. Takže jim zbývalo udělat jediné. Znemožnit pancéřovanému vozu vyjet z Podzemí Utopie.

Znovu mu v hlavě zněla Pooleova slova: Mají střelné zbraně. Copak jste zapomněl? Spoustu moc hezkých, velkých zbraní. Strážní v Utopii nejsou ozbrojeni.

Byla to pravda. Utopie nemá žádné zbraně, které by mohla použít proti pancéřovanému vozu. Ale možná – jenom možná – má něco jiného.

Warne prošel dvoukřídlovými dveřmi po chodbě s kobercem, snažil se vzpomenout si na dispozice celého místa. Spěchal, tehdy stejně jako teď, a z předchozí návštěvy si toho moc nepamatoval. Tohle jsou ty dveře. Myslím. Nezdržoval se klepáním, popadl knoflík a otočil jím. Dveře se otevřely.

V místnosti za nimi se malý, štíhlý muž jménem Smythe otočil, když je slyšel vejít. Silné brýle měl pokleslé na nose, řídké prameny vlasů – dnes ráno na monorailu tak pečlivě učesané a ošetřené brilantinou – měl rozcuchané. Nějakou dobu už zjevně přecházel po místnosti.

Uslyšel zašumění a potom nejasný pohyb za stolem s kávovarem. Objevil se Wingnut, otáčel hlavou. Zamířil dvě kamery na svého pána a kolébavou chůzí se vydal dopředu, vyluzoval hlasitý zvuk, který připomínal říhání. Warne ho poplácal po hlavě, byl rád, že ho vidí. A že tam je i ten muž: díkybohu.

„Pane Smythe, jsem Andrew Warne. Vzpomínáte si na mě?“

Malý muž se za tlustými brýlemi zamračil. „Ano. Byl jste se mnou dneska ráno na monorailu. A pak ještě tady, myslím. Slečna Boatwrightová vás zavolala, když jsem… když jsem…“ zmlkl.

„To je v pořádku,“ reagoval rychle Warne. „A tohle je Ralph Peccam. Pracuje jako videotechnik pro Bezpečnostní, spadá pod Boba Allocca. I toho jste tu viděl.“

Deset minut, našeptával mu chladně hlásek v hlavě. Zbývá ti deset minut, možná míň. Tenhle společenský rozhovor a představování byla pro něj agónie. Ale nezbytná. Pokud je vůbec nějaká šance, aby to vyšlo, věděl, že musí získat Smytheovu důvěru.

„Pane Smythe,“ pokračoval, „doufám, že mi prominete. Máme naspěch. Chtěl jsem vás požádat, jestli byste nám mohl s něčím pomoci.“

Muž si sundal brýle a leštil si skla kravatou. Bez brýlí, které chránily jeho oči jako štít před okolním světem, vypadaly jeho světle modré oči obnažené, vyplašené.

„Samozřejmě, pokud budu schopen.“

„Pane Smythe, můžete mi říci… ehm, můžete mi říci, jaký druh ohňostrojů je v Parku uskladněný?“

Smythe dál leštil brýle. „Ale, jenom běžný typ. Víte, třída B.“

„Třída B?“

Jistě. Oranžová kniha klasifikace 1,3.“ Když na to nikdo nic neřekl, Smythe dodal: „To je jedna z klasifikací Spojených národů pro nebezpečné zboží. Jedna celá tři, ohnivé projektily. Třída předvádění. Přirozeně ne třída pro běžného spotřebitele.“ Zdálo se, že ho šokuje tak veliká míra ignorance.

„A je jich tu hodně?“

„Hodně? Aha, vy myslíte ohňostrojů? No, ano. Byl byste překvapený, jakou máme spotřebu s koordinovanými ohňostroji každý večer. Zvláště gerbery, komety a -“

„Aha. Jaký typ exploze?“

Zpomalil leštění brýlí, potom přestal úplně.

„Exploze?“ Smythe měl nepříjemný zvyk opakovat poslední slovo z otázky. „No, počkejte. Všechny ohňostroje explodují, taková je jejich přirozenost.“ Začal vysvětlovat pomalu a trpělivě, tónem, kterým se obvykle mluví s malým dítětem. „Existují dva druhy černých prachů, samozřejmě: jeden nehlazený hrubý prach, který se používá pro zvedání, a jeden pro výbuch -“

„Ne, ne,“ přerušil ho Warne. „Ptám se, který druh vybuchuje?“

„Vybuchuje? No, to záleží na tom, co rozumíte pod pojmem výbuch. Máme kříže a spirály, které, jak víte, jsou pohyblivé. Vybuchují nahoru, dolů a do stran. Nebo jeden typ barevných fontán, které -“

„Ne!“ Warne se musel hodně ovládat. „Který druh poškozuje?“

Smythea to šokovalo. Nasadil si brýle. „To bych musel říci, že většina z nich. Nebo by ničily při nepatřičném zacházení.“ Zaváhal, upřeně na Warnea hleděl. „Ale nadzemní vzdušné, postupně explodující světlice a výbušky by pravděpodobně…“ Utichl.

‚A kde jsou uloženy?“ Warne už skoro poskakoval netrpělivostí.

„Ve skladištích munice na Úrovni C.“

„Máte tam přístup?“

„Přirozeně. Dělal jsem supervizi jejich instalace.“

Warne se ohlédl na Peccama, ten poslouchal jejich rozhovor s narůstající nedůvěrou.

„Podívejte, my doopravdy potřebujeme vaši pomoc. Má to souvislost s – tím, co jste objevil vzadu v salonku pro specialisty. Mohl byste nás laskavě odvést do těch muničních skladišť?“

Smythe znovu zaváhal, tentokrát na delší dobu.

„Prosím, pane Smythe. Je to životně důležité. Vysvětlím vám to cestou. Musíme si pospíšit.“

Konečně přikývl.

„No, tak jdeme.“ Warne ho chytil za paži a skoro ho strkal ke dveřím. „Co možná nejrychleji, prosím.“

Potom se zastavil, ohlédl a briskně řekl: „A Wingnute, k noze.“

Wingnut velmi šťastně zatroubil na klakson a okamžitě vyrazil za skupinkou ven z místnosti.

Warne ve spěchu zamyšleně hnětl Wingnutův echolokátor a otáčel jím stále kolem zápěstí.

16:20

ANGUS POOLE vycházel do úzkých kovových schodů, bral je po dvou, přitahoval se oběma rukama o zábradlí. Už je to hodně let, co absolvoval ostrý pochod s plnou výstrojí, a dech mu teď docházel víc, než byl ochoten připustit. Betonová stěna schodišťové šachty nad jeho hlavou se ztrácela v nedohlednu, zářivky na ní přišroubované stoupaly ve stále ostřejším úhlu. Po pravé ruce za jednostranně průhledným sklem dole uviděl zelené trávníky a pestrobarevné stany Camelotu, bohatou tapiserii cimbuří a plamenců a vyparáděnou efektní středověkou podívanou. Poole tomu nevěnoval pozornost.

Najít přístupové schodiště mu trvalo déle, než chtěl: musel pohovořit s jedním komparzistou z Camelotu, oklamat s pomocí Warneovy karty bezpečnostní specialisty, aby mohl projít. Když šel teď po schodech, nechtěl ani pomyslet, kolik minut už promarnil.

Ani na to, jaká je to všechno šílenost. Představa, že masivní kupole je upravená tak, aby implodovala – aby střepy skla a kusy oceli popadaly do interiéru Parku -, mu připadala příliš krutá, dokonce i na Johna Doea. Poolea napadlo, jestli ta ženská, Sarah Boatwrightová, pochopila, co vlastně říkal Barksdale rozbitými ústy. Nebo jestli se mu vůbec dá věřit. Možná blouznil, měl halucinace. Nebo to třeba byl taktický manévr, aby ho nechali samotného na Zdravotním. Ale v podstatě tomu Poole nevěřil. Barksdale chtěl mluvit za každou cenu, kloktal vlastní krev, jak se snažil ředitelku Parku varovat, sdělit jí, co se má stát. Už jenom hýbat rozbitými čelistmi muselo být strašné. Ten muž určitě říkal pravdu.

Chodba mírně zatáčela, výhled na Camelot zmizel a schody vepředu nahoře končily kovovými dveřmi. Úzká linka slunečního svitu vyznačovala obdélník proti temnému rámu. Dělník infrastruktury v béžové kombinéze k němu přicházel shora, v jedné ruce nesl veliký pytel. Rychle se rozhlédl, když Poole proběhl kolem. Poole mu také věnoval pohled, ale dál co možná nejrychleji spěchal nahoru. Ani v nejmenším neměl chuť hrát si na otázky s nějakým parazitem. Naštěstí neslyšel žádný varovný výkřik, nevyzval ho ani, aby zůstal stát, a tak stoupal ke dveřím a myslel na úkol, který ho čeká.

Jestli je kupole skutečně plná výbušnin, co vůbec může udělat za těch pár zbývajících minut? Utíkáš nesprávným směrem, blbečku, křičel na něj pud sebezáchovy. Ti chlapi jsou určitě profesionálové – ať tam nahoře na něj čeká cokoli, rozhodně to nebude bomba s hnojivem přidrátovaná k nataženému budíku. Tohle byla práce pro likvidační četu s prvotřídními zdroji a spoustou času…

A potom pomyslel na svou sestřenici a její rodinu – sice nepříjemnou ale stejně – a na nesčetné tisíce dalších návštěvníků, kteří naplnili Utopii, blaženě lhostejných, usmívajících se a klábosících, když kráčeli ve stínu té veliké kupole… a Poole zpozoroval, že cestou ke dveřím zdvojnásobil rychlost.

Možná to není tak beznadějné. Tohle není válečná zóna; nejspíš mají jednoho dva pěšáky na umístění výbušnin a přípravu vybavení; nemělo by tu být zbytečně moc lidí. A jestli existuje vysílač, tak někde bude muset být přijímač. Najít ho by mělo být rychlejší a jistější než zlikvidování několika rozbušek. Přijímač by měl být někde na druhé straně, na služební silnici směrem od Parku – tím si byl jistý. Ten technik Peccam říkal, že ta vysílačka funguje, jen když nemá nic v cestě.

Ještě čtyři schody – dva – a byl u dveří. Napadla ho děsivá myšlenka, že ty dveře budou neprůchodné, že budou fungovat na nějakou čtečku otisku ruky, jako ty dveře, které mu po dlouhém přesvědčování otevřel komparzista, ale ulevilo se mu, když viděl, že jsou na obyčejný ocelový knoflík. Pořádný kopanec bude stačit, zámek povolí a dveře se otevřou.

Oslepující světlo a vedro jako v peci ho úplně zalily. Na okamžik Poole zaváhal, odvrátil obličej a honem zavřel oči, ohromený po chladné temnotě schodiště. Popošel o krok dopředu, potom o další, když bolestivé prudké bílé světlo ustoupilo a dokázal na věci kolem zaostřit.

Služební schodiště končilo v malém kovovém přístřešku, byl usazený jako dětská hračka na velkém plochém svahu. Řídká vegetace, jalovec a rozptýlené trsy šalvěje rostly ve skulinách a průrvách, které před ním ubíhaly v pískovci. Načervenalý povrch se zdál poraněný a vydlabaný, jako by měl strach z nějaké děsivé bitvy. Byla to horní část stolové hory, která obklopovala kruhový dolík, v němž byla Utopie. A nad tím dolíkem vyrostla kupole, střecha Parku, ocelová žebra a šestiúhelné skleněné panely se ve slunečním svitu mihotaly jako křídla vážky.

Když to Poole viděl, znovu se zastavil. Bylo to tak veliké – ladná křivka povrchu tak dokonalá, tak bolestně pravidelná nad podobaným, nerovným pískovcem – až se zdálo, že má v sobě nadpozemskost snového hradu. Poole se přinutil odtrhnout oči, podíval se na oblohu, aby se orientoval. Potom šel dál, stálo ho to hodně úsilí.

Když se blížil ke kupoli, rozeznal síť úzkých můstků a žebříků, chytře usazených do podpůrných žeber a příčných trámců. Nikde ani stopa po nějakém vměšování, žádné podezřele vyhlížející stanoviště. Skoro vydechl úlevou: možná se Barksdale přece jen mýlil…

A potom uviděl šňůru.

Byla natažená pod nejnižším můstkem a táhla se po kovu, který v kruhu lemoval základnu kupole. Poole přišel k můstku, poklekl, natáhl ruku a mezi prsty šikovně uchopil šňůru obalenou plastem. Profesionální kvalita, slabá a lehká, a přece velmi spolehlivá. Odolal pokušení přeříznout ji, věděl, že systém je nastražený tak, aby se při poškození spustila předčasná exploze.

Znovu vstal a se zoufalým pocitem běžel kolem základny kupole, podél šňůry. Přibližně po patnácti metrech našel první nálož: malou hrudku plastu, velmi zkušeně umístěnou kolem základny nosníku. Jindy by ocenil jemnou krásu umístění. Agent v něm ocenil úsporu materiálu. Odborník na demolice – Poole už totiž přestal pochybovat o tom, že právě taková osoba nesla zodpovědnost za to všechno – se určitě rozhodl k chirurgickému útoku s důrazem na dokonalou dávku trhaviny.

Pokračoval kolem základny kupole, k zadní části Parku. Prošel kolem další nálože, potom další, všechny odborně uložené tak, aby za použití minimálního množství trhaviny způsobily maximální škodu. Udělal to jeden člověk; maximálně dva. Byla to vysoce disciplinovaná práce. Až příliš disciplinovaná: nic neodbyli, nechali za sebou dokonalý výsledek. Pocit, že klesá ke dnu, zesílil.

Když Poole běžel, sledoval, kudy se táhne detonační šňůra pod můstkem. A teď vepředu u křivky kupole viděl větší ovládací box, k němu připojenou detonační šňůru. Tohle musí být ten přijímač, pomyslel si s novou vlnou naděje.

Najednou na dně mělké průrvy něco uviděl. Obešel tu věc, potom se zastavil, rychle se obrátil a poklekl vedle toho.

„Proboha,“ zašeptal.

Bylo to lidské tělo: muž ke čtyřicítce, vysoký, v uniformě údržbáře. Boty s gumovou podrážkou měl pod sebou a nějaké důmyslné elektronické zařízení mu viselo z pracovního opasku. Na jeho bílém pracovním oblečení se rozlévala velká krvavá skvrna. Poole natáhl prst, chtěl na tu látku sáhnout: byla ztvrdlá; smrtelná rána byla stará několik hodin.

Pod můstkem, necelý metr a půl od těla mrtvého, byla další vytvarovaná nálož, pečlivě vymodelovaná pro to místo. Poole se naklonil blíž, chtěl se podívat zblízka.

Periferním viděním zaregistroval pohyb. Staré, napůl zapomenuté reflexy ožily a Poole se okamžitě přitiskl mezi kamení vedle mrtvoly. Opatrně vzhlédl, tělo mrtvého použil jako zástěnu.

Nejprve neviděl nic: zvrásněný, seschlý povrch horní části stolové hory mu připadal zcela nehybný. A potom se ten pohyb opakoval. Byl to muž, ve slunečním svitu za velkým stínem, který vrhala kupole. Šel podél její základny, pohyboval se pomalu, Poole ze svého úhlu viděl jen levou polovinu jeho těla. Měl na sobě bezovou kombinézu pracovníka infrastruktury a Poole v duchu zanadával, když poznal, že toho muže míjel na schodech. Byl tak zaujatý tím bezprostředním problémem, že ho ani nenapadlo položit si otázku, kdo po tom služebním schodišti jde. Předpokládal, že v tuhle chvíli už budou všichni muži Johna Doea na jiném místě, připraveni odjet v pancéřovaném voze. Ale měl si to uvědomit: John Doe je důkladný: má pozorovatele, který sleduje únikovou cestu do poslední chvíle. Nikdy nepředpokládej, učili ho. Vždycky pokládej otázky. Nic nepovažuj za samozřejmost.

Bez hnutí z místa za mrtvolou sledoval toho chlapa, jak na chvilku zpomalil, ohlédl se a potom šel zase dál. Poole rozeznal ten pohyb – váhavý, opatrný: ten muž někoho sleduje. A bylo až příliš jasné, koho.

Když došel na okraj stínu, v jednom místě ustoupil od kupole, aby se vyhnul neviditelné překážce. Uviděl jeho pravou ruku, ve slunci se zatřpytila hlaveň těžké pušky.

Poole znovu v duchu šťavnatě zaklel. Takováhle zbraň úplně mění pravidla hry. Nemůže si dovolit vyjít proti odstřelovači. Nezbude mu než zaujmout obranné postavení, pokusit se nenechat zastřelit na dálku. Kromě toho na legraci a hry nebyl čas.

Bylo nutné udělat jediné – překvapit toho muže, dostat ho k sobě tak blízko, aby mu už ani puška nebyla k ničemu.

Znovu vzhlédl. Muž v kombinéze se už blížil do stínu kupole. Poole, dokud měl ještě výhodu úkrytu, se přitiskl ještě více k mrtvole. Ten muž věděl, že tam mrtvola leží: nepochybně byl zodpovědný za to, že tam vůbec je. Nepočítá s tím, že by za ní mohlo být další tělo.

Sáhl do saka, opatrně vytáhl hackerovu pistoli, přesvědčil se, že náboj je v komoře. Položil si ruku na prsa, čekal, ležel pod okrajem rokle, poslouchal. Nemohl spoléhat na své oči: ten muž byl také ve stínu, a kdyby Poole zdvihl hlavu, možná by si ho všiml. A tak čekal v průrvě, až uslyší zrádný zvuk blížících se kroků. Ostré kameny se mu zarývaly do zad a cítil vůni laciné vody po holení toho mrtvého muže. Dobrá volba, Poole, pomyslel si. Mohl jsi teď v Moři klidu pít další pivo. Místo toho se tady lepíš na mrtvolu a buď tě někdo zastřelí, nebo vyletíš do povětří…

Slyšel kroky. Zpomalily, ustaly, potom se ozvaly znovu, mířily k němu. Poole čekal, dýchal pomalu. Ještě pět vteřin a stín postavy padne na průrvu.

Když uviděl hlavu toho muže, Poole zvedl pistoli, levou rukou si přidržoval pravou, aby se mu nechvěla. „Stůj,“ vykřikl.

Muž se hned zastavil, potom teprve položil nohu na zem. Poole tam ležel v průrvě, pistoli namířenou na hlavu toho chlapa. Dlouho na sebe jenom hleděli.

„Jestli nebude pršet, čeká nás moc pěkný den,“ promluvil nakonec Poole.

Pokud ho ten muž slyšel, nijak nereagoval. Měl mohutnou postavu, krátké vlasy se mu na spáncích a v zátylku vlnily. Pušku držel v pravé ruce, od těla, kryt záblesku na hlavni mířil do země.

Teď se Poole překulil dopředu a vyskočil na nohy, celou dobu na toho muže mířil pistolí. Cítil, jak mu opadávají oblázky ze zad. Ustoupil o pár kroků, s rozmyslem se postavil tak, aby neztratil rovnováhu. Potom pokynul k M24.

„Jen jeden druh lidí má v oblibě právě tuhle pušku. Byl jste v armádním sboru?“

Muž na něj koukal, neodpověděl.

„Já byl u devadesáté šesté námořní expediční jednotky,“ mluvil dál Poole. „Dokud je neunavila moje společnost. Příběh mého života.“

Muž stále mlčel, bezvýrazně na něj zíral.

Poole povzdechl. „No, když nesnášíte společenskou konverzaci, proč rovnou nesložíte tu zbraň?“

Muž zůstal bez hnutí a po jedné dvou vteřinách Poole namířil pistoli k zemi, na nohy toho muže. Už žádné legrácky: napálí mu to do čéšky, takže ho zneškodní, potom získá všechny potřebné informace.

Muž okamžitě povolil pravou ruku, nechal pušku spadnout, pažbou napřed, na zem. Poole se usmál. Muž četl v jeho očích: velmi chytrý.

„To je začátek,“ vysvětlil „Teď zvedni ruce nad hlavu, roztáhni prsty a honem mi řekni nejrychlejší způsob, jak deaktivovat všechnu tuhle tvoji prácičku.“

Nestydatě pomalu začal zvedat ruce. Poole už chtěl vyjádřit nespokojenost, když uviděl, jak jeho pravá ruka vyletěla rychlostí útočícího hada, zmizela mu za zády.

Poole zvedl pistoli a okamžitě střílel. Žádný výstřel se neozval, jenom tiché suché cvaknutí a Poole pochopil, že se mu vzpříčil náboj v komoře, a odstoupil stranou, aby ji otevřel. Mužova ruka už zase byla na dohled. Svírala pětačtyřicítku a tu velkou zbraň, ze které vystříkl plamen, a Poole měl pocit, že se mu kůň prošel rozpálenými kopyty po útrobách a jeho zbraň vystřelila, ale to už padal dozadu, černá křivka kupole a modré nebe nad ním závratně kroužily a potom ten krutý, tvrdý kámen na náspu se vztyčil, aby uvítal jeho ramena a všechen vzduch mu vyrazil z plic. Najednou se kolem rozlila tma.

16:20

NA TĚŽKÝCH OCELOVÝCH dveřích byl nápis Maximálně střežený prostor: Vstup pouze pověřeným osobám. Warne u nich stál, nervózně se rozhlížel chodbou, když muž jménem Smythe typoval kód na panelu s tlačítky, odepnul z klopy saka kartu opravňující ke vstupu a projel jí čtečkou, potom položil dlaň na čtečku geometrie. Ozvalo se zřetelné cvaknutí a dveře se otevřely. Zevnitř k nim zavanul suchý vzduch. Warne si všiml, že dveře jsou na krajích lemovány gumovými pásy.

„Zdá se, že je tu prázdno,“ podotkl Warne. Poznámka zazněla dost pošetile, ale cítil, že musí něco říct, cokoli. Cestou se obratně vyhýbal Smytheovým otázkám, řekl jenom, že Park je ve vážném nebezpečí; že právě on je jediný, kdo jim může pomoci. Bylo lepší přerušit ticho tlacháním, než muset čelit dalším otázkám. Na protější straně dveří čekal Peccam. Nevěřícný výraz z jeho obličeje pomalu mizel.

„Tahle část je uzavřená, dokud je pancéřovaný vůz v budově,“ řekl Smythe. „Přístup sem mají jen specialisté a členové bezpečnosti od stupně 2 výš.“ Vešel dovnitř, Warne a Peccam hned za ním.

Prostor se zdál pozoruhodně velký: jeho délka a prázdnota Warneovi připomněla tělocvičnu. Podlaha byla pokrytá čtverci černé gumové rohožoviny. Stěny byly holé až na různé plakáty a varovné nápisy: Žádné syntetické oblečení. Co nejméně odhalené kůže. Dodržujte APA 87-1. Uprostřed místnosti široké snad dvacet metrů stála dlouhá řada kovových kontejnerů. Všechny stejné, asi dva metry vysoké a čtyři a půl metru dlouhé, přišroubované k betonovému stupínku, který ubíhal po celé délce místnosti. Na předních stranách visely těžké zámky. Vedle každého z nich stála malá zelená plastová nádoba na odpadky s černým nápisem Živý odpad.

„Tam je uložená všechna munice?“ zeptal se Warne, když ukazoval na kontejnery.

Smythe přikývl. „Jak vidíte, jsou od sebe vzdáleny přesně podle nařízení Úřadu pro otázky alkoholu, tabáku a zbraní. Všechno tady je přesně podle regulačních standardů, někdy se dokonce překračují. Až na jednu věc.“ Přešel ke dveřím na opačné straně místnosti a trhavě třásl klikou. „Vidíte?“ řekl podmračeně, když se vrátil. „Zamčeno.“

„Takže?“

„Ty dveře mají elektrický zámek. Bezpečnostní opatření v době, kdy se nakládá pancéřovaný vůz. A křiklavé porušení požadavků Zákona o bezpečnosti práce a ochraně zdraví při kolektivním odchodu. Několikrát jsem si na to stěžoval, ale vždycky mi řekli, že je to jenom na deset minut, jednou týdně. Když se trezor zavře a auto odjíždí, elektrický zámek se odjistí. Ale stejně je to porušení nařízení.“ Smythe se najednou podíval na Warnea, jako by si něco uvědomil. „Možná byste se o tom mohl zmínit u patřičných osob vy, co?“

Takže to auto tam pořád ještě je, přemýšlel Warne. Promluvil na Smythe s novou naléhavostí. „Ukažte mi prosím vás ty s…“

„Světlice s vysokým vzletem.“ Dokončil za něj větu Smythe.

Warne přikývl. Smythe odmítavě sešpulil rty, ale vedl ty dva muže po gumové podlaze k řadě kontejnerů. Wingnut je následoval, pohyboval se opatrněji než obvykle, kamerami přejížděl po stěnách a stropě, jak svými procesory zpracovával topologickou mapu rozlehlého prostoru.

Smythe se zastavil u čtvrtého kontejneru, sáhl do kapsy pro klíče. Před kontejnerem byla vlhká rohožka; na čelní straně měl voděvzdorný vypínač přerušovače zemního obvodu a na postranním panelu štítek s nápisem Výbušnina 1,3 g.

Smythe odemkl zámek, zapnul světlo, potom prudce otevřel těžké kovové dveře a vešel dovnitř. Warne se protáhl za ním. Na podlaze vlhkoměr, ze stropu visely proužky knotového papíru. U obou stěn kontejneru byla vysoká dřevěná lešení. Na policích ležely desítky lepenkových krabic, všechny označené stejnými štítky: Ohňostroj UN 0771. Zacházejte opatrně – zákaz manipulace s otevřeným ohněm. Na každé krabici na straně byly načmárané dlouhé řady čísel Magic Markerem. Na druhém konci kontejneru viděl Warne spoustu trubek, které vypadaly jako tlustý černý karton. Každá trubka byla nahoře označena specifickou barvou podle výšky.

Smythe se otočil k polici o kousek dál, prstem přejížděl po rukou napsaných číslech na jedné krabici. Potom ji sundal z police, položil na podlahu a opatrně ji otevřel. Uvnitř bylo jednotlivě v plastových sáčcích uloženo několik kulatých balíčků v hnědém papíře. „To jsou venkovní ohňostroje,“ řekl Smythe. „Ty vypalujeme nad kupoli, když se Park zavírá.“ Vyndal jeden a opatrně ho vybalil z igelitu. Držel ho vysoko na světle, otáčel jím v rukou, jako by kontroloval, jestli není poškozený. Potom ho podal Warneovi.

Byl překvapivě těžký. Když ho potěžkával, všiml si, že rozbuška z krouceného papíru je po straně připevněná bílým provázkem. Na krytu bylo nalepených několik malých štítků. Varování, stálo na jednom: Velmi nebezpečné. Pouze pro profesionály.

„Tohle je zlatá vrba,“ prohlásil Smythe. „Není nijak zvlášť zářivá, ale hodně vysoká – vyletí do výšky 300 metrů a teprve potom uvolní směs – a je efektní. Má těžkou nálož, potřebuje moždíř aspoň pětadvacet centimetrů na všechen ten prach.“

Warne mu ji spěšně vrátil, Smythe ji položil vedle krabice na podlahu, potom šel o kousek dál. „A tady máme dvojité chryzantémy, hodně velké rakety, obvykle se používají s filtračními koláči a osvětlovacími přístroji během finále.“ Otočil se k protější řadě polic, ukázal na sloupec bedýnek. „A tohle jsou stříbrní draci, plní hliníkového a magnéziového prášku. Hořčík je výjimečně jasný; směs hoří za nepředstavitelné teploty. A je dokonalým doplňkem dělbuchů.“

„Dělbuchy,“ opakoval Warne. „O těch už jste se zmiňoval.“

Smythe na něj zamrkal, vyčistil si brýle. Potom jim naznačil, aby šli za ním, vyšel z kontejneru a pokračoval kolem řady dalších. Před jedním se zastavil, otevřel zámek a vedl je dovnitř. Wingnut zůstal venku, elektronicky něco mumlal, neklidně přejížděl sem a tam.

Stěny byly obložené dřevem. Žádné lešení ani police. Na podlaze viděli narovnané těžké kovové bedny s municí, ve dvou řadách.

„Dělbuchy,“ řekl Smythe a otevřel nejbližší bednu. „Vy Američané jim obvykle říkáte ‚salute‘. Jsou jenom z černého střelného prachu. Žádné hvězdy, žádné světelné efekty, jen obrovská rána. Velmi brutální a silné, španělští pyrotechnici je mají v oblibě, víte.“

„Střelný prach,“ řekl Warne s pohledem na válcovité balíčky v bedně. „Čistý střelný prach.“

„Nebo magnéziový prášek, ano.“

V ten okamžik se místností rozeznělo hluboké pípání. „To je z trezoru,“ vysvětlil Smythe „Znamená to, že už je zase zavřený naše úniková cesta odemčená. Počítám, že za pár minut uslyšíme signál ‚konec poplachu‘. Až pancéřovaný vůz odjede z Podzemí.“

Warne se prudce otočil. „Odjel?“ Potom ukázal na otevřenou bednu municí. „Budeme si muset pár půjčit.“

Smythe zamrkal přes brýle. „Jak prosím?“

„A taky rakety z toho druhého kontejneru, jen pro jistotu. Zlatou vrbu, moždíře.“

„Tak půjčit,“ opakoval Smythe, stále mrkal.

„Pospěšte si, chlape. Honem!“

Smythe pečlivě vyndal několik dělbuchů z bedny, vyšel z kontejneru a vracel se tam, odkud přišli.

Warne se otočil na Peccama. „Kolik máme času, než to auto odjede?“

Peccam se na něj zadíval. „Nevím přesně. Moc ne. Jestli už zavřeli trezor, znamená to, že auto je už na cestě ven.“

„Hergot!“ Warne na chvilku cítil, jak se ho zmocňuje zoufalství. „Podívejte. Vy víte, co chci udělat, že jo?“

Peccam přivřel oči. „Asi jo.“

„A souhlasíte s tím, že žádnou jinou možnost nemáme?“

Peccam pomalu přikývl.

„Nezbyde mi než jít se Smythem, aby mi dal, co potřebuju. Možná ještě máme čas, musíme se modlit, aby ano. Potřebuju, abyste něco udělal.“

Odepnul echolokátor ze zápěstí. „Tohle je naváděcí zařízení pro Wingnuta,“ podal ho Peccamovi. „Když mu dám příkaz, půjde za ním kamkoli.“

Bezpečnostní technik se na to podíval, trochu bázlivě, skoro jako by mu Warne dal do ruky výbušninu z té bedny. Wingnut čekal venku, s velkým zájmem sledoval předání.

„Víte, co s tím máte dělat?“

Peccam přikývl.

„No, tak do toho. Utíkejte. Nevydávejte se do většího nebezpečí, než je nezbytné. Chci, aby mi Smythe ukázal, kde to můžeme rozjet. Pokud budeme mít čas, jestli už není pozdě, uvidíme se tam.“

Peccam znovu přikývl. Byl bledý v obličeji a tvářil se zachmuřeně, ale odhodlaně. Bez dalšího slova vyběhl k nouzovému východu.

Warne vyšel z kontejneru „Tak jo, kluku,“ řekl jemně Wingnutovi.

Podíval se na hodinky. Za šest minut půl páté.

16:24

POSLEDNÍ PLÁTĚNÝ PYTEL s bankovkami v hnědém papíře byl naložený do auta; seznam kompletní a přepravovaný obnos zkontrolován; a usměvavý Earl Crowe s knírkem na monitorech v řídicí místnosti dal signál „zelená“. Verne mu posunkem odpověděl. Crowe nastoupil dveřmi spolujezdce do vozu; s bouchnutím se zavřely; a potom, co bylo do trezoru předáno několik pokynů prostřednictvím řídicího panelu, se velké půlkruhové dveře z lesklé oceli otočily na původní místo, otevřely tak chodbu a současně uzavřely předávací komoru a teď již prázdný trezor, takže do něj už nikdo neměl přístup. Tiché zvonění trezoru se ztratilo ve vrčení dieselového motoru.

Řidič naposledy mávl rukou, zařadil rychlost a pomalu odjížděl služební chodbou. Padesát metrů vepředu, mimo dohled za mírnou zatáčkou, byla jediná křižovatka. O dalších padesát metrů dál kontrolní stanoviště hlídky. A za ním makadam služebního parkoviště; silnice směrem na náhorní rovinu na dálnici 95; a nekonečné možnosti.

Ale vůz nejel dál chodbou. Po několika metrech se zastavil. Potom se znovu rozjel, velmi pomalu, dokud nezmizel ze zorného pole dvou bezpečnostních kamer. Tam zůstal stát.

Téměř okamžitě se otevřel elektrický přístupový panel na vedlejší zdi. Jemně uhodil do karoserie vozu. Dveře pancéřovaného vozidla se otevřely se zabafáním vzduchu.

John Doe vyšel zpoza panelu. Rozhlédl se na obě strany, uhladil si košili a po schůdkách nastoupil do auta. Za ním se ze stejného místa vynořila další postava. Byl to Hardball, znovu v kožené bundě, kterou měl na sobě dnes ráno, při setkání s Tomem Tibbaldem v dodávce. I on se nejprve rozhlédl na jednu, potom na druhou stranu, mandlové oči zastřené a bez výrazu. Vyšel po schůdkách, zmizel v pancéřovaném voze. Jako poslední šel mladý hacker, Cracker Jack. Obličej nateklý, plný modřin, klouby na jedné ruce mu krvácely, měl je pořezané, snad nějakým ostrým předmětem nebo – možná – od zubů. Hodil pytel do auta, zavřel za sebou panel. Po třech schůdcích vyšel na místo, kam odhodil pytel, a dveře spolujezdce se znovu zavřely.

John Doe přes Earla Crowea přelezl dozadu. Crowe ho sledoval, jak otevírá jeden boční panel, přejíždí nejprve očima, potom rukama sloupečky stejnoměrně zabalených bankovek ve čtyřech řadách, které vyplňovaly vnitřní prostor.

„Jak řekl George Bernard Shaw, nedostatek peněz je původcem všeho zla.“ John Doe zavřel panel. „Tohle by nám, milí chlapci, mělo stačit na hodně, hodně dlouhou dobu.“

„Máte ty disky?“ zeptal se Crowe.

John Doe přikývl, roztržitě poklepal kapsu svého plátěného saka. Podíval se na hodinky. „Water Bufallo nepřišel na místo. Ozval se?“

Řidič, Candyman, zavrtěl hlavou. Ve sluchátkách mu zapraskalo a zvedl ruku k tlačítku.

„AAS Devět Echo Bravo, přepínám.“

„Devět Echo Bravo, tady Centrála Utopie. Ukážeme vám, kde máte na služební chodbě zastavit. Ozval se nám tón trezoru, čekáme, až se všechno objasní. Sdělte nám důvod zdržení, přepínám.“

„Centrálo Utopie, nic vážného. Motor nám trochu zlobí. Nejspíš je ucpaný přívod vzduchu. Snažíme se to dát do pořádku.“

„Devět Echo Bravo, rozumím. Pokud bude problém přetrvávat, prosíme, abyste v prohlídce motoru pokračovali venku, opakuji, venku.“

„Centrálo Utopie, znovu opakuji, nic vážného to není. Každou chvilku už vyjedeme.“

Candyman vypnul zařízení a ohlédl se do vozu. „Byl jsem na čtečce, monitoroval jsem vnitřní bezpečnostní spojení,“ řekl. „Zprávy o Stanici Omega pronikly do Úrovně C. Místní jsou nervózní.“

„Není třeba si s tím dělat hlavu,“ odpověděl John Doe. „Dáme Water Bufallovi ještě pár minut. Potom odjedeme.“

„Mám vystoupit a otevřít kapotu?“ zeptal se Crowe.

John Doe zavrtěl hlavou. „Neobtěžuj se. Kamery jsou mimo provoz. Je to tak?“

Řidič opatrně vyhlédl průhledným pancéřovaným okénkem. Podíval se do velkého zpětného zrcátka, potom do vypouklého zrcátka na blatníku předního kola.

„Je to tak,“ řekl. A potom znovu kontroloval čtečku monitorující dopravu bezpečnosti Utopie.

Proto neviděl muže – mladíčka s pihami, vyděšeného, s uslzenýma očima a nosem skoro stejně červeným jako jeho vlasy. Nervózně se vyplížil z nouzového východu za autem, pod zadní nárazník připevnil cosi podobného pásku k náramkovým hodinkám. Potom se zase odplížil z dohledu.

16:24

WARNE ŠEL CHODBOU, jak nejrychleji se odvážil. Pod jednou rukou držel půl tuctu prázdných moždířů: pryskyřicí napuštěné černé trubky s čísly napsanými tužkou na konci, jež označovala kapacitu nálože. Pod druhou paží měl různé světlice v čistých plastových obalech. V ochranném gestu je tiskl k sobě: Smythe ho varoval, velmi nepříjemně mu popsal, co by se mohlo stát s prachem Goex nebo magnéziovou směsí, kdyby mu upadly na betonovou podlahu.

Za ním šel sám Smythe, náruč plnou nemotorných, do hnědého papíru zabalených dělbuchů a různých dalších věcí, které Warne neznal. A kousek za Smythem postupoval Wingnut krátkými, trhavými pohyby. Čtyři mohutné dělbuchy měl páskou přilepené k centru schopnosti pohybu, dlouhé rozbušky pevně zabalené do žlutohnědého papíru táhl za sebou.

Chodba byla prázdná. Roztržitě, zcela lhostejně si Warne všiml, že prostory, kterými procházejí – rekvizity pro sezónní představení, sklad holografie a videa, pomocná stanice pro filtraci vody – nejsou příliš často navštěvované, protože bylo nepříjemné, že se jednou za týden zavírají, když přijíždějí opancéřované vozy. Protože ještě zněl tón z trezoru, díky Smytheově kartě pro ty, kdo jsou zodpovědní za bezpečnost, byl jim umožněn přístup do zakázaného prostoru. Ale to přestane platit, až se z trezoru ozve znamení, že už je tam prázdno, takže komparzisté i personál Utopie budou mít do těchto chodeb přístup.

„Jste si jistý, že jdeme správně?“ zeptal se Warne přes rameno.

Smythe, který už sotva dýchal a usilovně svíral své břemeno, neodpověděl. Warne se ohlédl. Pyrotechnikova tvář vyjadřovala celou škálu pocitů: zmatek, odmítání, znepokojení. V duchu si kladl otázku, co by ten člověk asi dělal, kdyby mu svůj plán dopodrobna vysvětlil. Souhlasil by s tím, že je to jediný možný způsob? Nebo by to rovnou zamítl?

Jak běželi dál, postupně do chladného vzduchu Podzemí, za normálních okolností naprosto bez zápachu, pronikal smrad výfukových plynů. Jdeme už pozdě! napadlo Warnea a pocítil křeč z úzkosti. Uteklo příliš mnoho času, už by měl zaznít signál, že trezor je prázdný. John Doe a jeho hoši budou určitě chtít co nejdříve odjet. Jestli už mají peníze, proč by tam ještě zůstávali?

A potom uslyšel něco přes zvuk jejich vlastních kroků: zvuk dieselového motoru, spuštěného na volnoběh. Bylo to hluboké, hrdelní hučení, naprosto nepatřičné v těchto betonových chodbách. Vzpomněl si, co mu říkala Amanda Freemanová při seznamování s Utopií: Jediné vozy, které nemají pohon na elektřinu a smějí sem, jsou pancéřovaná auta, která každý týden jezdí vyzvedávat peníze. Warne zpomalil. Vepředu chodba končila v jiné chodbě, širší, která vedla dvěma směry. Nalevo Warne viděl, nebo se domníval, že vidí, slabý náznak denního světla na betonových zdech.

Obrátil se ke Smytheovi, ukázal a beze slova položil otázku. Smythe v odpověď přikývl. To bylo ono: přístupová chodba.

Warne pokračoval na křižovatku ve tvaru písmene T mnohem pomaleji. Volnoběh dieselového motoru bylo slyšet zcela jasné z pravé strany přístupové chodby. To znamenalo, že pancéřovaný vůz by měl jet přímo ve Warneově zorném poli, aby se dostal k výjezdu z Podzemí.

Pocítil zvláštní směsici dojmů. Jedním z nich byla úleva: přestože to vypadalo beznadějně, dorazili včas. Dalším byl čirý strach. A ještě jeden: co on – rebelující teoretik sympozia a laboratoře – tady vůbec dělá? Teď by se měl pokusit oživit svou skomírající kariéru: psát pro nějaký vědecký časopis, věnovat se laboratornímu výzkumu. Proč je zrovna tady?

Tutéž otázku si položil už předtím. A znovu ho napadala stejná odpověď. Neměl by tady být. Ale nikdo jiný nebyl po ruce. On jediný má šanci zastavit ty lidi, aby kupoli neodpálili. A kvůli tomu jim musí zabránit v odjezdu z Podzemí.

Třicet metrů od křižovatky se zastavil. Poklekl, trochu roztřesenýma rukama položil trubky na zem. Wingnut čekal opodál, nepředváděl svůj obvyklý průzkumnický pohyb. Vypadalo to, že stále má potíže zvládnout váhu čtyř velkých koláčů střelného prachu zabaleného v náložích v tuhém papíru na nábojnice, které měl na sobě. Kdyby se dokázal tvářit nešťastně, udělal by to.

Warne položil rakety vedle moždířů. „Co bude dál?“ obrátil se na Smytha mluvil co možná nejklidněji.

Malý muž pokládal své břemeno na poďlahu. „No, při ručním odpalování by se měly moždíře obložit pytli s pískem. Zkontrolovat každou raketu, jestli z ní nepadá prach. Pokud jsou poškozené závěsy, je třeba je opravit tak, aby byly upevněné na konci rakety.“

Warne poslouchal, skřípal zuby. Zápach výfukových plynů a vrčení neviditelného auta nabývaly na intenzitě. A přece věděl, že to nemůže nijak uspíšit: Smythe to prostě musí vysvětlit.

„A jak se namíří raketa do úhlu?“

Smythe se na něj podíval, uhladil si knírek prsty jedné ruky. „Prosím?“

„Ptal jsem se, jak se namíří tahle raketa do úhlu. Dejme tomu, že chcete střílet horizontálně, ne vertikálně.“

„Ale to se prostě nedělá.“ Smythe byl překvapený, téměř uražený, jako by ho něco takového nikdy nenapadlo. „Tyhle světelné rakety mají hnací náplň, která je zvedá desítky metrů do vzduchu. Je to stejné jako několik tyčinek dynamitu. Žádný velitel by vám to nedovolil. To by vzdálenost rozdružování, oblast dopadu byly exponenciálně větší než normálně -“

„Pane Smythe,“ přerušil ho Warne. „Tady nemáme co do činění s ničím normálním. Řekněte mi, jak se to dělá.“

Smythe ztuhl, ale výraz překvapení zůstal. „No, myslím, že procedura by měla být skoro stejná. Uložit raketu do moždíře, zajistit, aby lehce vyjela. Ujistit se, že raketa dosedá kolmo na dno. Potom byste mohl -“ Zmlkl a na jeho tváři se objevil kyselý výraz. „Pak byste měl moždíř položit na bok. Ne úplně přesně horizontálně, samozřejmě. To by…“ Zavrtěl hlavou. Zamlaskal při takové představě.

„Aha.“ Warne ukázal na jednu z nejdelších světelných raket. „Ukažte mi to na téhle. To je -“

„Zlatá vrba.“

„Tak na zlaté vrbě.“

Smythe opatrně roztrhl igelitový obal rakety, zkontroloval těžkou nálož připojenou na její konec, rozvázal šňůrku, která přidržovala roznětku, sundal smyčku. A potom držel raketu za konec roznětky, opatrně ji položil do jednoho velkého černého moždíře, znovu ji zdvihl a položil. Byl spokojen, jak pěkně dosedla, ze strany zakryl konec roznětky. Potom vzal jednu z nejmenších trubiček, položil ji do pravého úhlu na zem a – mnohem pomaleji – položil moždíř s rozbuškou tak, aby byl v úhlu nad malou trubičkou.

Warne přikývl. Motor byl hlasitější, řidič ho túroval.

„Proč to chcete vědět?“

„Protože to odpálím, pane Smythe.“

Pyrotechnika to překvapilo ještě víc. „Odpálit? Ale proč?“

Měl čas tak akorát bud na stručné vysvětlení, nebo hrozbu. Warne si vybral to první.

„Protože pár hodně nebezpečných chlapů se chystá jet touhle chodbou. V pancéřovaném voze. Jestli je necháme odjet, vyhodí do povětří kupoli nad Utopií. Zničí Park. My je nenecháme ujet.“

Za nimi se otevřel údržbářský poklop a z něj vyšel Peccam. Rozhlédl se po chodbě na obě strany, potom k nim přišel. Kolena měl samý prach a v očích uštvaný výraz.

Smythe se neobtěžoval ohlédnout. „Vy odpálíte zlatou vrbu – tady?“

„Jestli to bude nutné, pane Smythe. Tu a ještě, nevím jak tomu říkáte – snad dvojitá chryzantéma, jestli to bude nutné. Ale nejdřív tu máme Wingnuta naloženého pořádnou dávku střelného prachu, jak vidíte. Pošlu ho na ten náklaďák.“

Smythe vykulil oči. „Takže vy myslíte…“ začal. „Vy myslíte, že by to mohlo být nebezpečné?“

Warne zmlkl. Šok a nedůvěra v pyrotechnikově obličeji působily komicky, nepopsatelně. Možná sám sebe obelhával, namlouval si, že je to nějaký druh nácviku na nepředvídané situace. Nebo si možná myslel, že je to nějaký tajný test managementu Utopie. Ať to bylo jakkoli, Warne se – s rozbušeným srdcem, v zápachu výfukových plynů, které pronikaly ventilací, s náklaďákem, který burácí za rohem – najednou začal smát. Tak hlasitě, že ozvěna jeho smíchu přebila i hukot motoru. A když smích dozněl, bylo slyšet přidušený vzlyk.

„Ano, pane Smythe,“ řekl a lehce si otíral oči. „Myslím, že by to mohlo být nebezpečné, když už o tom mluvíme.“

Peccam se postavil za pyrotechnika. „Prosím vás, ukažte mu, jak se to zapaluje, než utečete,“ pobídl ho.

Smythe se otočil na Peccama, potom na Warnea. Několikrát mlčky rychle přikývl, sundal brýle a rozechvěle je leštil cípem košile.

„S vámi v pohodě?“ zeptal se Warne Peccama. „Echolokátor je na místě?“

Peccam přikývl.

„Dobře.“ Warne přešel k Wingnutovi, stiskl spoustu tlačítek na jeho procesním panelu. Potom ustoupil. „Vidíte ta tlačítka v horní části Wingnutova pláště? Až dám signál, stiskněte druhé tlačítko zleva. Normálně je naprogramován, aby poslouchal svého avatara. To jsem já. Ale právě jsem to modifikoval tak, aby stisknutí toho tlačítka anulovalo program, aby ten stimul prošel rovnou do mikroprogramového vybavení. Bude se pohybovat směrem k cíli, tedy k echolokátoru, ať je kdekoli. Ty těžké nálože, které má na zádech, právě odstaví to opancéřované auto; my použijeme tyhle ohňostroje jenom proto, aby se nikdo z nich nepokusil o útěk. Chápete? Takže až to auto -“ Zmlkl, když uviděl výraz v Peccamově obličeji. „Co se děje?“

Peccam ukázal do chodby, směrem ke křižovatce. „To auto bude tudy projíždět tak asi jednu nebo dvě vteřiny. Jak to chcete všechno udělat za tak krátkou chvíli?“

Warne na něj překvapeně hleděl. V tom horečném plánování na tohle ani nepomyslel.

„Musíme teda najít nějaký způsob, jak tu věc zastavit,“ řekl. „Přinutit je, aby na chvilku zastavili na té křižovatce.“

Ale narůstalo v něm zoufalství, uvědomil si, že neexistuje způsob, jak je přimět zastavit. Znovu si vzpomněl na Pooleova slova: Nehodlám se vrhnout před opancéřovaný vůz v naději, že zastaví. Měl pravdu. Není žádný -

A potom si najednou na něco vzpomněl.

„Zůstaňte tady,“ řekl Smytheovi. Otočil se na Peccama a vehementně mu kynul. „Pojďte se mnou.“

Warne běžel zpátky chodbou, Peccam v závěsu za ním. Zastavil před dveřmi, kterých si předtím všiml: Sklad holografie a videa. Vzal za knoflík. Bylo zamčeno; Peccam projel čtečku opodál svojí kartou a dveře se otevřely. Warne vběhl dovnitř, rozsvítil světlo a divoce se rozhlížel po nacpaném skladišti. Celý den jsou ve výhodě, pomyslel si. Vůbec jsme neměli šanci. Jednu, jenom jednu šanci.

A tam to bylo. Malé černé válcovité pouzdro, které doufal, že najde. Stálo v protějším rohu, mezi dalšími dvěma prostě jen tak – přenosná holografická jednotka, tu mu Terri dopoledne předváděla v kanceláři.

Utíkal k ní, posunul ji, byla usazená na velkých kolech. Peccam ho zvědavě sledoval přivřenýma očima. Potom je najednou otevřel dokořán, když mu svitlo.

„Máme čas?“ zeptal se.

Warne se zastavil, poslouchal. Tady byl motor slyšet méně, ale poznal, že pořád má jenom volnoběh. „Musíme to zkusit,“ řekl.

„Ale jestli to auto vyjede, než -“

Warne mu pokynul rukou, aby mlčel. „Popořádku. Jdeme.“

Tlačil před sebou nízký válec a jak rychle to šlo, vyjel z místnosti zpátky do chodby.

16:25

TERRI PŘECHÁZELA po malé kanceláři Bezpečnostního komplexu. Uvědomila si, že zcela nevědomky zatíná a povoluje pěsti. Zůstala stát. Kde je Andrew? Co se děje? Je v pořádku? Tohle čekání a nejistota byly mučivé. Vyhlédla z kanceláře přes stůl, ke dveřím na chodbu Úrovně C. Lékař je nechal dokořán, když před několika minutami spěšně přišel. Cítila, jak znovu zatíná pěsti. Podívala se na Georgii, neklidně se zavrtěla v kolečkovém křesle.

Ať se děje cokoli, připomínala si. Ať se děje cokoli.

Před minutou, možná dvěma slyšela pláč. Slabý, tlumený stěnami. I když si Terri nedokázala představit šéfovou Parku, jak pro někoho prolévá slzy, věděla, že hlas patří Sarah. Byla stále rozrušenější a zrychlila krok.

Zezadu zaslechla pohyb. Otočila se. Georgia stála opřená o křeslo. Přihlouple jednou dvakrát zamrkala. Ještě je nejistá, pomyslela si Terri. Jestli ze sedativ nebo z toho šoku, nevěděla.

Georgia udělala jeden šouravý krok dopředu, potom další. Mířila ke dveřím kanceláře. K tomu zvuku.

Terri ji jemně chytila za paži. „Kam jdeš, Georgie?“

„Hledám tátu. Myslela jsem, že slyším jeho hlas.“

„Tvůj táta tady teď není.“

Georgia se na ni poprvé podívala. Oči měla čistější, už ne tolik zastřené. „Kde je?“

Terri si olízla rty. „Nevím přesně. Odešel – něco vyřídit.“

Georgia se na ni stále dívala, zamrkala.

„Nechal pro tebe vzkaz. Přijde brzy a do té doby se máme jedna o druhou postarat.“

Najednou hlas Sarah prořízl nehybný vzduch: „Freddy, nemůžeš odejít! Slyšíš mě? Zůstaň, Freddy! Prosím!“

Georgia zvedla hlavu. „Kdo to je?“

Terri mlčela, když se pláč ozval znovu.

„To je jako Sarah.“ Georgia se ohlédla. ‚Je to Sarah? Co se děje?“

Terri stále váhala. Co bych měla říct? Neměla představu, jak by odpověděl Warne, co by chtěl, aby udělala.

Být na jejím místě, chtěla bych znát pravdu.

Pevněji stiskla dívce předloktí a otočila ji k sobě. „Pamatuješ si na to setkání s těmi lidmi dneska ráno?“

Georgia přikývla.

Terri vzala Georgii i za druhou ruku. „Pamatuješ na toho muže, co mluvil s přízvukem?“

Georgia znovu přikývla.

„Víš, byl ošklivě poraněný. Sarah je rozčilená. Snaží se o něj postarat.“

„Neměly bychom jim pomoct?“

„Myslím, že Sarah teď potřebuje být sama. Ale je od tebe moc hezké, že ses takhle nabídla. Určitě by to ocenila.“

V zadních prostorách Bezpečnostního komplexu pláč zesílil. Byl to drásavý zvuk: neutěšitelný, naprosto osamělý. Georgia chvíli poslouchala, potom se zahleděla Terri do očí, ta však jejímu pohledu neporozuměla. Pomalu sklopila oči k zemi.

Přese všechno, dokonce i přes utrpení v prádelně na Zdravotním zůstala Georgia navenek vyrovnaná. Ale teď se její hezký obličej najednou zvrásnil. Rty se jí rozechvěly, potom pootevřely. Oči se jí zalily slzami.

Terri k sobě dívku impulzivně přivinula – stejně to udělal přesně na tomhle místě Warne. A potom se Georgia najednou usedavě rozplakala. Jako by po hodně velikém tlaku nakonec povolily břehy přehrady. Minutu, možná dvě jednoduše nechala Georgii vzlykat, zlehka ji hladila po vlasech.

„Dospělí by neměli přece plakat,“ řekla dívka nakonec.

„Dospělí také pláčou,“ namítla Terri, stále ji hladila po vlasech. „Neviděla jsi – já nevím – plakat tatínka?“

Georgia odpověděla dalšími vzlyky. „Jednou.“

V místnosti se rozhostilo ticho, jen Georgia vzlykala a byl slyšet vzdálený pláč.

„Máš nějaké sestry?“ zeptala se Georgia a popotáhla nosem.

Taková otázka v takovou chvíli byla zcela nečekaná, Terri přestala hladit Georgii po vlasech. „Ne,“ promluvila po chvíli. „Jsem jedináček. To v tak katolické zemi, jakou jsou Filipíny, není moc obvyklé.“

„Já jsem vždycky chtěla mít sestru,“ mumlala Georgia.

V odpověď ji Terri začala znovu hladit po vlasech.

„Co říkal můj táta, že máme dělat?“ zeptala se za chvíli.

„Zůstat tady. Hlídat jedna druhou, držet stráž. Chránit Sarah.“

Georgia se odtáhla. „Držet stráž?“ Strach se vrátil do jejích vlhkých očí tak rychle, že nemohl být nikde daleko. „Myslíš, že ještě přijde – ten člověk se zbraní?“

Terri ji k sobě znovu přivinula. „Ne, zlatíčko. Myslím, že ne. Ale stejně musíme držet stráž.“

Georgia se v objetí zavrtěla. „Co myslíš, neměly bychom zavřít dveře?“

Terri se ohlédla. V šoku úplně zapomněla, že lékař za sebou nezavřel hlavní vchod do Bezpečnostního komplexu.

Přikývla. „To je dobrý nápad.“

Jemně se odtáhla od Georgie, šla do čekárny.

„Možná… možná bys měla i zamknout.“

Terri přešla přes podlahu z nablýskaných dlaždic v předpokoji, obezřele vystrčila hlavu ze dveří a rozhlédla se po chodbě. Byla prázdná. Někde daleko zvonil alarm. Zavřela dveře, pečlivě je zamkla a pro jistotu zkontrolovala.

Pláč pomalu utichal, a když se vracela do kanceláře, v Bezpečnostním komplexu bylo hluboké ticho.

16:25

OCEÁN: NESMÍRNĚ MODRÝ, hluboká, neporušená azurová modř, jen sem tam bílé skvrnky. Naprostý klid, vzdálené zvuky příboje se opakovaly s letitou monotónností: ta dokonalá pláž, jak ví každý snílek, leží na protějších stranách země, náleží nám, pokud ji dokážeme najít.

Potom Poole zamrkal, zaostřil očima a iluze byla pryč.

Na okamžik mu to bylo líto. Žádné klidné moře, jenom modročerná kupole Utopie se nad ním klenula, vrcholky na celém tom tělese se třpytily v odpoledním slunci. Volání příboje byla jeho vlastní krev, která mu tepala v uších. Žádná alabastrová pláž, jen tvrdé výstupky nelítostného pískovce, který ho tlačil do zad a krku. Cítil prudkou, tepavou bolest na spáncích a další – hlubší a pronikavější – v břiše.

A potom si na všechno vzpomněl. Okamžitě se pokusil posadit.

Bolest mu projela břichem jako ohnivý oštěp. Zasténal a upadl zpátky.

Udělali z něj hlupáka. Boční zbraň do zad je nejstarší trik. Sám to nejednou použil. Začíná být na tuhle hru starý.

Ale neměl čas tu takhle nečinně ležet.

Plazil se po čtyřech zpátky průrvou. Bolest v břiše byla nesnesitelná, napůl zalapal po dechu a napůl zavzlykal, nakonec poklesl mezi dva velké svorníky na úpatí kupole, pod nejnižším můstkem. Byla tam umístěna tvarovaná nálož; nikdo by se neodvážil ho zastřelit, pokud bude u ní dost blízko.

Chytil se můstku nad hlavou a pomalu se zvedal. Před očima mu tančily černé skvrny, hrozilo mu, že ztratí vědomí, ale důležité je, že ví.

Opřel se o stěnu kupole, rozhlédl se kolem. Viděl mrtvého dělníka, ležel v průrvě pár desítek centimetrů od něj. Za průrvou muž v uniformě infrastruktury – ten se všemi těmi zbraněmi – ležel na zádech. Přes vyčnívající okraj skály Poole zpozoroval jenom nohy, nataženou pravou ruku. Ale žádný úd se nehýbal. Musel zasáhnout demoličního experta, když upadl na záda po výstřelu.

Snažil se myslet přes mlhu bolesti. Možná tam jsou ještě další. Nejdříve ze všeho se musí ozbrojit. Ale to se bude muset hýbat.

Dívejte se, vzpomněl si, co jim říkal instruktor kdysi při jednom táborovém cvičení. Zjistěte rozsah zranění. Na plátně se objevil diapozitiv: černobílé staré bitevní pole, vojáci leželi v zákopech, malé čapky a komické boty a vrstvy neupraveného oblečení. Podívejte se na ty mrtvé vojáky Konfederace, řekl tehdy instruktor. Proč si myslíte, že mají takhle potrhané košile? To nejsou kořistníci na bitevním poli, to jsou pěšáci, kteří hledají díry, kudy vejít a kudy se dostat ven. Věděli, že jestli budou postřeleni, zemřou. Dívejte se. Poznejte rozsah zranění. A od toho začněte.

To všechno proběhlo Pooleovou myslí za desetinu vteřiny.

Krátce, trhaně dýchal, podíval se dolů. Manšestrové sako bylo skoro nedotčené, jen trochu zaprášené z vrcholu stolové hory. Potom uviděl malou dírku pár centimetrů nad levou kapsou. Zaťal zuby, chytil sako a velmi opatrně ho odtáhl od těla.

První, co uviděl, byla krev: spousta krve. Nasákla do košile. Na okamžik při tom pohledu měl závrať. Kousal se do spodního rtu, přinutil se soustředit. Rozepnul košili, opatrně ji odhrnul. Z rány se mu vyřinula další krev.

Teď už viděl poranění, malou zubatou dírku v levé dolní čtvrtině trupu. Střela nejspíš minula životně důležité orgány, ale rána stále krvácela. Smrtelné zranění by bylo mnohem větší. A bolelo to strašně: Poole byl ve střelbě cvičený, říkali mu, co má očekávat. Ale nikdy nečekal takhle vytrvalou, příšernou bolest.

Ruka mu sjela z rány, když se sesul k zemi. Znovu vzpomínal na instruktora. Když jste v otevřeném válečném konfliktu, řekl jim, nemůžete tam prostě ležet a čekat, až přijdou zdravotníci. Musíte s bolestí pracovat. Bolest je přítel. Znamená, že ještě nejste tak daleko, abyste byli k ničemu. Tak dejte svoji bolest do krabice. Krabici zamkněte a klíč zahoďte. Potom tu krabici uložte do větší krabice. Tu také zamkněte. Zahoďte klíč. Tu krabici dejte do ještě větší. Zamkněte ji a tentokrát klíč nevyhazujte. Dejte si ho do kapsy, krabici odložte stranou. Odemknete ji později, až přijde čas.

Poole zůstal chvíli bez hnutí, prudce oddechoval. Potom zvedl pravou ruku, podíval se na hodinky: 16:27.

Znovu se chytil můstku, povstal nejprve na kolena a potom, s obrovským úsilím, na nohy. Svět kolem něj se povážlivě zakymácel, zavřel oči, rukou pevně držel můstek, čekal, až se všechno kolem zklidní. Po několika vteřinách oči otevřel.

Tady, ve stínu kupole, připomínaly prohlubně a hřbety vrcholu stolové hory mělká bludiště hnědé a šedé barvy. Hledal pistoli, ale viděl jenom odstřelovací pušku, která ležela tam, kam tomu muži říkal, že ji má odhodit. Když otočil hlavu doprava, uviděl, možná patnáct metrů od sebe u kupole, malý, čtvercový kontrolní box, toho si všiml už dřív, ještě než objevil mrtvolu v průrvě.

Postoupil o krok, ještě o jeden, znovu zavřel oči, aby našel rovnováhu, protože svět se mu točil. Pomalu, jako stařec, poklekl a sebral pušku. Bolest byla v tu chvíli snad dvojnásobná a on proti své vůli vykřikl. Hrozilo, že se znovu propadne do černoty, a tak ve stínu průrvy čekal, až to přejde. Potom nejistě vstal a se zbraní v ruce přistoupil k muži v uniformě zaměstnance infrastruktury.

Ležel s roztaženýma rukama a nohama, levou ruku přes hrudník. Neviděl žádné zranění. Na chvíli Poolea napadlo, že to všechno je jenom podivný výplod jeho představivosti: pořád ještě leží bez hnutí v průrvě, umírá a realita mizí někam hodně, hodně daleko.

A potom si všiml rudě olemované dírky tam, kde dřív ten muž měl oko, uviděl malou kaluž krve pod hlavou, která se rozlévala do suchých puklin v kameni.

Poole se otočil, dýchal krátce a mělce, usilovně se pokoušel bolest zamknout. Věděl, že pořád silně krvácí, ale neměl čas se tím teď zabývat. Puška byla těžká a v jeho ruce nepoužitelná. Musel udělat jediné – deaktivovat kontrolní box.

Pomalu přešel zpátky ke kupoli. Chytil se zábradlí nejnižšího můstku, přitáhl se, jeden mučivý krok za druhým, podél zápalné šňůry, která ho vedla k boxu. Přímo před sebou, přibližně třicet metrů od základny kupole, uviděl horní konec stěny za Utopií. Za ní dlouhou, plochou betonovou střechu od jedné strany kaňonu ke druhé a na ní potrubí ventilace, komíny, spouštěcí platformy, pláště výtahů a stožáry antén. Byl to člověkem stvořený les tyčí a klád. Za zadním koncem a možná šedesát metrů pod ním se rozprostíralo služební parkoviště. A ještě dál se vinula přístupová silnice pustou pouštní planinou k dálnici 95.

Poole se na to podíval jenom zběžně. Oči upíral na kontrolní box, teď už jen pár metrů před ním. Snažil se nemyslet na čas; na to, že každou chvíli může z Podzemí vyjet pancéřovaný vůz, John Doe nebo některý z jeho kompliců spustí vysílač a lidé budou hodně dlouho sbírat Anguse Poolea po kousíčkách. Pokud se mu podaří dostat se ke kontrolnímu boxu a neutralizovat ho, možná mají ještě šanci.

Zařízení bylo připevněno ke spodní části zábradlí u můstku, štíhlá zápalná šňůra se rozbíhala několika směry. Poole k ní chtěl pokleknout, ale pocítil ukrutnou bolest a i s puškou upadl do prachu. Silou vůle překonával agónii, vztyčil se dost na to, aby odpojil přijímač a deaktivoval celé to ďábelské zařízení.

Prsty marně přejížděl po kluzkém hladkém povrchu. Přinutil se zaostřit zrak a pozorněji se podíval na box.

Vůbec to nebyl přijímač. Byl to obyčejná reléová bedna, rozdělovači uzel přívodních drátů.

Poole zamrkal, otupělý překvapením, kterému ani nechtěl uvěřit.

O pár metrů dál byl nad můstkem přimontován přístupový žebřík. Slabší drát vedl od relé a vinul se vzhůru po zábradlí jednoho žebříku. Poole jel očima po tom drátu, pomalu putoval vzhůru do kupole… A tam na něj poťouchle shlížel přijímač, který hledal. Demoliční odborníci ho připevnili ke spodní straně druhého můstku přibližně patnáct metrů nad prvním, aby vysílači Johna Doea nestálo nic v cestě.

Pooleovi se podlomila kolena a upadl na kamenitou zem. „Kristepane,“ zasténal. „Ale ne. Ne, ne, ne.“

Patnáct metrů po žebříku vzhůru, ale klidně to může být patnáct set. To nevystoupá. Zavřel oči. Je příliš pozdě: příliš pozdě, aby se dostal k přijímači, příliš pozdě, aby odpojil spouštěcí mechanismus, příliš pozdě, aby odešel do bezpečné vzdálenosti. Příliš pozdě na cokoli.

16:28

NA SEDADLE ŘIDIČE pancéřovaného vozu si Candyman jednou rukou přidržoval sluchátka. Tvářil se zmateně. Za chvíli svěsil ruku a pomalu zavrtěl hlavou.

„Co je?“ zeptal se Earl Crowe, který seděl vzadu.

‚Já nevím. Mohl bych přísahat, že jsem slyšel něčí smích.“

Crowe si vyměnil pohled s Hardballem a Cracker Jackem, pokrčili rameny a víc tomu nevěnovali pozornost.

Vzadu, v nákladovém prostoru seděl John Doe, vyndal jeden z mnoha balíčků s bankovkami a začal z peněz skládat origami. Infračervený vysílač měl připravený vedle sebe. Podíval se na hodinky.

„Water Bufallo pořád nic?“

Candyman zavrtěl hlavou.

„Dáme mu ještě šedesát vteřin.“

V interiéru auta se rozhostilo ticho. John Doe už dokončil skládačku jeřába, opatrně ho odložil stranou, vyndal další bankovku a skládal dál. Minuta uběhla. Podíval se dopředu.

„Tak dobrá, jedem. Water Bufallo může do Vegas dojít pěšky.“

Candyman si nasadil sluchátka s mikrofonem. „Centrálo Utopie, tady Devět Echo Bravo. Problém vyřešen. Opakuji, problém vyřešen. Vyjíždíme.“

„Centrála Utopie potvrzuje,“ bylo slyšet praskání v odpověď. „Bylo na čase. Dejte zprávu, až budete na dálnici 95. Konec.“

Candyman sáhl nad sebe, spustil policejní snímací zařízení pro vysoká a nízká vlnová pásma. Podíval se na panel po pravé ruce, stiskl žlutý vypínač označený manažer nákladu. Sešlápl plyn, povolil ruční brzdu a ještě jednou se podíval dozadu.

„Tak, pánové, jedeme,“ oznámil.

KDYŽ WARNE s Peccamem běželi zpátky ke Smytheovi, zaslechli, že se změnil chod motoru. Zvuk byl teď hlubší, hrdelnější. Vzduchové brzdy zasyčely, ozvalo se zaskřípání jakoby na protest. Uvolnit spojku, rychlostní skříň připravená k zařazení. Warne si s Peccamem rychle vyměnili pohledy.

Na okamžik byly slyšet dva jediné zvuky – řev motoru a Peccamův hlasitý dech.

„Vážně to zvládnem?“ zeptal se videotechnik.

„To nevím. Asi ano.“ Warne promluvil na Smythea: „Tak jak to odpálíme?“

Smytheova ústa se pohybovala, ale slova slyšet nebyla. Warne se naklonil blíž.

„Žádný dozor,“ říkal Smythe pro sebe, vrtěl hlavou. „Nic pro uhašení ohně. Žádní asistenti. Žádní inspektoři, žádné monitory.“ Zdálo se, že něco vypočítává na prstech; možná to všechno byla místní, státní a federální nařízení, která právě hodlali porušit.

Celá chodba náhle ožila burácením motoru blížícího se auta. Každou chvíli už ho uvidí.

„Smythe! Ukažte mi jak!“

Smythe na něj koukal vyplašeně. „Musíte sundat ochranný klobouček ze stopiny.“

Warne odtrhl perforované kraje od roznětek.

„Zapalte roznětku zápalnou šňůrou. Ruku napněte od těla. Zpoždění je velmi krátké, snad půl vteřiny, takže dejte pozor, ať to máte co nejdál. Nedívejte se do místa vznětu, mohlo by vás to oslepit -“

„Čím se zapaluje roznětka?“

„Zápalnou šňůrou.“ Smythe mávl rukou na svazek malých, červených, nálevkovitých věcí. Warne jednu popadl, obracel ji v rukou.

„Není to zapálený,“ vyhrkl hloupě.

Smythe na něj zamrkal.

„Samozřejmě že ne. Přece byste nezapálil šňůru, dokud nejste připravený odpálit raketu, že ne?“

„Tak mi dejte sirky. Já to zapálím sám.“

Smythe se na něj zaraženě podíval.

Warne najednou dostal strach. „Sirky, pane Smythe.“

Smythe znovu zamrkal. Rozhodil rukama, jako by chtěl říci, Proč bych měl mít sirky?

Warne ztuhl. Panebože. Po tom všem…

Zničeně se opřel zády o beton, takže nic… A potom ucítil něco v dlani.

Plastový zapalovač.

Od Peccama, který se vrátil a stál vedle Wingnuta. Pokrčil rameny, nervózně se zasmál. „Občas si dám cigaretu.“

Warne se sklonil nad konec zápalné šňůry, držel ho těsně nad plamenem. Šňůra okamžitě vzplála, s jiskřením, probleskováním a zlobným zasyčením. Hodil zapalovač Peccamovi, otočil se k řadě moždířů – v okamžiku, kdy se pancéřované auto objevilo.

Proti horizontu tunelu vypadalo nemožně veliké, sloní, nepoškoditelné. Pásy z těžké, načerveno nabarvené oceli lemovaly kola a střílny, okna byla opancéřovaná průhledným materiálem. Vysoké ocelové tyče s bílými konci vyčnívaly z vyztuženého nárazníku. Jantarové světlo na střeše a řev motoru zaplavovaly chodbu zvukem a světlem. Warne upřeně zíral, zápalná šňůra se mu pohupovala v ruce. Uviděl kabinu řidiče, ve světle zářivek zelenou. Warne zadržel dech, čekal. Teď už celý prostor křižovatky vyplňoval trup vozu. Na okamžik měl obavu, že se něco pokazilo; že auto jednoduše projede. Ale potom, přes obrovské protesty brzd, zůstalo stát, celé se třáslo.

„Mám to zapálit?“ zaječel Peccam zpoza Wingnuta.

Warne se ohlédl. Wingnut měl na sobě skutečnou nálož: čtyři obrovské koláče černého prachu. Musel odhadovat délku zápalné šňůry; věděl, že by mohla shořet moc brzy. Ale teď neměl čas se nad tím zamýšlet. Přikývl, sledoval, jak Peccam zapaluje roznětku, a potom stiskl tlačítko na Wingnutově ovládacím panelu. Robot otáčel hlavou, hledal signál echolokátoru. Potom ztuhl a namířil přímo na pancéřovaný vůz.

Warne ho sledoval. Přese všechno pociťoval lítost a vinu, že musí robota takhle obětovat. „Sbohem, Wingnute,“ zamumlal. „Promiň.“

Na okamžik zůstal Wingnut stát, hlavu otočil na pancéřovaný vůz. Warnea napadlo, že možná tuší, co se bude dít, a na základě nějakého hlubokého atavistického prvku odmítne poslechnout rozkaz, který se rovná sebevraždě. A potom s hlubokým vrněním svých motorů vyrazil dopředu k nárazníku.

A stejně tak rychle zůstal stát, vyčnívající roznětka vzadu prskala.

Warne s hrůzou zíral na robota, nevěděl, kde je problém. Měl snad pravdu v tom, že Wingnut se odmítne řídit naprogramováním? A potom – když se podíval na konec chodby – pochopil.

Pod roztřeseným autem vzadu leželo na betonové podlaze cosi podobného pásku na hodinky, rozbitému na kousky. Echolokátor z auta spadl a rozbil se. A teď Wingnut stál na chodbě, pět kilo výbušnin na zádech, bez pokynu, jak splnit příkaz.

„CO JE?“ zeptal se John Doe zezadu. Opíral se o kovovou skříňku, ruce za hlavou. Přitom se mu rozevřelo sako a byla vidět elegantní, hedvábná podšívka, pouzdro na zbraň pod paží.

„Někdo je na chodbě,“ odpověděl řidič. „Objevil se, zrovna když jsem byl v zatáčce.“

„Tak mu dej chvíli, ať může odejít.“

„On se nehýbe.“

„Tak na něj zatrub.“

Candyman ho poslechl. „Je tam pořád. Nechce se hnout.“

John Doe svěsil ruce a naklonil se dopředu. „Je hluchý?“

„Ten chlápek se dívá přímo na nás.“

„Je to strážný?“

„Ne. Jenom civilista v obleku.“

John Doe se při těch slovech zachmuřil. Je možné, nebo vůbec myslitelné, že -“ Vstal, přidržel se tyče u stropu a rychle vyhlédl dopředu přes čelní sklo.

„Toho chlapa jsem už viděl,“ zamumlal. A potom, najednou, se jeho obličej zkroutil zlobou a překvapením.

„To je Warne!“ vykřikl. „Šlápni na to! Přejed‘ ho, dělej, dělej!“

KDYŽ ŘIDIČ ZAŘADIL rychlost, podíval se Warne z Wingnuta na barely, které měl u nohou. Přiblížil zápalnou šňůru k roznětce zlaté vrby. Vzhledem k tomu, že Wingnut ztuhl, chyběly mu instrukce, věděl přesně, co musí udělat: odpálit raketu před autem sám. A přece v celém těle cítil podivnou malátnost. Na okamžik se čas zastavil.

Myslí mu přejela řada obrazů, zrychlené představení: Norman Pepper na monorailu, jak živě gestikuluje, usmívá se neuvěřitelně zeširoka, když si mne ruce. Sarah s očima dokořán v hale zrcadel. Terri Bonifaciová, jež mu štká na rameni v Bezpečnostním komplexu. Georgia, jak stojí v Metamorfózách a dívá se na svůj obraz. A potom, později, na lůžku v kóji Zdravotního centra…

Přiložil zápalnou šňůru k rozbušce.

Jakmile vzplála, objevilo se jasné, bílé světlo a plamen postupoval po šňůře překvapivě rychle, jiskřil a prskal. V poslední chvíli si Warne vzpomněl, že musí odvrátit oči. Uslyšel podivný hluk, jako když se stlačený vzduch pustí pod vodou. A potom, s příšerným zasyčením, vyletěla raketa z trubky. Warne sledoval, jak jiskří v chodbě a letí neuvěřitelnou rychlostí, kometa světla s ocasem dýmu, která se jako kulečníková koule odráží ode zdi ke zdi, až se nakonec stočila ke stropu nad pancéřovaným vozem.

Milisekundu se nedělo nic. A potom svět zbělel. S děsivou, ničivou ránou explodoval zbytek nálože. Stovky jazyků zlaté směsi vytryskly chodbou, syčely a kroutily se kolem stěn a stropu, ovíjely se kolem pancéřovaného vozu v ohnivém laskání. Následovala neuvěřitelná kanonáda zvuků, jako by v rychlé sekvenci explodoval bezpočet granátů. Bílé světlo potemnělo podivnou kouřovou zlatou korunou, vzbuzovalo to posvátnou bázeň a děsilo současně. Warne se sklonil, když ohnivé úponky letěly nad jeho hlavou, rozjasnily se a nakonec rozplynuly.

Ozvěna utichala a Warne uslyšel další zvuk: vzdálené houkání sirén. Teď začala stoupat clona kouře a Warne se pokoušel vidět za ni.

Přední část pancéřovaného vozu odhodil výbuch na stranu. Warne zpozoroval protáčející se pneumatiky, řidič dělal, co mohl, aby dostal vůz na cestu.

Namířil příliš vysoko a raketa explodovala nad autem.

Warne se ohlédl přes rameno. Pyrotechnik Smythe ležel za ním na podlaze, svinutý do klubíčka, rukama si chránil hlavu. Peccam byl schoulený kousek od něj, ve tváři výraz člověka, který ničemu nechce uvěřit.

Warne se otočil. Použitý moždíř ležel kousek dál, stoupal z něj dým. Wingnut pořád stál bez hnutí o pár metrů dál v chodbě, roznětka povážlivě krátká. Viděl, jak se na něj otočil, jako by se chtěl na něco zeptat. Náklaďák na konci chodby se neustále snažil dostat na dráhu, dieselový motor řval, řidič popojížděl autem dopředu a dozadu. Ještě chvilku a zmizí v chodbě.

Warne zkontroloval zbylé moždíře. Podpůrná trubka při výbuchu sjela stranou a válce byly rozházené po zemi. Další výstřel nedokáže připravit včas. I kdyby mu to vyšlo, namířit bylo skoro nemožné. Podíval se na Wingnuta. Kdyby se tak k němu mohl nějak dostat, změnit naprogramování. Ale na to nebyl čas. A tak tam robot stál, nálože na zádech, které potřebovali ke zneškodnění opancéřovaného vozu, každou chvíli vybuchnou bez jakýchkoli bližších instrukcí…

Vepředu na křižovatce se z jednoho otvoru na voze vysunula hlaveň pušky.

Warne najednou dostal nápad. Možná existuje pokyn, který by mohl Wingnut vyplnit. Takový pokyn ještě nikdy nedostal; je proti všemu, co ho kdy učil. Ale i tak, možná…

„Wingnute!“ vyštěkl a ukázal na auto. „Honit!“

Wingnut se nepohnul.

„Honit!“ křičel Warne znovu. „Honit!“

Robot stále ještě váhal, jako by zpracovával tenhle neznámý pokyn. Potom se dal do pohybu, nejprve pomalu, ale brzy zrychlil. Warne zmlkl. Rozbuška mezi boulovitými zadními koly robota svítila a jiskřilo se z ní. Vypadalo to, že Wingnut pochopil smysl pokynu, nabral rychlost, kterou zvyšoval, když se blížil k velikému autu.

Warne zavřel oči, odvrátil se.

Oslepující světlo mu sežehlo oči, i když měl víčka zavřená. Po něm následoval bouřlivý rachot tak silný, až se zdálo, že otřese samotnými základy Utopie. Warne ucítil tlakovou vlnu. Zalapal po dechu, zkusil vstát. Na okamžik mu svaly vypověděly službu. A potom, s nesmírným úsilím se mu podařilo nejistě zvednout na všechny čtyři.

Viděl pancéřovaný vůz obrácený na bok, mřížka chladiče zůstala zaklíněná do stěny. Kola ve vzduchu se líně protáčela, samonosné pneumatiky splasklé, postranní panely zčernaly a stoupal z nich kouř. Viděl, jak se těžké pancéřování spodní části vozu roztrhlo a v jednom místě se odlupuje jako staniol. Na konci chodby se spustilo samočinné hasicí zařízení a proudy vody tekly na příkrov střelného prachu.

Warne, přikrčený, upřeně zíral. Dlouho bylo slyšet jen jeho namáhavé oddechování, vzdálené pleskání vody o kov a beton, houkání požárních alarmů.

A potom se pohnuly dveře opancéřovaného auta.

Warne nevěděl, jestli se nemýlí; proudy vody a vířící stuhy dýmu ho mohly oklamat. Ale dveře se pohnuly znovu, jako by se otevíraly zdola.

Někdo se pokoušel dostat ven.

Warne dýchal ještě rychleji. Viděl před sebou moždíře, vysypané a rozházené, stopiny rozbušek se táhly po zemi jako ocásky. Přinutil mozek k činnosti. Vypálil dvojitou chryzantému, těžké, koláčovité zdvihací nálože. Co o nich říkal Smythe? Je to totéž jako několik tyčinek dynamitu.

Dveře pancéřovaného vozu se otevřely vzhůru, narazily na zadní stěnu chodby. Warne viděl nejprve hlavu, potom horní část trupu v těsné kožené bundě. Muž hledal způsob, jak se dostat z nahnutého vozu ven. V ruce měl robustní, ošklivě vyhlížející samopal.

Warne se zoufale rozhlížel kolem. Zápalná šňůra ležela na jedné straně, stále jiskřila a prskala, svítila karmínově.

Nebyl čas přemýšlet, uvažovat o dalších možnostech. Popadl ji, natáhl se po nejbližším moždíři, dal do něj nálož, potom další, rychle vytahoval stopiny rozbušek. Muž zvedl zbraň, opřel se o rám dveří auta. Plamen vyšlehl z hlavně; něco proletělo Warneovi kolem hlavy.

Zalapal po dechu, odhodil velkou raketu chryzantémy do moždíře, nasměroval ji a u konce roznětek přidržel zápalnou šňůru. Prsty ho nechtěly poslouchat. Další trhaný záblesk ze samopalu, další svištění kulek, na obličej mu padaly úlomky betonu a pálily ho do očí, ale roznětky se už zapálily a – držel moždíř co nejdál před sebou – namířil přímo na střelce.

Ozvalo se další zlobné syčení, z trubky moždíře stoupal dým a brutální trhnutí odhodilo Warnea na zem. Další světelná kometa, jasnější než ta předchozí, letěla chodbou, nejprve nahoru, potom dolů, vypálené kopí jasného světla, které mířilo přímo do otevřených dveří pancéřovaného vozu. Warne upadl, zacpal si uši, hlavu si chránil rukama.

Milisekundu bylo ticho a potom se ozvala příšerná, dvojitá rána; otřásající poryv dráždivé barvy; náhle rozkvetlý oheň – jeden ve druhém – se rozprostřel do jasných hrotů světla, žhnoucí rudá a tyrkysová, stovka malých sluncí příliš jasných a děsivých na pohled. Warne si připadal téměř zneuctěný světlem. Pokusil se vstát, ale brutální nárazová vlna ho znovu přitiskla k zemi, chvíli zůstal ležet, omráčený. Potom cítil – nebo se domníval, že cítí -, jak kolem něj padají konfety, jemně se snášejí k zemi. Ležel bez hnutí, roztřesený, oči pevně zavřené, bál se pohnout.

Chvíli neslyšel nic než jenom drsné hučení v uších. Když ustoupilo, pomalu se vracely další zvuky: burácení dělbuchu, které se ozvěnou neslo chodbami Úrovně C; vzdálený zvuk stovky alarmů vozidel ze služebního parkoviště. „Nevidím!“ křičel Peccam za ním. „Nevidím!“

Další protipožární zařízení se spustilo, tentokrát voda crčela Warneovi na vlasy a po krku, mezi lopatky. Nakonec se postavil u stěny, otevřel oči a hleděl před sebe.

Auto tam bylo jako předtím, kola se pomalu otáčela, voda po něm v praméncích stékala. Těžký zápach střelného prachu a fosforu visel ve vzduchu. Všude se povalovaly roztrhané bankovky, pokrývaly vůz, podlahu a stěny, ztmavly, jak nasákly vodou. Muž se samopalem zmizel. Otevřené dveře od auta teď byly zbrocené krví, krvavá skvrna byla i na stěně za nimi, měla tvar obrovského vějíře. Warne sledoval, jak pramínky vody narušují rudou barvu.

Stál opřený o stěnu, příliš otupělý, aby cokoli cítil: ani úlevu, ani strach, jen nepříjemný pocit v rukou. Podíval se dolů a skoro netečně koukal, jak má od rakety kůži na rukou spálenou do masa. Nechal ruce klesnout podél těla a díval se do chodby, pohyboval se pomalu a jako ve snu. Byl tam Peccam, seděl u zdi, rukama si zakrýval oči. Smythea nikde neviděl. Warne pomalu vydechl, opřel si hlavu o chladnou stěnu. Zápalnou šňůru měl na klíně, promočenou, zničenou. Začal silně pociťovat bolest na dlaních, ale byl velmi unavený. Houkání alarmů z parkoviště i pramínek vody na obličeji byly někde daleko. Možná by usnul, kdyby zavřel oči.

Znovu se podíval na pancéřovaný vůz. A najednou, jako by ho zasáhl elektrický proud, se narovnal, zápalná šňůra mu z klína spadla na podlahu. Jonh Doe se škrábal ven z auta. Obličej měl zčernalý, vlasy sežehnuté. Z ramen jeho plátěného obleku se zvedala pára. Z nosu a uší krvácel. Nejspíš Warnea nepoznal, ani rozházené bankovky, ani nic jiného. Oči upíral k východu z tunelu.

Warne se nejistě postavil na nohy, upřeně hleděl na ruce Johna Doea. V jedné držel pistoli, ve druhé černý, podlouhlý dálkový vysílač.

Warne se divoce rozhlédl. Poraněnýma rukama nemohl zapálit další roznětku. I kdyby to dokázal, všude byla spousta vody, nic by stejně nehořelo. Neměl nic, nemohl nic dělat.

Zoufale se ohlédl na nákladní auto. Ale John Doe už prošel kolem mříže a zmizel mu v tunelu z dohledu.

16:32

JOHN DOE kráčel chodbou, pryč od dýmu a vody a zmatku a nepopsatelné hrůzy v pancéřovaném voze. Chůzi měl nejistou, ale pevně svíral vysílač. Oheň a dým nevnímal, spuštěné alarmy neslyšel, protože při třetím odpálení rakety mu praskly oba ušní bubínky. Čerstvá i sražená krev ulpívala na přední části jeho obleku, ale většina nebyla jeho a nevěnoval tomu pozornost.

Strážce běžel chodbou směrem k němu, v obličeji masku šoku a znepokojení. Něco říkal – Co se tam proboha stalo? Jste v pořádku? – a John Doe zvedl zbraň a zastřelil ho. Oči mu krvácely a měl je spálené od střelného prachu, ale stále ještě dokázal rozeznat půlkruh slunce na konci služební chodby. Už to není daleko.

Chodbou přicházel další strážce a John Doe zvedl zbraň, znovu vystřelil a šel dál. Minul bezpečnostní kontrolní stanoviště – opuštěné – ještě pár kroků a bude na makadamu, velikou zadní stěnu Utopie bude mít za zády. Stín kupole dopadal na parkoviště, ale i tak bylo světlo na jeho poraněné oči hodně prudké. Potácel se dál, cítil, jak mu z uší vytéká krev. Několik zaměstnanců Parku při zvuku explozí vyběhlo z nákladních doků. Teď stáli a upřeně ho sledovali. Šel dál, ani se na ně nepodíval. Po makadamu jelo jedno nebo dvě vozidla podivných nejasných tvarů, ale jeho zajímalo jediné: doprovodný vůz, který ho odtud odveze, od toho smrtícího zmatku, který hodlal v Parku způsobit. Jak to bylo ve Višňově Bhagavadgítě: Jsem smrt, ničitel světů. Alespoň si myslí, že to takhle bylo. Neměl moc čistou mysl.

Nemá sice peníze, samozřejmě, ale má ty disky; to je dostatečná kompenzace. Před sebou viděl velký oblouk, byl to kraj stínu kupole. Sevřel vysílač pevněji. Až dojde na to místo, otočí se. Bude přesně v takovém úhlu, který potřebuje.

Už to není daleko.

ANDREW WARNE sevřel spálené dlaně, s obrovskou námahou přelezl kapotu pancéřovaného vozu a potácel se dál chodbou. Nevěděl, co udělá: věděl jenom, že musí zastavit Johna Doea, jakýmkoli způsobem.

Přenosný holografický projektor, který s Peccamem umístili do cesty, aby auto zastavili, byl po explozích překocený. Stále ještě ukazoval hologram jeho samého: nohy rozkročené, paže zkřížené. Teď ale na stropě. Rychle pod ním prošel. Vepředu v cestě ležel nehybný strážný, zastřelený. A potom další. Vzadu slyšel zmatené výkřiky, zvuk běžících nohou. Šel dál, kolem kontrolního stanoviště, kolem hlučných ventilátorů čističky vzduchu a dál na služební parkoviště.

Na chvíli se zastavil, rozhlédl se, hledal Johna Doea. Ke své hrůze ho uviděl přímo před sebou, asi tak sto metrů, jeho postavu dělil stín kupole Utopie, dopadající na makadam. Jak mohl jít tak rychle?

Viděl, jak pomalu, s rozmyslem zvedá ruku zmáčenou krví.

„Ne!“ vykřikl Warne a rozběhl se. Ale už když běžel, viděl, že vysílač míří vzhůru, viděl prázdný, nehybný úsměv v obličeji Johna Doea. A věděl, že je pozdě.

A potom, najednou, se hlava Johna Doea rozpadla na kaluž krve a mozek.

Tělo se skácelo dozadu, vysílač hopsal po asfaltu. Teprve potom Warne tu střelu uslyšel. Ten zvuk se nesl nad parkovištěm, přehlušil houkání alarmů aut, odrážel se jako míč mezi dvěma stěnami kaňonu.

Přiběhl k vysílači, podpatkem boty ho rozlámal na kousky. Potom se otočil a přehlédl širokou, betonovou zadní stranu Utopie. Vysoko pod střechou byla proti stínu kupole vidět postava v tvídové čepici a manšestrovém saku, opřená o pušku s dlouhou hlavní. Chabě jednou mávl na Warnea. A potom se najednou posadil a puška upadla mimo dohled.

Warne se také posadil, makadam ve stínu už nebyl horký. O pár metrů dál leželo nehybné tělo Johna Doea.

Warne se rozhlédl, paže na kolenou, hloupě mžoural kolem sebe. Nedaleko od něj rychle odjížděl poslední model sedanu s oranžovým majákem, mířil na mezistátní silnici. Warne ho nevnímal. Zrak upíral na vzdálenější bod: k nepravidelné rudé čáře horizontu, řada přikrčených stínů se blížila nad úzkou stužkou mlhy. Kdyby pozorně naslouchal, možná by slyšel šumění podobné zvuku obrovských křídel ve vzduchu. Přijely obrněné jednotky.

EPILOG

TEPLÉ SLUNEČNÍ PAPRSKY zalévaly stěny kaňonu, štědře je zbarvovaly červenou, žlutou a okrovou. Warne seděl sám u okénka, vyhříval si obličej. Tentokrát nezapomněl sluneční brýle. Jemné pohupování vozu bylo uklidňující, téměř důvěrně známé jako vzpomínky na kolébání z raného dětství. Z reproduktorů hovořil tentýž měkký, kultivovaný hlas, jen tónina se změnila při zmínce o Nebeské bráně v Callistu, kde před čtrnácti dny znovu otevřeli nové atrakce.

Někdo na něj mluvil přes rameno a on se probral ze vzpomínek zahalených mlhou a otočil se. Byl to muž asi pětačtyřicetiletý, s řídnoucími vlasy a zdravě růžovou pletí.

„Prosím?“ zeptal se Warne.

„Říkám, tohle je vaše první návštěva tady?“

Warne zavrtěl hlavou, vzpomněl si, jak naposledy hleděl na tyto červené stěny, z vrtulníku, který ho převážel do nemocnice do Vegas, ruce zabalené v ledu, uniformovaný muž mu kladl otázky, vlastně spíš křičel. Na okamžik mu pohupování vozu nepřipadalo tak uklidňující.

„Můj ano. Můj první výlet. A pořád vlastně nemůžu uvěřit, že tady jsem.“ Zdálo se, že muž ze sebe sype slova v ohromném spěchu. „A to jenom proto, že jsem napsal ten článek.“

Pocit vzal za své a Warne se přinutil odsunout vzpomínky stranou. „Skutečně?“

„Pro Epicurean Quarterly Review. O středověké kuchyni. Víte, jsem historik v oboru stravování.“

„Historik v oboru stravování.“

Nebylo třeba ho nijak nabádat. „Ano. A tak mi minulý týden volal Lee Dunwich, šéf Stravovacích služeb Utopie – věřil byste tomu? Sám Lee Dunwich, co opustil tříhvězdičkový pařížský restaurant a všechno ostatní a odešel pracovat do Parku. Takže on chtěl, abych přijel a podíval se na některá menu v Camelotu, víte, otevírají tam dvě nové restaurace a podle všeho se na vzorku návštěvníků ukázalo, že lidem některé pokrmy nechutnají, víte, středověká jídla bývají poněkud… Panebože, tamhle to je!“

Monorail zajel do úzké zatáčky v kaňonu a vepředu se ukázala měděná čelní strana Utopie, ve slunci probleskovala jako monumentální fata morgána. Proud slov najednou ustal a muž zíral na efektní podívanou před sebou.

Při pohledu na návštěvníkův obličej se Warne usmál: „Užijte si to!“

VŠECHNY HODINY na Nexu ukazovaly 0:50. Dlouhé galerie, jimiž se teď nesla ozvěna, jako by čekaly, jako by tajily dech před náhlým přívalem návštěvníků. Warne stál na výstupní rampě, rozhlížel se po velkém prostoru plném leštěného kovu a světlého dřeva, prázdných restaurací a butiků, ladná modrá křivka kupole se klenula vysoko nahoře. Pomalu se nadechl, ještě jednou. Historik v oboru stravování – Warne už zapomněl jeho jméno – spěchal po rampě k řadě hostitelů v bílých blejzrech, všichni stáli jako na vojenské přehlídce. Řada se rozpadala, když externí specialisté a vybraní VIP přicházeli, a Warne sledoval, jak jedna mladá žena přistoupila k historikovi. Amanda Freemanová, žena, která prováděla i jeho před devíti měsíci.

Potom – když se otočil, aby šel dál – uviděl, ke svému velkému překvapení, že po rampě k němu svižným tempem právě přichází Sarah Boatwrightová.

Nejprve byl, jako vždycky, překvapen pevnými rysy jejího obličeje. Ale když přišla blíž, uviděl ještě něco jiného. Lehce pokleslé koutky úst a drobné tmavé vrásky pod očima, jež vypovídaly o hlubokém a soukromém trápení.

Týdny po návratu do Pittsburghu hovořil s mnoha právníky, agenty Komise pro alkohol, tabák a zbraně, tiskovými agenty pro styk s návštěvníky Utopie. Nedávno měl desítky telefonních hovorů s projektanty parku a systémovými techniky. Ale poprvé bude mluvit se Sarah Boatwrightovou. Naposledy ji viděl klečet na podlaze cely předběžného zadržení, s umírajícím Fredem Barksdalem v náruči.

Původně uvažoval o tom, že ji obejme, ale nakonec jí podal ruku. „Sarah. To je ale příjemné překvapení.“

Potřásla mu rukou, měla pevný stisk. „Viděla jsem tvoje jméno na seznamu dnešních hostujících specialistů. Tak jsem si řekla, že tě přijdu osobně pozdravit.“

„Nemusíš nikde být?“ zeptal se. „To ranní setkání, jak se to jmenuje -?“

„Představení před hrou? Pro jednou si beze mě poradí.“

Šli po rampě, za specialisty a jejich průvodci v bílých blejzrech, kteří se rozcházeli po Nexu. Warne uviděl další hodiny. Stálo tam 0:48.

„Vlastně je docela fajn aspoň jednou vynechat,“ řekla Sarah. „Je to hektické, máme plány na oslavu druhého výročí Parku. A k tomu patří spousta byrokratického vyřizování. Když nenastane problém služební, najde se jiný. Nevadský zákon o zdraví a bezpečnosti, likvidátoři škod na životním prostředí, hygienici pro průmysl. Někdy to vypadá, že soutěžíme o titul byrokrat týdne.“

„Tak je to špatné?“

„Ještě horší. Ale provoz to naštěstí nijak nenarušuje. Návštěvnost Parku se oproti poslednímu čtvrtletí zvýšila o 15 procent. Jsme třetí v celkovém výnosu.“

Na tomhle tlachání bylo něco uklidňujícího. Warne to znal: každodenní hovor o cifrách a průměrech. Na Sarah bylo něco jinak, něco za těma hořkosladkýma očima, ale nedokázal to identifikovat.

Kráčeli mezi několika fontánami, okolo holografické tabule Atrakce a vstupního portálu do Camelotu. Kolem procházeli komparzisté a členové personálu, objevovali se z ukrytých dveří nebo mizeli přes služební panely, zaujatí posledními povinnostmi. Dál vepředu, blízko vstupního portálu do Callista, nesl hudebník v kombinéze barvy rtuti nástroj, který vypadal trochu jako futuristické cello. „Tak pojď,“ vyzvala ho Sarah. Prolomila ticho, které hrozilo překročit snesitelnou míru. „Mám něco, co bys, myslím, chtěl vidět.“

Prošli kolem několika obchodů a galerie Představivosti a potom Sarah pokračovala ke vzdálené stěně Nexu a masivnímu šestiúhelnému portálu. Slovo Atlantis bylo nad ním provedené písmem, které přitékalo a odtékalo jako voda. Samozřejmě, pomyslel si Warne při pohledu na něj.

Když je viděla přicházet skupina zřízenců u portálu, ustoupili stranou usmívali se a kynuli Sarah. Ti dva prošli širokou spojovací chodbou s nízkým stropem na místo, které Warneovi připomínalo rovníkovou pláž. Realizoval se tu rozsáhlý archeologický projekt. Hleděl překvapeně na rošty a klády, spoustu nářadí, pečlivě rozvrstvené profily půdy: všechna ta paráda velkých profesionálních vykopávek. V této časné hodině tu bylo prázdno.

„Co to všechno je?“ zajímalo Warnea.

Sarah se na něj zvědavě podívala. „Ty ses nedíval na pojetí provedení?“

„Jen zběžně. Měl jsem dost práce s technickými specialisty.“

„Je to podle modelu vykopávek probíhajících teď v Akrotiri. Je to skutečný pracovní archeologický výkop až fotogrammetrického záznamu. Představa je taková, že návštěvníci nejprve budou muset projít těmito moderními vykopávkami Atlantisu. To je ‚dekomprese‘. Potom portálem projdou v čase zpátky, do zlatého věku města. Pokusili jsme se právě tohle pohroužení udělat co možná nejrealističtější. Konstrukce je hotová; jenom jsme odložili otevření o měsíc, abychom dodělali pár… vylepšení.“ Šlehla po něm okem.

„Ten odklad není moje chyba,“ bránil se Warne.

„Nic takového netvrdím. Končíme třetí fázi testování a všechny zprávy, které dostáváme, jsou plné nadšení.“ Pokynula mu. „Pojď, ukážu ti samotný Svět.“

Na druhém konci místa vykopávek vešli do jednoho z několika velkých válcovitých prostorů. Když se za ním zavřely dveře, na okamžik byl ve tmě. Potom se panely po obou stranách válce otevřely a on si uvědomil, že jsou obklopeny vodou. Odražené světlo tančilo, nazelenale modré, ve stropě a na podlaze. Slyšel hučení, potom se válec zachvěl a po obou stranách stoupaly v drobných náporech bublinky, když začali klesat.

Warne se otočil na Sarah. „Doopravdy se ale nehýbeme, že ne?“

„Tiše. Kazíš iluzi.“

Hluboko dole, kde to vypadalo jako dno oceánu, viděl Warne nejasné tvary. Přitiskl obličej na plexisklo. Byly to věže a minarety fantastického města, světla se mihotala jako malé šperky zdeformované a znetvořené v hlubokých proudech. Světla ubývalo a obraz zmizel. Warne ustoupil.

Potom se válec s jemným zhoupnutím zastavil. Se zasyčením vzduchu se dveře na druhé straně otevřely.

„Pojď,“ s lehkým úsměvem mu pokynula Sarah. Warne vystoupil do ráje.

Aspoň mu to tak připadalo – kdyby se někdy zamyslel nad tím, jak by měl vypadat ráj, představoval by si ho takhle.

Stáli na široké, perleťově bílé přístavní hrázi, u nohou poklidné moře tak modré, až měl Warne chuť do něj ponořit štětec. Široké, pohodlné chodníky ze stejného perleťového materiálu se vějířovitě rozbíhaly do mnoha směrů, mírně se klenuly nad vodou, zatáčely k větším skupinkám budov, věžím a stříbřitým hradbám, které se táhly do zdánlivě nekonečné dálky. Exotické palmy a trsy jasně barevných květin lemovaly kraje chodníčků. Hlouček dřevěných loděk kotvil opodál, s vysokými a ladnými příděmi, vyřezanými tak, aby svým tvarem připomínaly labutě. Tu a tam z vody vyskočila stříbrná ryba, v jejích šupinách se odrážel sluneční svit. A nad tím vším se klenula kupole a nad ní čistá prázdná obloha.

Sarah ho beze slova vedla na nedalekou mramorovou lavičku pod košatou palmou.

Warne se posadil, uchvácený vším kolem. Chladný vánek byl osvěžující a přinášel s sebou vůni nekonečného příslibu. Skoro mu připadalo, že to nadčasové město vystoupilo z moře jako soukromý dar pro něj.

„Tak co myslíš?“ slyšel, jak se Sarah ptá.

Warne zavrtěl hlavou. „Je to úžasné. Dokonalé.“

Sarah se usmála, zjevně ji ten kompliment potěšil. „To je dobře, když tady budeš trávit většinu týdne. Na vydáních jsme nešetřili. Některé vodní efekty, které vytvořili naši inženýři, je třeba vidět, aby jim člověk uvěřil. Vodní jízda a Poslední okamžiky Pompejí budou podle předpokladu dva taháky v Utopii. Možná jsi o tom slyšel. Za použití technologie přenosného hologramu jsme schopni posadit do každého osobního auta zobrazení Erika Nightingala a -“

Náhle se voda u jejich nohou začala čeřit. Na hladině viděl bublinky a potom se vynořila dlouhá, úzká hlava, po stranách jí po šupinách stékala pěna. Žluté oči bez víček se na ně upřeně dívaly.

Warnea to pobavilo. „A hele, už je tu.“

Mořská obluda se na něj pozorně zadívala, zvedla se z vody ještě výš, vysoká a lesklá jako obrovský had. Leskla se měňavě, zrcadlila se v ní jiskřivá hladina. Ze síťoví mechanických ploutví po stranách těla toho stvoření stékaly kapky jako drahokamy. Na okamžik stvoření znehybnělo, balancovalo v mořské pěně. Potom se v mžiku odvrátilo, otáčelo a dovádělo na hladině.

Warne zavrtěl hlavou. Tohle stvoření mohl testovat jenom v Olympijském plaveckém bazénu v Carnegie-Mellon, a to přes protesty plaveckého trenéra. Vidět ho tady, na tak velké vodní ploše, bylo pro něj úplné zjevení. Sestrojit vodního robota, dost impozantního pro Atlantis – s inteligencí delfína a pružností úhoře -, byla pro něj doposud největší výzva. Alespoň mu pomáhal velmi ochotný kolega. I tak zažil víc chybných startů, víc nočních maratónů s kódy, než byl ochoten si připustit. Ale výsledek – Lady Macbeth, jak jeho prototyp nazvali – byl jeho dosavadní nejúspěšnější demonstrací strojového učení. Když ji viděl v tomto prostředí, nabyl dojmu, že celá jeho práce za to stojí.

Robot najednou přestal skákat a zmizel pod hladinou. Chvilku bylo ticho. Potom v dálce vyletěl nad hladinu, v rozevřených čelistech byly vidět řady zubů, které připomínaly drahokamy. S řevem z tlamy vyplivl dlouhý purpurový plamen. Potom znovu zmizel pod vodou, několikrát vyskočil do slunečního světla, nakonec se vrátil k jejich lavičce, balancoval v pěně, díval se na ně, jako by od nich čekal ocenění. Z nozder mu stoupaly proužky dýmu.

„Co by si Atlantis počal bez mořských hadů?“ zamumlal Warne. „Chovala se slušně?“ zajímalo ho.

„Od chvíle, co jsi ji poslal, prochází testem beta. Podle informací, které mám, všechny její hodinové výstupy proběhly bezchybně. Ale má jeden zlozvyk.“

„Jaký zlozvyk?“

Sarah pokývla směrem k robotovi. „Dívej se. Za chvíli to uvidíš sám.“

Warne se zamračil. „Hmm. V každém případě první dva vyrobené modely čekají na letišti. Dorazily včera nákladním letadlem. Až dohlédnu na jejich instalaci, vezmu Lady Macbeth sem dolů do laboratoře a podívám se na případné netěsnosti nebo nezvyklé chování.“

Ztichl. Když přestal přemýšlet, připadalo mu nesmírně podivné, že je zase tady, v Utopii, vedle Sarah. Minule ho pozvali, aby odpojil Metanet, provedl lobotomii robotů, kteří měli výkyvy. Ale vstoupily do toho další události. A teď, zcela ironicky, se kruh uzavřel. V oblasti strojového učení významně pokročil. Jeho teorie, kdysi považované za radikální, se posunuly směrem k hlavnímu proudu. A dnes je tady, aby instaloval novější, lepší, inteligentnější roboty.

Odkašlal si, rukou mávl směrem k lesklému městskému panoramatu. „No, je to tedy skutečně úžasné, Sarah. Měla bys být pyšná.“

Přikývla. „Vyvinuli jsme v současné době nejlepší cirkulační systém, který čistí a distribuuje 756 000 litrů vody za minutu – město Benátky nás požádalo o monografické zpracování. Až příští měsíc otevřeme Atlantis, všechny ostatní vodní parky na světě v tom okamžiku budou překonány.“

Chvíli mlčela, rozhlédla se, hnědé vlasy jí čuchal jemný vánek. „Bude zase dobře,“ zašeptala.

Warne se na ni podíval. Na tváři jí zůstal úsměv; smutné oči měla čisté. V tu chvíli si uvědomil, že právě tohle mu připadalo jiné. Od prvního setkání vyvolávala dojem instinktivní, téměř agresivní sebejistoty. Stále to ještě cítil jako horko vycházející z pánve na žhavé uhlí; ale zdálo se, že teď je jemnější, zastřené hořkou zkušeností.

Na cestě z Pittsburghu si v duchu kladl otázku, co řekne, až tenhle okamžik přijde. Tady, ve třpytu vody, ho napadla ta nejprostší slova.

„Ale jak se daří tobě, Sarah?“

Dál hleděla na věže Atlantis. „Jsem v pohodě. Zpočátku to tak nebylo. Ale teď je to dobré.“

„Když ses mi neozvala na moje telefonáty, bál jsem se, že -“ Na okamžik se odmlčel. „Prostě jsem měl obavu, že mi nedokážeš odpustit. Kvůli Fredu Barksdaleovi.“

„Nemohla jsem, Drew. Zpočátku ne. Ale teď ano.“

Konečně se na něj podívala. „Chci říct, že jsi mi pomohl tohle všechno zachránit. Tenhle Park je teď můj život, měla bych být vděčná. Ale je to těžké, víš. Někdy to bývá hodně těžké…“

Odvrátila se. Warne ji pozoroval, potom znovu sledoval Lady Macbeth, jak skáče a potápí se.

„Víš,“ řekl pomalu, „Utopii jsem nakonec nezachránil já, ale Wingnut.“ V hlavě si přehrával poslední scénu z chodby na Úrovni C.

Sarah se na něj tázavě podívala.

„Peccam určitě tu situaci vysvětlil tvým lidem. Výbušniny na Wingnutových zádech, echolokátor, který jsme umístili na pancéřovaný vůz, ho naváděl k cíli.“

Sarah přikývla.

„Ale echolokátor přestal vysílat, a když Wingnut ztratil signál, zůstal stát. Celý náš plán byl ohrožen. Téměř bezmyšlenkovitě jsem dal Wingnutovi pokyn ‚hoň‘. A on to udělal. Honil pancéřovaný vůz. A podařilo se mu ho zastavit.“

Sarah znovu přikývla.

„Ale, Sarah, Wingnut se nikdy neučil pokyn ‚hoň‘. Přesně naopak: do paměti jsem mu uložil rozkaz ‚žádné honění‘. Ale on nějak sám dokázal ten pokyn analyzovat. Nemohl jsem to pochopit. Bylo to snad melodií hlasu? Gestem? Nebo tu schopnost v sobě měl vždycky, chybělo mu něco, co ho sráželo? Tak jsem byl zvědavý. Když jsem se dověděl, že Krušná chvíle už nebude aktivovaný, poprosil jsem Terri, aby mi poslala jeho logickou jednotku do Pittsburghu. Víš, napadlo mě, že důvod, proč byl najednou tak nebezpečný, mohl spočívat v nějakém nebezpečném kódu od Johna Doea, a ten se jednoduše předčasně aktivoval. Naštěstí se mi podařilo ho vypnout, než ublížil mně nebo někomu jinému u stánku se zmrzlinou. Aspoň jsem si to myslel.“

„Pokračuj,“ pobídla ho Sarah.

„Když jsem zkontroloval jeho vnitřní protokoly, ukázalo se, že jsem s tím kódem měl pravdu. Skutečně existoval a skutečně se aktivoval předčasně. Ale mýlil jsem se v něčem jiném. Sarah, já ho vůbec nevypnul. Vypínač nebyl aktivován. A přece to nedávalo smysl. Krušná chvíle se jednoduše nemohl sám vypnout. Neměl takovou schopnost.“

„Ale mohl si přetížit neurální síť,“ odpověděla Sarah. „Sílu ukončení činnosti. Pochopil, že to, co dělá, je špatně, mimo jeho původní naprogramování. A udělal korekci. Jinými slovy naučil se to.“

Warne na ni zíral. „Tys to věděla?“

„Četla jsem tu důvěrnou zprávu, kterou jsi nám na tohle téma poslal – a tvůj odborný článek ‚strojové učení pod snímaným stresem‘.“ Pokynula na Lady Macbeth. „Právě proto jsme vůbec neuvažovali o nikom jiném, když jsme si ji chtěli nechat sestrojit.“

„Jo? A já celou dobu myslel, že to bylo kvůli té hlavní reportáži o mně v Robotics Journal.“

Sarah se krátce usmála.

Warne natáhl nohy, dal ruce do kapes. Klidnou vodou proplouvalo kolem nich hejno ryb. Lady Macbeth vychrlila oheň a vyplula za rybami, které se rozprchly do všech stran.

„Co to bylo?“ Warne byl v šoku. „Tohle v jejím programu není.“

„Je to jedna krátkodobá změna chování, kterou nalogovali naši technici. To je ten zlozvyk, jak jsem ti říkala. Strašně ráda honí ryby.“

SVĚTLÝ A CHROMOVANÝ prostor Vstupní budovy se plnil návštěvníky, netrpělivě přecházeli u okének, kde se prodávaly vstupenky, čekali, až přijde ta magická devátá hodina. Warne prošel kolem nich, Sarah vedle něj, v davu hledal Georgii. Spatřil ji opřenou o sloup kousek od východu, pohupovala jednou nohou, rozhlížela se, sluchátka na uších, občas pohnula hlavou v neslyšitelném rytmu. Vedle ní stála Terri Bonifaciová. Slunce dodávalo jejím tmavým vlasům zlatavý lesk.

Koutkem oka viděl, že se Sarah zastavila. I ona je zpozorovala. Přišla k Georgii svým rychlým, rozhodným krokem. „Ahoj, Georgie,“ pozdravila a položila dívce ruku na rameno. „Jak se máš?“

„Nic moc,“ odpověděla.

„Jako to?“

„Protože jsem tady venku. Táta mi nedovolí jít dovnitř.“

Sarah se tázavě podívala na Warnea.

„Napadlo mě, že bychom to měli první den trochu zpomalit. Víš, jenom to otestovat, dojít jen ke vchodu. Jak to vypadá, nemusím si dělat starosti. Takže se vrátíme zítra a půjdem do toho rovnou.“

Sarah řekla Georgii: Jestli budeš mít chvilku, zastav se u mě. Když nebudu mít schůzku, ukážu ti Atlantis.“

Georgii to zaujalo. „Táta mi o něm říkal. Chválil to.“

Sarah nechala ruku Georgii na rameni, když se obrátila na Terri.

„Ráda tě vidím. Jak se daří v nové práci?“

„Carnegie-Mellon mě zavaluje prací, skoro nestíhám,“ odpověděla Terri s úsměvem, který jí rozjasnil celý obličej. „Moc se mi tam líbí. Andrew mě zapojil do výzkumu až – až po krk.“ Warne cítil, jak mu lehce, důvěrně stiskla ruku. „Ještě kdyby tam tak měli kasina a zábavní park, byla bych v sedmém nebi.“

„No, člověk nemůže mít všechno.“

„Já vím. A tak si zítra dojednám tři volné vstupenky do Parku.“

„Už je dojednáno.“ Warne tuhle souhru pozorně sledoval. Ale mezi dvěma ženami nebyl ani náznak rozpaků.

Sarah se teď s úsměvem otočila k němu. „Měla jsem dělat větší okolky, když nám Carnegie-Mellon takhle ukradlo Terri.“

„Vždycky ji můžeš ukrást zpátky.“

„To si budu pamatovat,“ řekla a zadívala se na ně. „Dejte nám čas.“

NA MAKADAMU před Vstupní budovou už pobíhali zřízenci, připravovali se na to, že budou muset na parkovišti přijmout sto aut za minutu. Armády žlutých tramvají vyjížděly do ulic, za nimi zůstávaly prázdné nástupní ostrůvky, a vracely se plné rozesmátých lidí ve slunečních brýlích. Sarah je doprovodila k autu z půjčovny, povídala si s Georgií. Byl jeden z těch mála příjemných dní v Nevadě, kdy je teplo, ne vedro.

Warne k sobě při chůzi přitáhl Terri. „Ty jsi přidala Lady Macbeth ten reflex honění, když jsem se nekoukal, že jo? Zlobivá holka. Až se vrátíme do motelu, naplácám ti.“

„Sliby, sliby. Navíc, Wingnut by to jinak nechtěl.“

Warne se obrátil na Sarah. „Víš,“ řekl hlasitěji, „vůbec jsem neslyšel o Pooleovi.“

„Já ano.“

„Vážně?“

„Před pár měsíci mi poslal pohlednici. Beze jména, bez zpáteční adresy, jen poštovní známka Juárez. Chtěl vědět, jestli ta životní zkouška dopadla dobře.“

Warne se zasmál, zavrtěl hlavou.

„Měla by sis raději sednout dozadu,“ zavolala Georgia na Terri, když přišly k autu. Ještě jsem neskončila.“

„Neskončila s čím?“ zajímalo Warnea.

„Přemlouváním Terri, aby šla s námi zítra na Řvoucí mašinu.“

„Ani náhodou,“ prohlásila Terri okamžitě.

„Musíš jít. Bez tebe to nebude sranda.“

„Už jsem ti říkala, že horské dráhy nesnáším.“

„Hele.“

Terri zaváhala, úkosem se podívala na dívku. „A vrátíš mi to cédéčko Brubecka, co sis ‚půjčila‘ před čtvrt rokem?“

„Tak jo.“

„A Art Tatum?“

Georgia se zašklebila. „Tak jo.“

„Nechám si to projít hlavou.“

Sarah se zasmála, přidržela Georgii dveře. Sledovala, jak si zapíná bezpečnostní pás, potom děvče pevně objala. „Ahoj, Georgie,“ řekla.

„Myslela jsi to vážně?“ zeptala se Georgia. „O Atlantis?“

„Samozřejmě. Zastav se ve Službách návštěvníkům. Táta má moji linku.

Sarah obešla auto, naklonila se do Warneova otevřeného okénka. Neměla make-up a jasné slunce jí proměnilo barvu očí na světle jadeitovou.

„Hodně štěstí v nové funkci,“ popřála.

Políbil ji na tvář. „Uvidíme se v Parku.“

S úsměvem přikývla.

A on vyjel z parkoviště – na mezistátní silnici směrem do Las Vegas – a pořád ji viděl ve zpětném zrcátku, nehybnou jako zlatavý stín orámovaný liniemi Vchodu ve stylu art deco, s paží nad hlavou v gestu na rozloučenou.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai